Josef Kutík

Smrt má plavé vlasy

KAPITOLA I

Prudká rána a vzápětí zařinčení skla zastavily na okamžik všechen pohyb. Krátce nato se ozvalo několik výkřiků, řady chodců se zavlnily a shlukly se kolem místa, kde za volantem nad sraženým chladičem visela v nepřirozeném úhlu zhroucená postava.

Svědecké výpovědi se v maličkostech poněkud rozcházely, v základě však vyzněly jednoznačně. Béžová felicie vyjela v čele řady vozidel ze stínu domů Revoluční třídy do prudkého odpoledního slunce, zalévajícího nábřeží Vltavy a Letenské stráně, nepřetržitě zvyšovala rychlost a uprostřed Švermova mostu už vzbuzovala pozornost chodců. Dopravní orgán před vjezdem do tunelu zpozoroval přibližně ze vzdálenosti čtyřiceti až padesáti metrů, jak najednou podivně zakolísala, vyrovnala, vjela do středu vozovky a vrátila se k chodníku. Řidič nereagoval na výstražné světlo, a ve chvíli, kdy vyskočila červená, mihl se vůz přes křižovatku, kde se vozidla z obou stran užuž chystala startovat, a plnou rychlostí narazil na kamennou stěnu vedle vjezdu do tunelu. Řidič se vůbec nepokusil brzdit. Naopak. Zdálo se, že do posledního okamžiku tiskne páku plynu až k podlaze.

Informace, protokoly a hlášení dopravních orgánů se dostaly na stůl našeho podplukovníka až druhý den, po naléhavé výzvě. Nebyli bychom jim však věnovali pozornost ani tehdy, kdybychom se o havárii dověděli ihned. Tyto případy nespadají do naší kompetence. Začaly pro nás mít význam po nenadálé návštěvě majora Silaby z protišpionážního oddělení ministerstva národní obrany. Pak už jsme se zabývali i takovými zdánlivými maličkostmi, jako bylo pozorování, že těsně za felicií jel motocyklista na jawě třistapadesátce, který se o havárii velmi zajímal, na výzvu ke svědectví však neodpověděl a rychle se vzdálil. V té chvíli si ho nikdo blíž nepovšiml a nikdo si nepamatoval ani číslo motocyklu.

Případ se pro mne otevřel, když si mě podplukovník toho horkého dopoledne neočekávaně zavolal.

„Soudruzi z armády se na nás obracejí se žádostí o spolupráci na případu, který má jasně špionážní charakter,“ řekl podplukovník, když nás představil. „Soudruh major bude tak laskav a seznámí nás se vším, co zatím zjistili.“

Prošedivělý hubený muž v civilním obleku, sedící u konferenčního stolku, okamžitě začal mluvit, jako by se svou řeč naučil zpaměti. Měl trochu nakřáplý nachlazený hlas, který ve vyšších polohách nepříjemně skřípal.

„Včera odpoledne prováděla speciální jednotka v okolí jistého letiště zkoušky s novým fotografickým přístrojem, schopným zachytit z velkých výšek každou podrobnost terénu,“ začal stroze, s vojáckou rázností a zvedl s podlahy malou aktovku. „Pokusy se podařily, ale náhodou odhalily ještě něco jiného…“

Položil na stolek několik velkých fotografií. S podobnými snímky jsem se už setkal, tyto mě však překvapily svou jasností, přesností v detailech a naprosto čistými, nerozhýbanými obrysy.

„Všimněte si třeba tady té maličkosti.“ Major ukázal kostnatým ukazovákem.

„Nějaké stavení,“ povídám. „A dvorek s kozou na řezání dřeva, několik slepic, pes u boudy, a tady u plotu si hrají dvě děti. Domek stojí na kraji lesa.“

„Správně.“ Major vypadal spokojeně a ustaraně zároveň. „Snímek pořídili ze dvou tisíců metrů.“

Podplukovník uznale pokyvoval hlavou.

„Zvlášť vysoká citlivost filmů, krátká expozice a zařízení vyrovnávající otřesy a samozřejmě taky přesně kreslící teleobjektiv, to všechno dovoluje pořídit právě tak přesné snímky z výšky daleko větší,“ řekl major s trochou pýchy v hlase. „U rozměrnějších zvětšenin se potom projeví jen malé, celkem bezvýznamné nejasnosti v detailech.“

Naklonil se nad fotografiemi a složil je vedle sebe. Obraz přecházel z jedné do druhé a tvořil široký panoramatický snímek. Pátral jsem po něčem, co by vysvětlovalo majorovu návštěvu. Kousek za domkem se bělal úzký pruh, běžící k prvním značkám na kraji letiště. Zřejmě rozjezdová plocha pro letadla s delší startovací dráhou. Nedaleko domku stála další stavení, po návsi právě přejížděl koňský povoz a na oknech kapličky pableskoval odraz slunce. Zbytek plochy pokrývaly lesy. Docela snadno jsem rozeznal jednotlivé vršky, vystupující haluze a na okraji pasek a průseků kmeny stromů. Jinak jsem však neviděl nic nápadného.

„Nic tam nenajdete,“ řekl major. „To bylo jenom pro ilustraci. Podívejte se semhle.“

Položil před nás další fotografii. Ukazovala jiný okraj letiště s kusem silnice, která se mu v jednom místě přibližovala, chvilku je sledovala a pak se mírným obloukem odkláněla. Na ní jsem rozeznal světlý bod, téměř splývající s jejím povrchem.

„Soudruzi měli za úkol zachytit jednak pevné předměty, jednak vozidla v pohybu. Využili příležitosti, že se jim na cestě objevilo auto, a sledovali je objektivem fotoaparátu po celou dobu, co je měli v dohledu. Záběry se provádějí automaticky každou vteřinu, takže jsme získali celou řadu snímků jako při přerušovaném běhu filmové kamery. Vybral jsem vám několik nejdůležitějších, ostatní se jeden od druhého celkem neliší. Prosím.“

Další fotografie ukazovala světlý bod trochu jasněji. Dalo se docela dobře určit, že je to osobní auto. Následující toto pozorování upřesňovala, a majorova poznámka byla skoro zbytečná.

„Škoda felicie světlé barvy se sklopenou černou nebo tmavou střechou. Poznávací značku není možno bohužel rozeznat. Na prvních snímcích pro vzdálenost, na dalších pro úhel záběrů.“

„V autě sedí dvě osoby,“ povídám.

„Ano. Tady je vidíte jasněji. Vůz řídí žena.“

„Druhá osoba je pravděpodobně muž a podle skloněné hlavy by se dalo soudit, že spí.“

Major zavrtěl hlavou. „Kdepak, nespí. Je až příliš čilý a něco si připravuje.“ Přisunul mi další snímek.

Muž se předkláněl, otáčel se celým tělem k boku auta a ve zvednutých rukou držel jakýsi předmět.

„Fotografuje letiště,“ povídám.

„Filmuje,“ opravil mě major. „Filmoval bez přestávky celé dvě minuty.“

„Pravděpodobně přístroj na elektrický pohon,“ řekl podplukovník. „Jinak by musel občas natahovat pero.“

„Asi. Domýšlíme se, že se podle rozměrů a tvaru kamery jednalo o šestnáctku zahraniční značky, náležitě vylepšenou a upravenou.“

„To si teda za dvě minuty nasekal materiálu, že by nás z toho mohla bolet hlava,“ povídám. „Jestli tam ovšem bylo něco, co stálo za to.“

„Máte bohužel pravdu. Bylo.“ Major si přejel ustaraným a bezradným pohybem ruky po čele. „Nedávno jsme na tom letišti uvedli do provozu určité zařízení, o kterém bych se nerad šířil. Asi něco vyčuchali a přišli se podívat.“

„Takže si musíme pospíšit.“

„Takže si musíme pospíšit,“ opakoval a otevřel znova desky.

„Jenomže od včerejšího odpoledne utekla hrůza hodin,“ ozval se podplukovník trochu nemilostivě.

„Ano. I v tom s vámi musím bohužel souhlasit,“ přikývl major a pohrával si s další fotografií. „Na vyvolávání snímků se však pracovalo až v noci. Nebyl na to žádný spěch a nikdo předem netušil…“

„Jak je máme teď honit?“ vedl si podplukovník svou. „Kdoví, kde je jim konec.“

„Ano. Ale přece jen nejsme tak bezmocní,“ řekl major. „Získali jsme jeden velmi zdařilý portrét. Letadlo se snášelo při záběrech níž, a jak se ukázalo, byla to moc šťastná náhoda.“

Na posledním snímku, braném téměř kolmo dolů, jsme měli celý vnitřek auta jako na dlani, a z něj doslova svítila bílá tvář, obrácená vzhůru. Dvě ruce v tmavých rukavicích, od ramen k zápěstím nahé, svíraly volant. Levé zápěstí bylo přeťato tmavým, ve skutečnosti jistě pět centimetrů širokým pruhem.

„Žena asi slyšela rachocení motorů letadla a mimoděk zvedla hlavu. Pokusili jsme se o výřez. Docela se povedl.“

Vysypal z obálky několik menších fotografií. Zpod tmavých oblouků obočí se na nás dívaly pozorné oči mladé ženy se záplavou světlých, vysoko vyčesaných vlasů. Kontury však byly velmi nepřesné a majorova slova o zdařilém portrétu přinejmenším silně nadsazená. Co jsem si jen myslel, podplukovník bez milosti zveřejnil.

„Tuhle krásku vám teda máme najít,“ řekl a s přimhouřenýma očima hleděl na snímek. „Jenomže podle toho obrázku bychom mohli sebrat každou druhou ženskou se světlými vlasy.“

Major jenom tiše povzdechl.

Několik hodin po jeho návštěvě bylo nabito běžnou, dalo by se říci řemeslnou prací, která se v malých obměnách opakuje při zahájení všech podobných případů. Major, i když připouštěl, že naše situace, způsobená dvacetihodinovým zpožděním, je ztížená, upozornil se vší vážností na nebezpečí, které nad námi visí, jestliže se snímky letiště dostanou ven. Vymezili jsme si okruhy působnosti, aby se jejich práce nekřížila s naší, a domluvili jsme si pravidelné konzultace. Krátce po jeho odchodu volali podplukovníka nahoru, kde mu závažnost případu a potřebu rychlého zásahu kladli na srdce způsobem ještě důraznějším.

Bleskově jsme si dali rozmnožit problematické snímky neznámé krasavice a spolu s popisem vozidla a ostatními potřebnými údaji jsme je právě tak bleskově rozeslali venkovským služebnám. Vyžádali jsme si seznam všech držitelů automobilů felicia světlé barvy s tmavou střechou, a několik mužů bylo připraveno za nimi vyrazit. Mimopražští majitelé měli být v nejkratší možné době prošetřeni a zprávy o nich i o současném stavu jejich vozidel se měly nejpozději do večera slétnout na můj stůl. Práce se zúčastnila velká část naší operační skupiny. Roztočily se číselníky telefonů, klapaly dálnopisy. Celé území našeho státu se počalo uzavírat do přesně vymezených úseků, v nichž probíhalo plánovité pátrání. Pohraniční stráž měla zvýšenou pohotovost. A do toho ruchu a shonu, ovládaného pevnou rukou našeho velitele, ozvalo se jedno z mnoha zařinčení telefonu, ale právě tohle zvonění znamenalo kromě fotografie první důležitou stopu. Volal kapitán Mareček z Českých Budějovic, se kterým se místní vojenské orgány spojily už ráno, přibližně v době majorovy návštěvy u nás.

„Ti dva obědvali v Masných krámech,“ oznamoval mi Mareček svým pomalým způsobem. „Mluvili polsky. Zdrželi se asi hodinu a odjeli autem, na které se popis hodí.“

„V kolik hodin to bylo?“ zeptal jsem se.

„Přibližně mezi půl jednou a jednou.“

Podle zprávy majora Silaby pořídilo letadlo snímky obou osob v rozmezí dvou minut, mezi 13.42 až 13.44 hodinou. I kdybychom vzali v úvahu nejzazší mez Marečkova časového údaje o odjezdu auta, tedy třináctou hodinu, měli oba neznámí spoustu času, aby mohli dojet k letišti nejméně pětkrát.

„Já vím,“ řekl Mareček. „Pátráme v celém prostoru mezi městem a letištěm, zjišťujeme vozidla, která tudy projela, a vyptáváme se řidičů. Zatím jsme mluvili s řidičem z pivovaru, ale nemůže si vzpomenout.“

„Co všechno jste se dověděli v Masných krámech?“

„Skoro nic. Teď tudy projíždí hodně turistů, a tak mají denně nabito. Vrchní by si byl nevzpomněl. Pomohla až vaše fotografie. Pak se dokonce upamatoval na náramek, který měla žena na ruce. Byl stříbrný, ze širokých tepaných dílků, a na nich všelijaké zvířecí hlavičky.“

„A nespletl se, když tvrdil, že mluvili polsky?“

„Říká, že ne. Nejdřív se prý s nimi nemohl domluvit, až mu někdo od vedlejšího stolu pomohl. Jenomže neví, kdo to byl.“

„Trochu hubené, ale lepší něco než nic,“ povídám. „Až zase budeš něco vědět, zavolej. Do večera se ozvi v každém případě, ať už něco zjistíte, nebo ne.“

Hubená kořist to však nebyla. Zjištění, pokud vrchní z Masných krámů ženu podle fotografie opravdu poznal, že podezřelí nejsou našimi občany, nám mohlo velmi usnadnit pátrání. Okamžitě jsme rozeslali dotazy a upozornění pohraničníkům a zároveň jsme požádali o prověření hotelů a všech ubytoven, kde přespávají návštěvníci ze zahraničí. Nezapomněli jsme ani na motely a stanové tábory.

Dopíjel jsem právě svou asi pátou odpolední kávu, když si mě podplukovník znovu zavolal. Nebylo na tom zase nic tak divného, zval si mě od majorovy návštěvy skoro každé dvě hodiny a vždycky chtěl vědět, co je nového, ale tentokrát jsem už ve dveřích vycítil, že se něco stalo.

„Pojď, pojď, Václave, sedni si,“ řekl chmurně, jen jsem překročil práh. „Zabili nám Ferdinanda.“

Trochu mě nad tím pohřebním pokusem o vtip zamrazilo v zádech. Podplukovník byl znám jako vášnivý obdivovatel Švejka a při každé příležitosti dával k lepšímu známé citáty. Tentokrát to však činil bez radosti a obvyklého zajiskření v očích.

„Na, přečti si to,“ řekl a podal mi arch papíru.

V té chvíli jsem se prvně seznámil s podrobnostmi o havárii osobního auta EA-14-68, ke které došlo včera v sedmnáct hodin pět minut na Švermově mostě. Stále jsem však ještě nechápal, proč mi to podplukovník dává číst. Tázavě jsem zvedl hlavu.

„Jen čti dál!“

Hlášení uvádělo, že řidič Gustav Ferdinand, bytem v Komořanech, ve Svážné ulici číslo sedmnáct, byl v bezvědomí, a při převozu do nemocnice zemřel. Přeběhl jsem očima svědecké výpovědi a nakonec jsem se dověděl několik méně důležitých podrobností a technických dat o stavu vozidla, pneumatik a podobné nutné údaje, ale ty mi nic neříkaly. To bylo všecko.

„Ještě nic?“ zeptal se podplukovník.

„Zatím ne,“ povídám. „Ledaže by se nějakou vzácnou náhodou nabourala světlá felicie se spuštěnou tmavou střechou.“

Plácl jsem to jen tak do větru, ale byl jsem od rána v zajetí našeho případu, není tedy divu, že jsem s ním spojoval všecko, co se kolem nás dělo. A kromě toho kdyby se tahle havárie nějak netýkala našich filmařů, starý by mě s ní určitě neotravoval, ledaže by se jednalo o něco mnohem důležitějšího.

„Vzácnou náhodou se nabourala světlá felicie s tmavou střechou. Jenomže zataženou.“ Díval se, co tomu říkám. „Zatím nevíme, jestli se jedná jen o pouhou shodu, nebo jestli to s námi má co dělat, ale vůz byl zaprášený až hanba. I uvnitř, na sedadlech a tak.“

„Dobře. Gustav Ferdinand jel vozem podobným tomu, který se vyskytoval u budějovického letiště,“ povídám. „A naboural se. Ale když jsem přišel, říkal jste, že nám zabili Ferdinanda. Tady toho Ferdinanda zabili nejvýš splašení koně v jeho motoru. Nebo nějaké mouchy, které se mu v té chvíli vyrojily v hlavě. Anebo kořalka.“

Podplukovník chvíli vrtěl hlavou. „Ne ne. Oni nám ho, Václave, opravdu zabili.“ Vzdychl a podal mi jiný papír.

Začetl jsem se do pitevní zprávy. Mrtvý Gustav Ferdinand byl po převozu do nemocnice a po zjištění smrti uložen k ledu a na pitevní stůl se dostal až dnes ráno. K podivení lékařů a nyní i k mému se ukázalo, že zemřel sice na následky úrazů způsobených havárií, ale havárii samu zavinilo nadměrné užití silné, v krátké době účinkující omamné látky, uvedené latinským názvem, který jsem si ani po několikerém přečtení nezapamatoval. Jelikož v tuhých zbytcích potravy nebyly stopy oné látky zjištěny, lékaři soudili, že ji požil v nějaké tekutině, buď v kávě, nebo v ovocné šťávě, a to krátce před smrtí, protože pozůstatky obou nápojů mohli ještě v zažívacím traktu prokazatelně určit.

„Neříkej mi, že ho třeba bolely zuby a že si vzal prášek,“ varoval mě podplukovník, přestože jsem se nijak neměl k řeči. „Musel by jich spolykat aspoň půl kila, aby ho to tak naráz uspalo.“

„Já vím,“ povídám. „Vůbec mě to nenapadlo.“

Pozoroval mě přimhouřenýma očima a zdálo se mi, že ještě na něco čeká. „Jinak tě taky nic nenapadlo?“

Rychle jsem přemýšlel, co by tak asi mohl mít na mysli, ale musel jsem kapitulovat.

„Kde ten Ferdinand vlastně bydlel?“ zeptal se, jako by vzpomínal.

Teprve teď mi to došlo. „Komořany, Svážná ulice,“ povídám užasle. „Tam se nám ztratil ten chlap s motorkou, co se motal kolem ohně, když hořel sklad barev ve Strašnicích.“

„To je dost,“ řekl podplukovník a opřel se lokty o kolena. „A jeden motocyklista odmítal při havárii svědčit. Co tomu říkáš teď?“

„Vypadá to, že by to mohlo hrát dohromady,“ řekl jsem váhavě. „Jenom se mi nezdá, že by se nějaký agent zabýval podpalováním skladišť. Ti mívají důležitější úkoly.“

„Požár zničil za mnoho miliónů drahocenné dovezené suroviny. Nehledě k hodnotě objektu.“

„No prosím,“ připustil jsem. „Možné je všecko.“ Chvíli jsem o tom přemýšlel a v duchu jsem nad tou krkolomnou teorií kroutil hlavou. „Teď budete asi chtít, abychom rozjeli obě záležitosti současně,“ řekl jsem nakonec.

„Ano. Aspoň do té doby, než se dovíme co a jak. A byl bych rád, kdyby ses té havárie hned ujal.“

Než jsem odešel, zazvonil na stole telefon. Podplukovník chvíli poslouchal a huňaté obočí mu několikrát poskočilo. „Pošlete ho ke mně,“ řekl a zavěsil. „Budeš to mít možná lehčí.“

Zdálo se, že Standa Vlček měl štěstí. V hotelu Tichý na Žižkově se domnívali, že ta žena na snímku by mohla být totožná s polskou turistkou, která u nich se svým manželem tři dny bydlela a opustila hotel včera ráno okolo deváté hodiny. Zavazadla vzali s sebou.

Prohlížel jsem papír, na který Standa pečlivě přepsal hotelové záznamy. Inženýr Piotr Florianczyk, narozen 14. 8. 1922 ve Wroclawi, a Maja Florianczyková, rozená Brodowská, narozená 8. 2. 1941, oba bytem Varšava, Kopernikova třída.

„Jinak jsem se o nich mnoho nedověděl,“ řekl Standa. „Párek lidí, kteří se k sobě moc nehodí, ani ne tak pro rozdíl věku, jako proto, že Florianczyk je malé postavy, kdežto jeho žena ho o dobré půl hlavy převyšuje, a jak je on nenápadný a jaksi celý šedivý, ona září na dálku krásou a svěžestí. To jsem si nevymyslel. Přesně těmi samými slovy mi to řekla servírka z restaurace, kde se stravovali. Tady mám popis, jak byli oblečeni, když odcházeli z hotelu, a popis zavazadel.“

„A co nám z toho všeho vyplývá?“ zeptal se podplukovník a ihned si odpověděl: „Musíme vycházet z předpokladu, že manželé Florianczykovi mohou, ale taky nemusí být totožní s osobami, které filmovaly letiště. Odešli z hotelu Tichý asi v devět hodin, takže mohli do poledne do Českých Budějovic klidně dorazit. Jestliže se nám podaří prokázat, že havarovaná felicie je totéž vozidlo, kterého použili, musíme mít za to, že ať už se jednalo o Florianczykovy nebo jiné občany polské národnosti, byli před pátou hodinou zpátky v Praze.“

„Máme už hlášení z ostatních hotelů?“ zeptal se Standa.

„Skoro ze všech. O Florianczykových není zatím nikde ani zmínka a o jiné ženě, která by se podobala té z fotografie, taky ne. Pokud se nám Florianczykovi ještě někde neobjeví, znamená to, že odjeli.“ Podplukovník hrábl do zásuvky a vytáhl jízdní řád. „Tak pozdě včera žádné letadlo do Polska neletělo,“ řekl. „Když jsme se dověděli, že se jedná pravděpodobně o Poláky, volal jsem na letiště. A vlak do Varšavy odjíždí,“ chvíli listoval, „po sedmnácté hodině.“

„Něco mi říká, že jsme vedle,“ ozval se Standa. „Nebo myslíte, že by si to mohli tak přesně vypočítat? Odjezd do Budějovic, provedení akce, návrat a hned do vlaku.“

„Ještě nevíš všecko,“ povídám. „Mluvili jsme tu o havarované felicii.“

Standa vykulil oči a celou dobu, než jsem ho seznámil s novinkami, skoro nemrkal. „Tím spíš to nejde dohromady,“ řekl potom. „Vy si myslíte, že ho mohli zabít oni? Jak by to všecko stihli?“

„Co teda navrhuješ?“ zeptal se podplukovník trochu jedovatě.

„Já bych se přece jen pro jistotu podíval na nádraží,“ předešel jsem Standu. „Není sice jisté…“

Podplukovník mě přerušil. „Nic z toho není jisté, ale na nádraží zajeď. A Standu vezmi s sebou.“

KAPITOLA II

„Tak kde chceš začít?“ zeptal se Standa skepticky.

„U pokladny to nemá cenu,“ povídám. „Tam by si těžko pamatovali, kdo všecko včera kupoval jízdenky do Varšavy.“

Vešli jsme do haly.

„Nosiči,“ řekl Standa. „Tamhle jeden stojí.“

Malý, starší muž v pruhovaném pracovním obleku a s umaštěnou červenou čepicí si pomalu zapaloval partyzánku a střídavě pomrkával na fotografii a na nás. „Vy jste od bezpečnosti, že?“ zeptal se. Naklonil hlavu a dal tím najevo, že přemýšlí, pak jí pomalu zavrtěl. „Ne. Okolo pátý jsem byl povětšinou na peróně. Snad by něco věděl Ada Hořánek. Ale ten tu dneska není.“

„A co ostatní,“ povídám. „Nikdo z nich tu nebyl?“

„Ale jo. Jenomže Rejzek jel se štráfkou na Střed a Lojza Pánek byl na druhým peróně.“

„Kde bydlí pan Hořánek?“ zeptal se Standa.

„V Podolí. Ale teď ho doma nenajdete. Jak nemá službu, bývá touhle dobou v Metru a okolo sedmý táhne na Poříč k Rozvařilům.“

Václavské náměstí se topilo v podvečerním slunci. Vozovku zaplňovaly šňůry aut. Rachocení a zvonce tramvají, každodenní hudba pražských ulic, doplňovaly zvukovou kulisu. Několikrát jsme postáli na křižovatce, konečně se náš vůz vymotal ze soutěsky na Můstku a zakrátko zastavil před automatem Metro.

Popis nosiče z hlavního nádraží byl tak přesný, že jsme dlouho nehledali. Nad poloprázdnou sklenicí stál osaměle vysoký muž, ani mladý ani starý, a šaty na něm visely jako na ramínku. Trochu se zarazil, zapil své překvapení pivem a nerozhodně mrkal.

„To teda vážně nevím.“ Zamyšleně sledoval mísu s obloženými chlebíčky, kterou nesli kolem, a znovu pohlédl na fotografii. „Ledaže by to byla ta, co přijela autem s tím malým chlápkem. Ale kufry si nesli sami, tak jsem si jich moc nevšímal.“

Standa začal jevit zájem. „Jaké to bylo auto?“ zeptal se. „Jakou mělo barvu, nepamatujete se?“

„Něco světlejšího,“ řekl váhavě Hořánek. „A novějšího.“

„Povídal jste, že přijela s mužem. Řekl byste, že to byli manželé?“

Hořánek se zatvářil nerozhodně. „Asi ne. Byl o hodně starší. A možná to ani nebyla ta, co ji máte na fotografii…“ Pojednou ožil. „Ale počkejte. Tak se mi zdá – no jo, bylo to tohle auto, o kterým mluvím… No určitě. Jak tak stojím venku a čekám na kšeft, chvilku po tom, co odešli ty dva, co s ním přijeli, přiběhne k autu chlápek v klobouku a ve světlým károvaným saku, vytáhne z kapsy klíče a vleze dovnitř. Bylo mi to divný, tak jsem po něm dával pozor. Chvíli se hrabe v těch kapsách na dveřích, pak hledá na zemi, na sedadlech, a nakonec si klekne a prohledává zadní sedadlo. Natahuje se, div mu na zadku nepraskají kalhoty. Půjdeš pro SNB, Adolfe, povídám si. Tady něco nehraje. Ale než se otočím, chlápek vyběhne ven, zabouchne dveře, ani nezamkne, mrkne nahoru na hodiny a utíká do haly. Ve chvilce zmizel dolů po schodech na perón, jen se mu hlava v klobouku třepala. Pak mě chytil zákazník, zdržel jsem se asi čtvrt hodiny, a když jsem se vrátil, auto bylo pryč.“

Standova skepse mizela a jeho oči zahořely zájmem. Gustav Ferdinand měl na sobě ve chvíli, kdy ho zastihla smrt, kárované béžové hnědé sako a ve voze se povaloval klobouk, jediná věc, která havárii ve zdraví přečkala.

„V kolik hodin přišel ten člověk k autu, nepamatujete se?“ zeptal se Standa.

„Jo, to je těžký,“ řekl Hořánek. „Kolik tak asi bylo?“

„Kam mohli ti dva jet?“ pomáhal jsem mu. „Ke kterému vlaku šli?“

„To jsem si včera taky říkal. Na osobní vlak nevypadali. Mohli jít k rychlíku na Pardubice a dál na Slovensko, nebo taky na Liberec, Chomutov nebo Strakonice. Ale tyhle tři jedou až skoro v sedm hodin. Nebo taky na Varšavu nebo na Budějovice. Oba odjíždějí v rovnejch pět.“

„Řekl jste, že dva rychlíky jedou až skoro v sedm hodin,“ povídám. „Podle toho asi máte dojem, že na ně bylo dost času. O ty patrně nešlo.“

„Asi ne.“ Hořánek se zarazil. „Vidíte, teď si vzpomínám docela přesně. Když se ten člověk díval nahoru na hodiny, ukazovaly tři čtvrtě na pět, nebo jen o málo míň.“

„Ještě něco. Mluvili česky?“

„Slyšel jsem jenom pár slov, a ještě z dálky, ale když teď o tom mluvíte, řek bych, že to byli Rusové. Nebo Poláci.“

„Tak ono to přece jenom pasuje dohromady,“ řekl Standa, když jsme procházeli podloubím před Metrem. „Teď ještě schází, aby to opravdu byli Florianczykovi…“

„Ještě jednou na nádraží,“ řekl jsem našemu řidiči Jirkovi Jeníčkovi. Otočil zatím vůz, jako by tušil, kam pojedeme.

Jestliže lidé, které viděl Hořánek, byli totožní s budějovickými filmaři, pravděpodobně by se nevraceli do Budějovic. Spíš hodlali použít rychlíku na Pardubice, kterým se mohli eventuálně dostat do Katovic, ale nejpřijatelnější byla úvaha našeho velitele, a tak jsme nejdřív namířili na čtvrté nástupiště, odkud podle návěští u schodů odjíždí vlak do Varšavy. Jestli se Gustav Ferdinand skutečně sešel s lidmi, kteří vystoupili z jeho auta, mohlo se to stát jenom u vlaku. Jistě už obsadili svá místa a zpět do haly s ním asi nikdo z nich nešel. Vlak měl nejpozději za čtvrt hodiny odjet.

Pod skleněnou střechou prázdného nástupiště panovalo přítmí, naplněné typickým nádražním zápachem. Vzadu na nezastřešeném prostoru tlačila posunovací lokomotiva řadu prázdných vagónů a syčivě vyrážela oblaka bílé páry. Krátký ostrý hvizd proletěl kolem nás jako dělová koule, odrazil se od stěn staniční budovy a oslabený se vrátil zpět.

Standa chytil železničáře, který se loudal kolem, a zpovídal ho, kde stává vlak na Varšavu.

„Tady. Ale na Varšavu jezdí z celý soupravy jen dva vozy.“ Železničář ukázal palcem směrem ke stánku s občerstvením a přiložil dva prsty k štítku čepice.

Poručili jsme si dvě piva a díky tomu, že tu ženská řevnivost a závist zřejmě slavily včera před odjezdem rychlíku bohaté hody, obě prodavačky se brzo rozhovořily. Měly v té době plné ruce práce a zákazníků si celkem nevšímaly. Náhle však přiběhla k okénku nápadně krásná žena se světlými vlasy, upravenými do vysokého účesu, a něco šeptala muži, který právě přišel na řadu a špatnou češtinou objednával dvě kávy. Muž něco krátce odpověděl, přiobjednal ještě pohárek šťávy a spolu se ženou odsunul zakoupené věci po výdejní desce na roh stánku. V tom okamžiku k nim přiběhl jiný muž, držel v ruce klobouk, otíral si kapesníkem začínající pleš a zlostně blýskal očima. Přestože se fronta před Stánkem prodlužovala, dávaly si od té chvíle obě prodavačky na trojlístek pozor.

„Myslely jsme si, že člověk s kloboukem vrazí tomu druhému facku. Nakláněl se k němu a něco mu rychle šeptal. Pak se ta blondýna začala na plešatého usmívat, něco mu vykládala a hladila ho po rukávě. Bylo na něm vidět, že se uklidňuje, začal se tvářit trochu přívětivěji, nakonec s nimi vypil kávu a všichni odešli.“

„Kdo mu tu kávu nabídl,“ povídám a pocítil jsem napětí.

Prodavačky se na sebe podívaly a jedna po druhé zavrtěly hlavou. „Toho jsem si nevšimla,“ řekla jedna z nich. „Asi si ji vzal sám.“ Druhá přejela hadrem po plechové desce, setřela zbytky pěny a najednou se zarazila. „Ba ne,“ řekla. „Když ten člověk přiběhl, přestal ten, co platil, míchat kávu a poslouchal, co mu povídá, a žena vzala tady z misky dřevěnou lžičku a začala míchat sama. A pak jeden kalíšek podala tomu plešatému. Pamatuju se, že ještě potom takhle třepala rukou, jako že se spálila, a přitom se smála.“

„A šťáva?“ dotazoval se Standa.

„Tu vypili společně.“

„Jak byli oblečeni?“

Prodavačky vzpomínaly, jedna doplňovala druhou, a popisy souhlasily. Trochu pomohla i fotografie. Nebylo sporu. Manželé Florianczykovi a Gustav Ferdinand se včera sešli u tohoto Stánku.

„Tohle je všechno hezké,“ řekl podplukovník po našem hlášení, „ale to, co jsme potřebovali, jsme se nedověděli.“ Odmlčel se a pomalu poťukával tužkou na stůl. „Známe několik faktů. Manželé Florianczykovi bydleli v hotelu Tichý, znali se s Gustavem Ferdinandem, vystupovali z jeho auta, sešli se s ním na nástupišti, odjeli pravděpodobně varšavským rychlíkem a krátce nato se Gustav Ferdinand v témž autě a se spoustou jedu v těle zabil. Všechno ostatní je však už nejisté. Ferdinandova smrt nemusí mít s Florianczykovými vůbec žádnou souvislost. Je tu několik podivných okolností, ale možná, že nic neznamenají a nějak se vysvětlí. Ale co je hlavní – totožnost Florianczykových s budějovickými filmaři se nám nepotvrdila a musíme počítat s náhodnou shodou, s možností, že se jedná o dva podobné páry lidí. Tím by byl mimo jakékoli podezření Ferdinand. Volal jsem do Budějovic. Mareček nic nového nezjistil a nikoho, kdo by mu ty dva hosty z Masných krámů důkladněji popsal, bohužel nesehnal.“

Podplukovník se znovu odmlčel a hleděl do okna, kterým na nás dopadaly poslední šikmé paprsky slunce.

„Mám tu všechno, co se kde o Ferdinandovi dalo sehnat. Působil jako středoškolský profesor, ze zdravotních důvodů odešel předčasně do důchodu, žil sám ve vlastní vilce v Komořanech, byl rozvedený, přivydělával si překlady, vyučováním cizím jazykům, hlavně němčině, a sezónně pracoval jako průvodce cizinců.“

„Plno příležitostí, jak se spojit s druhou stranou,“ povídám. „Zdravotní důvody, pro které šel do penze, bych taky rád viděl. Nebylo mu přece ještě ani padesát.“

„To je pravda. Jenomže to pořád ještě nic neznamená. Kromě jakéhosi nejasného podezření a kromě toho, že měl hromadu příležitostí, proti němu nic konkrétního nemáme.“ Podplukovník vstal a přecházel za svým stolem sem a tam. „Zajímavější už je, že Ferdinand byl rodilý Pražák německé národnosti,“ pokračoval. „Pokud je však známo, choval se za války slušně.“

„Překlady, vyučování řečem a provádění cizinců asi vynáší,“ povídám. „Felicie stojí dost peněz.“

„Vedle,“ řekl podplukovník. „Prodal před rokem tudora, kterého měl z doby, kdy pracoval, a kromě toho ještě slušně velkou parcelu v Krči. Za odhadní cenu to jistě nedal.“

„Známe někoho, s kým se stýkal?“ zeptal se Standa.

„Ano. Ale jak se zatím zdá, moc známých neměl.“ Podplukovník se naklonil nad stůl a podal nám několik archů s připíchnutými snímky.

Doktor Zemánek, vrchní rada bývalého zemského úřadu ve výslužbě, četl jsem pod snímkem starého muže s kulatým obličejem a knírkem.

Soukromý učitel řečí Černý se na mne díval tmavýma myšíma očima pod hladce ulízanými vlasy.

Další důchodce, profesor Zamastil, poněkud vystrkoval bradu, ústa pevně semknuta do přísné přímky.

Jiřímu Čížkovi seděl v nevýrazné, nemladé nestaré a jakoby rozplizlé tváři nejapný úsměv.

Jan Moučka nevynikal ani tím. Obyčejná, tuctová tvář stárnoucího muže.

Manželé Louckých. Hrubé, odulé rysy a pichlavá očka Františka Louckého – byl bych se vsadil, že má zrzavé vlasy – a běžný obličej o mnoho mladší ženy s umně nakadeřeným účesem.

„Trochu jsme se o ně zajímali,“ řekl podplukovník. „Zdá se, že jsou v pořádku. Podle všeho, co o nich zatím víme, normální, slušní lidé.“

„Už se jich na Ferdinanda někdo ptal?“ povídám.

„Ne. Vezmete si to na starost vy dva. Tady máte adresy. Až s tím budete hotovi, pojedete do Ferdinandova bytu. Pošlu za vámi technickou skupinu. Veřejná bezpečnost vilu zalepila, ale zařídím, aby tam s vámi okrskář zašel.“

Když jsme vyjížděli za informacemi o Gustavu Ferdinandovi, svítila už venku světla. Ulice žily v měkkém šeru stejně intenzívně jako odpoledne a všechny barvy kromě bílé dostaly tlumený nádech.

Profesor Vlastislav Zamastil bydlel ve třetím patře starého činžáku ve Spálené ulici a přišel nám otevřít v příliš velkém, rudě fialovém županu, pod kterým vykukovalo zelené pruhované pyžamo. Na krk si uvázal květovaný šátek. Kromě těch maličkostí na něm nic směšného nebylo. Svou velkou těžkou hlavu nesl hrdě a ostrý, trochu skobovitý nos jako by nás s nelibostí očichával.

„Račte,“ řekl krátce, když jsme se mu představili, a dlouhou předsíní, zabarikádovanou starým nábytkem, nás vedl do rozlehlého pokoje, osvětleného lampou u křesla před falešným krbem. Na zemi ležela hřbetem vzhůru otevřená kniha. Učiněný obraz míru a pokoje, nebýt toho, že přes zdánlivý klid vyjadřovala nahrbená záda pana profesora utajované napětí.

Usadili jsme se proti jeho křeslu, do něhož se pomalu spustil, a chvilku jsme se beze slova pozorovali. Profesor začal první.

„Mohu vědět, čemu vděčím za vaši návštěvu?“ zeptal se se starosvětskou, trochu chladnou dvorností.

„Jistě,“ povídám. „Nezlobte se, že vyrušujeme. Přišli jsme vás požádat o informace o vašem známém. O Gustavu Ferdinandovi.“

Možná, že se mi to jenom zdálo, ale v té chvíli bych se byl vsadil, že se oči pana profesora nepatrně přivřely.

„Viděl jste ho v poslední době?“ zeptal se Standa.

„Okamžik,“ řekl profesor s malým zaváháním. „Vzpomenu si přesně. Dnes je středa, viděli jsme se tedy v pátek… Ne. V sobotu odpoledne. Přišel ke mně.“ A po krátké odmlce: „Smím se zeptat, proč se o něho zajímáte?“

„Samozřejmě. Ale nejdřív byste nám o něm snad mohl něco povědět. Znali jste se jistě velmi dobře, byli jste přátelé…“

Pan profesor mě nenechal domluvit. „Tedy, znali jsme se, to je pravda. Ale přátelé?“ zavrtěl hlavou. „Přátelé jsme doslova nebyli. Jak bych vám to vysvětlil?“ řekl honem, když postřehl naše pohledy. „Gustav nebyl typ člověka, který se přátelí. Udržoval staré známosti, ale to bylo všechno. Stýkal se s několika známými, ale opravdu se s nimi jen stýkal. Své soukromé záležitosti si nechával pro sebe.“

„Rozumím,“ povídám. „O čem jste tedy při jeho návštěvách hovořili? Nemluvili jste jistě jen neosobně, jenom o věcech, které se nikoho z vás netýkaly.“

„Ne. Samozřejmě ne. Pokud se mluvilo o osobních záležitostech, Gustav vždycky raději poslouchal. O sobě se zmiňoval dost nerad. Upřímně řečeno, získával si tím lidi. Těžko dnes najdete někoho, kdo je ochoten vás vyslechnout… Gustav to dovedl.“

„Úloha zpovědníka se mi k němu právě moc nehodí,“ řekl Standa, jako by Ferdinanda bůhví jak dobře znal.

„Špatně jste mi rozuměl,“ řekl profesor. „Tak by se jeho jednání klasifikovat nedalo. Gustav se jenom upřímně zajímal o všechno, co se týkalo jeho známých.“

„Jak dlouho jste se znali?“

„Od šestačtyřicátého roku. Přeložili ho k nám po nějakých patáliích okolo malého dekretu. Později se ukázalo, že šlo o falešné nařčení. Gustav byl pražský Němec, a podle toho, co vím, on jediný z celé rodiny zůstal loajální. Jeho bratr padl v Rusku, sestru s manželem a matku mu odsunuli v pětačtyřicátém do Německa.“

„Ferdinand nebyl za války na vojně?“

„Ne. Ze zdravotních důvodů ho neodvedli. A po celou dobu až do osvobození zůstal věrný republice a svým zásadám. Náhodou docela přesně vím, že pomáhal českým lidem, a měl proto s německými úřady několikrát oplétačky.“

„Jeho matka ještě žije?“

„Ano. Ve Stuttgartu ve Spolkové republice. Bude jí jistě aspoň osmdesát. V posledních letech za ní každoročně jezdil.“

„Co vyprávěl, když se vracel?“ pospíšil si Standa.

„Tedy…“ Profesor znovu zaváhal. „Gustav si zachovával soudnost a smysl pro reálné hodnocení… Myslím tím, že kritizoval, co se mu nezdálo být v pořádku…“ Profesor opatrně vzhlédl.

„Neboli?“ zeptal se Standa.

„Nevím, jak bych to co nejpřesněji vyjádřil, abych ve vás nevzbudil mylný dojem…“ Vyhnul se našim očím. „Gustav byl znám tím, že se nebál otevřeně kritizovat, co pokládal za špatné…“

„Nechme toho,“ řekl jsem. „Navštívil jste někdy Ferdinanda v jeho bytě?“

„Ne,“ řekl rychle. „Vy ano?“

Ta naprosto nelogická a v této situaci nevhodná otázka z něho vyhrkla neočekávaně a proti jeho vůli a pan profesor si to okamžitě uvědomil. Napadlo mě, jestli tady není zdroj jeho neklidu a napětí, jež jsem cítil celou dobu a které teď náhle zesílily.

„Proč se ptáte?“ Upřeně jsem ho pozoroval.

Než mohl odpovědět, zazvonil na stolku za stojací lampou telefon. Profesor natáhl ruku. „Prosím,“ řekl, poslouchal, pomalu k nám zvedal pohled a jeho rysy náhle ztuhly.

Ze sluchátka zazníval rozčilený mužský hlas. Jednomu slovu jsem porozuměl. To slovo bylo Gustav a několikrát se opakovalo.

„Okamžik, prosím tě,“ snažil se profesor přerušit neznámého. „Mám tu právě návštěvu. Zavolám tě později.“

„Jen si to domluvte,“ povídám. „My počkáme.“

Profesor však už kvapně odkládal sluchátko, ze kterého se stále ještě ozýval hlas.

Standa větřil právě tak jako já. Ptáme se pana profesora na přítele, na muže, zapleteného možná do ošklivých záležitostí, a shodou okolností někdo telefonuje a jde mu právě o něj. A pan profesor odmítá před námi mluvit a je celý pryč, jen aby neznámého přerušil. A tyká mu. Tady už nejde jen o naše reflexy. Tady by zavětřil i člověk, který by o existenci nějakých podezřelých okolností neměl ani tušení. Přinejmenším by si pomyslil, že právě tuto záležitost nechce před ním profesor projednávat. Přitom by mu jméno Gustav třeba nic neříkalo. Nás naopak zajímalo velmi silně, zatímco pan profesor byl pro nás do této chvíle důležitý jenom tím, co nám mohl povědět. Dosud jsme se pokoušeli získat informace o Gustavu Ferdinandovi. Teď nás začala zajímat i postava pana Zamastila.

„Copak, špatné zprávy?“ zeptal se Standa. Profesor zaraženě mlčel a zřejmě se nemohl vzpamatovat.

„Ani ne,“ řekl poplašeně. „Taková hloupost.“

„O Gustavovi,“ dodal Standa.

Profesor v rozčilení nepostřehl, že neznámý mluvil trochu hlučně, a díval se na Standu jako na kouzelníka, který mu z kapsičky u vesty vytáhl pumu.

„Chtěl s vámi mluvit o Gustavu Ferdinandovi. Nebo snad ne?“ dorážel Standa.

Profesor sáhl do kapsy, vytáhl kapesník, předstíral, že si otírá ústa, ale spíš se snažil zakrýt výraz své tváře, a usilovně přemýšlel.

„Pročpak jste ho nevyslechl, když víte, že nás Ferdinand zajímá?“

Profesor se stále ještě neměl k řeči. Položil si kapesník na kolena, rovnal ho do původních záhybů, vypadal, že je tím cele zaujat, a pevně svíral čelisti.

„Kdo to volal,“ řekl jsem úmyslně zvýšeným, naléhavým hlasem.

Profesor sebou trhl, zasunul kapesník do kapsy a pomalu zvedl hlavu. „Jeden známý,“ řekl matně a bloudil očima po stěně za mnou.

„Který?“ Standa se předklonil a hleděl mu zblízka do tváře. „My spěcháme, pane Zamastile,“ řekl varovně. „Nedáme se zdržovat maličkostmi. Jestli nechcete mluvit tady, musíme vás požádat, abyste šel s námi.“

Profesor vypadal, jako by se pod jeho slovy sesouval do sebe, a když Standa napolo vstal, vyděšeně zvedl ruce jako na ochranu. „Ne, prosím vás, počkejte,“ vykřikl. „Já vám to řeknu.“ Znovu vytáhl kapesník a roztržitě ho překládal. „Řekl – řekl jsem vám, že Gustav každého rád vyslechl, ale to nebylo všechno.“ Mluvil ztěžka, jako by přemáhal tíži, ležící mu na prsou. „Když bylo potřeba, ochotně pomohl. Jednou jsem ho požádal o pomoc v jisté záležitosti – tedy, jak bych to řekl – snad jsem se do té věci neměl plést, ale jednalo se o mého dobrého známého – a Gustav skutečně pomohl…“

„Mohl byste se vyjádřit trochu přesněji?“ přerušil jsem ho.

Profesor několikrát polkl. „Prosím,“ řekl a jeho hlas už dávno ztratil svou jistotu. „Mému známému, tomu, který volal, utekla před více než rokem dcera na západ, do Spolkové republiky – lépe řečeno, jela tam služebně a požádala o azyl. Dověděl se to teprve tehdy, když ho přišli od vás vyšetřovat…“

„Jak se jmenuje, kde bydlí a kde je zaměstnán,“ řekl Standa a vytáhl zápisník.

„Jan Moučka, Vršovice, Litevská dvanáct, a pracuje jako laborant v geologickém výzkumném ústavě.“

„A jeho dcera?“

„Jana Moučková. Pracovala v nějaké výsadní společnosti. Měla nadání na jazyky.“

„Nevyučoval ji náhodou Gustav Ferdinand?“

„Ne, vůbec ho neznala. A Moučka taky ne. Až teprve potom. Moučka byl celý pryč, v zaměstnání měl pro její útěk potíže a přišel se se mnou poradit, ale tady byla těžká rada. Přibližně po půl roce tu byl zas. Dostal od ní dopis, ve kterém psala, že je ještě v lágru a nemůže sehnat zaměstnání. Prosil mě, jestli prý neznám někoho, kdo by jí mohl pomoci.“

„Proč přišel právě k vám?“ zeptal jsem se. „Věděl, že tam někoho máte?“

„Ne, to ne. Nikoho tam neznám. Ale je to vdovec, trochu morous, a nikoho bližšího, než jsem já, nemá. Dělal si o Janu starosti. To víte, jediné dítě, co by pro ni nedokázal…“

„Co jste mu poradil?“

„Ze začátku jsem s tím nechtěl nic mít, ale bylo mi ho líto a vzpomněl jsem si na Gustava. Napadlo mě, jestli by snad jeho sestra, nebo její manžel – zkrátka, jestli by pro Janu nemohli něco udělat.“

„Ferdinand byl pro?“

„Hned ne. Řekl, že o tom bude uvažovat. A nejdřív chtěl Moučku poznat, aby věděl, co je to za člověka.“

„Vy jste je tedy seznámil.“

„Ano. Sešli se tady u mne. Moučka viděl příležitost a měl skoro slzy v očích. Je to takový měkký člověk, hned ho všechno rozlítostní a dojme a na Gustava se díval jako na zachránce.“

„Vzpomněl byste si, o čem spolu mluvili?“

Profesor přemýšlel. „Nevím. Možná, že ano. Je to už dost dlouho a debata trvala skoro tři hodiny… Nejdřív – nejdřív samozřejmě hovořili o Janě, v kterém je lágru, co dělala dosud, co umí a tak, potom se řeč přenesla na Moučku, a on se o sobě rozpovídal. Snad si myslel, že Gustava dojme, vzbudí jeho soucit, a že ho potom tím spíš přiměje, aby mu pomohl.“

„Zmínil se Moučka i o svém zaměstnání?“

„Jistě. Naříkal na potíže, které mu Janin útěk způsobil, a že by z toho nejraději utekl a šel třeba někam na stavbu… Gustav mu dodával odvahy a podařilo se mu Moučku uklidnit. Odešli spolu a za nějaký čas se Moučka dověděl, že se Jana dostala z lágru a nastoupila místo. Pamatuju se, že sem přiběhl, div mě neobjímal, a Gustavovi blahořečil jako svatému.“

„Stýkal se s Ferdinandem i potom?“

„Pokud vím, několikrát se sešli. Gustav o to sám stál. Asi chtěl vědět, jak se Janě daří. Potom…“ Profesor se odmlčel, seděl bez hnutí a díval se do jednoho místa. „Totiž… Nikdy bych byl do Moučky neřekl, že by mohl být nevděčný, ale bohužel.“

„Jak jste na to přišel?“

„Nějaký čas jsem ho neviděl. Když jsem se ho potom ptal na Janu, odbyl mě, že se má dobře. Byl vždycky velmi sdílný, a tak mě jeho odpověď samozřejmě překvapila. Ptal jsem se, jestli se snad něco nestalo, ale prý ne. Když jsem chtěl vědět, jestli mluvil s Gustavem, odpověděl, že o to nestojí. A pak se rychle rozloučil a šel.“

„Proč se tak choval, co myslíte?“

„Nevím. Už jsme o tom nemluvili. Přestal jsem se o tu věc zajímat, od té doby jsme se viděli jenom asi dvakrát, vždycky letmo.“

Už chvíli jsem pozoroval, že do Standy vjel neklid. Teď vstal a přešlapoval vedle křesla. „Ještě byste nám mohl jmenovat lidi, s kterými se Gustav Ferdinand stýkal,“ řekl a znovu otevřel svůj notes.

Profesor asi čekal, že ho zahrneme výčitkami za pomoc utečenci, že se budeme vyptávat na záhadný telefonický rozhovor, který ho tolik rozrušil, docela viditelně se divil, že nic podobného nepřichází, neklidně, s obavami po nás pokukoval a jeho nejistota vzrůstala. Najednou projevoval nadměrnou, křečovitou ochotu. „Samozřejmě, rád,“ řekl. Jmenoval lidi, které jsme znali z našich protokolů. Nové jméno se v jeho seznamu nevyskytlo.

„A co jeho žáci?“ dotazoval se Standa.

„Máte pravdu. Vyučoval asi deset žáků, chodil za nimi do bytu, ale jména neznám. Taky se často měnili, takže bohužel.“

„Mohl byste nám něco povědět o jeho bývalé manželce?“

Profesor se opět zarazil a bledé tváře se trochu zardělý. Znovu polkl a statečně začal: „Paní Ferdinandová byla úplně jiná než Gustav. Velmi si jí vážím a občas se s ní vídám v kavárně. Gustav s ní po rozchodu udržoval jen velmi řídké, dalo by se říci povrchní styky. Jak se ti daří a tak, víc ne.“

„Proč se rozešli?“

„Kvůli nějaké ženě. Gustav začal na stará kolena bláznit. Nakonec by to byl chtěl dát zase do pořádku, ale paní Ferdinandové odmítla. Žije teď sama ve své vilce v Libni.“

Zvedl jsem se taky. „Děkujeme vám, pane profesore, za informace,“ povídám. S uspokojením jsem pozoroval, že ožil a neklid a rozčilení z něj částečně spadly. U dveří jsem se ještě otočil. Profesor si odsunul z cesty židli a právě se vydával za námi. „Ještě bych se vás chtěl zeptat na jednu věc,“ řekl jsem, jako bych si na něco právě vzpomněl.

Plný ochoty naklonil hlavu k rameni. „Prosím.“ Vůbec se nekryl a nekontroloval.

„Mohl byste nám prozradit, čeho jste se bál, když jsme přišli?“

Obličej pana profesora se začal měnit a najednou vypadal, jako by spolkl velké sousto. „To je… To je…“ Pomalu se vzpamatovával a z jeho očí jsem vyčetl, že teď už si dá pozor. Moment překvapení, při kterém se někdy v jediné minutě dovíme víc než při dlouhém vyptávání, tedy tentokrát nevyšel. Na škodu to však přece jen nebylo. Potvrdili jsme si, že se pan profesor skutečně něčeho bojí.

„Nevím, proč bych měl mít strach,“ řekl. „Snad mě jenom zneklidnila vaše návštěva. Nejsem zvyklý.“

„Ano, to je možné.“ Vyšel jsem do chodby.

Standa se ve dveřích prudce otočil. „Ještě nám řekněte tohle,“ vyrazil. Profesor se přikrčil, jako by očekával ránu. „Věděl jste o Ferdinandově smrti před tím telefonickým hovorem?“

Zamastil několikrát naplano pohnul rty. „Ne,“ vypravil ze sebe konečně. „Nevěděl… Neměl jsem tušení…“ Jeho hlas zněl skoro neslyšně.

Než za námi zavřel, Standa tiše řekl: „Byli bychom vám vděčni, kdybyste teď asi půl hodiny nebral telefon. Nemůžeme vám přirozeně rozkazovat, ale upozorňuju vás, že se to dovíme. Dobrou noc.“

Dveře slabě klaply a za nimi bylo ticho. Neozval se ani hlásek, ani jediný krok.

KAPITOLA III

Dlažba na nás dýchla horkem. Kolem tiše projelo několik vozů. Jejich hučení přetrhlo zabouchnutí dvířek našeho auta.

„Profesor Zamastil něco tají,“ řekl Standa. „A vůbec není nevinný, jak na první pohled vypadá. Přiznal se bez mučení, že napomáhal osobě, která utekla. Ale něco nám neřekl, a ta věc bude asi daleko vážnější. S panem profesorem si ještě jednou důkladně promluvíme.“

Do pátého poschodí novějšího domu ztemnělé Vršovické ulice jsme vyběhli skoro poklusem a před dveřmi jsme se museli zastavit, abychom se vydýchali.

Otevřel nám malý suchý mužík, krátkozrace pomrkával a zbytečně šoupal nohama o zem. Na hlavě měl obnošený velurový klobouk, přes ruku přehozené tvídové sako. Podíval se na naše průkazy a viditelně v něm hrklo.

„Někam jste šel?“ zeptal se Standa, když se za námi zavřely dveře.

Muž se rozhlédl po holé předsíni, jako by si s otázkou nevěděl rady. „Ano,“ řekl nepřítomně. „Na pivo.“

Mimoděk jsem se podíval na hodinky. Ukazovaly půl desáté. „Doufám, že vás dlouho nezdržíme, pane Moučko. Jen pár otázek a jdeme.“

„Prosím,“ řekl a nejistě vykročil ke dveřím.

Ve skromně zařízeném pokojíku nás usadil do jediných dvou starodávných, rozvrzaných křesílek a sám zůstal stát před poloprázdnou knihovničkou. Na gauči měl rozhozené nepříliš čisté peřiny. Nevím proč, ale hned od počátku mi bylo toho člověka líto. To, co jsme věděli od profesora Zamastila, i to málo, co jsme tu mohli vidět, mluvilo o bezútěšném, osamělém životě. Bez ženy a vlastně bez opravdových přátel, s nešťastnou, nedružnou povahou, jediná dcera v cizině…

Stál tu před námi, jako by se ještě neprobral ze sna, jako by naši přítomnost vnímal jaksi vzdáleně, hustou mlhou, s pažemi bezmocně visícími podél těla a s nahrbenými zády, a díval se na prodřený koberec.

Nevěděl jsem, jak začít a byl jsem Standovi vděčen, že to podivné, jakoby začarované ovzduší protrhl.

„Pane Moučka,“ řekl. „Co byste nám mohl povědět o Gustavu Ferdinandovi?“

Moučka pokýval hlavou, jako by říkal: já jsem to věděl. Pak pokrčil rameny, ale mlčel.

„Volal jste před chvílí profesoru Zamastilovi, ne?“

Moučka se ani moc nedivil, že o jeho rozhovoru se Zamastilem víme, nebo aspoň nedal své podivení najevo.

„Volal,“ řekl, a jeho tichý hlas okatě kontrastoval s tím, který jsme slyšeli z telefonního přístroje.

„Co jste mu chtěl?“

„Chtěl jsem mu říct, že se Ferdinand zabil.“

Ani teď se v jeho výrazu ani tónu nic nezměnilo. Mimoděk jsem se rozhlédl kolem sebe, jestli někde neuvidím prázdnou tubu s utišujícím prostředkem. Jakýsi útlum, něco jako stav po narkóze, nebo snad omráčení, však nebyl vyvolán uměle. Vycházel z něho samého.

„Jak jste se to dověděl?“ vyptával se Standa.

„Náhodou. Potkal jsem navečer paní Ferdinandovou.“

Ano. To je možné. Pokud jsme věděli, Gustav Ferdinand tu kromě své bývalé ženy neměl žádné příbuzné. Jistě ji o neštěstí zpravili. Na tom není nic zvláštního. Podivnější už je rozpoložení, do kterého ta zpráva uvrhla tady toho nešťastného hubeného člověka.

„Co vám o tom říkala?“

„Jenom to, že se zabil v autě. Jinak nic.“

„Vás to neštěstí zřejmě rozrušilo, viďte?“ řekl Standa a snažil se svému hlasu dodat útrpný tón.

Moučka se nepohnul a nevzhlédl.

„Ano. Trochu ano,“ připustil.

„Chápu to. Když tak najednou a tragicky skončí přítel…“

Moučka zvedl hlavu.

„Nebyl to můj přítel,“ řekl prudce, a já jsem sebou skoro trhl. V očích měl žal, ale zbývalo v nich kousek místa i pro směs jiných pocitů, které se jimi draly ven, a jedním z nich bylo docela jistě nepřátelství, možná dokonce nenávist.

Využil jsem příležitosti, která se tak najednou naskytla. Tady se ukázala trhlinka, kterou jsme ho mohli dostat z jeho letargie a zároveň do něho nahlédnout.

„Jak to,“ povídám. „Podle vyprávění profesora Zamastila jste byli důvěrní přátelé.“

„Zamastil ví houby,“ řekl Moučka, jako by se hádal.

„Mně se naopak zdálo, že Zamastil toho ví o vašich stycích s Ferdinandem dost.“

Dlouze se na mne zadíval a já jsem si uvědomil, že je to prvně, co jsem se setkal s jeho přímým pohledem. Jenomže se z jeho očí už zase ztratil všechen výraz. Vypadaly, jako by plavaly v moři stesku a smutku, ale o tom, co se za nimi odehrává, neříkaly nic.

„Nechtěl byste nám povědět, jak to bylo s vámi a s Ferdinandem?“ řekl Standa.

Moučka se zahleděl na koberec u svých nohou. „Myslím, že to víte právě tak dobře jako já. Jinak byste sem nešli.“

Standa ztrácel trpělivost. „Máte pravdu. Vaše dcera zůstala venku a Ferdinand jí přes své příbuzné pomohl. Dál abyste snad pokračoval vy.“

Moučka znovu pokrčil rameny, ale vypadalo to, jako by mu na nich leželo těžké závaží. „Dál nebylo nic. Byl jsem mu vděčen. To je vše.“

„Jak se to projevovalo. Snažil jste se mu nějak odvděčit?“

„Ne. Nic nechtěl.“

„Dostáváte od dcery zprávy?“ povídám.

Kývl hlavou.

„Poštou?“

Krátce na mně ulpěl pohledem a zaváhal. „Ne,“ řekl potom. „Poštou ne.“

„Jak tedy?“ Znovu jsem zachytil jeho pohled, který jako by tou matnou stěnou jeho podivného rozpoložení odhadoval, kolik toho asi vím.

„Poštovní holubi vám je asi nenosí, že ne?“ zasáhl Standa.

Moučka se náhle rozhodl. „Předával mi je Ferdinand. Dcera je přikládala k dopisům jeho příbuzných.“

„Proč ty komplikace? Mohla je posílat přímo vám. Pokud vím, nikdo to nezakázal.“

Odpověděl zase tím těžkým, unaveným pokrčením ramen.

„Neříkejte, že vám to nebylo divné,“ ozval se prudce Standa. „Tohle přece není normální způsob. Znal jste vůbec její adresu?“

Moučka nemohl udržet hlavu. Klesala mu níž a níž, až se mu brada skoro dotýkala plochých prsou.

„Neznal. Ferdinand si to kladl jako podmínku. Chtěl, aby dopisy od Jany i ode mne chodily přes něj. Tvrdil, že to v tomto případě jinak nejde. Je prý nebezpečí, že Janu zase pošlou do lágru… Taky mi to nebylo milé, že naše dopisy někdo čte, ale když jsem se o ní chtěl aspoň něco dovědět.“

„To jste se, člověče, nepokoušel téhle podmínky zbavit?“

„Ne. Ferdinand mi to zakázal. A vyhrožoval. Jestli prý to někomu prozradím nebo se ho pokusím obejít, o Janě už neuslyším.“

„Poslyšte,“ řekl Standa. „Vás při tom nic nenapadlo?“

„Napadlo mě všelicos, ale co jsem mohl dělat? Co jestli měl opravdu nějaký vliv a mohl Janě uškodit? Nesměl jsem přece riskovat… Šlo o ni, ne o mne.“

Standa kroutil hlavou. „Ten si vás dovedl uvázat na šňůrku. Vůbec bych se nedivil, kdyby si kladl ještě jiné podmínky.“

Dával jsem si dobrý pozor, ale zdálo se, že Moučka ve své apatii poslední slova nevnímá.

„Slyšel jste?“ řekl Standa. „Nic jiného od vás nechtěl?“

Moučka pomalu, s námahou zvedl oči, a pak najednou rozhodně zavrtěl hlavou. „Ne. Nic jiného ode mne nechtěl.“

Oba pohyby, pozvolné, namáhavé vzhlédnutí a hned nato zavrtění hlavy, spolu vzájemně ani s ráznou odpovědí nehrály, nehodily se k sobě, a nám bylo jasné, že jeho slovům nesmíme věřit. Otec chrání dceru, udělal by pro ni všechno na světě, a Gustav Ferdinand měl oba v rukou. Jestli něco prováděl, bylo pravděpodobné, že by téhle příležitosti nevyužil? Musíme se pokusit o zjištění, jaké zaměstnání Janě Moučkové nabídli, a podívat se blíž na příležitosti, které měl Moučka při své práci. Pánové z druhé strany o nás chtějí vědět co nejvíc. Zajímá je všechno. Geologický průzkum a jeho výsledky zvlášť silně.

Standa vstal.

„To je všechno, co nám můžete povědět?“

„Ano.“

Zvedl jsem se taky.

„Pane Moučka,“ povídám, a přes vážné podezření, které na něm ulpívalo, mi ho bylo pořád líto. „Kdybyste si náhodou přece jen ještě na něco vzpomněl, přijďte nám to říct. Chtěl bych, abyste si dal dvě a dvě dohromady. Teď, když zmizel Ferdinandův vliv, nemáte se čeho bát. Vy, ani vaše dcera.“

Uvědomil jsem si, že má slova nezní příliš přesvědčivě, a Moučka mi taky nevěřil. Pokýval jenom s výrazem beznaděje hlavou a řekl: „Na nic si nevzpomenu, protože nic nevím. A o Janu mám strach.“

„Jak chcete,“ řekl Standa. „Ale být vámi, nechal bych si zadní dvířka otevřená. Když se nám svěříte, dá se s tím něco dělat. Když budete čekat, až na něco přijdeme sami, nedá se už dělat vůbec nic. Je vám to jasné?“

„Je,“ odpověděl smutně a hnul se ke dveřím.

„Kam teď?“ řekl ochotně řidič, když jsme se usadili.

Podíval jsem se na Standu. „Zajedeme ještě za těmi lidmi, než se pustíme do Komořan?“

„Já nevím. Pátračka tam už asi čeká. Ale já bych některé přece jen ještě objel. Komořany nám neutečou.“

„Černého máme při cestě k paní Ferdinandové,“ povídám. „Holešovice, Komunardů osm.“

Dlouho jsme mlčeli, až se ozval Standa. „Zatím jsme poznali dva Ferdinandovy známé a oba mají máslo na hlavě. Aspoň to tak vypadá. Nemyslím samozřejmě případ s tou holkou. K tomu se oba brzo přiznali. Jde mi o to, co zamlčeli, a jestli je to u obou stejná záležitost nebo jestli má každý z nich nějaké jiné tajemství.“

Neříkal jsem nic a Standa pokračoval v úvahách. „Ferdinand si opravdu uměl získat lidi. Jenomže v jiném smyslu, než o tom hovořil Zamastil.“

Projížděli jsme Nuslemi směrem k nábřeží. Moderní rychlé vozy pouliční dráhy zůstávaly jeden po druhém daleko za námi a tváře lidí na chodnících se měnily v nejasné šmouhy.

„Jedno je mi divné,“ navázal jsem na Standova slova. „I kdybychom připustili, že Ferdinand něco prováděl, jak bys mi vysvětlil, že používal služeb svých známých? Kde jsou pravidla konspirace?“

Standa neodpovídal. Mlčeli jsme až do okamžiku, kdy auto prudce zastavilo.

Černý dlouho neotvíral. Teprve po třetím zazvonění zaharašil zajišťovací řetěz a ve škvíře se objevila nejasná tvář.

„Prosím,“ řekl nemilostivý hlas.

„Bezpečnost.“ Standa natáhl ruku s průkazkou.

Muž za dveřmi se nehýbal. Za ním se pojednou ozval tichounký, sotva slyšitelný šepot. „Moment,“ řekl potom a zámek zaklapl.

Tohle bylo velmi podivné přijetí s ještě podivnějšími okolnostmi.

Hleděl jsem na oprýskaný nátěr dveří a uvažoval, co to asi znamená. Standa vrazil ruce do kapes saka, přešel k protějším dveřím a zblízka si četl tabulku se jménem, pak se opřel o zábradlí a netrpělivě přešlapoval. Pojednou se napřímil, otočil, zvedl hlavu a potichu vystoupil o několik schodů výš. V té chvíli jsem v horním patře zaslechl šramot a hned nato kroky. Váhavě se blížily, zrychlovaly, a zanedlouho kolem nás proběhl vysoký štíhlý muž. Nebylo na něm nic divného, ale přece jenom… Jeho pohyb, kterým se smekl kolem zábradlí, se zdál příliš chvatný. Podobal se pohybu, kterým proklouzne plaché zvíře kolem zvědavých oči, a jeho kroky od nás dolů se ještě zrychlily.

Standa se za ním zamyšleně díval a nerozhodně přešlápl. „Slyšel jsi nahoře otvírat nebo zavírat dveře?“ zeptal se tiše.

Položil nohu na první schod, pak se rozhodl a rozběhl se. Ve chvíli byl zpátky. „Jsou tam jen dveře na půdu a ještě jedny, a na těch visí seznam nájemníků s daty. Asi prádelna. Obojí zamčené. Co tam chtěl?“

„Na půdaře nevypadal, na obyvatele domu taky ne,“ povídám. „A kromě toho jsme neslyšeli, že by zamykal. Ale i kdyby to byl zloděj, byl by počkal, až se odtud ztratíme. Věděl, kdo jsme. Musel slyšet, co jsme Černému říkali.“

Litoval jsem, že jsem si muže líp neprohlédl, ale slabá zašlá žárovka osvětlovala malou prostoru jen matně a začernalá omítka a temné kouty její světlo z velké části pohlcovaly.

„Byl by tam zůstal, ale musel se ztratit. Nic jiného mu nezbývalo. Slyšel, že jdu nahoru.“ Standův postoj vyjadřoval nevyslovenou otázku. Co teď? Čekat, až se Černému uráčí otevřít, nebo vyběhnout za neznámým návštěvníkem? Ale jestliže má něco na svědomí, jistě se v této chvíli neprochází před domem.

Za dveřmi se ozval tichý zvuk a kukátkem blesklo zevnitř světlo. Někdo se díval, jestli jsme ještě tady. Znovu zarachotil řetízek a ve dveřích stál Černý s přátelským, omluvným úsměvem, který vypadal, jako by si ho právě nasadil před zrcadlem.

„Musíte mi prominout,“ řekl žoviálně a zároveň pohostinským, rozmáchlým gestem pokynul do předsíně. „Nebyl jsem oblečen.“

V jeho výrazu bylo tolik neupřímnosti, že jsme jeho chování úmyslně napodobili a s chápavými úsměvy jsme vkročili dovnitř. Pan profesor už ukazoval dál, na pootevřené dveře v pozadí, ale Standa se nehýbal. Všiml jsem si, že přejel pohledem temné skleněné výplně dvojích dalších dveří po naší levé i pravé ruce. Z velkého věšáku se zubily prázdné háčky jako lesklý, kovový chrup.

„Snad ani nepůjdeme dál,“ řekl Standa, jako by se rozhodoval.

„Ale jen račte,“ pobízel nás Černý horlivě. „Přece nebudeme stát v předsíni.“

Popošel dva tři kroky a otočil se. Stáli jsme na místě a jeho úsměv nepatrně povadl. Ještě jednou nerozhodně zvedl pěstěnou ruku, pak si jí mimovolně pohladil ulízané, černé, prošedivělé vlasy a zřejmě nevěděl co dál. Najednou vypadal ve svých černých šatech, doplněných šedou vázankou s velikou falešnou perlou a v běloskvoucí košili jako svatebčan, kterého nečekaně vyhnali od tabule.

„Jste sám?“ zeptal se Standa s nemizejícím úsměvem.

Černý zmateně přikývl. „Ano. Bydlím tu sám.“

„Mám dojem, že jste mi špatně rozuměl,“ řekl Standa s přehnanou zdvořilostí a strojenou zdrženlivostí.

Za temnou výplní dveří vpravo se mihlo něco světlého. Černý k nim stál zády, takže nic nepostřehl.

„Rozuměl jsem vám dobře,“ řekl.

„V tom případě jste se tedy mýlil,“ řekl Standa. „Mohli bychom poznat vašeho hosta?“

Natáhl ruku po klice. Dveře se však náhle otevřely a v nich stála mladá, dokonce velmi mladá a velmi hezká žena. Letní, bílé, hluboko vystřižené šaty odhalovaly opálená ramena a paže a napínaly se na pevném poprsí. Zářila na neosvětleném pozadí jako obraz v tmavěni rámu. Vysoké tenké podpatky a tvar prozrazovaly, že bílé střevíce jsou zahraniční výroby.

Všichni tři jsme na ni ohromeně zírali. My dva z trochu jiného důvodu než Černý. Takové setkání v bytě stárnoucího, jistě šedesátiletého, i když zachovalého muže bylo přinejmenším překvapující.

Standa se vzpamatoval první. „Teď snad můžeme dál, ne?“ řekl. Černý mechanicky vykročil. Pustili jsme krásku napřed. Její krok byl z těch, které zatajují mužům dech a na ulici jim otáčí hlavy jedním směrem jako při vojenské přehlídce.

Než jsme se posadili do pohodlných moderních křesel kolem konferenčního stolku, podařilo se Černému překonat rozpaky. Nasadil malý světácký úsměv a prohodil: „Už podruhé v krátké době se vám musím omluvit, tentokrát za malou lež. Jistě to chápete. Ta dáma je vdaná.“

Dáma si z jeho indiskrétnosti nic nedělala. Standa horlivě pokýval hlavou a vrhl na ni zářivý úsměv. Bez rozpaků mu ho vrátila, přehodila si působivým pohybem nohu přes nohu a klidně otevřela kabelku. Cvakl jsem zapalovačem, ale Standa byl rychlejší.

„Děkuji,“ řekla, podívala se mu nad plamínkem dlouze do očí a vyfoukla ke stropu pruh kouře.

„Poslužte si,“ řekl pohostinně Černý a otevřel jantarovou krabičku s cigaretami. Byly to ameriky, a náš hostitel se dodatečně trochu zarazil.

Seděli jsme a kouřili, a kdyby nás někdo viděl, měl by dojem, že se sešli dobří přátelé, kteří si už všechno řekli a teď přemýšlejí, co dál. Jenom Černý po nás občas hodil pozorným očkem a zřejmě si v duchu připravoval všechnu svou pohotovost. Kráska s námi trošičku, nezávazně koketovala.

Černému mlčení připadalo příliš dlouhé a začalo ho asi znervózňovat, volil tedy opatrný útok. „Pánové se mě přišli na něco zeptat, není-liž pravda?“ řekl lehkým, hovorovým tónem.

„Ano, docela bych byl zapomněl,“ řekl Standa a podíval se naší společnici do očí. „Víte něco nového o Gustavu Ferdinandovi?“

Černý trochu stiskl rty, ale jinak nedal najevo překvapení. „Nevím,“ řekl stále stejně lehce. „Co s ním má být?“

„Zahynul,“ řekl Standa a ruka s cigaretou mu zůstala trčet na půl cestě k ústům.

„Ale!“ Černý zvedl obočí do vysokých oblouků. „Copak se mu stalo?“

„Zabil se v autě.“

„Chudák,“ poznamenal, namáhavě polkl a obrátil se k ženě. „To je ten pán, co jsme se s ním nedávno setkali ve Stromovce, vzpomínáte si?“

Kývla, ale zdálo se, že ji to příliš nezajímá.

„Kdy jste ho naposledy viděl?“ zeptal se Standa.

Černý vzpomínal.

„To už je hezkých pár dnů. Snad čtrnáct. Možná tři týdny.“

„Všechno s ním bylo v pořádku?“

„Ano. Myslím, že ano.“

„Nepozoroval jste na něm nějakou změnu? Nervozitu, nebo tak?“

„Ne. Gustav byl klidný, vyrovnaný člověk bez nějakých výkyvů. Kdyby se s ním něco dělo, určitě bych to byl poznal.“

„Co byste nám mohl říct o jeho soukromém životě?“

Černý zaváhal a zdálo se, že větří.

„Když tak na to myslím, s překvapením zjišťuju, že o něm vím opravdu málo. Jenom to, že byl rozvedený a měl v pětačtyřicátém nějaký malér. A pak několik maličkostí, ale ty mu spíš jen uklouzly, než aby se s nimi chtěl svěřit.“

„Jaké maličkosti máte na mysli?“

„Nevzpomínám si honem. Ale snad něco o nějaké nemovitosti, nebo o jeho zaměstnání, opravdu nevím.“

„Takže nevíte nic, co by nás mohlo zajímat?“

„Ne. Asi ne.“

Nemohl jsem se zbavit dojmu, že Černý stále čeká, je připraven na nějakou určitou otázku, a zneklidňuje ho, že nepřichází. Předklonil jsem se, zahleděl jsem se mu pátravě do očí, přejížděl jsem si ukazováčkem po bradě a dělal chytrého, aby si myslel, že vím víc, než dávám najevo.

„A jinak, kdybychom nebrali v úvahu záležitosti Gustava Ferdinanda, nám taky nemáte co říct?“ zeptal jsem se.

Chvíli se na mě bezvýrazně díval, seděl, jako by se chtěl odtáhnout, co nejvíce se vzdálit z dosahu mého pohledu, pak rozhodně zavrtěl hlavou.

„Nevím přesně, co máte na mysli, ale nevzpormn m si, že bych věděl něco, o co byste mohli projevit zájem.“

Standa se pomalu napřímil. „No nic,“ řekl. „Zbytečně jsme vás obtěžovali. Teď je na nás, abychom se omluvili, hlavně vám, paní …“

„Damková,“ řekla nenuceně.

„…paní Damková,“ dokončil Standa a zvedl se. „Mimochodem, kde bydlíte?“

„Kampa šest,“ řekla automaticky a trochu překvapeně. Nevstala, jenom nám podala měkkou vláčnou ruku a zasvítila na nás očima.

„A teď přijměte ještě mou omluvu muže,“ řekl Standa, když nám Černý otvíral dveře na chodbu. „Na vašem místě bych měl vztek, že bych viděl červeně.“

Černý se tvářil, jako by se chtěl zapýřit. „Ale to nic nedělá, pánové,“ řekl spiklenecky. „Dáma už byla stejně na odchodu.“

„Mimochodem,“ Standa se ještě otočil, „nechtěl bych se vás dotknout, ale je vám jistě aspoň padesát, ne? Poraďte mi, jak je možno si udržet do padesátky takový elán? Ta dáma asi vyžaduje obzvláštní péči.“

Černý se na lichotku přilepil jako vosa na cukrátko a začal se nebezpečně nadýmat. „Mýlíte se,“ řekl. „Je mi jedenašedesát.“ Chvíli se pásl na našem předstíraném údivu. „Poradím vám. Sportujte, pánové. Sport nejen otužuje tělo a zachovává zdraví.“

KAPITOLA IV

Po celou dobu naší besedy s Černým a jeho návštěvnicí jsem na Standovi pozoroval známky utajovaného neklidu. Na schodech do něho vjel spěch. Vyběhli jsme z domu skoro poklusem a vrhli se k autu.

„Jeníčku,“ řekl Standa spěšně. „Chvíli nato, co jsme zašli dovnitř, vyšel nějaký chlápek. Nevíš, kam se ztratil?“

„Sedněte si,“ řekl řidič. „Podívejte se támhle k tomu rohu. Každou chvíli odtamtud nenápadně vystrkuje hlavu.“

„Zajeď tam a za rohem zastav.“ Standa pootevřel dveře a s nohou připravenou držel ruku na klice.

Vůz poskočil, objel nároží a brzdy zaskřípaly. Muž, přilepený do této chvíle ke stěně, se dal na útěk, běžel však opačným směrem, tím, z kterého jsme právě zabočili. Standa byl v mžiku na chodníku. Vyskočil jsem na druhou stranu. Muž se dal šikmo přes liduprázdnou křižovatku. Standa pojednou zařval: „Jeníčku, obrať,“ a rozběhl se.

Než jsme se dostali přes polovinu ulice, dorazil neznámý k zaparkované motorce, vmžiku ji našlápl, skočil do sedla a vyrazil z místa skoro skokem.

Ohlédl jsem se. Řidič se řítil za námi a za sklem mu dychtivě svítily oči. Naskakovali jsme v jízdě, motorka však už mizela v přítmí daleko před námi. Číslo jsme vůbec nestačili postřehnout.

„Hergot, šlápni na to,“ pokřikoval Standa a nakláněl se přes řidičovo rameno. „Jen tak pronic zanic před námi neutíká.“ A vzápětí: „Zahnul doleva k nábřeží. Vašku, koukej nalevo do příčných ulic. Jak ho uvidíš, zařvi.“

Motor běžel na plné obrátky. Modlil jsem se, aby nám něco nevjelo do cesty. V téhle rychlosti by řidič nezabrzdil, a kdyby se o to i pokusil, dopadlo by to asi stejně.

Řidič vjel na Argentinskou s nohou přišlápnutou až k podlaze. Cítil jsem, jak zadek vozu táhne doprava, jako by se chtěl urvat a uletět stranou, a mimoděk jsem zatínal zuby. Motocykl se však stále vzdaloval.

„Ten to kalí,“ řekl šofér s obdivem. „Třistapadesátka.“

Protijedoucí vozidlo nás na okamžik oslnilo, a když jsme je minuli, silnice před námi byla prázdná.

„Zahnul až na nábřeží,“ řekl Standa. „Na křižovatce zmírni. Podíváme se, na kterou stranu.“

Po naší levici se až k vozovce podél toku Vltavy táhla nepřerušená zeď vysokého plotu jatek, vpravo se tyčila černá prkenná hradba železniční vlečky. Až teprve na konci, téměř na nábřeží, odbočovala na pravou stranu spojka, která obloukem uhýbala k řece.

Na křižovatce vůz s trhnutím zastavil. Vlevo se nic nepohybovalo, na druhé straně nám zastíral výhled železniční viadukt.

„Vpravo. Jeď vpravo,“ pokřikoval Standa a tiskl se hrudí k přednímu sedadlu.

Podjeli jsme viadukt, po kterém se pomalu sunul dlouhý nákladní vlak, ale motorka nikde.

„Tamhle,“ vyjekl pojednou Standa a natáhl ruku. Za tramvají, jedoucí po mostě směrem na naši stranu řeky, vynořila se nad zábradlím silueta a rychle se vzdalovala k vnitřnímu městu.

„To je on,“ křikl Standa a šťouchal řidiče do ramene. „Přidej, Jeníčku. Za ním!“

Světla tramvaje, která právě přejela konec mostu, náhle zamrkala, zhasla, znovu se rozzářila, tramvaj nám vjela do cesty a ponořila se do tmy. Vypadlá kladka se komíhala jako ruka snažící se dosáhnout na žárovky nad sebou a pomalu se uklidňovala. Jeníček sešlápl brzdu.

Standa nadával a div neskřípal zuby. „Hni se,“ pobízel tiše řidiče tramvaje, který pomalu lezl ze schůdků a kolébavě se vydal podél vozu.

„To je konec,“ povídám. „Můžeme toho nechat. Jak se dostane na Florenc, už ho nenajdeme.“

Z vlečňáku vystoupil průvodčí, zastavil se u řidiče, který balancoval na táhlu, a díval se nahoru. Vnitřek tramvaje se s několikerým zablikáním rozsvítil, objevily se netečné tváře lidí, řidič seskočil a kolébal se na své místo. Průvodčí ještě postával, něco za ním volal, pak se hlavy ve vozech zakymácely a průvodčí, s nohou nataženou vzad, zkušeně naskočil.

„Fuj,“ řekl Standa. „Kdybychom toho chlapa byli dostali, mohli jsme se možná všelicos dovědět. Vypadalo to, jako když čeká, až se ztratíme, aby se mohl vrátit.“

„Možná, že s tím nemá co dělat,“ uklidňoval jsem ho.

„To je jedno. Něco s ním nebylo v pořádku, to bylo vidět. Měli jsme za ním jít hned. Profesor by nám neutekl.“

„Mezitím by od něho odešla paní Damková. Kdoví, k čemu nám nebude dobré, že jsme ji u něho objevili.“

Standa mával rukama, jako kdyby odháněl komáry.

„Kam teď,“ povídám, než mohl promluvit.

„Proboha,“ vyděsil se. „Tři čtvrti na jedenáct. Musíme honem do Komořan. Ferdinandovou si necháme na ráno.“

Šofér pokračoval po nábřeží a přejel na staroměstskou stranu. Podvědomě jsem vnímal světla na druhém břehu, mžikající na své rozmazané protějšky pod sebou, a náhle na mne sedla únava. Cítil jsem potřebu vypnout a zapomenout na chvíli na celý ten rušný den. Zavřel jsem oči.

Probudil mě Standa, tahal mě za ruku a už zase pokřikoval. „Podívej se. Slyšíš? Probuď se.“

Stáli jsme před malou vilkou, ukrytou v zahradě, a její okna zářila do tmy. Pro husté koruny stromů jsme neviděli, co se tam děje.

„Tady bydlel Gustav Ferdinand,“ řekl Standa zbytečně a nahlédl do svého zápisníku. „Číslo souhlasí.“

Od nedalekého rohu se odlepila temná postava a vydala se k nám. Vystoupili jsme. Z druhé strany se blížila jiná postava. Poznal jsem lidi z našeho oddělení.

„Co se to tu děje,“ povídám.

„Co by se dělo,“ řekl jeden z nich nevzrušeně. „Přijel podplukovník a řádí, kde tak dlouho jste.“

„Někdo se tam vloupal,“ dodal druhý.

Standa se kvapně otočil a v běhu rozrazil nízkou branku.

Podplukovník stál v rohu rozlehlého pokoje s arkýřem a mračil se jako sedm čertů.

„Pěkně vítám,“ řekl špičatě.

Muži od technické skupiny vzhlédli a zase se dali do práce. Dva seděli u jídelního stolu a pozorně se přebírali hromadou písemností. Jiní kousek po kousku prohlíželi jednotlivé části nábytku a zařízení. Z vedlejší místnosti zazníval tichý hovor. Fotograf s těžkou brašnou na rameni přecházel kolem, on jediný se zdál bez zaměstnání.

„Řekli byste mi laskavě, co vás zdrželo?“ řekl podplukovník.

„Byli jsme za těmi lidmi, co jste nás za nimi poslal, a ani jsme je všecky nestačili objet,“ bránil se Standa. „Rychleji to nešlo.“

Podplukovník neusmířeně zabručel a rozhodil rukama. „A tady si to někdo prohlížel, a kdoví, co odnesl.“

„To jsme to teda zbabrali,“ řekl Standa významně. Podplukovník pochopil a loupl po něm nerudným pohledem. Standa se tvářil, jako by byl nepromluvil.

„Kdo by to byl čekal?“ snažil jsem se předejít hrozící bouři.

„My jsme to měli čekat,“ utrhl se podplukovník a technici znovu zvedli na okamžik hlavy.

„Kdo na to přišel?“ zeptal se Standa.

„Sousedi.“ Podplukovník znechuceně odfoukl. „Poslali kluka za okrskářem, že tu někdo chodí po zahradě.“

„Dostal se dovnitř?“

„Jak to mám vědět?“ rozčiloval se podplukovník. „Asi jo. Ale díky bohu jenom na chvilku. Od sousedů sem svítili baterkami, tak utekl. Tureček tvrdí, že se podle zbytků prachu a hlíny na podlaze dostal nejvýš do předsíně. Prohlížel dlaždice těmi svými sklíčky, ale třeba si ten chlap zul boty. Anebo to, co hledal, našel v předsíni.“

Trochu se mi ulevilo. Kapitán Tureček od technické skupiny by nic netvrdil, kdyby si nebyl jist. Podplukovníkova skepse byla jistě namístě, ale jak jsem si všiml, v malé předsíni bylo příležitostí k ukrývání předmětů poskrovnu.

„Jinak jste nic nenašli?“ zeptal se Standa.

„Našli. Hned za zahradou je pěšina a k ní přiléhá les. Z té strany si vyrazil jednu plaňku a přitom se škrábl o hřebík. Na plotě je krev.“ Podplukovník si zapálil lípu a sirku zasunul pečlivě zpátky do krabičky. „Pak vymáčkl u dveří na verandu sklo a otevřel si klíčem, který trčel zevnitř v zámku.“

„Jak to?“ divil se Standa. „Ferdinand musel přece při odchodu zamykat zvenčí.“

„Ferdinand zamykal zvenčí,“ kývl podplukovník. „Chodil druhým vchodem. Tady vpředu.“ Tázavě se zadíval na muže, který se objevil ve vchodu do druhé místnosti, ten však jen zavrtěl hlavou a zmizel. „Sousedi měli na dvoře nějakou práci a nejdřív si mysleli, že se jim jen něco zdálo. Pak tu cinklo sklo, a tak běželi pro baterky.“

„Všimli si, jak vypadal?“

„Kdepak. Mihl se jim mezi křovím a stromy, a než doběhli dozadu k plotu, ztratil se v lese.“

„Co soudí Tureček o způsobu vloupání?“

„Že to byl diletant. Vyrazil sklo a tím se prozradil. Zapomněl, že je tu večer ticho jako na samotě. Kdyby se vyznal v řemesle, přilepil by na sklo nějakou náplast nebo něco.“

„Jak široká je ta díra v plotě?“ zeptal jsem se.

„Už jsme ji změřili. Moc tlustý člověk by se jí neprotáhl.“

„Nevšimli si aspoň, jestli byl velký nebo malý?“ řekl Standa.

„O to se hádají ještě teď. Každý z nich tvrdí něco jiného. A jsou čtyři. Tak si vyber.“

Nad námi se ozvalo rachocení. Věděl jsem, co to znamená. Naši prohlížejí dům od sklepa po půdu, kousek po kousku, centimetr po centimetru, odsunou a proklepají každou skříň, sejmou kdejaký obrázek.

Podplukovník zatáhl několikrát rychle za sebou z cigarety, donesl ji ke stolu uprostřed místnosti a pečlivě zamáčkl.

„Teď byste mi mohli povědět, co jste se dověděli,“ řekl, když se k nám vrátil. Zdálo se, že už na nás tolik nevrčí. Poslouchal, díval se zamračeně před sebe a nechal nás mluvit. Nakonec nespokojeně pokýval hlavou. „Někde v tom budou nějaké spojovací nitky, jenom je najít a vědět, kam vedou. Je to složitější, než se zpočátku zdálo, a čertví, co to všechno znamená. A nejpodivnější je ten motocyklista. Jeden se vyskytoval u bouračky, jeden se nám ztratil tady v té ulici.“ Podíval se na hodinky. Náhle, s rukou ve vzduchu a s pootevřenými ústy ztuhl, hovor vedle ustal a v místnosti se zastavil všechen pohyb. Domem se rozlehlo řinčení telefonního zvonku.

„Neber to,“ zarazil podplukovník muže, který stál v arkýři u psacího stolu. Několika dlouhými kroky přeběhl pokoj a položil ruku na sluchátko.

Zvonek vytrvale řinčel.

Mohl volat někdo od nás, ale bylo to nanejvýš nepravděpodobné. Než se sem podplukovník rozjel, jistě si zařídil spojení. Před vilou nestálo žádné vozidlo. Ukrývala se někde za rohem a v některém z nich seděl muž u krátkovlnné vysílačky. Spíš volal někdo, kdo nevěděl, co se Gustavu Ferdinandovi stalo.

Podplukovník se rozhodl a zvedl sluchátko. Nervy dráždící zvonění ustalo. „Prosím,“ řekl tlumeně, poslouchal a vraštil čelo. „Kdo volá?“ vykřikl nakonec. „Haló.“

Pomalu vložil sluchátko do vidlice a obrátil se k nám. „Volal nás. Bezpečnost. Vyřizoval, že nás paní Ferdinandové prosí, abychom k ni hned přijeli. Prý se něčeho bojí. Máme zazvonit třikrát dlouze, aby věděla, že jsme to my. A pak to položil.“

„Jak mohl vědět, že jsme tady?“ vyhrkl Standa, „Od nás mu to jistě nikdo neprozradil.“

Podplukovník jen potřásl hlavou a obrátil se na kapitána Turečka, který právě vešel do pokoje. „Prosím tě, dodělej to tu a dej mi co nejdřív výsledky. Určím ti jednoho našeho mládence, který tu po vašem odchodu zůstane do rána.“

Hodiny ukazovaly skoro půlnoc. Motor zahučel a osvětlená okna obydlí mrtvého Gustava Ferdinanda zůstala vzadu. Za námi šlehla světla druhého vozu. Od branky se za námi díval Lojza Měrka, kterého podplukovník určil k hlídání vily.

Letěli jsme napříč usínající všední Prahou na její druhý, vzdálený konec. Snažil jsem se uhádnout, co nás tam čeká. Nehledě k několika podezřelým okolnostem, bylo už v tom náhlém zazvonění něco hrozivého. Paní Ferdinandová mohla požádat některého ze sousedů, aby se s námi spojil. Mohla to učinit třeba z okna svého bytu. Až potud to bylo pravděpodobné. Jak ale mohla vědět, kde právě jsme? Nebo jak to mohl vědět člověk, kterého požádala o vyřízení vzkazu? Normálně by přece zavolal na naše číslo, které je v každém telefonním seznamu výrazně vyznačeno a na kterém by ho přepojili dál, případně předali jeho vzkaz na patřičné místo.

V zrcátku nad předním sklem se odrážely dvě temné skvrny obličejů, přes které přebíhaly zášlehy světel pouličních lamp. Uzavřené napjaté tváře mlčících mužů, kteří se asi zabývají stejnými myšlenkami jako já. Kterým se někdy zdá, že na ně události padají jako hořící dům a že už se z toho zmatku nikdy nevyhrabou a nikdy se nedopátrají, jak to vlastně bylo. A vyhrabat se musejí hezky rychle, protože jinak hrozí nebezpečí, že se požár rozšíří tak, že jej nebude možné zvládnout, a napáchá nenapravitelné škody.

„Tady někde by to mělo být,“ ozval se pojednou Standa.

„Já tu ulici znám,“ řekl řidič. „Je to druhá vpravo.“

Z úzké soutěsky mezi dvěma řadami domů zívala tma, protkaná řídkými kužely světel. Zastavili jsme před nevysokým stavením. Název vila si skoro nezasloužilo. Spíš se dalo charakterizovat slovy domek s dvojitou mansardou. Přizemní okna se černala kousek nad mou hlavou. Nikdo se z nich nedíval. Překvapilo mě to právě tak jako podplukovníka. Nedůvěřivě se po nich ohlížel.

Z druhého auta vystoupili tři muži, jeden zůstal u vrátek a druzí dva se s námi vydali po betonovém chodníčku, mizícím za rohem. Tady nás čekalo druhé překvapení. Dveře na verandu, k níž vedlo několik schodů, byly pootevřené.

Kapesní svítilny prořízly tmu. Jeden z našich se automaticky odpojil a pokračoval dál kolem vily. Natlačili jsme se do malého prostoru a podplukovník zkusil kliku. Bylo zamčeno.

Sehnul se, s uchem na dveřích poslouchal a najednou se prudce vztyčil. „Plyn,“ řekl tiše. „Nezvonit a nekouřit. Otevřeme dveře.“

Olda Malich se otočil a seběhl ze schodů. Ve chvilce byl zpátky, poklekl na jedno koleno a hbitě rozvinul plátěný balíček, podobný pouzdru, v jakém automobilisté přechovávají své nářadí. Ve světle baterek zazářila sada nejmodernějšího kasařského náčiní.

Malich si vybral několik předmětů, přistoupil těsně ke dveřím a jeho ruce si hrály u klíčové dírky. Oči nepřítomně upíral na odprýskávající nátěr.

Několikrát slabě cinkl kov o kov, Malich sáhl po jiném nástroji, sotva slyšitelně povzdychl a zámek cvakl.

Podplukovník Malicha odstrčil a znovu stiskl kliku. Proti nám se vyvalil nasládlý zápach. Probouzel představy neviditelného závanu smrti.

„Zastavit plyn,“ řekl podplukovník a postrkoval nás ke schodům. „Jděte ven. Musíme zastavit plyn.“

Malich si pečlivě sbalil nářadí a nesl je k vozu jako drahocenný poklad. Petrák mezitím obešel dům, přidal se k nám, ucítil plyn a pochopil. „Vzadu za rohem je v kádi voda,“ řekl a otočil se.

„Jenom dva,“ poručil podplukovník.

„Zůstaň tu,“ řekl jsem Standovi, ale předběhl mě.

Zakrátko se oba vrátili a z kapesníků jim crčela voda. Vytáhl jsem svůj a podplukovník taky. Přivázali jsme jim mokré kapesníky přes ústa a nos.

„Když to nepůjde, hned ven,“ nařizoval podplukovník. „Nemám chuť se s vámi tahat. Jenom otevřte okna.“

Oba uchopili kapesní svítilny a vkročili do tmy.

Podplukovník přešlapoval a bručel. Než se na schodech objevily dvě potácející se postavy, tisknoucí si ruce na obličej, uplynula celá věčnost.

Strhli si šátky s úst a hlasitě dýchali.

„Nemůžem najít, kde to utíká,“ hekal Standa. „Je tam několik pootevřených dveří, ale knoflíky u sporáku jsou v pořádku.“

„Otevřeli jste okna?“ zeptal se podplukovník.

„Tři.“

„Počkáme, jestli to trochu vyvětrá.“

„Těžko.“ Standa se rozkašlal. „Někde to musí utíkat plným proudem.“

„Běžte namočit kapesníky,“ řekl podplukovník. „Podíváme se tam spolu, Václave.“

Se šátky přes obličej jsme vkročili do předsíně. Zadržoval jsem dech, dlouho jsem to však nevydržel a zakrátko jsem cítil na jazyku nepříjemnou nasládlou příchuť. Oči mi začaly slzet. Podplukovník ukázal na dvoje dveře po pravé ruce a sám si vybral protější. Rychle jsem posvítil do malého prostoru, který byl něčím mezi spíží a komorou a přeběhl jsem k druhým dveřím. Byl to klozet. Zápach plynu zesílil. Zdálo se mi, že slyším syčení. Na stěně, asi metr nad zemí, byla do zdi zapuštěna skříňka, teď napůl otevřená. Rozrazil jsem dvířka. Černý otvor hlavního přívodu, ústícího původně do plynových hodin, trčel výhrůžně proti mně. Plyn unikal plným proudem.

Začalo mi bušit v hlavě, zadržovaný dech mi rval plíce. Skočil jsem do předsíně a srazil se s podplukovníkem, který kvapně ubíhal ven. S očima vyvalenýma jsem vdechl čistý vzduch.

„Tak co,“ řekl udýchaně podplukovník.

„Na záchodě.“ Přemáhal jsem škytavku. „Někdo odpojil hlavní přívod.“

„Hasák,“ řekl podplukovník. „Malichu.“

Malich zadupal po chodníčku a vrátil se s klíčem v ruce. Nechal si uvázat šátek a se Standou, který nesl obě baterky, vrazili dovnitř.

Trvalo to dlouho, nekonečně dlouho, než se vynořili. Seběhli ze schodů, strhli si šátky a v předklonu namáhavě oddechovali. Standa si přidřepl na paty a zády se opřel o zídku verandy.

„Hotovo,“ vypravil ze sebe Malich. „Někam se zakutálel pakunk. Nemohl jsem ho najít.“

Díval jsem se na ty dvě zhroucené postavy a po zádech mi přejížděl mráz. „Nechtěl bych vidět, jak by tahle chalupa vypadala, kdybychom byli zazvonili,“ řekl jsem. „Vybouchlo by to jako sud s dynamitem.“

„Moc bys toho už neviděl, ty chytráku,“ chrčel Standa od země.

Podplukovník čekal dobrou čtvrthodinu, než dal pokyn k prohlídce domu. Nasládlý zápach stále ještě vylézal ze všech koutů a bylo jasné, že tak hned nevyvětrá. Nemohli jsme však čekat. Aniž jsme o tom mluvili, věděli jsme, že plyn někdo neznámý nepustil jenom tak pronic zanic. A v žádné z místností jsme nikoho nenašli. Majitelka nebyla zřejmě doma. Nebo se měla stát obětí nástrahy ona? Ale to byl nesmysl. Paní Ferdinandové by se při svém příchodu zvonku ani nedotkla. Ano. Mohla otočit vypínačem v chodbě hned za dveřmi, a výsledek by byl stejný, ale nejdřív by ucítila plyn a dala by si pozor. Kromě toho, kdyby to bylo připraveno na ni, pachatel by nás napřed neupozornil, ale pěkně za rohem by si počkal, jak to dopadne.

S namočenými šátky na obličejích jsme vešli dovnitř. Rozsvítit jsme si ještě netroufali. Začali jsme s prohlídkou hned za dveřmi. Malicha poslal podplukovník po schodech na půdu, Petráka do sklepa. Spíž a záchod jsme viděli před chvílí, kuchyň prohlédl Standa při první návštěvě. Otevřeli jsme jedny z dveří v levé stěně. Za nimi byla koupelna a zároveň prádelna. Panoval tu děsivý nepořádek. Druhé dveře vedly do pokoje, přeplněného nábytkem. U stolu uprostřed ležela překocená židle. U stěny vedle nízkého stolku lezly z rozřezaných kožených křesel chuchvalce špinavě bílé vaty. Pod okny se táhla nízká, otevřená knihovna, plná knih, které se povalovaly také na zemi. Týž obraz nepořádku a zmatku. Na dvou postelích u pravé stěny se nadouvaly hory zpřeházených peřin. Jedno rameno rámu obrazu nad nimi, představujícího anděla strážného, který vede přes úzkou lávku nad propastí dvě děti v růžových košilkách, bylo utrženo a trčelo po zdi šikmo vzhůru. Ze dvou pootevřených skříní na protější stěně viselo zpřeházené prádlo. Výplň další skříně nahrazovalo zrcadlo. Podíval jsem se do něho právě ve chvíli, kdy světlo Standovy baterky přeběhlo místo za postelemi, a vykřikl jsem. Na jediný krátký okamžik jsem v zrcadle spatřil podrážky dvou papučí, stojících v úhlu, který svírají nohy ležícího člověka.

Proběhl jsem pokojem. Vzadu za postelemi ležela ženská postava v pomuchlaném květovaném županu, vysoukaném vysoko nad kolena, a svítila mi vstříc bílou tváří. Po podlaze se rozlévala temná skvrna. Sklonil jsem se níž. Zaschlá krev.

Kašlajíce a zalykajíce se, vyběhli jsme ven, na čistý noční vzduch.

„To je ono,“ vyrážel ze sebe podplukovník, sotva popadl dech. „Měli jsme třikrát dlouze zazvonit. Stačilo jednou…“

Standa stál u zdi s rukama rozpaženýma jako ukřižovaný. Prsa se mu rychle zvedala. Najednou trhl hlavou. „Motocyklista,“ řekl. „Číhal u bytu jednoho z lidí, které jsme vyšetřovali. Možná, že obcházel i kolem ostatních.

I tady. Musíme zjistit, jestli tu někdo neviděl motorku. Byl možná i v Komořanech.“

„Je pozdě, ale nedá se nic dělat,“ řekl kvapně podplukovník. „Musíme se ještě jednou podívat po Ferdinandových známých. Vy dva,“ obrátil se na Standu a na mne, „si znovu vezmete na starost Černého, Moučku a Zamastila. Malich s Petrákem Zemánka a zastaví se u Damkové, u manželů Louckých a u toho bankovního úředníka Čížka. S těmi jsme ještě nemluvili. Musíme se dovědět, jestli jsou v pořádku. Až mi řeknete, že se jim nic nestalo, pak teprve si oddechnu. A spěchejte. Čeká nás spousta práce na materiálu, který nám připraví Tureček. Za chvíli je ráno.“

Bludná, únavná pouť potemnělými pražskými ulicemi, z nichž se kromě vozů pouliční dráhy, malého počtu motorových vozidel a ojedinělých chodců vypařil skoro všechen život, začala znovu. Vzpomínám si na ni jako na kaleidoskop nepříjemných pocitů, jako na rychle ubíhající pochmurný film nebo na snění v lehké horečce. Nabručené, rozespalé, všelijak postrojené domovnice s opuchlýma očima. Temné, tiché, v této hodině nevlídné prostory domů, skrývající spáče v horkých postelích. Pálící víčka a bolest v nohou, v zádech a v hlavě. Žízeň, hlad a pachuť plynu na jazyku. Myšlenka na dva mrtvé, na dvě nevysvětlitelné, nesmyslné smrti. A ještě něco horšího. Pocit hrozby, která číhá v pozadí, neznámo kde, v nějakém tmavém koutě, a vztahuje ruce. Otázka je – po kom? Po některém z těch, s nimiž jsme dnes mluvili, s Ferdinandovými známými, kteří v té chvíli ještě žili, báli se, nebo před námi něco skrývali? Po ostatních, jež jsme ještě neviděli, z nichž někteří mohou být v této chvíli tam co Marie Ferdinandová?

Možná. Ale s největší pravděpodobností i po nás všech. Ty natažené ruce bývají dlouhé, sahají daleko přes naše hranice, mají sto, tisíc prstů, každý z nich tichounce a měkce ohledává, co má v dosahu, je připraven kořist v příhodné chvíli stisknout, dostat z ní všecko, co potřebuje, a pak ji třeba zničit.

Černý se divil svým zdvořilým, zdrženlivým způsobem, protíral si oči, a na otázku, jestli zná vysokého, štíhlého, asi třicetiletého muže, který jezdí na motorce, hned neodpověděl.

„Nechceme vás dlouho zdržovat od spánku a sami taky nemáme moc času,“ pobízel ho Standa se špatně skrývanou netrpělivostí. Pak teprve zavrtěl Černý hlavou.

„Neznám,“ řekl a slabě si odkašlal, jako by chtěl uvolnit sevřené hrdlo. Ale v tomhle pozorování jsem se možná mýlil. Když někoho náhle probudíte z nejlepšího spánku, moc souvislé a pohotové odpovědi se nedočkáte.

„Ještě jednu otázku,“ řekl Standa. „Kde je zaměstnána vaše – přítelkyně paní Damková?“

„Paní Damková nepracuje. Je v domácnosti.“

„Tak to jo.“

„Znáte Jana Moučku?“ zeptal jsem se.

„To jméno jsem, myslím, někde slyšel, ale nevzpomínám si, v jaké souvislosti.“

„Od Ferdinanda?“

„Snad. Nejsem si jist.“ Černý ztrácel trpělivost. Jeho postoj naznačoval, že by nejraděj i zavřel dveře.

„Na něco, co byste nám byl zapomněl říct, jste se neupamatoval?“

Jeho’hlas už zněl dokonale otráveně. „Ne. Samozřejmě ne. Ještě nějaké dotazy?“

„Žádné,“ řekl Standa tiše a nakročil k odchodu.

„Tak kam dál?“ zeptal se šofér a v jeho hlase jsem nepostřehl ani stín únavy. Čile se vrtěl a ruce mu docela zbytečně jezdily po rozvodné desce, jako by se s ní mazlily.

„Do Spálené,“ řekl Standa zamyšleně a s povzdechem zabořil záda do opěradla.

Profesor Zamastil se docela zjevně vyděsil a rty se mu roztřásly. Snad si myslel, že jsme ho přišli sebrat. Velmi by mě byl zajímal důvod, proč se to domníval, ale jak se zdálo, neměli jsme zatím naději, že nám to poví. Spánek mu vykreslil pod očima důkladné kruhy, přecházející v nepěkné pytlíky, a nad nimi mžourala vystrašená očka.

„Něco nového?“ zeptal se Standa.

„Ne, nic, prosím,“ breptal profesor.

„Telefonoval jste?“

„Samozřejmě ne. Nepřáli jste si to.“

„To je dobře. Vám taky nikdo nevolal?“

„Telefon zvonil, ale nebral jsem ho.“

„V kolik hodin?“

„Nevím přesně. Asi půl hodiny po vaší návštěvě.“

Přibližně v té době jsme odjeli od Moučky. Že by on? Ale v Moučkově bytě jsem žádný telefon nezahlédl. „Nevolala třeba paní Ferdinandové?“ povídám jakoby jen tak mimochodem.

„Proč by měla volat právě ona?“ divil se profesor.

„Tak dobře,“ řekl Standa. „Dobrou noc.“

Zamastil něco překvapeně zamumlal a zmateně se uklonil.

Řidič stál venku a zmuchlaným hadrem čistil přední sklo. Jakmile nás spatřil, vklouzl za volant.

„Kafe,“ řekl najednou Standa. „Potřebuju kotel kafe, jinak usnu jako špalek a nic na světě mě neprobudí.“

„Za půl hodiny je máš,“ povídám. „Pomůžu ti ten kotel vypít.“

Cigarety mi už vůbec nechutnaly, jazyk jsem měl jako dřevěný a patro dostalo strukturu skelného papíru, ale tahal jsem z kapsy jednu za druhou, tím víc, čím menší jsem měl na ně chuť.

A pak jsme zabrzdili na naší poslední zastávce a bouřili ze spánku chudáka Moučku. Ještě se úplně nesebral a spánek mu na náladě nepřidal, ale – pokud mu to bylo co platné – byl aspoň živ.

„Pane Moučka,“ povídám. „Co byste nám mohl povědět o panu Louckém?“

Asi nebyl schopen něčemu se divit. Odpověděl, jako by otázka na nějakého Louckého byla k ránu tou nejobyčejnější věcí na světě. „Nic. Celkem jsem ho neznal.“

„Víte, kde pracuje?“

„Ne. Jenom vím, že se znal s Ferdinandem, víc nic.“ Jeho tón byl matný právě tak jako jeho oči.

Standa přešlapoval a přitom se rozhlížel.

„Nevyjel jste si večer na motorce?“ zeptal se.

Moučka stál jako sloup. Vůbec se nepohnul a nebylo na něm znát žádnou změnu. „Ne,“ řekl sotva slyšitelně.

„Jakou máte značku?“

„Starou zetku stopětadvacítku.“

Podíval jsem se mu na ruce, bezmocně spuštěné podél těla. Žádnou ránu nebo náplast jsem nezpozoroval. Ne. Moučka v Komořanech nebyl. Kde by se také v téhle smutné postavě vzalo tolik odvahy?

Standa na něho hleděl, jako by ho chtěl uhranout. „Pane Moučka,“ řekl naléhavě. „Dejte na mou radu. Pokuste se a vzpomínejte. Třeba vás napadne, co bychom potřebovali slyšet.“

Moučka unaveně, bolestně stáhl rty. „Proč mi už jednou nechcete uvěřit, že nic nevím? Mám všeho dost. Života, práce, všeho. Na ničem mi už nezáleží. Ani na Janě ne. Utekla, nechala mě tu a nestarala se, co se mnou bude… Myslíte, že bych měl náladu něco skrývat?“

Kdyby nemluvil tak bez zájmu, bez důrazu, byla by jeho slova vyzněla jako vášnivý výkřik poraněné, rozbolavělé duše. Takhle to vypadalo jako chrastění prázdné slámy. Ale snad měl tenhle člověk v sobě skutečně tak prázdno a pusto.

„Říkal jste, že jste se o Ferdinandově smrti dověděl od paní Ferdinandové,“ řekl Standa bez dojetí. „Kde jste se s ní setkal?“

„Na Václavském náměstí. Před kinem Alfa.“

„V kolik hodin?“

„Navečer. Asi okolo páté. Když jsem šel z práce.“

„Nebyla rozrušená? Neříkala vám, že má nějaké obavy?“

„Ne. Promluvili jsme spolu jen pár slov.“

„Mohl byste nám je opakovat?“

„Snad ano. Ale nejsem si jistý, že to bude přesně.“

„Jen se o to pokuste.“

„Viděla mě první a zavolala na mě. Šel jsem k ní, podali jsme si ruce a já jsem se ptal, jak se má.“

„A ona?“

„Řekla, že to není valné.“

„A vy jste se ptal proč.“

„Ano. Povídala, že má starosti.“

„A vy jste odpověděl, jaké ona může mít starosti.“

„Tak nějak.“

„A potom?“

„Pak mi to řekla. Povídala: Gustav se zabil.“

„A vy?“

„Že je to hrozné a jak se to stalo, ale moc toho nevěděla. A pak jsme se rozešli.“

„To bylo všechno?“

„Myslím, že ano.“

Správcová za námi práskla dveřmi. Její bručení jsme slyšeli ještě po cestě k vozu.

„Tak, a teď k nám,“ řekl Standa, roztáhl se na sedadle, ale hned se napřímil. „Poslouchej, Václave, myslíš, že je možné, aby se dva lidi bavili tak neosobně o smrti někoho, koho důvěrně znali?“ Nečekal na odpověď a pokračoval: „Vypravoval jsem to úmyslně zčásti za něj, a on že ano, že to tak bylo. Vypadalo to jako špatná divadelní hra s nápovědou, která je slyšet.“

„Máš pravdu, je to divné,“ povídám. „Ale všiml jsem si ještě něčeho jiného. Při naší první návštěvě projevoval o dceru srdcervoucí obavy. Teď říká, že mu na ní nezáleží. Jak to jde dohromady? Buď se mezitím něco stalo, nebo mění náladu jako ponožky.“

„Je to zmatek,“ řekl Standa a svalil se opět do opěradla. „Nebo mi to už vůbec nemyslí.“

KAPITOLA V

Formality na ruzyňském letišti prošly hladce a rychle. Než jsem se stačil vzpamatovat, rozběhl se mohutný Il-14 po rozjezdové dráze. Teprve teď jsem měl čas na dodatečnou cestovní horečku a marně jsem přemýšlel, co jsem si v tom spěchu vlastně naházel do kufru a co všechno jsem asi zapomněl.

Rozloučit se se mnou na letiště pochopitelně nikdo nepřišel, ani jsem to neočekával. Jen náš řidič mi přivezl zalepenou obálku s výsledky dosavadního pátrání.

Včerejší den, probdělá noc s otřesným zážitkem v Libni krátký spánek mi ještě seděly ve všech svalech, ale přesto čím víc jsme se vzdalovali od Prahy, tím víc jsem pociťoval dráždivost řady tajemství, která jsem opouštěl. Měl jsem pocit blízký tomu, který se člověka zmocňuje nad načatou křížovkou, když se písmenko po písmenku zvolna objevuje tajenka.

Hesla, uvádějící jednotlivé části našeho případu, vypadala zpočátku jasně a jednoznačně. Při bližším ohledání se však ukázalo, že mají několikerý význam, že je můžeme nahradit několika naprosto odlišnými výrazy. Velká, tuhá obálka na sedadle vedle mne skrývala všechny zjištěné okolnosti, seřazené přehledně a z několika hledisek. Jednak chronologicky, jednak podle stupně důležitosti, jednak ve vzájemných souvislostech, s vyznačením bezpečně zjištěných na rozdíl od těch, které se zatím pouze domýšlíme, a nakonec řada dedukcí, možností a kombinací vyjádřených strohým, věcným stylem našeho velitele.

Vzpomněl jsem si na jeho naběhlá, začervenalá víčka a Standovy modře podmalované oči, prozrazující, jak těžce a s námahou udržuje v postupující a blednoucí noci pozornost a s jakým vypětím vnímá hlášení kapitána Turečka a Malichovy a Petrákovy zprávy o průběhu návštěv u dalších známých Gustava Ferdinanda. Od té chvíle uplynulo teprve několik krátkých hodin a hrůzu a bezmocnost, které nás na chvíli vyburcovaly z té letargie, jsem pociťoval stejně silně i teď, v kabině letadla.

Letuška procházela uličkou a s navyklým přátelským úsměvem nabízela nápoje. Srkal jsem kávu, díval se na dvě vrstvy mraků, na jednu vysoko nad námi, a na spodní, řídkou a průhlednou, které jsme se skoro dotýkali, na mlhovinu v dálce, jež se trhala a srážela do nepohnutých osamělých obláčků. A na tom pozadí mi defilovaly jednotlivé postavy našeho případu jako apoštolově na staroměstském orloji, se strnulými tvářemi nesli své význačné znaky a zároveň každého z nich zahaloval opar jakéhosi tajemství. Teď na to nebudu myslet, říkal jsem si, ale marné.

Profesor Zamastil má z něčeho strach. Je ochoten přiznat se ke všemu, jenom ne k tomu, z čeho ten strach má. A to je to nejdůležitější, co bychom si přáli vědět.

Rád bych byl viděl, jak přijme zprávu o smrti Marie Ferdinandové, a jestli ona nebude tím pravým klíčem, který odemkne jeho uzavřenost. Může se stát, že díky svým vědomostem pochopí, kdo tu tak hrozným způsobem zasáhl, a už z obavy o svou bezpečnost promluví.

Nebo Moučka. Milující a zklamaný otec, ochotný bojovat za svou dceru do poslední kapky krve, a v příštím okamžiku ji zavrhnout. Majitel motocyklu, ale jiného, než jaký hledáme. Člověk, který se bez vlastní viny dostal do vleku Gustava Ferdinanda. Proč vlastně potřeboval mít Ferdinand Moučku v rukou? Nebo to Moučka jen předstírá?

A Černý? Do toho zatím není vůbec vidět. Návštěva krásné paní Damkové se k jeho věku nehodí, ať si předstírá, co chce, a k jeho finanční situaci pravděpodobně taky ne. Na projev vděčnosti za přízeň takové ženy by mu asi jeho prostředky nestačily. Leda, že by mu věnovala svou náklonnost z jiného důvodu.

K nim přistupují osoby, které navštívili Malich s Petrákem. Především pan vrchní rada Zemánek, podle fotografie a podle popisu čilý, bystrý, žoviální stařík se starosvětským kartáčkem pod nosem. Nemá na starosti nic jiného než svého psa a vzpomínky na doby, kdy se mu dařilo líp. Jistě si všímá, pozoruje a kritizuje. Pokud jeho kritika zůstala v rozumných mezích, nemůže nikomu nijak zvlášť ublížit. Byl jsem ochoten uvěřit v jeho bezúhonnost, i když příbuzenství s nerudným bývalým řeznickým mistrem Louckým dává příležitost k všelijakým domněnkám.

Malicha s Petrákem po smutných zkušenostech v Libni nejdřív poplašilo, že Zemánka nezastihli doma. Jeho sousedka jim ještě dodala prohlášením, že je to moc divné, protože pan vrchní rada prý nikdy tak pozdě večer nevychází. Nakonec se ukázalo, že byl jenom vyvenčit psa. Přiznal, že Ferdinanda zná aspoň pětadvacet let, den před havárií se s ním sešel v kavárně a nic mimořádného na něm nepozoroval. Ferdinandova smrt ho překvapila. Malich tvrdil, že to překvapení vypadalo docela věrohodně. Zemánek se sám od sebe vytasil s informací, že Ferdinanda s Louckými seznámil on a že jim Ferdinand na jeho přímluvu půjčil patnáct tisíc korun. Domníval se, že už mu to vrátili. Na otázku, jestli zná někoho z Ferdinandových přátel, který má motorku, jmenoval Zemánek Moučku. Malich k tomu dodal, že půjčka se může kompenzovat i jinak než vrácením peněz. Loucký nyní pracuje jako montér u izolační firmy a pohybuje se ponejvíce v chemických továrnách, tedy v místech pro eventuální špionáž jako dělaných.

U Louckých měli Malich s Petrákem situaci poněkud těžší. Loucký je nejdřív ani nechtěl pustit dovnitř. Když se ho pak ptali na Ferdinanda, prohlásil, že ho aspoň půl roku neviděl. Jeho žena se tomu tvrzení očividně podivovala. Loucký to postřehl, pojednou se bezdůvodně rozčilil a naše lidi div nevyhodil.

Taky paní Damková přijala Malicha s Petrákem velmi nemilostivě, nechala je stát u dveří do předsíně a zřejmě měla starost, aby se neprobudil manžel. Petrák tvrdil, že toho záhadného motocyklistu určitě zná, i když to kategoricky popřela. Jinak si prý taky postěžovala, jak se na ni muži nemožně lepí, že se o to skutečně nesnaží a že je to už trochu fádní.

Další cesta Malicha a Petráka vedla do Radlic, za posledním známým Gustava Ferdinanda, bankovním úředníkem Jiřím Čížkem. Jeho spolubydlící z rozděleného bytu řekl, že za Čížkem občas dojíždí nějaký muž na motocyklu, prý jeho příbuzný. Další zpráva však s námi doslova hnula. Čížek se v den Ferdinandovy smrti náhle ztratil. Uvažovali jsme, jestli je to jen náhodná shoda, nebo jestli mají ty dvě věci souvislost. Věděl Čížek, co se má stát, nebo co se stalo, a myslel si, že je v nebezpečí? Kam se mohl vydat? Kde hledat člověka, kterého zatím osobně neznáme? Z kartotéky jsme sice dostali všechny potřebné údaje, ale umí si vůbec někdo představit, co dá práce, než se takový člověk někde objeví?

Krajina, nyní pod námi jasná, do dálky bledla a dostávala světlý, zlatošedý nádech a v nerozeznatelném bodě vklouzla do mraků, přilehlých k obzoru. Všude kolem převládaly královské barvy. Zlatá, modrá, bílá a stříbrná. Čárky polí se sbíhaly a rozbíhaly podle nepochopitelného řádu, narážely na sebe v nejrůznějších úhlech jako hejno polekaného rybího potěru. Svíraly pravé, ostré, nepojmenovatelné úhly nebo se točily dokolečka kolem neznámého, nerozpoznatelného místa, jako záhony zahrady, vytvořené fantazírujícím zahradníkem. A právě takový zmatek jsem náhle pocítil nad naším případem.

Úvahami o jednotlivých osobách dnes k ránu novinky samozřejmě nekončily. Podle hlášení kapitána Turečka neobjevila pátrací skupina v bytě Gustava Ferdinanda žádné další stopy po vloupání. Probudili několik sousedů, a ti si vzpomněli, že v rozhodné době postřehli hučení motorky, jedoucí nahoru k lesu. Tam jezdec zřejmě zastavil, ale odjíždět ho neslyšeli.

Přes únavu, kterou jsem v tu chvíli cítil, jsem ještě teď v duchu slyšel každou větu skoro přesně tak, jak byla vyslovena. První promluvil Standa.

„To je možné,“ řekl. „Polní cesta se od lesa k silnici svažuje. Mohl sjet bez zapnutého motoru a nastartovat až dole. A já bych se vsadil, že to byl ten od Černého.“

Neznámý se ve vilce pravděpodobně dlouho nezdržel. Nedalo se uhádnout, co hledal, ale pro bezvýznamnou věc by jistě tolik neriskoval.

„A tu věc máme my,“ řekl k tomu podplukovník, „ať už tady, v zabavených předmětech, nebo ještě tam. Teď už se k ní nedostane.“

Jednou věcí, kterou kapitán Tureček z Ferdinandova bytu přivezl, byla hromádka strojem popsaných listů, podle plukovníkovy charakteristiky nějaký kritický traktát o naší vnitřní situaci a o poměrech u nás vůbec. Nic světoborného a adresát nebyl uveden. Kapitán Tureček k tomu poznamenal, že to bylo napsáno na starém, nemoderním typu, pravděpodobně na remingtonce, kdežto Gustav Ferdinand měl zánovní kufříkový stroj. Stylizaci pamfletu charakterizovali znalci v připojeném komentáři jako obratnou, ale trochu archaickou. Nová pravopisná pravidla nebral pisatel v úvahu.

Nález fotografií by se mohl počítat k pochybným koníčkům stárnoucího pána, kdyby sbírka nahotinek nebyla tak početná a kdyby se jednotlivé kopie neopakovaly v takovém množství exemplářů. Další věci se ještě v této době zkoumají. V laboratořích prohlédli i Ferdinandovy osobní předměty, podívali se do podpatků, do šlí i do opasku, ale nikde se nic podezřelého nenašlo.

Přistihl jsem se, že se mi klíží oči. Myšlenky se mi líně převalovaly v hlavě a musel jsem je mocí shánět dohromady. Požádal jsem letušku o něco k pití a spolkl tabletku fenmetrazinu. Dole právě stín mraku přikryl úsek polí a rozběhl se po krajině, vzorkované lesy, malými, většími, stočenými do oblouků jako srpek měsíce nebo různotvarými, či přesných geometrických obrazců, běžel přes cesty, lemované temnou zelení, přes řídce rozsazené vesnice se shluky domů a domků kolem kostelních věží a zakrýval přesné čtverce náměstí ve městech. Uzoučký proužek silnice si to jako polámaný prut namířil někam k obzoru, kde si šedé mraky se setnutými spodními okraji nasadily bělostné čepice a vypadaly jako Alpy. Blýskl rybník, potok se rozběhl křivolakou pěšinou mezi loukami s droboučkými drdůlky vrb. Cestující kolem mne spali s otevřenými ústy nebo jedli nebo se dívali z oken právě tak jako v tom vlaku dole, podobném podivnému hlemýždi s malými obláčky nad hlavou. A nad tím vším modrá klenba, jaká se vidí jenom u moře, nebo ve velkých výškách, když se roztrhnou mraky a zazáří oslňující slunce. Náš případ mi v tom klidu a pohodě najednou připadal vzdálený, neskutečný, jako ošklivý sen.

Jako ošklivý sen nám připadala i poslední podplukovníkova zpráva. Dobře věděl, proč si ji nechává až na konec. Týkala se Marie Ferdinandové. O motivu vraždy jsme zatím nic nevěděli, mohli jsme se jen domýšlet. Její sousedé nic podezřelého nezpozorovali ani v den vraždy, ani nikdy dříve. Ferdinandové žila osaměle, cizím neotvírala a návštěvy přijímala jen zřídka. Žádný muž se mezi nimi nevyskytoval.

A zase jsem v duchu slyšel Standu, jako by promluvil právě teď.

„Možná, že přece jenom měla nějakého, řekněme, přítele,“ poznamenal. „V takové ulici se žije jako na vesnici. Nic se tam neutají. A jelikož si starší paní potrpí na dobrou pověst, nezvala si ho k sobě, ale scházela se s ním někde jinde. Třeba v jeho bytě. Nebo v kavárně, jako se Zamastilem. Takovému příteli by jistě otevřela.“

„Čím ji zabil?“ přerušil jsem jeho úvahy.

„Vzal na ni podle starého receptu docela obyčejný pohrabáč, který ležel za kamny,“ řekl podplukovník.

„Takže se možná na vraždu nepřipravoval a něco ho k ní přimělo teprve během hovoru.“

„Nebo si ji naopak dobře promyslel a s pohrabáčem počítal, protože znal její byt a věděl, že tam leží,“ řekl Standa.;

Podplukovník nás seznámil s předběžnou lékařskou zprávou. Rána byla vedena velkou silou z pravé strany na zadní část lebky. Úder prorazil lebeční kost a způsobil krvácení do mozku. Při pádu narazila spánkem na hranu nočního stolku, kde byly nalezeny drobné oděrky kůže a vlasy. Každý z obou úderů mohl být sám o sobě smrtelný a konec nastal téměř okamžitě. Jiné známky násilí nebo zápasu nebyly na těle nalezeny.

„Provedli jsme rekonstrukci,“ poznamenal nakonec podplukovník, „a shodli jsme se v názoru, že ránu zasadila pravděpodobně osoba středně vysoké postavy s náležitě vyvinutým svalstvem. Na zabiíi by stačil úder poloviční síly.“

„V našem seznamu se vyskytuje člověk střední postavy, který i v poměrně pokročilém věku aktivně sportuje,“ řekl Standa.

„Černý,“ povídám. „V kolik hodin zemřela?“

Podplukovník na okamžik stiskl rty a přejel nás krátkým pohledem.

„Podle předběžného ohledání mezi dvacátou a dvacátou první hodinou,“ řekl tiše.

Standa se na mne ze strany ustrnule zadíval. Ještě teď jsem pocítil děs, který mnou po podplukovníkových slovech projel. Napjatá atmosféra panující náhle v kanceláři jako by se v téhle chvíli přenesla i sem, do chvějící se kabiny letadla.

„Proboha,“ vyhrkl jsem. „Kdybychom se byli nezabývali těmi dědky a jeli přímo k ní, nemuselo k tomu dojít.“

„Mohli jsme to vědět?“ zeptal se podplukovník skoro hrubě. „Nejsme jasnovidci.“

Standa kroutil hlavou, jako by stále ještě nechtěl uvěřit, a bloudil očima ze mne na podplukovníka. „Já vím…“ řekl sklesle.

„Teď nemáme čas uvažovat, čemu jsme mohli zabránit,“ vyjel si na něj podplukovník. „Spíš bys měl myslet na to, co ta vražda znamená. Prve ses ptal, proč vlastně ji kdo zabil. I když na tuhle otázku ještě neznáme odpověď, mohli bychom se zeptat jinak. Kdo přichází v úvahu jako vrah?“

Standa se nemohl vzpamatovat a taky mně bylo, jako bych dostal ránu přímo na temeno. Podplukovník však nečekal. „Probuďte se a uvažujte se mnou,“ hartusil.

„Někdo hledá určitou věc, která bezesporu má co dělat s Gustavem Ferdinandem. Jde nejdřív k jeho ženě…“

„Ale proč?“ zeptal se Standa nešťastně. „Co věděla, že musela umřít?“

Podplukovník se zamračil. „Copak já vím? Říkám, že jde nejdřív k ní. To je předpoklad, s kterým můžeme počítat. Proč, to je otázka, na kterou si zatím neumíme odpovědět, a proto ji necháme stranou. Jde tedy k ní a zabije ji, ale předmět, pro který tolik riskuje, zřejmě nenachází, protože hned nato jede přímo do Komořan a vloupá se do vily. A zase má smůlu. Vyplaší ho sousedi. Pak si vymyslí lest. Plyn asi pustil hned po vraždě a doufal, že dojde k výbuchu, nebo se o něj chtěl dodatečně postarat. Po něm bychom už asi nepoznali, na co Ferdinandové umřela. Teď, když musí utéct z Ferdinandovy vily, pokusil se o zoufalý kousek. Zavolá a pošle nás do Libně, abychom vlastnoručně vyhodili do povětří dům, kde leží člověk, kterého zabil, a aby se zároveň zbavil nás, abychom mu v Komořanech udělali místo, a tady prozradil, že nemá ponětí, jak vypadá naše práce. Myslel si, že se všichni sebereme, horempádem poběžíme chránit paní Ferdinandovou, zůstaneme tam bradou vzhůru a s námi výsledky dosavadního pátrání. Pravděpodobně předpokládal, že je nosíme jen ve svých hlavách. On sám by se vypravil znovu do Ferdinandova bytu a v klidu by si ho prohlédl. Skoro bych věřil, že volal z telefonního automatu někde v Komořanech a díval se, jak odjíždíme. Už chápete, co chci říct?“

Několik vteřin po nás jezdil očima a přitom si olizoval suché rty. „Tak vám to podám polopatě. Tureček ho charakterizoval jedním slovem a já je teď potvrzuju. Diletant. Rozumějte. Ochotník. Žádný školený agent. A to je důležité. Může to totiž znamenat, že jsme se svou honičkou za protistátní činností jaksepatří vedle, nebo se nám do cesty připletly dvě různé záležitosti. Ale dá se na to hledět ještě z jiné strany.“

Odmlčel se, jako by nabíral dech. A znovu jsem ho v duchu viděl před sebou, jak se naklání přes stůl, jako by nás hypnotizoval.

„Jestli Ferdinand přece jen něco prováděl, o čem by svědčila smrt jeho ženy? No přece, že vrahem je člověk, s kterým jste vy dva dnes před zjištěním smrti Ferdinandově mluvili, kterého jste vyšetřovali, nebo někdo, kdo se to od některého z vyšetřovaných dověděl. Dejte si to dohromady. Kdyby byl při vloupání vyrušen obyčejný zloděj, nebo dejme tomu člověk, který o Ferdinandových eventuálních spádech věděl, ale neměl tušení, že o nich víme my, byl by si myslel, že jsme přijeli jenom kvůli vloupání. To by se nás nepokoušel hnát k Ferdinandové, protože by mu bylo jasné, že na strašidelné sny starých ženských nemáme čas. Věděl naprosto určitě, že Ferdinanda z něčeho podezříváme. Bylo mu jasné, že skočíme po stopě, kterou nám strká pod nos. Jenomže špatně počítal, právě proto, že je diletant.“

Standa už v té chvíli stál a hleděl upřeně na podplukovníka, ten se zvedl také a pokračoval.

„Pokusme se vžít do jeho duševního rozpoložení. Hrozí mu nějaké nebezpečí a vězí ve věci, kterou chce dostat dřív, než ji najdeme my. Pro ni zabije. Žene se přes celou Prahu, za sebou stín člověka, kterého má na svědomí, v téhle chvíli už ví, že ho připravil o život zbytečně, a s utkvělou myšlenkou, s hrůzou, že někde existuje věc, která ho může ohrozit.

Z vily ho vyženou. Přijdeme my a nejenže mu bráníme pokračovat, ale navíc je ještě nebezpečí, že každou chvíli objevíme to, co ho zničí. Skrývá se někde poblíž, a horečně přemýšlí. Najednou dostane nápad, který se zdá jedinou záchranou. Snaží se o něm přemýšlet, ale každá vteřina je příliš velký přepych. Vsadí všechno na jednu kartu. Zavolá. My odjíždíme, ale ne všichni. Docela cítím, jak ten člověk propadá zoufalství, jeho děs a zklamání. A teď teprve se mu možná rozsvítí. Pochopí, kolik chyb napáchal.“

Podplukovníkovi hořely oči jako lovci, který zachytil čerstvou stopu.

„Možná, že se mýlím. Možná ani teď ještě nepochopil, že první, co si řekneme, bude: jak ví Marie Ferdinandové, že jsme právě teď v bytě jejího manžela? Ale jestliže ho to nenapadlo, měl by všeho nechat, protože už nemá žádnou naději. A když to tedy nepochopil, neuvědomil si ani své další chyby, o kterých jsem před chvílí mluvil, a nepotrvá dlouho a budeme ho mít tady…“

V jasu, který vpadal kulatými okénky do kabiny letadla, se zdála vzpomínka na šero nezadržitelně postupujícího dne za oknem podplukovníkovy kanceláře neskutečná a vzdálená. Uvědomil jsem si, že jsem v tichu, které po jeho slovech nastalo, podvědomě vnímal, jak se ojedinělé pokřikování vrabců vzmáhá v bouřlivý koncert a zároveň cítil tíhu v celém těle, malátnost a touhu ulehnout třeba na koberec u svých nohou a zavřít oči. Pochmurnost, čišící z podplukovníkových slov přes snahu o lehký tón, představa beznadějného boje člověka, kterému jsme na stopě, hrůza nad náhodou, která nám zabránila zadržet vrahovu ruku, nejistota, jestli postupujeme správně, všechny tyhle pocity dobíjely poslední zbytky sil a vůle, které ve mně v té nedávné chvíli ještě zbývaly. Jasně jsem si vzpomněl, jak si Standa malátně sedl, a v duchu jsem znovu slyšel jeho bezbarvý hlas.

„Vím ještě o někom, kdo to mohl udělat,“ řekl. „Nemusel zabíjet nikdo z lidí, se kterými jsme mluvili. Skoro všichni se něčeho bojí, ale to ještě neznamená, že by museli vraždit. Spíš bych připustil možnost, že to provedl někdo, kdo se to od nich dověděl. Je tu ten motocyklista. Co jestli nás dnes sledoval? Z našich návštěv musel poznat, že se zabýváme jenom blízkými známými Gustava Ferdinanda. Jestli si to dal dohromady, musel vědět, že něco tušíme, ani jsme s ním nemuseli mluvit.“

„Ano,“ přidal jsem se ke Standovi. „Domyslel si, že půjdeme i k Ferdinandové, a předešel nás. A to může znamenat jen jedno. Marie Ferdinandové věděla něco, co vraha ohrožovalo.“

Podplukovník se díval skepticky. „Z toho, co tu povídáte, vyplývá, že Ferdinandové měla v něčem prsty. Já bych to tak jednoznačně netvrdil. Nic tomu zatím nenasvědčuje.“

„Co otisky prstů a takové ty věci?“ zeptal jsem se. „Nic tam po sobě nenechal?“

„Vůbec nic. Pracoval v rukavicích právě tak jako v Komořanech.“

Standa kroutil hlavou. „Šel ji navštívit a nechal si na rukách rukavice? Není to trochu divné?“

„Motocyklisti, kteří se nechtějí dlouho zdržet, mohou mít rukavice po celou dobu v ruce, a nikdo se nad tím nepozastaví.“

„Měla v bytě vůbec něco, co by ukazovalo na nějakou činnost?“

„Ne. A asi tam nic nebude.“

V tom okamžiku zařinčel telefon.

Podplukovník se vrhl po sluchátku, jako by na zazvonění dávno čekal, ohlásil se a s lokty na stole a s nahrbenými zády poslouchal.

Myšlenka na mrtvou ženu se neodbytně dobývala z mého podvědomí a stavěla přede mne výčitku jako obrovitý, černý vykřičník. Věděl jsem, že Standa myslí na totéž. Kdybychom tam byli jeli…

„Dobře, já to zařídím,“ řekl konečně podplukovník a vrazil sluchátko do vidlice. Už ten jediný pohyb znamenal rozhodnutí.

Zadíval se na mne nevyzpytatelným pohledem. „Z Varšavy nám potvrdili, že manželé Florianczykovi překročili v den smrti Gustava Ferdinanda okolo jedenadvacáté hodiny naše státní hranice. Přibližně v době, kdy od nás odjížděli, přišlo z Moskvy upozornění, že tam padli na dobře zabydlenou a zamaskovanou buňku nějaké zahraniční agentury. Podle všech známek prý nefunguje nijak zvlášť dlouho, ale má se čile k světu a její stopy vedou do Varšavy. Jak se zdá, přejala tahle skupina osoby, které už pro některou z agentur té velmoci pracovaly a musely se na čas stáhnout do tmy, protože není pravděpodobné, že by je v tak krátkém čase dokázala vyhledat, připravit a vyškolit. A teď to hlavní. Naši moskevští kolegové se rozhodli zabrat na co nejširší frontě a zahrnout do pátrání všechny případy, které by nějak zapadaly do předpokládaného rámce, tedy především ty, v nichž figurují současně občané Sovětského svazu a Polska, a vyšetřovat je souběžně a s přihlédnutím k možnosti, že spolu souvisí, když ta souvislost je třeba jen vzdálená. A jelikož se nedá vyloučit, že zájmy těch lidí zasahují až k nám, přibrali nás taky.“

Podplukovník se nadechl.

„Vzhledem k tomu si moskevská bezpečnost vyžádala po jednom pracovníku z každého státu, který se zúčastnil vyšetřování některého z těch případů.“

Znovu se na mne zadíval, zvedl ruce a zase je položil na stůl, jako by chtěl dát najevo, že on za to nemůže, a řekl: „Takže letíš v půl desáté do Varšavy, Václave.“

V první chvíli jsem nebyl schopen slova, v následující jsem chtěl něco namítnout, ale pak jsem si uvědomil, že je to asi právě takový nesmysl, jako chtít holýma rukama zastavit rozjetou lokomotivu, a vzdal jsem se. Únava na mne dosedla desetinásobně. Nevesele jsem uvažoval, co jim tam asi budu v tomhle stavu platný.

„Já vím,“ řekl podplukovník. „S tím se počítá, že tam nikdo z vás díru do světa neudělá, ale žádný zbytečný přepych to není. Služebna bude s každým z vás ve stálém telefonickém styku, a ten umožní okamžité vzájemné informace o všech novinkách a eventuální okamžitý zákrok na všech stranách. A teď se seber a jdi si kapku zdřímnout. Řekni službě, ať ti před osmou zatelefonuji, abys nezaspal. Podrobný elaborát o případu dáme se Standou dohromady ještě teď a pošleme ti ho s případnými novinkami na letiště. Pověřovací papíry, pas a takové ty věci taky.“

Podle hodin v čele kabiny jsme měli během necelé půl hodiny přistát. Uvažoval jsem, s jakými lidmi se ve Varšavě setkám, a zároveň mi v hlavě zněla debata, do níž se podplukovník se Standou zabrali, ještě než jsem je opustil. Týkala se muže s motorkou, který zatím jen jako šedý stín v pozadí snad nejvíc ze všech přitahuje naši pozornost. Zdá se všudypřítomný a jeho příchod věští vždycky nějakou nepěknou událost. Je pravděpodobné, že by muž, který se po požáru ve Strašnicích ztratil v ulici, kde bydlel Gustav Ferdinand, nebyl totožný s oním, jenž sledoval Ferdinandův konec pod letenskou strání? Nebo s tím, jehož motorku slyšeli v době vloupání do Ferdinandovy vily, či s holešovickým jezdcem, hlídajícím z neznámých důvodů byt Černého? A právě Černý se při zmínce o něm zarazil, a stejně tak jeho návštěvnice, paní Damková, a oba ho zapřeli.

V podplukovníkově zprávě jsem na samém konci našel dovětek, naškrábaný Standovým rukopisem. Mluvil o zjištění provedeném v časných ranních hodinách, kdy jsem si dopřával spánku. Několik sousedů Marie Ferdinandové slyšelo pozdě odpoledne a večer v jinak tiché ulici několikrát motorku, bohužel ji však nezahlédli.

Někdy v době před naším příjezdem k domu se v postranní ulici ukrýval ve stínu stromů člověk, sedící obkročmo na motocyklu. Nikdo si ho však blíže nepovšiml a matné popisy se naprosto rozcházely.

Bylo nutné brát v úvahu také okolnost, že motocykl vlastní i Moučka. Tady se jeho osoba znovu dostává do popředí a před těmi dvěma, Moučkou a motocyklistou, bledne význam ostatních. Ale kdo může předpovědět, jak se třeba zanedlouho hodnoty přeskupí?

V té chvíli jsem se vzdal. Ne. Z toho celého uvažování žádný zisk nekyne. Je dobrý nejvýš jako opakování, rekapitulace, která mi poslouží k tomu, abych události u nás varšavským soudruhům věrně tlumočil. Víme ještě příliš málo, než abychom mohli dělat závěry. Jedno však víme přece: je třeba si pospíšit. Možná, že náš případ opravdu souvisí s moskevskou agenturou a ve Varšavě se dovím něco, co spojí zdánlivě nic neříkající, zmateně rozseté body správnými přímkami.

KAPITOLA VI

Na letišti mě někdo měl čekat, ale z těch několika lidí, kteří postávali v zasklené hale, jsem si jaksi nemohl dost dobře vybrat. Prošel jsem pasovou a celní kontrolou, postavil kufřík na zem a rozhlédl se. Z moderního křesílka u stěny se nekonečně dlouho zvedal vytáhlý mládenec a namířil ke mně. Svou vychrtlou, trochu ohnutou postavou, klátivými pohyby a mladistvou tváří s bezelstnýma očima připomínal spíš studenta vyššího semestru filosofické fakulty, ale pak jsem zjistil, že je starší, než vypadá. Mé pozorování podpořily vějířky vrásek v koutcích jeho očí. Mezera po chybějícím zubu činila jeho přátelský úsměv trochu nesouměrný. A pak začaly moje potíže s polštinou.

Rozuměl jsem, že se ptá, jestli jsem nadporučík Daneš, že se jmenuje Stefan Suchodolski, a pochopil jsem, že mě zve do auta. Ale pak jsem chytal každé páté slovo a ještě jsem si nebyl jist, jestli jsem správně pochopil. Nakonec jsem mu to řekl. Zasmál se a prohlásil, že tedy bude mluvit „výrazně“. Od té chvíle nám šla konverzace líp.

Projeli jsme předměstím a dostali se na široké moderní třídy, plné lidí, bujaré zeleně a rychle jedoucích vozidel, mezi nimiž převládaly taxíky. Tolik jsem jich v Praze neviděl ani v největším ruchu.

Zabočili jsme do vrat rozlehlé budovy na Krakovském předměstí. Stefan mě vedl bludištěm chodeb. Když jsem si představil, že bych se jimi měl vracet sám, už napřed jsem se děsil. V přeplněném zakouřeném pokoji jsem si podal ruku asi s dvaceti lidmi, byl jsem usazen na své místo, a než jsem se stačil jaksepatří rozhlédnout, šum ztichl.

Nikdo nedělal z porady žádnou oficiální záležitost. Nebýt oblečení a několika uniforem, mohla to být narychlo svolaná schůze zedníků na stavbě, kteří si posedali na obrácené kalfasy, na hromadu cihel, a každý si ze svého místa přichází se svou troškou do mlýna.

Představovali jsme opravdu internacionální společnost. Zjistil jsem během debaty, která se zčásti překládala, že jako já za náš bezpečnostní sbor, přijeli soudruzi ze Sovětského svazu, z Maďarska a Německé demokratické republiky, i když zatím v těchto dvou posledních státech žádné stopy našeho případu nezachytili. Zbytek tvořili příslušníci polské bezpečnosti.

Sovětský delegát Petr Michajlovič Dubin nás seznámil s výsledky dosavadního pátrání moskevské bezpečnosti. Už nějaký čas pozorovali, že se někde v skrytu něco děje, ale přes všechnu snahu zachytili pouze jedinou trochu konkrétní stopu. Je to jakýsi Vladimír Golomov, bývalý telegrafista, uvolněný pro nespolehlivost, nekázeň a neuspořádaný život z obchodního loďstva. Nějaký čas po propuštění dělal dobrotu, pracoval nejdříve jako balič, později jako expedient v jednom průmyslovém podniku, ale netrvalo dlouho a začal znovu pít a vydávat víc peněz, než mu jeho zaměstnání vynášelo. Protože na něho bylo už dříve podezření pro valutové podvody a šmelinu, dávali si na něj v Moskvě pozor a zjistili, že se pravděpodobně věnuje činnosti ještě daleko nebezpečnější. Prověřovali jeho styky, dřívější i současné známé a došli k názoru, že se nemýlí. Jenomže Golomov si počínal velmi opatrně a nikdy neudělal nic, z čeho by bylo možno v dalším pátrání vycházet. Pak pomohla náhoda. Jakýsi člověk jménem Fjodor Fjodorovič Gusev právě ležel v nemocnici a prostřednictvím ošetřujícího lékaře žádal o návštěvu bezpečnosti. Výslovně si přál někoho z oddělení kontrašpionáže.

„Našli jsme ho ve vysoké horečce,“ řekl Petr Michajlovič. „Podle názoru lékařů přivodila zhoršení stavu nemocného odpolední návštěva. Byl to muž, kterého si nikdo téměř nepovšiml, jenom jedna sestra si vzpomněla, že měl nápadně husté obočí, přeťaté nad pravým okem hlubokou jizvou. V té chvíli jsme zastříhali ušima. Podobnou jizvou je poznamenán Golomov.“

Petr Michajlovič vytáhl krabičku, sklepal o ni cigaretu s dlouhou dutinkou a pomalu, soustředěně si zapaloval.

„Gusev byl téměř v bezvědomí, fantazíroval a naši přítomnost nevnímal. Lékaři dělali, co mohli, ale jejich snaha byla marná. Ne. Ten návštěvník ho neotrávil, když nám Gusev zemřel před očima,“ mírně se usmál Petr Michajlovič, když zachytil naše pohledy. „Měl zápal plic. Z jeho blábolení jsme si však přece jen něco odnesli. Několikrát opakoval jedno jméno. Gordon. A pak: „Proboha ne – proboha ne…“ Jeho slova postupně zanikala v nesrozumitelném mumlání, ale za chvíli jsme to jméno slyšeli znovu. Když ho odvezli, vzali jsme si jeho věci a nenápadně zajeli do jeho bytu. Nenašli jsme nic jiného než velmi slušnou částku peněz. Bydlel sám a příbuzné neměl, takže jsme se neměli koho vyptávat, kde k nim přišel. Jeho plat v zaměstnání byl průměrný. Mezitím nás informovala naše hlídka, kterou jsme nechali v nemocnici, že se na Gusevův stav telefonicky vyptával neznámý muž. Jedna ze sester mu bohužel řekla, že zemřel. Beze slova zavěsil. Petr Michajlovič zvedl hlavu. „Jediný Gordon, kterého jsme znali a který by mohl přicházet v úvahu, je tady ve Varšavě. O tom jsme už se soudruhem majorem Kntarským mluvili.“

Stefanův velitel pouze krátce kývl. Petr Michajlovič pokračoval.

„Gordon působil svého času jako novinář a byl pro nás zajímavý štvavými články. Asi rok před přidělením do Moskvy se náhle změnil. Ne že by nás chválil, ale jeho tón byl smířlivější. Začal se najednou hlásit ke směru, který žádal rozšíření obchodních styků mezi Východem a Západem. Po svém příjezdu k nám, už jako obchodní přidělenec, začal okamžitě navazovat styky s našimi výsadními organizacemi. Zdržel se u nás necelé dva roky, na nic jsme mu nepřišli, a pak byl přeložen do Varšavy. Teď se nám tedy znovu objevil na scéně.“

Major Kotarski zvedl ruku. „U nás ovšem není členem velvyslanectví,“ řekl. „Vystupuje jako zástupce amerických obchodních společností. Nyní je na několik dnů v Rakousku. Má se vrátit do konce týdne.“

„To se nám hodí. Aspoň se na něho můžeme připravit.“ Petr Michajlovič uhasil cigaretu. „Prověřili jsme si znovu všechny Gordonovy známosti, ale ke Gusevovi ani ke Golomovovi jsme se nedostali. Jsme však přesvědčeni, že oba pro něho pracovali, a doufáme, že ve spolupráci s vámi se nám naše předpoklady potvrdí. U Golomova máme jistotu aspoň v tom, že se znal s Gusevem a byl ho v nemocnici navštívit. Posadili jsme sestru z nemocnice do auta a půl dne jsme čekali. Poznala ho. Zatím je pod dohledem a čekáme jen na nějaký přímý důkaz a na objevení dalších spojenců. A ještě něco. Mezi známými pana Gordona jsme našli jednoho inženýra, který působil nějaký čas tady ve Varšavě. Jmenuje se Salikov. Nic podezřelého jsme však dosud nezjistili.“

„Od chvíle, kdy jste nám volali o svém podezření,“ ozval se znovu major Kotarski, „zjišťujeme Gordonovy styky a shromažďujeme všechno, co se o něm můžeme dovědět. Naše kořist je však zatím taky velmi hubená.“

„Tomu se nedivím,“ přikývl Petr Michajlovič. „Mister Gordon je velmi mazaný a opatrný. A jestli je pravda to, co o něm víme, udržuje asi mezi svými podřízenými přísnou kázeň. Je totiž z rodu tak zvaných ostrých hochů. U nás se sice držel zpátky, ale doma dovedl proti svým nepřátelům velmi tvrdě a bez milosti zasáhnout. V případě potřeby neváhá sáhnout po zbrani, ale jen když má jistotu, že vyvázne se zdravou kůží. Způsob, jakým se živil předtím, než se stal novinářem, byl, zdá se, trochu podivný.“

Ihned po závěrečných slovech Petra Michajloviče se major Kotarski obrátil na mne. Snažil jsem se mluvit pomalu a zřetelně, občas mě někdo přerušil žádostí o vysvětlení, ale přes všechny překážky se mi nakonec docela obstojně podařilo vyložit naši situaci.

„Všecko?“ zeptal se major Kotarski. „Mohu vás tedy ujistit, že manželé Florianczykovi skutečně filmovali letiště v Českých Budějovicích. Důkaz nosí paní Florianczyková na ruce. Je to široký tepaný náramek, zdobený hlavičkami zvířat. Kromě toho přijeli vlakem, u něhož byli v Praze viděni, a do třetice, nikomu, kdo by se Florianczykovým podobal, nebylo v poslední době vydáno povolení k návštěvě Československa. Je přirozené, že si je hlídáme. Méně přirozené už je, že Florianczyková požádala ještě před odjezdem do Československa o pas do Sovětského svazu. To se zdá potvrzovat správnost podezření sovětských kolegů. Manžele Florianczykovy a všechny jejich známosti právě důkladně prověřujeme. Jejich eventuální dřívější styky s někým z Československa, případně spojení Gustava Ferdinanda s Gordonem nebo některým z jeho dalších spojenců budou muset potvrdit nebo zamítnout kolegové z Prahy.“

Hned nato se rozproudila živá debata. Bylo s konečnou platností schváleno rozhodnutí vyšetřovat souběžně všechny případy zapadající do rámce dosavadního pátrání, a to za součinnosti všech zúčastněných bezpečnostních sborů i organizace, která už v tomto smyslu několik let pracuje. Tím vlastně porada skončila a rozdrobila se do několika skupin, a ty projednávaly dílčí úkoly. Major Kotarski mi oznámil, že si mohu kdykoli vyžádat přímé spojení s naším podplukovníkem, doporučil mi, abych té možnosti několikrát denně využil a vyměnil s Prahou všechny nové zprávy.

Ještě než jsme se rozešli, přišlo hlášení, že se u Florianczyků něco děje. Florianczyková volala svého manžela do zaměstnání a žádala ho, aby se okamžitě vrátil.

„My se teď naobědváme a pak se na ně pojedeme podívat,“ řekl mi Stefan.

Vyjeli jsme nedlouho po poledni. Šofér nespěchal, poklidně nás vezl čistými ulicemi, a tak jsem měl dost času na rozhlížení. Zahnuli jsme a před námi se otevřela široká, dlouhá a rovná třída. MARSZALKOWSKA, přečetl jsem si na tabulce na nároží. Pneumatiky tiše šustily na rozpáleném asfaltu. A zase plno zeleně, vzduchu a prostoru. Výšková budova po pravé ruce nemohla být nic jiného, než palác kultury. Nedávno jsem někde viděl fotografie, ale skutečnost mi trochu vzala dech. Celý ten komplex byl daleko větší a mohutnější, než bych byl čekal. Rozlehlost dlážděného prostranství před ním zdůrazňovalo několik postav, jež se na něm skoro ztrácely, takže se zdálo ještě prostornější. Naproti přes ulici se zvedaly čerstvé zdi budoucích domů, které zřejmě hodlaly s palácem kultury úspěšně soutěžit a zároveň chtěly vyrovnat poněkud porušenou rovnováhu.

Poobědvali jsme v malém čistém lokále s rychlou obsluhou. Jídlo bylo výtečné, až na jakousi nasládlou ovocnou polévku červené barvy, které jsem nemohl přijít na chuť, a na zvláštní kombinaci řízku s bramborem a kyselým zelím.

Po obědě odběhl Stefan k telefonu. „Florianczyková si jela pro povolení k cestě do Svazu,“ hlásil po návratu. „A my si na ni počkáme.“

Zaparkovali jsme v řadě vozů. „Tamhle jsou naši,“ ukázal šofér na černou volhu na protější straně ulice.

„A ta modrá warszawa o kousek dál patří Florianczykovým,“ dodal Stefan.

Ruch na vozovce a na chodnících se zvýšil. Pozoroval jsem chodce a udivilo mě, že nespěchají, jak jsme na to zvyklí v Praze. Postávali, přecházeli nebo mířili za svým cílem klidně, bez úzkostlivě stažených tváří a spěšných pohybů. Ženy si vyšly jako u nás v neděli a úhledně se vystavovaly obdivným pohledům. A muži jim při setkání nebo rozchodu líbali ruce.

Z pozorování mě vytrhlo Stefanovo zasyknutí. Ve vchodu domu se objevila vysoká štíhlá žena s korunou světlých vlasů, vyčesaných do uměleckého výtvoru.

KAPITOLA VII

Konečně jsem se s ní tedy sešel. Zapínala si elegantní kabelku a bez rozhlížení sestoupila po několika schodech na chodník. Takhle to vypadá jednoduše: sestoupila. Ale Maja Florianczyková měla zřejmě vzácnou vlastnost dodat každému ze svých počinů zdání výjimečnosti. Pohybovala se jako na módní přehlídce, avšak bez křečovitých póz a výstředních postojů. Několik chodců sledovalo její umělecký, dobře nastudovaný výkon uznalými pohledy právě tak jako já. Zdánlivě si jich nevšímala a zamířila přímo k svému vozu. Ještě jsem zahlédl dlouhou elegantní nohu v neméně elegantním střevíčku s vysokým podpatkem, jak se kmitla pod sukní povysoukanou až nad koleno mezi dveřmi vozu, a krátce na to táž noha přišlápla páku plynu.

Projeli jsme několika ulicemi a Stefan zavrtěl hlavou. Zdálo se, že Maja Florianczyková bez cíle, pohodlně a beze spěchu bloumá městem a nemá žádný určitý úmysl. Minuli jsme znovu palác kultury a zařadili se za vozy, zahýbající vlevo. ALEJE JEROZOLIMSKIE, přečetl jsem si. Za živou křižovatkou zvýšila modrá warszawa rychlost.

„Jede na druhou stranu,“ řekl Stefan. „Tohle před námi je most Poniatowského.“

Nalevo i napravo se otevřel pohled na širokou říční plochu, která se dvěma mírnými zákruty v dálce ztrácela. Na další živé křižovatce s kruhovým prostranstvím za mostem jsme odbočili a podél rozlehlého parku pokračovali až na jeho konec, ještě několikrát jsme změnili směr, a úzkou ulicí s hrbolatým dlážděním jsme se dostali do méně oživených míst. Tady naše cesta neočekávaně skončila.

Maja Florianczyková, opět bez jakéhokoli projevu spěchu, klidně vystoupila, uzamkla vůz a bez váhání se vydala vpřed. Dali jsme jí několik kroků náskok, dva muži z druhého vozu ji předešli.

„Jde na Czuchy,“ divil se Stefan. „Že by taková dáma nakupovala na Czuchách?“

Jeho podivení se mi zakrátko vysvětlilo. Pojednou jsme se ocitli z prostředí moderního města na orientálním trhu. Přechod byl tak náhlý, naznačený jen nízkým, dřevěným plůtkem, že jsem vykulil oči. Na všechny strany stály stánky a stánečky, kryté a oddělené od sebe plachtami, natlačené jeden na druhém jako u nás na matějské pouti staršího vydání, a v nich všecko, na co si člověk mohl vzpomenout. Obleky, šátky, košile, zástěry, spodky, dámské prádlo, všecko to viselo jako prapory na válečných stanech tureckých nájezdníků. Mezi plátěnými stěnami metr prostoru, zaplněný plechovkami amerického kakaa, cizozemské kávy a kondenzovaného mléka v sousedství hromad žiletek, sponek do vlasů, hřebenů a elektrických holicích strojků, nad nimi šňůry korálů, náhrdelníky z kočičího zlata, tmavé brýle a mohutné poprsí starší dámy uzavřeného, pátravého pohledu. O kousek dál boty různého, ponejvíc pokročilého věku a jako pán toho království Krakonoš s obrovskými kníry, které stříhaly jako tykadla zvědavého brouka a na koncích se zachvívaly. U plotu na zemi sedící člověk a na plachtě před ním hromada součástek do plnicích per, patentních tužek a podobného harampádí. Nechápal jsem, jak se může uživit a kdo to vůbec koupí. Nejrůznější, nespočítatelné a nevyjmenovatelné předměty, nejrůznější tváře, davy zákazníků. A pak mě do očí udeřily barvy, které podobnost s Orientem ještě zdůraznily. Řady stánků skončily a na volném prostranství, rozloženy po zemi na celtách nebo na nízkých, dřevěných stupních, rozprostíraly se přikrývky, koberce, mohérové svetry zářivých barev, kožichy, kožišiny a za nimi, pod pestrými slunečníky nebo bez nich, s čákami z novin na hlavách a s malovanými hrnečky v rukou úctyhodné matróny úctyhodných rozměrů nebo babičky s pisklavými hlásky. Nestačil jsem postřehnout ani desetinu všeho toho bohatství, různorodého podstatou, tvary i barvami. Neméně úchvatná byla i zvuková kulisa, podbarvující všechno to hemžení. Šum, šoupání podrážek, brebentění, pokřikování prodávajících, dohadování, smlouvání, všechno v měkké, zpěvné polštině s mnoha sykavkami, znělo jako melodická, z tóniny do tóniny přeskakující symfonie.

Téměř bych byl přehlédl Stefanův posunek. Ukazoval dlouhou ulicí mezi stánky. Viděl jsem na jejím konci jako obrovským dalekohledem Maju Florianczykovou. Právě se zastavila u pultu se svetry a jeden zvedala před sebe. Naši dva muži se potloukali v blízkosti a nenápadně sledovali každý její pohyb. Babka za pultem vstala z nízké stoličky a podle sklonu jejích zad i podle gestikulace bylo zřejmo, že své zboží vychvaluje až do nebe. Florianczyková si jí nevšímala a klidně se věnovala svému počínání, pak svetr odložila a otočila se k odchodu. Babka vyběhla před pult a horlivě vykládala. Zdálo se, že váhavou zákaznici zatáhne za loket zpátky. Když poznala zbytečnost své námahy, mávla rukou, klidně se posadila vedle své sousedky a pokračovala v přerušené zábavě.

Na chvilku jsme Florianczykovou ztratili z očí. Když jsme ji znovu objevili, přistupovala právě ke krámku s hromadou koberců, kterou střežil podmračený, černovlasý muž s temnou pletí a úzkým šviháckým knírkem. Když ženu spatřil, olízl si rty nezvykle červeným jazykem a naznačil úklonu.

Maja Florianczyková si počínala jako před chvílí, na muže se nepodívala, jen jako namátkou obrátila rohy několika koberců a pak je nechala klesnout. Prodavač ji zamračeně pozoroval a občas mžikl kolem sebe, ale mlčel. Naši muži stáli opodál, horlivě se bavili a trochu rozhazovali rukama. Jeden se díval druhému přes rameno a obrázek u krámku s koberci měl přímo na očích.

Žena se nabažila prohlídky, pohladila ještě vrchní koberec špičkami prstů a zespodu se podívala prodavači do tváře. Znovu se maličko uklonil a Florianczyková se vznešeně odvrátila.

Její štíhlá, pružná postava se lehce vzdalovala úzkou uličkou mezi stánky, lidé se před ní uctivě rozestupovali a ona to očekávala a vyžadovala.

Oba naši muži pokračovali v zábavě, a my jsme se vydali za ženou, která se už nikde nezastavila a mířila nejkratší cestou k východu.

„Trochu diletantské,“ řekl tiše Stefan, „ale znovu to potvrzuje naši domněnku. Cítí se bezpeční.“

Před východem z tržiště jsme se zastavili a dovolili ženě, aby nasedla do svého vozu. Musela chvíli čekat, až obracející nákladní automobil uvolní cestu. Mezitím jsme došli k našemu autu, a než jsme vyrazili, přisedl k nám jeden z mužů, kteří zblízka sledovali Florianczykovou.

„Vsunula mu mezi koberce nějaký papírek,“ řekl okamžitě. „Jen odešla, šel je rovnat a vzal si ho.“

„Další pán,“ řekl Stefan. „No, jen ať se nám ta banda rychle ukáže, ať víme, s kým máme tu čest.“

Florianczyková asi vykonala všecko, co měla v úmyslu. Vyslechli jsme hlášení mužů pohybujících se kolem domu, v němž zmizela, ale nic nového jsme se nedověděli.

„Potřeboval bych telefonovat do Prahy,“ povídám.

„Jedeme k nám,“ řekl Stefan. „Dnes už bude asi klid.“

Podplukovníka nemohli nikde sehnat. Po dlouhé chvíli se ohlásil Standa. „Tak jak si tam vedeš, cestovateli,“ řekl špičatě.

„Slušně,“ povídám. „Co je nového?“

„Budeš se divit. S Ferdinandem se znal kdekdo. I manžel paní Damkové.“

Nejdřív mě ta zpráva trochu překvapila. Ale proč vlastně ne? Styky Gustava Ferdinanda byly velmi spletité. Každá ze zúčastněných osob znala aspoň některé jeho další známé. Nebylo na tom vlastně nic divného. Kromě toho znala Ferdinanda také paní Damková, i když podle Černého jen letmo. V každém případě se tu znovu nabízelo několik dedukcí a všechny mohly být správné i mylné. Znal Petr Damek Ferdinanda přes svou ženu a tedy prostřednictvím Černého? Asi ne. Takže jejich známost patrně vznikla někde jinde. Ačkoli styky Damka s Černým se taky nedaly vyloučit a krásná paní Damková našeho postaršího milovníka nenavštívila s erotickými úmysly, ale třeba za jiným účelem.

„Jak jste na tu známost přišli?“ zeptal jsem se.

„V telefonním seznamu z Ferdinandova bytu. V laboratoři si ho pořádně prohlédli a zjistili, že některé stránky jsou ohmatané a na nich zase místa, kde si ukazoval prstem. Něco jako vryp nehtu objevili u jména Petra Damka.“

„Třeba nevolal Damka, ale jeho ženu.“

„Taky jsme si to zpočátku mysleli, ale pak jsme se ho pro jistotu zeptali. Nejdřív se trochu kroutil. Pak přiznal, že Ferdinanda znal, samozřejmě prý jenom povrchně.“

„Co je to zač, ten Petr Damek?“

„Nějaký ouřada,“ řekl Standa s despektem. „Takový třasořitka. Vůbec k ní nepasuje. Zajímavější už je, že jezdí na třistapadesátce.“

„Z toho asi nic nekouká,“ povídám. „Jezdec od Černého na třasořitku nevypadal.“

„To máš pravdu. Damek to nebyl. Ale mohl motorku někomu půjčit.“

„Tohle Damek samozřejmě nepřiznal?“

„Ne. A muže, kterého jsme viděli u Černého, prý taky nezná. Ale řekl bych, že ho zná právě tak dobře jako jeho žena, i když to oba popírají. Ale máme tu další záhadu. Pan rada Zemánek dal psa do úschovy k sousedce a dnes po poledni si neočekávaně vyjel vlakem. Franta Pěnička jel s ním. Pan Zemánek se zdál trochu nervózní, tak dává Franta pozor, aby se mu něco nepřihodilo.“

„To už je druhý, který utíká. Že by se něčeho bál? Jako možná Čížek?“

„To zatím nevíme. Ale jsme zvědavi, co najdeme na konci Zemánkovy cesty. Třeba právě Čížka. Jako spojka je pan Zemánek dost nenápadný. A Čížek nám už dělá starosti.“

„Jinak jsou všichni v pořádku?“

„Jsou, až právě zase na Čížka. Máme obavy, aby to s ním nedopadlo jako s Ferdinandovou.“

Oddechl jsem si. Neznámý tedy už nezasáhl. Ale to vlastně nic neznamená. Možná, že jen čeká na tmu. Od smrti Marie Ferdinandové vlastně ještě neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin.

„Jinak nic nového?“ povídám.

„Nic. Na půldenní práci trochu málo, to jsi chtěl říct, viď? Jenomže ty se rekreuješ. Co já jsem od rána od starého zkusil… A ostatní taky. Jestli mě ještě dneska nepustí do postele, tak se mu tady sesypu.“

„O totožnosti Florianczykových s budějovickými filmaři už víš?“

„Jo, už dopoledne jsme dostali zprávu…“

Ve dveřích se objevila Stefanova hlava. Zamával na mne a zmizel.

„Něco se tu děje,“ povídám. „Musím končit.“

Stefan běžel po chodbě a dával příkazy mládenci, který klusal po jeho boku. Přidal jsem se k nim a ve chvilce jsme vyrazili na ulici. Naše auto čekalo s nastartovaným motorem.

„Tentokrát si neočekávaně vyjel pan Florianczyk,“ řekl Stefan, sotva jsme usedli. „Zdá se, že se připravuje na delší cestu. Nesl si brašnu, kanistry s benzínem, a teď si dává naplnit nádrž po okraj…“

„Já pojedu s vámi?“ zeptal jsem se.

„Ano. Není to sice právě podle předpisu, vzhledem k výjimečnému případu to však major dovolil. Ale jestli se chcete vyspat, nemusíte.“

„Pojedu. Jenom jsem chtěl majorovi povědět, co jsem se dověděl…“

„Povíme to některému mládenci, který se bude vracet. Jedeme se dvěma vozy a několik jich bude čekat cestou.“

„Copak vy víte, kam má namířeno?“

„Myslíme si to. Vyjel na výpadovku směrem na Krakov a včera večer poslal telegram Marii Murziňské, Krakov, Planty devět, velké B, malé m dvacet čtyři.“

„No a?“

„Adresa je falešná, Marie Murziňská v Krakově neexistuje a Planty jsou park uprostřed města.“

„To znamená?“

„To znamená, že se buď mýlil, což je málo pravděpodobné, nebo chtěl dát někomu nenápadnou zprávu. Zatím jsme poslali do Krakova hlášeni a všechno jsme si pojistili, jak jen to šlo. V Krakově budou na naši eventuální návštěvu připraveni. Po cestě taky.“

Na varšavské ulice padal první lehký stín. Chodců vozidel přibylo a nabité tramvaje a trolejbusy s hrozny postav, visících kolem vchodů, nechávaly na stanicích nespokojené hloučky cestujících. Na úzkém rámu, nepatrném výstupku, obepínajícím zadní stěnu tramvaje, balancoval chomáč mládenců držících se bůhví čeho a několik dalších dobíhalo a za pomoci prvních naskakovalo. Řidič ujížděl, kluci se natřásali, nohy jim klouzaly, ale brali to s humorem a nikdo nespadl.

Chtě nechtě jsem musel obdivovat zručnost našeho šoféra. Svůj stroj ovládal s naprostou jistotou, okamžitě reagoval a na křižovatkách zastavoval v plné jízdě skoro na doraz. Tímhle uměním vynikali ostatně všichni řidiči, které jsem mohl sledovat.

Na dlouhé ulici, kde doprava trochu zřídla, se od chodníku pojednou odlepilo černé auto, dostihlo nás, pomalu nás v těsné blízkosti předjíždělo a z okénka se vyklonil muž v rozhalené bílé košili. „Stojí na konečné, na někoho čeká a každou chvíli se dívá na hodinky,“ volal. „Zastavte na dohled. My se podíváme blíž.“

Řidič zpomalil a Stefan se v předklonu díval přes jeho rameno, až jsme v dálce u chodníku rozeznali modrou skvrnu. Řidič šlápl na brzdu.

„Dnes máme štěstí,“ řekl Stefan. „Za chvíli poznáme dalšího. Florianczyková je pod dohledem, babka i prodavač z Czuchů taky. Jen houšť.“

Zapálili jsme si cigarety a mlčeli. Obyvatelé čtvrti se sjížděli z centra hlavního města, odbývali si podvečerní nákupy, procházeli se a postávali v hloučcích na chodnících, mládež se párovala a nastrojené skupinky nastupovaly cestu zpátky do města za zábavou. Obrázek, známý i z Prahy, který je asi možno s malými obměnami vidět v kterémkoli městě světa.

„Vystoupil,“ řekl pojednou Stefan a natáhl svůj dlouhý krk.

Od modrého vozu daleko před námi se odlepila drobná postavička a přecházela po chodníku.

„Nemůže se dočkat,“ řekl řidič. „Třeba tu jenom čeká na ‚kochanku‘.“

„To bych se nasmál,“ řekl Stefan a zatvářil se zarytě.

„Mít doma takovou ženu, asi bych se po jiných neohlížel,“ povídám.

„Mít doma takovou ženu, ohlížel byste se po nějaké jiné hezky rychle,“ odpověděl Stefan. „Chladná, pánovitá, náročná, vypočítavá, chytrá jako čert a pro dosažení toho, co si umane, dokáže udělat všecko. Doslova. Lacino se samozřejmě neprodá.“

„Přitom má tvářičku jako v růžové barvě vyvedený andělíček ze svatých obrázků.“

„To je pravda,“ ozval se řidič s pochopením a oči mu zasvítily. „Ostatní náležitosti má taky v nejlepším pořádku.“

„Teď mi napadá, že neznáte novinky,“ upřel na mne Stefan na okamžik pohled. „Inženýr Salikov, na kterého mají v Moskvě podezření, udržoval po dobu svého pobytu u nás s Májou Florianczykovou důvěrné styky. Piotr Florianczyk jim dělal tichého společníka.“

„Chcete říct, že o tom věděl? Tak je všechno jasné a v Moskvě mají pravdu. Cesta vede od Gordona přes inženýra Salikova k Florianczykovým.“

„Nebo přes Florianczykovy k inženýrovi. U lidí Gordonova formátu vzdálenosti a hranice nic neznamenají. A paní Maja je prvotřídní volavka.“

„Florianczyk se vrací k autu,“ upozornil jsem Stefana.

„A od tramvaje k němu někdo jde,“ dodal řidič a zapnul motor.

Modrá warszawa se dala do pohybu a za několik okamžiků jsme vyrazili i my.

„Kde je druhý vůz?“ povídám.

„Jeden je tamhle,“ ukázal Stefan na pobědu, která se vynořila z příčné ulice a zabočila před námi naším směrem. „A ten první hned uvidíte.“

V mžiku se skutečně ukázal. Přijížděl z protisměru.

Poběda pokračovala v cestě, my jsme na chvilku zastavili. Muž v bílé rozhalence přeběhl vozovku a sklonil se k okénku. „Jede s ním prodavač koberců z Czuchů, Kozlinski,“ řekl. „Hodně zdaru.“ Stefan jen překvapeně hvízdl.

A pak začala ta bláznivá jízda s tragickým závěrem. Vyjeli jsme do ploché roviny a silnice ubíhala jako střela. Florianczykovo auto ani naši pobědu jsme nikde neviděli, ale to mi nedělalo starosti. Od Stefana jsem věděl, že okolo hlavních křižovatek budou objíždět vozy bezpečnosti a o každé změně směru nám podají zprávu. Cesta Piotra Florianczyka může vést kamkoli, a vždycky se na konci sejdeme. V nejpravděpodobnějším cíli, ale i v jiných místech, kam by se mohl vydat, jsou připraveni.

Šofér se pohodlně uvelebil do sedadla a nasadil závodní tempo. Na krajinu uléhalo šero a z polí se táhly jazyky lehké mlhy. Na západě vyvstala temná mračna s bílými a zlatými okraji a pomalu se přibližovala. Najednou jsem ucítil včerejší únavu, znásobenou nedostatkem spánku, horkem a rušným dnem, a přes tajemství, které letělo daleko vpředu směrem na Krakov, a přes vzrušující, rychlou jízdu se mi začaly zavírat oči. Bzučení motoru mě jako vždycky uspávalo, víčka mi ztěžkla a chvílemi jsem se přistihl, že přestávám vnímat. A pak jsem usnul.

Náhle jsem s pocitem, s jakým se člověk naráz, se škubnutím celého těla probouzí ze sna, vletěl skloněnou hlavou na opěradlo předního sedadla. Řídkou tmou za oknem, oživenou vpředu vzdálenými, mžikavými světly, zněly tiché, spěšné hlasy. Nemohl jsem honem postřehnout, o čem se domlouvají, ale spatřil jsem v těsné blízkosti chladič auta. Ještě několik slov, a znovu jsme vyrazili.

„Už vzhůru?“ zeptal se Stefan.

„Kde jsme?“ povídám místo odpovědi.

„Před Radomí. Florianczyk se dal vpravo na krakovskou silnici.“

„Jak dlouho jsem spal?“

„Něco přes hodinu, ale nic jste nezmeškal. Klidně pokračujte.“

Záře městského osvětlení stála vlevo od nás a silnice před námi byla skoro pustá.

„Jaký mají náskok?“

„Asi patnáct kilometrů. Jedou jako čerti. Právě mi hlásili, že si vyměnili místa. Teď řídí ten prodavač, Kozlinski.“

Krátce nato nás na křižovatce zastavilo červené světlo ruční svítilny, zdržení však trvalo sotva pět vteřin. Tiché hlášení potvrdilo předpokládaný směr Florianczykovy cesty.

„Škoda, že není vidět,“ řekl Stefan. „Okolní krajina by se vám určitě líbila.“

„Škoda,“ povídám. „Bůhví, kdy se sem zase podívám.“

„Přijeďte na dovolenou. Mám motorku. Můžeme si udělat okružní jízdu Polskem. Kdybyste viděl Mazurská jezera, myslel byste si, že se vám něco zdá. A taky bych vás vzal do Gdaňska a do Sopot k moři. Něco takového se tak hned někde neuvidí.“

Zdálo se mi, že v jeho hlase slyším přehnanou pýchu. „Dobře, beru vás za slovo,“ povídám, a proti mé vůli to znělo trochu dotčeně. „A vy přijedete zase k nám. Taky máme co ukazovat, nemyslete si.“

Projížděli jsme tmavými vesnicemi s několika málo osvětlenými okny a cesta se začala trochu pohupovat. Auto lehce překonávalo krátká stoupání a plnou rychlostí se řítilo dolů. Cítil jsem mírný tlak v zátylku, ale spánek mě přešel.

„Szydlowiec,“ řekl Stefan s očima upřenýma na ozářený pruh vozovky. „Tady by nás měli zase zastavit.“ Opakovalo se prudké zabrzdění, několik slov, prohozených otevřeným oknem, a znovu vpřed. Pak už jsem přestal počítat zastávky. Cíl cesty Piotra Florianczyka se zdál naprosto jistý.

Stefan se už dávno odmlčel a ani mně nebylo do řeči. Čas jako by se zastavil, nebo se rozběhl opačným směrem. Jednotvárné hučení otupovalo a tělem se mi znovu počala šířit malátnost. Cítil jsem, že bych se potřeboval protáhnout a projít. Netušil jsem, že se mi mé přání brzo splní. Ale kdo mohl předpokládat, za jakým účelem váží Florianczyk v noci tuto cestu, dlouhou několik set kilometrů? O jeho spojení s Krakovem neměli pracovníci polské bezpečnosti do dnešního odpoledne tušení. Mohli jsme jenom hádat na spojitost tohoto výletu s připravovaným odjezdem Maji Florianczykové do Moskvy.

Stefan se překlonil a zadíval k nejasné záři na obzoru.

„To už je Krakov?“ zeptal jsem se.

„Kdepak, to si ještě počkáte. Teprve Kielce. Máme za sebou teprve něco přes polovinu cesty.“

Další krátké zastávky znovu potvrzovaly naše dohady. Hlídky hlásily zkracující se náskok modré warszawy. A kolem nás temná krajina, protkaná světelnými body, zášlehy našich reflektorů na stromech, staveních nebo nízkých plotech, tupá únava a malátnost, a pak konečně náš cíl v místech, kde obloha zesvětlela jako při obrovském požáru.

První krakovské ulice přinesly kromě drobného, hustého deště taky první smůlu. Poběda před námi dostihla před Krakovem Florianczykovo auto, ale v ulicích je ztratila. Nebylo pravděpodobné, že by si Florianczyk všiml pronásledování. Poběda se držela celou cestu z dohledu právě tak jako my. Byla to opravdu jenom obyčejná smůla, ale mohla znamenat, že celá naše jízda je zbytečná. Naštěstí se Krakovští na naši návštěvu připravili a po několika ošklivých minutách se přihnal motocyklista v mokré kožené bundě s hlášením, že sledované auto jede kolem Plantů a míří k hlavnímu nádraží.

„Planty,“ řekl Stefan. „Tak přece s tím mají co dělat.“

Motocyklista otočil skoro na místě a zmizel. Vyrazili jsme na živou ulici s rachotícími tramvajemi a v několika minutách se nám z pravé strany přiblížila temná, mokře se lesknoucí hradba stromů, prosvícená řídce rozsazenými lampami a protkaná chodníčky.

Proti nám se znovu vynořil motocyklista, který nás prve vyvedl ze slepé uličky, a dával světlem znamení. „Zaparkovali nedaleko nádraží a sedí v autě. Soudruh major vás čeká v druhé ulici vlevo. Červená škoda.“

KAPITOLA VIII

U vozu naší výroby, stojícího mimo dosah světla pouliční svítilny, zářily dva ohníčky cigaret. Představili jsme se. Major Stachurski a jeho společník poručík Dronszkiewicz nás kvapně seznámili s učiněným opatřením a přitom se neustále dívali k nedalekému rohu, kde se krčila temná postava s ohrnutým límcem pláště. Hustý déšť stál kolem nás jako poloprůhledná, duhová záclona. Voda mi ve chvilce stékala po obličeji a drala se mi za krk.

Muž na rohu pojednou zvedl ruku. Vykročili jsme za majorem. Na vzdáleném konci příčné ulice jsme spatřili druhou postavu, která několikrát zamávala. Moje hodinky ukazovaly několik minut před dvanáctou.

Major Stachurski si setřel vodu s tváří a odhodil zvlhlou cigaretu. „Jdou směrem k Barbakanu,“ řekl a otočil se.

„Barbakan je pozůstatek starého opevnění na začátku Plantů. Leží teď kolmo k téhle ulici,“ řekl Stefan tiše a hnul se za majorem.

Déšť neustával a naše kroky se v něm rozléhaly s dutým, skřípavým zvukem. Cestou k příčné ulici, za níž šumělo listí parku, jsem ve výklencích domovních vchodů napočítal nejméně deset temných siluet. Sotva jsme je minuli, vydali se muži v našich stopách.

Šli jsme těsně podél stěn, jeden za druhým, jako vojenská průzkumná hlídka před útokem. Stefan si vpředu chvíli šeptal s majorem a teď na mě čekal, přitisknut ke zdi. „Z druhé strany parku je v úkrytu řetěz hlídek,“ informoval mě. „Mají příkaz nezasahovat, ať se děje cokoli. Florianczyk musí vykonat, co má v úmyslu, a nerušeně odjet. Musí si myslet, že ho nikdo neviděl. Naše poběda a vozy po cestě ho nepustí z dohledu.“

„Rozumím,“ povídám, a sfoukl jsem se rtů vodu. „Nebudu se do ničeho plést.“

Naše řada se náhle zastavila a muži splynuli s tmavými zdmi. Nastalo naprosté ticho, jen déšť nabýval na síle. Cítil jsem, že má balonová větrovka přestává odolávat vlhku, a zatřásl mnou chlad. Pach mokré látky ze Stefanova obleku mi ostře vnikl do nosu, a vtom se stalo, co nikdo z nás nečekal. Tichem práskl výstřel, ozval se dušený výkřik a po cestičce mezi stromy parku proti nám zadusaly spěšné kroky.

Nikdo se nepohnul. Slyšel jsem Stefanův rychlý dech, ale jinak ani hlásek.

Dupot se vzdaloval směrem vlevo, kde parkovalo Florianczykovo auto. Pak, opět naprosto neočekávaně, zazněl druhý, vzdálenější výstřel, hned nato vysoký, zoufalý, ženský výkřik, který okamžitě ztichl, a klapot podpatků, vzdalující se opačným směrem, vpravo od nás. Ani teď se nikdo nehýbal, jako by ty zvuky z přítmí přimrazily muže k zemi. Přistihl jsem se, že si hryžu rty, ale bolest jsem necítil. Prsty se mi zatínaly do hrubé omítky, až se mi drobné úlomky zadíraly pod nehty. Uvědomoval jsem si to jen vzdáleně, nezúčastněně, jako by se to nedělo mně, ale někomu cizímu, jehož počínání mohu sledovat, jeho pocity však nevnímám.

Pustou ulicí, přetínající tu, ve které jsme se skrývali, přehnala se modrá warszawa, voda se pod koly daleko rozstříkla, hučení motoru ve chvilce zesláblo a rozplynulo se v dešti. V tom okamžiku nastal všude kolem mne pohyb a ticho přehlušily rychlé kroky. Za stromy na druhé straně úzkého pruhu parku zableskla světla kapesních svítilen. Držel jsem se těsně za Stefanem. Přeběhli jsme vozovku a vrhli se přes trávník. Mezi skupinou postav na asfaltové, černě se lesknoucí cestičce ležela tváří k mokré zemi postava v nepromokavém plášti.

„Doktora,“ ozval se ze řídké tmy majorův hlas.

Kolem nás se hemžily nejasné postavy a v kalužích čvachtaly spěšné kroky. Zatímco se malý muž ve světlém balónovém plášti skláněl nad neznámým, objevili se v okruhu světla baterek dva muži přivádějící ženu se skloněnou hlavou. Na okamžik zasvítily světlé vlasy, vyčesané do vysokého uzlu. Maja Florianczyková, napadlo mě. Ale nebyla to ona. Když zvedla tvář, díval jsem se do ustrašených očí, plných slz. Na pozadí nejasných mokrých stromů, v ostrém svitu svítilen, zářila před námi ze zvednutého límce krátkého červeného kabátku jako ze starobylého rámu bledá tvář gotických madon, malovaných na kostelních oknech. Tatáž sladká, milostná linie od spánků k bradě, tentýž křehký nos, vysoké oblouky obočí, srdcovitě ukončená brada a nad ní malá, rudá, chvějící se ústa.

Zahlédla ležící tělo, vzlykla a odvrátila hlavu. Profil měla právě tak čistý, lehce, jemně načrtnutý, jako celou tvář. Obě ruce tiskla k prsům a maličko se předkláněla. Vypadala, jako by stála nad otevřeným hrobem, v němž mizí rakev s někým drahým.

„Co tu s ní stojíte,“ utrhl se major. „Odveďte ji.“

Muži kolem nás pátrali po stopách a hledali prázdnou nábojnici. Všechno se odehrávalo v poměrné tichosti. Občasné zařinčeni tramvaje nebo vzdálené hučení auta přerušilo na chvíli skřípavé kroky na cestičce a tiché šelestěni deště v listí.

Stefan mě rýpl do boku, kývl a vykročil. Po několika desítkách kroků jsme došli k malému jezírku, téměř přiléhajícímu k ulici. Za ním se tyčily chmurné zubaté zdi. Poplašené labutě se jako stínové přízraky odrážely v temné hladině u protějšího břehu. Z vody právě vytahovali bezvládné tělo. Muž stojící po kolena v jezírku je postrkoval za nohy a vylézal za ním na břeh.

Stačil mi jediný pohled. Oči obrácené v sloup a pootevřená ústa, odkrývající prořídlý začernalý chrup sice změnily vzhled toho člověka přede mnou, ale nemohl jsem se mýlit. Prodavač koberců z Czuchů se nám objevil v novém, tragickém převleku. Ani nebylo třeba volat doktora. Co nedokázala rudě mokvající rána v levé straně prsou, dokončila nedobrovolná lázeň. Z tváře Kozlinského hleděla smrt.

Stefan si něco tiše sykal mezi zuby a přihlížel rychlé prohlídce, kterou zručně prováděl jeden z mužů. Mrtvý neměl v kapsách nic, naprosto nic, ani zapomenutý tramvajový lístek, ani zlomenou sirku.

Kolem nás proběhli dva muži s nehybnou postavou na nosítkách, přikrytou pláštěm. Za nimi se objevil doktor, na okamžik se sehnul, sáhl Kozlinskému na zápěstí, ohrnul víčko, řekl „ex“ a zmizel za nosítky.

Mlčky jsme došli k našemu vozu. Stefan se unaveně spustil do sedadla a zavřel oči. Otevřel je teprve ve chvíli, kdy nás míjela červená škoda. „Jeď za nimi,“ řekl jenom, a šofér nastartoval.

„Co se to tu vlastně děje?“ povídám.

Stefan si dal s odpovědí na čas. „Taky bych rád věděl, co se tu vlastně děje. Zdá se, že něco cítí a zametají stopy.“

„Trochu komplikovaně. Proč si Kozlinského vozil až sem? Ačkoliv,“ pokračoval jsem, když Stefan neodpovídal, „to zase není tak hloupé. Dvě mouchy jednou ranou. Kozlinski u sebe neměl žádný doklad. Asi by chvíli trvalo, než by se zjistila jeho totožnost. A nebýt našeho sledování, těžko bychom se dověděli, jak se tak rychle octl z varšavských Czuchů v Krakově.“

Stefan jenom tiše povzdechl, a pak šofér zabrzdil.

V majorové kanceláři bylo k zadušení, ale nikdo se neměl k tomu, aby otevřel okno. Muži přicházeli a odcházeli, a major je poslouchal mlčky nebo reagoval jen několika slovy.

Usadili jsme se v koutě na ošumělé, různorodé židle. Nikdo si nás nevšímal. Naše cigarety přidávaly ovzduší na hutnosti, kouř stál ve vzduchu téměř bez pohybu.

Mokré stružky a stopy na podlaze se začaly slévat ve špinavě hnědou skvrnu, když vstoupili dva umáčení muži a položili před majora balíček v hnědém papíru. Major po něm netrpělivě hrábl a odhalil malou plochou pistoli.

„Ležela v trávě u břehu,“ řekl jeden z mužů. „Asi ji chtěl hodit do vody.“

„Otisky?“ zeptal se major krátce.

„Patří Kozlinskému a jsou částečně setřeny. Na toho člověka v Plantech střílel pravděpodobně Kozlinski, pak předal pistoli Florianczykovi, který měl asi rukavice, a ten Kozlinského střelil, srazil ho do vody a pistoli hodil za ním.“

Major pomalu přikyvoval.

„Slušná kombinace,“ řekl vedle mne Stefan. „Měli jsme si myslet, že u toho byli jen ti dva, Kozlinski a ten postřelený. A měli jsme se zakousnout do otázky, proč Kozlinski potom obrátil pistoli proti sobě. Mohlo nás taky třeba napadnout, že rána vyšla nešťastnou náhodou, nebo cokoli jiného. Proto bral Florianczyk Kozlinského s sebou.“

Major pomalu zabalil pistoli a odstrčil ji na kraj stolu. „Odbornou expertizu chci ještě dnes,“ řekl a vstal. „A teď přiveďte tu ženu.“ Zvedl se stolu nevelkou knížku. „Krystyna Aronawská, bydliště Krakov,“ četl. „Nikdy jsem o ni neslyšel Jak ta se nám do toho dostala?“

„Stála celou dobu, ještě než se ti tři sešli, za stromem,“ řekl muž u dveří. „Přišla s tím postřeleným. Dostali se k Plantům od náměstí Floriaňskou branou.“

Za dveřmi se ozvaly kroky. Světlovlasá žena, vlastně ještě děvče, nemohlo ji být mnoho přes dvacet, vstoupila první a za ní její strážce. Už se zřejmě trochu uklidnila, ale v ruce stále držela zmuchlaný kapesníček a občas si ho přitiskla k drobným, plným rtům. Na lokti se ji houpala černá kabelka.

Zastavila se uprostřed místnosti a krátce upřela oči na majora za psacím stolem.

Ukázal na židli před sebou. „Posaďte se,“ řekl stroze.

Pomalu usedla na kraj židle.

„Řekněte nám, co o tom víte,“ začal bez úvodu.

Díval jsem se jí ze strany do tváře a nemohl jsem od ní odtrhnout oči. Všechno se ve mně vzpíralo uvěřit v její účast na té ošklivé záležitosti.

Sevřela ústa, ale pak odhodlaně zvedla hlavu. „Nic,“ řekla tiše. „Šla jsem náhodou kolem.“

Major kývl, jako by tuto odpověď očekával a potvrzoval její správnost. „Odkud,“ řekl.

„Od kamarádky.“

„Jak se jmenuje?“

Trochu zaváhala. „Jadwiga Rosziňská.“

„Bydliště?“

„Krutsza osm.“ Muž u stolku v druhém rohu čile psal.

„Povězte nám, co jste viděla.“

Sotva znatelně pokrčila rameny. „Bála jsem se sama tak pozdě v parku… Když jsem před sebou viděla tři muže. schovala jsem se za strom. A pak se to stalo.“ Zavřela oči a sklonila hlavu. Znovu mě napadlo, že tato žena nemůže patřit k lidem, za nimiž jdeme, i když v této chvíli nemluví pravdu.

„Co se stalo?“

„Někdo z nich vystřelil a jeden upadl,“ řekla se zamženýma očima a hlas se jí zlomil. „Pak se ti dva rozběhli směrem ke mně, minuli mě a pak znovu někdo vystřelil a někdo spadl do vody. Vykřikla jsem a utekla. To je všechno.“

„Poznala jste některého z těch mužů?“

Zavrtěla hlavou.

„Ten, co ležel na pěšině, vám taky nebyl povědomý?“

„Ne.“ Nejistě se rozhlédla a naše pohledy se na okamžik setkaly. Měla v očích ustrašený a bezbranný výraz.

„Děkuji vám velice,“ řekl pojednou zdvořile major a podal jí přes stůl průkazku. Vzala ji váhavě do ruky a nechápavě se na něj podívala. Major se nepatrně uklonil a ukázal na dveře. „Prosím.“

Žena pojednou ožila, rychle se zvedla, a aniž se na někoho z nás ohlédla, vykročila. Tušil jsem, co přijde, a bylo mi jí už napřed a proti mé vůli líto. Major čekal, až vztáhne ruku po klice, a řekl: „Ještě maličkost, prosím.“

Zastavila se s nataženou paží a otočila hlavu.

„Jak to, že jste šla s mužem, kterého jste neznala, celou ulicí z náměstí a Floriaňskou branou až do Plantů?“

Otázka zněla tiše a nevtíravé, bez důrazu, ale měla děsivé účinky. Žena učinila rychlý krok ke dveřím, jako by chtěla prchnout, pak schoulila ramena, celá se jako by zhroutila do sebe a náhle se rozplakala.

Major se zvedl, pomalu k ní došel, vzal ji za loket a posadil znovu do židle. Zůstal stát nad ní. „Přece jste si vážně nemyslela, že vám tak lehce uvěříme,“ řekl mírně. „Jak to tedy doopravdy bylo?“

Setřela si slzy a pomalu vzhlédla.

„Potkala jsem spolužáka,“ řekla tiše. „Prosil mě, abych šla kousek s ním, že se má s někým setkat a nechce při tom být úplně sám. Když jsme došli do Plantů, řekl mi, abych se schovala za strom a dávala pozor. Nevěděla jsem na co, ale bylo to všechno tak tajemné a zvláštní, ten déšť a celé to prostředí… Jako ve filmu.“

„Neptala jste se, nač je celá ta komedie?“

„Ne. Nebyl čas. Ujišťoval mě, že to nebude dlouho trvat.“

Major přistoupil ke stolu a přisunul si po desce legitimaci podobnou té, kterou vrátil ženě, a otevřel ji. „Jmenuje se Alexander Turmiňski?“

„Ano.“ Zaváhala a zadívala se upřeně na majora. „Je… Prosím vás, žije?“

„Zatím ano, a doktor doufá, že se z toho dostane.“ Opětoval její dlouhý pohled. „Řekněte mi, ale tentokrát jenom pravdu – my se ji stejně v každém případě dovíme, a pak by to pro vás bylo horší – opravdu o tom všem nevíte víc, než říkáte?“

„Ne, opravdu ne,“ ujišťovala a znovu si setřela slzy. „Bože, proč mu to udělali?“

Opět se ve mně všechno vzpíralo uvěřit v její vinu.

Major jí dovolil odejít. Když se blížila ke dveřím, prozrazovala její trochu skloněná záda utajované napětí. Přál jsem si, abych se s ní zase brzo setkal, za vhodnějších okolností, a aby s tou věcí opravdu neměla nic společného.

Major zvedl sluchátko, hmoždil se s číselníkem a chvíli se tiše někoho vyptával. Pak klapl volnou rukou do vidlice a jeho hlas vyjadřoval uspokojení. „Na chvilku se probral,“ řekl. „A promluvil.“

Stefan se zvedl a přistoupil ke stolu. „Dostane se z toho?“

„Zdá se, že ano. Má hladký průstřel plic. Jestli nepřijdou komplikace, bude za pár týdnů jako rybička.“

„Takže se to Florianczykovi nepovedlo.“

„Nepovedlo,“ přikývl major. „A ještě ke všemu střelili nepravého.“

Stefan sebou trhl. „Jak to?“

„Turmiňského požádal jeho strýc, Jerzy Turmiňski, aby mu zašel do Plantů a přijal pro něho od někoho zprávu. Měl se prohlásit heslem.“

„Pěkný strýček,“ řekl Stefan překvapeně. „Poslat za sebe na takovou věc svého synovce, tomu už říkám povaha!“

„Možná, že nečekal takové přijetí, a když o tom přemýšlím, řekl bych, že s ním určitě nepočítal. Požádal synovce jenom proto, že musel neočekávaně odjet do Katovic. Zdá se, že mladý Turmiňski skutečně o ničem neví.“

„Ale není to trochu divné?“ dotazoval se Stefan, jako by se hádal. „Takhle se to přece nedělá. Buď je Jerzy Turmiňski tak lehkomyslný, že klidně nechává do svých záležitostí nahlédnout někoho jiného, nebo Alexander není tak nevinný, jak říká. Anebo strýc přece jen čekal něco takového, co se potom stalo, a chtěl si zachránit krk.“

„Nebudeme se přít. Všechno se brzo dovíme. Zařídíme si, aby se nám Jerzy Turmiňski ve zdraví vrátil z Katovic, a na tyhle věci se ho zeptáme.“

Stefan ještě kroutil hlavou. „Taky mi nejde na rozum, že Florianczyk zdejšího agenta neznal. Ale to je konečně možné. Divnější je, že Florianczyk jezdí po světě a zabíjí. Svědčilo by to o tom, že má v organizaci přední místo.“

Major se na něho díval se směsí skepse a netrpělivosti. „Tohle všechno my nevíme,“ řekl. „A kromě toho teď máme fůru práce. Musíme prošetřit styky Turmiňských, jejich rodinu i poměry, protože jak vás znám, ráno se nás na to budete vyptávat.“

Stefan mávl rukou. „Já vím. My už pojedeme,“ řekl s povzdechem.

KAPITOLA IX

Když jsem se druhý den před polednem podíval do zšedlé, skoro průhledné Stefanovy tváře, trochu jsem se zastyděl. Vypadal na to, že se moc nevyspal, a já jsem se zatím provaloval v pohodlné posteli hotelu Bristol skoro do deseti, až mě probudilo prudké slunce. Stefan seděl nad horou lejster a upíjel kávu.

„Něco nového?“ povídám.

„Spousta novinek. Piotr Florianczyk odjel ráno v dobré náladě do práce. Zřejmě se raduje, jak to dobře zařídil. Jeho paní si zamluvila na zítřek na šestnáct třicet letenku do Moskvy. Petr Michajlovič letí už dnes, aby jí připravil důstojné přivítání. My dva si na ni dáme po cestě pozor.“

„Co?“ zeptal jsem se a měl jsem dojem, že špatně rozumím.

„My dva letíme taky.“ Stefan se spokojeně ušklíbal. „Nebo se nechcete podívat do Moskvy?“

„Copak o to. Ale co tam budeme dělat? Tady jsem vám zatím vůbec nepomohl a v Moskvě se o ni dovedou postarat sami, nemyslíte?“

Stefan vrtěl pobaveně hlavou.

„To je pravda. Ale celý tenhle případ je trochu odlišný od jiných, a tak naši nadřízení sáhli k odlišným metodám. Možná, že je to dokonce první případ, kdy se mezinárodní spolupráce provádí tímhle způsobem. Mám dojem, že jsme něco jako pokusní králíci, a podle výsledků se asi rozhodne, zda se příště pojede nebo nepojede podle tohohle receptu. Kromě toho není jisté, jestli se Florianczyková nemá s někým spojit už během cesty. Člověk nikdy neví… Jako třeba včera v Krakově.“

„A jak to vypadá tam?“ přerušil jsem jeho vývody.

Stefan dopil a postavil šálek na stůl. „Trochu jinak, než jsme plánovali. Šéf po dohodě s krakovskými rozhodl, že Jerzyho Turmiňského necháme na svobodě a budeme sledovat jeho další počínání. Přirozeně si ho už z Katovic hlídali. Když se dověděl, co se stalo, zdálo se, že si vyrve poslední vlasy, které mu na hlavě zbyly, a běžel rovnou do nemocnice. K raněnému ho samozřejmě nepustili, ale v rámci vyšetřování se ho jako všech ostatních členů rodiny a známých ptali, jestli náhodou neví, co za tím vším může vězet.“

„A on samozřejmě nevěděl!“

„Ne. Třásl se rozčilením, ale nic nepřiznal. Jenom se zajímal, jestli Alexander promluvil, a když se ho ptali, proč to chce vědět, odpověděl, že by nás Alexandrova výpověď třeba přivedla k pachateli.“

„V tom má pravdu, jenomže si asi moc nepřeje, aby se to stalo. Synovec nesynovec, jde mu o kůži a mohl by se pokusit, aby už nepromluvil.“

„Nebojte se. Mladý Turmiňski je pod soustavným dohledem. Zvenčí se k němu nedostane ani myška. Nic horšího, než se mu stalo, už ho nepotká.“

„A strýček?“

„Chodí po Krakově se zplihlými rameny. Naši ho mají neustále na očích.“

„Poslyšte, jak se vlastně dověděl, že Florianczyk přijede, když telegram nedošel?“

„Pracuje na poště. Taky se nám vysvětlilo velké B za číslem v adrese, které nám připadalo divné. Telegram byl vlastně jen částečným, předem smluveným kódem v textu i v jeho samém významu. Devítka znamenala devátý strom na hlavní pěšině od Barbakanu. Na tom místě jsme taky našli mladého Turmiňského.“

„Bé – Barbakan,“ pochopil jsem. „Docela jednoduché.“

„Teď už ano. Další číslice, dvacet čtyři, udávala čas.“

„Dobře. O půlnoci se sešli. Ale jednu otázku to ještě nevysvětluje. Jak to, že Florianczyk věděl, že Turmiňski má službu právě ten večer, kdy měl dojít do Krakova telegram?“

„I to už je jasné. Nevěděli jsme, že se zajistili a o den dřív poslali Turmiňskému jiný telegram. Sdělovali v něm, že se Anna uzdravuje. Zřejmě ho měl upozornit, že druhý den dostane zprávu. Tím si zajistili, že ji Turmiňski očekával, a stačilo, když si večer zaskočil za svými kolegy na poštu a snadno se dověděl, co potřeboval.“ Stefan si najednou zaklepal na čelo. „Vidíte, my si tu povídáme, a já bych byl zapomněl. Máte volat do Prahy. Ptali se, jestli tu něco děláte, nebo jenom chodíte okukovat varšavská děvčata.“

„To byl Standa. Mluví z něj závist. Až se doví, že se podívám do Moskvy, praskne mu žluč.“

Podplukovníka jsem zastihl ve velmi nemilostivé náladě. Pátrání u nás se tedy nevyvíjí podle jeho chuti.

Nerudně broukal do telefonu a bylo mu úplně jedno, jestli mu rozumím nebo ne. O mé cestě do Moskvy už věděl, ale nijak se k ní nevyjádřil. Podle kusých odpovědí jsem usoudil, že zmizelého Čížka ještě nenašli a pan vrchní rada Zemánek se ještě ke všemu přes všechnu bdělost našeho andělíčka strážníčka znenadání ztratil. Stalo se to na nádraží v Hradci Králové. Zemánek vystoupil z vlaku, chvíli bloumal bez cíle halou a nakonec vešel do restaurace. Náš člověk ho skoro vzápětí následoval, ale zahlédl jen jeho záda mizející druhými dveřmi na ulici. Než se prodral početnými hosty, Zemánka už neviděl. Domýšlel se, že podle všeho sedl do trolejbusu, který právě odjížděl. Hledání taxíku mu zabralo několik drahocenných minut, pak popojížděl za trolejbusem až na konečnou a dával pozor po všech vystupujících. Zemánek mezi nimi nebyl. Zřejmě vystoupil hned na první nebo druhé zastávce. Jestliže náš čilý dědeček zmizel úmyslně, provedl to podle všech pravidel. Pak by bylo jasné, že očekával sledování nebo si Franty Pěničky všiml, a v tom případě jsme si u jeho jména mohli zakreslit tučný vykřičník, protože tím se proti všemu očekávání ukázalo, že má v naší věci prsty.

Ostatní zúčastněné osoby se podle podplukovníkových slov chovají normálně a nedá se jim nic vytknout. Všichni jsou pod nenápadným dohledem. Mezi žáky Gustava Ferdinanda se neobjevil nikdo podezřelý, žádné jeho další známé nebylo možno zjistit. Záhadný motocyklista si zachovává své inkognito. Paní Damková chodí na procházky a její chování je nevinnost sama. K Černému už nezavítala.

„Jak situace vypadá, tak nám nezbývá než trochu zrevidovat své závěry,“ končil podplukovník. „Zdá se, že nejdůležitější událostí byla smrt Marie Ferdinandové, protože po ní jako když utne, nikde žádná další činnost – kromě Zemánkova zmizení samozřejmě – zrovna jako by ta vražda udělala za touhle fází případu tečku. A to by znamenalo, že Marie Ferdinandová byla jednou z hlavních postav. Jen to ještě dokázat.“

„Takže jsme zatím na suchu,“ uzavřel jsem.

„Nech si to,“ utrhl se podplukovník. „Až budu potřebovat sýčka, nějakého si už seženu. Ve vlastní zahrádce si ho chovat nepotřebuju.“ A pak mi položil sluchátko, čímž oprávněnost mého sýčkování potvrdil. Případ asi opravdu uvázl na suchu, a to nejen u nás, ale i tady. Žádné další spojení se neukázalo a podezřele nevypadali ani nepočetní známí manželů Florianczykových. Nové zprávy nepřišly ani z Krakova.

Stefan si vyžádal volno, aby se mohl připravit na cestu, bez nesnází je dostal, přípravy nechal přípravami a převtělil se do osoby vysoce výkonného průvodce. Viděl jsem za to odpoledne tolik, že mi šla hlava kolem. Prošli jsme staré město, obhlédli Barbakan, tentokrát varšavský, seběhli dolů k mostu, pohyblivými schody na trase W-Z, nelibozvučné nazvanými „ruchomé schody“, jsme vyjeli zpátky na Krakovské předměstí, a taxíkem jsme se dostali do Laženek, krásného, dobře udržovaného parku s přítulnými veverkami, s nepříliš pěknou sochou Chopina a naopak hezkým zámečkem u jezírka. Skončili jsme na terase restaurace Pod Arkadami poblíž náměstí Konstituce, kde jsem si konečně natáhl nohy a zhluboka si oddechl. Stefan se jenom chechtal a vlnitá zelenožlutá stříška z umělé hmoty nad našimi hlavami dodávala jeho tváři spolu s lehkým šerem mrtvolného vzhledu.

Ovocnou polévku z višní s makarony jsem po včerejší zkušenosti ochutnával opatrně, ale pak jsem talíř vyprázdnil až do dna. Nad řízkem, přikrytým tentokrát sázeným vejcem a obloženým zeleninou a všemi možnými přílohami, jsem v duchu kroutil hlavou, ale docela jsem si na něm pochutnal. A sklenička dobře chlazeného ryzlinku mi dokonale spravila chuť. Pocit únavy se pomalu ztrácel. Jenom chodidla mě nepřestávala pálit.

Už jsme se chtěli zvednout, když Stefan pojednou překvapeně vydechl a zahleděl se přes mé rameno otevřenými dveřmi do restaurační místnosti.

„Neotáčejte se,“ řekl tiše. „Hned se dovíme, co to vlastně znamená.“

Přistoupil k nám mladý muž, kryl se širokým sloupem před pohledy z restaurace, něco Stefanovi rychle pošeptal a zmizel.

„Je tu ta žena z Plantů,“ řekl Stefan. „Major dostal o její cestě z Krakova hlášení. Hledali nás prý celé odpoledne.“ Opíral si hlavu rukou a stínil si oči. „Před chvílí telefonovala. Telefon visí na stěně dole v patře vedle šatny, takže je slyšet, co se mluví. Volala do bytu k Florianczykovým a dala si tu s nimi schůzku.“

Nemohl jsem uvěřit tomu, co slyším. „To děvče že by v tom mělo opravdu prsty? Byl byste tomu věřil?“

Stefan pokrčil rameny. „Zatím to tak vypadá. Otázka je, co teď. Určitě si nás pamatuje. Ještě mě nezahlédla, ale může se sem každou chvíli podívat.“

Vytáhl jsem z kapsy noviny. Stefan je rychle rozložil a po vzoru všech velkých detektivů za nimi ukryl svou tvář. Čekal jsem, kdy do nich píchne prstem, aby se mohl dívat.

Dlouho se nic nedělo. Nikdo z příslušníků polské bezpečnosti se neukázal, ale byl jsem si jist, že Krystyna Aronawská je v ohnisku několika párů pozorných očí.

Byl bych se rád ohlédl a podíval se na ženu, která mě včera tolik zaujala, ale neodvažoval jsem se. A nemohl jsem pochopit, že figuruje v této ošklivé záležitosti, ale její náhlý příjezd do Varšavy a snaha sejít se s Florianczykovými tomu nasvědčuje. Jsem tak špatný psycholog? Mohl jsem se tolik mýlit? Byl její žal jen skvělá komedie?

Z restaurace se ozvalo hlasité volání: „Paní Aronawská, paní Aronawská…“

Noviny ve Stefanových rukách se pohnuly. „Volá ji číšník,“ řekl. „Teď vstává a odchází.“

Chtěl jsem se zvednout, ale zadržel mě a zároveň pokynul někomu, koho jsem neviděl.

Přistoupil k nám týž muž jako před chvílí.

„Zůstaňte s námi ve stálém spojení,“ řekl Stefan. „Kolik je tu s vámi lidí?“

„Jeden z Krakova, ten, co přijel s ní, a dva naši.“

„Určete jednoho jako spojku a o všem nám dejte vědět.“

„Dobře.“ Muž se rychle vzdálil.

Po několika minutách přiběhl jiný. „Telefonovala, řekla jenom: Ano, dobře, a vychází na ulici,“ hlásil udýchaně.

Stefan zaplatil. Seběhli jsme se schodů. Vzdalovala se širokým krytým ochozem před restaurací, lemovaným silnými sloupy, a světlé vlasy ji svítily kolem hlavy jako svatozář. Do auta u chodníku právě nasedali dva muži. Vydali jsme se za ženou. Ani jednou se neohlédla.

Je si tak jista svou bezpečností? Nemá tušení, že by ji mohl někdo sledovat? Ohlédl jsem se, jestli neuvidím někoho, kdo by měl za úkol ji zajišťovat, ale zdálo se, že je tu opravdu sama.

Čekala na okraji vozovky, až přejede několik vozidel, a vykročila do jízdní dráhy. Na druhé straně maličko zaváhala, pohlédla na tabulku na nároží, označující jméno ulice, a zabočila. Šla zvolna a kabelka na dlouhém řemínku se houpala v rytmu jejích kroků. Naše auto čekalo před křižovatkou, až bude volná cesta. Muž fungující jako spojka šel několik kroků před námi, a nenápadně se rozhlížel. Znovu jsem se podíval za sebe, ale neviděl jsem nic podezřelého.

Žena kráčela beze spěchu a dívala se kolem, jako by tudy šla poprvé. Na další křižovatce ji zastavilo červené světlo. Pomalu jsme docházeli blíž. Muž před námi ji skoro dostihl a ve chvíli, kdy se pootočila k ženě vedle sebe, rychle pokročil. Dívka se něco vyptávala a na sklonu zad naší spojky jsem poznal, že naslouchá.

Světlo bliklo a zelená uvolnila cestu. Náš muž na nás čekal. „Ptala se na Aleje Ujazdowskie a na americké velvyslanectví,“ řekl tiše a díval se přímo před sebe.

Stefan stáhl obočí. „Tomu nerozumím,“ přemýšlel polohlasně. „Co by dělala na americkém velvyslanectví?“

Díval jsem se za ní a musím přiznat, že v mém pohledu nebyl jen profesionální zájem. Kdyby k tomu nebyla nevhodná chvíle, řekl bych, že našlapuje jako gazela a její krok není naučený, ale vyplývá z přirozené grácie, harmonie a ušlechtilosti pohybů, a vůbec by mi nepřipadalo, že nadsazuji.

„Už jsme tu,“ řekl Stefan. „Tahle škatule je velvyslanectví.“

Proti zadním stěnám starých činžáků, na nichž ještě v podobě vyčnívajících zubatých zbytků zbořených domů seděly stopy války, bíle svítila budova z betonu a skla. V nádvoří pod úrovní silnice stálo vedle široké pohodlné vlnovky vjezdu několik obrovitých automobilů.

Žena se zastavila na rohu ulice, lemované zelenými pásy stromů. Náš vůz zaparkoval těsně za námi. Muž, který ji v patách sledoval, přešel na druhou stranu příčné ulice a poručil si u stánku pivo. Teď stál, opíral se zády o dřevěnou stěnu, sklenici držel v ruce a budovu velvyslanectví měl přímo na očích. U našeho auta se zastavil jiný muž a tiše se domlouval s posádkou.

„To bude ten z Krakova,“ řekl Stefan.

Před pohledem ženy nás kryl výstupek domovního vchodu. Auta se rychle míhala na obě strany. Příčnou ulicí jsme dnes odpoledne jeli do parku Laženky. Rozkládal se za rohem vpravo od nás a ulice se nazývala Aleje Ujazdowskie. Byli jsme u cíle cesty Krystyny Aronawské. Ale co tu vlastně chce? K návštěvě budovy velvyslanectví se zřejmě nemá. Spíš tu na někoho čeká. Poznáme dalšího člena rozrůstající se skupiny? Ještě před několika dny jsme o její existenci neměli tušení…

Muž u stánku se pojednou prudce otočil, postavil nedopitou sklenici do okénka a pustil se přes ulici k nám. Sotva jsme usedli do vozu, zastavila před ženou na rohu modrá warszawa. U volantu seděla Maja Florianczyková. Nevystoupila, jen spuštěným okénkem prohodila několik slov, žena na chodníku kývla a kvapně vklouzla dovnitř. Modrá warszawa vyrazila. Naše auto za ní. Ještě jsem zahlédl muže, který před chvílí pil pivo, jak vstupuje do telefonní budky. Člen krakovské bezpečnosti se k němu přidal.

„Snad nejedeme zase na Czuchy,“ řekl Stefan.

Auto s oběma ženami zabočilo na most Poniatowského, avšak proti Stefanovu očekávání objelo záhony uprostřed kruhového prostranství a pokračovalo rychle přímým směrem. Večerní stíny na ulici houstly, právě tak jako včera, když jsme vyjížděli směrem na Krakov. Tma skrývá všechno. Za tmy se snadno odstraní nepohodlný svědek. Styk s Florianczykovými je právě tak nebezpečný, jako hra se štíry. Jaké úmysly má Florianczyková s Krystynou Aronawskou? Kam ji odváží? Ze zkušenosti i ze Stefanových slov jsem věděl, že je schopna všeho. Dnes už se můžeme domnívat, že Ferdinandovi namíchala s milým úsměvem do nápoje jed. Svého manžela poslala na vražednou výpravu do Krakova, nebo aspoň o účelu jeho cesty věděla. Teď veze tuto ženu neznámo kam a setkání zařídila tak, že si ho na rušné ulici nemusel nikdo všimnout. Přes okolnosti, které svědčily o opaku, se mi stále nechtělo věřit, že Krystyna Aronawská ví víc, než nám řekla. Ale i kdyby věděla, nepokusili se před necelými čtyřiadvaceti hodinami odstranit jednoho z vlastních lidí? Podaří se nám zasáhnout včas, jestliže jí hrozí nebezpečí? Nezmizí nám sledovaný vůz někde ve tmě? Sledujeme Florianczykovou pouze jedním autem. Pracovníci polské bezpečnosti nebyli tentokrát na nečekanou komplikaci připraveni. Stačí naše síly na náročný úkol sledovat jeden vůz mezi desítkami jiných?

Minuli jsme smyčku tramvají a pokračovali dál přímým směrem. Nikdo z nás nepromluvil. Kromě Stefana, mne a řidiče se v autě tísnili ještě dva muži. Stefan něco psal na kus papíru, vytržený z bloku, a při každém poskočení vozu na výmolu zvedal vysoko tužku.

„Zastav,“ řekl pojednou.

Řidič sešlápl brzdu. Zdržení trvalo jen několik vteřin. Stefan cosi rychle řekl uniformovanému příslušníku milice a vrazil mu do ruky papír. Milicionář překvapeně zvedl dva prsty ke štítku a ztratil se vzadu. V houstnoucím soumraku mizel daleko před námi modrý bod, v němž seděly dvě světlovlasé ženy. V té chvíli bych byl dal nevím co, abych slyšel, co si povídají.

Přiblížila se další konečná tramvají, které už zářily osvětlenými okny, a s ní i modrý vůz.

„Godslawek,“ řekl Stefan. „Vyjíždějí z města.“

Patrové budovy zmizely. Po naší pravé straně stály ojedinělé nízké domky a za nimi se táhly louky s pásy lesíků a křovin. U klikaté šňůrky potoka s úzkou dřevěnou lávkou se volně pásl opuštěný černý kůň, téměř splývající s pozadím. Scenérie dostávala venkovský ráz.

Vozovka se zúžila. Prudká zatáčka nás odhodila stranou. Vlevo se tmavěl hustý živý plot, po pravé ruce řídký lesík. Nová zatáčka a za ní se rozvinula dlouhá stuha asfaltky, kterou po levé straně sledoval dvojitý pás kolejí. Provoz na silnici zřídl, ale stále ještě jelo před námi několik vozů, které mohly zamaskovat naše pronásledování. Řidiči rozžíhali světla. Auto s oběma ženami zasvítilo necelých tři sta metrů před námi.

„Jedou směrem na M^dzilesie,“ přerušil Stefan znovu mlčení. „Kam až nás poženou?“

WAWER, přečetl jsem si na tabuli u železniční zastávky. Modrý vlak s řadou zářících oken se přehnal kolem nás a v hluku motoru vypadal jako neslyšný, přízračný had. ANIN, stálo na dalším štítě. Silnice vypadala jako černé pravítko. MEDZILESIE, zasvítilo z průčelí staničního domku před námi. Pravý bok cesty lemoval nevysoký hustý les. Modrá warszawa pojednou zmírnila rychlost.

„Uwaga! Uwaga!“ řekl Stefan varovně. Pozor!

Zbytečně. Řidič bedlivě sledoval pronásledované auto a reagoval na každou změnu jeho rychlosti. Několik vozidel nás v rychlém sledu předjelo a na chvíli nám zaclonilo výhled.

„Přejeď kolem,“ nařídil Stefan. „Předjeď je. Jestli zastaví, snad tam někde bude odbočka, na kterou zahneme.“

„Je jich tam několik,“ řekl jeden z mužů, do té chvíle ponořený v mlčení. „Všechny vedou k barákům roztroušeným za tímhle lesem.“

Modrý vůz stál u kraje vozovky. Ve světle našich reflektorů zasvítila bílá hlava ženy z Krakova. Maja Florianczyková, s horní polovinou těla uvnitř, držela v ruce nějaký předmět a ve chvíli, kdy jsme projížděli kolem, se vzpřímila.

Těsně za námi hučel autobus. V jeho skrytu se řidičovi podařilo zabočit se zhasnutými světly vpravo na úzkou pěšinu. Ještě než zastavil, vyskákali jsme z vozu. Zabořil jsem se až po kotníky do písku.

„Toho si nevšímejte,“ řekl Stefan tiše. „Po pár krocích byste si nabral znovu. Celý tenhle kus země je samý písek.“ Ohlédl se k jednomu z našich průvodců, který opatrně vyhlížel na silnici. „Co je, Zdichu?“

„Zamyká vůz. Druhá jí svítí.“

Stáli jsme tiše. Hvězdy ještě nevyšly a občasné zášlehy světel projíždějících vozů prohlubovaly tmu.

V nízko visících větvích harašil slabý vánek a šeptal nesrozumitelnou hrozbu. Dvě ženy několik desítek kroků od nás se připravovaly na cestu.

Druhý muž, který přijel s námi, se vynořil ze tmy. „Zdá se, že tahle pěšina se kus dál spojuje s tou, u které zastavily.“

„Dobře, Viktore,“ řekl Stefan tlumeně. „Jdi dopředu a dávej pozor, jakým směrem se dají. Jdeme pár kroků za tebou.“

„Zašly do lesa,“ hlásil mládenec, který vyhlížel na cestu.

Stefan se otočil k řidiči. „Postav se na silnici. Za chvíli musí dojet Griazdowski s druhým vozem. Pošli je za námi. Všechna místa, kde odbočíme, označím kusem novin. Užší strana bude ukazovat směr.“

Vyrazili jsme husím pochodem. Měl jsem pocit, že se brodím navátým sněhem. Občas jsme vystoupili na kus pevnější půdy, ale při dalším kroku jsem se znovu zabořil a v botách mě dřela drobná zrníčka písku.

„Na vysokých podpatcích asi moc rychle nepůjdou,“ řekl jsem tiše Stefanovi.

„Tím líp.“

Ze tmy se ozvalo tiché zasyknutí. Narazil jsem na Stefanova záda. Zdich těsně za mnou dýchal s pootevřenými ústy.

„Jsou nejvýš čtyřicet kroků před námi,“ šeptal Viktor skrčený ve stínu stromů. „Prošly těsně kolem mne, ale mlčely.“

Vpředu mezi stromy zablikala slabá záře ruční svítilny. Tiše jsme našlapovali. Občasné prasknutí větvičky pod našima nohama znělo tlumeně. Písek dusil všechny zvuky.

KAPITOLA X

Mlčenlivé pronásledování trvalo už nejméně pět minut. Zdálo se mi, že kráčím v průvodu duchů, kteří nemají těla, a chvílemi jsem měl dojem, že nic nevážím a ztrácím rovnováhu jako v beztížném stavu. Sledovali jsme stále touž stezku, a znamení z novin nebylo třeba.

Les náhle skončil a z ploché, široké planiny zářilo několik ojedinělých oken. Světlo baterky se kmitalo přímo před námi a pojednou zmizelo. Přeběhli jsme cestu. Vrstva písku na ní byla zvlášť hluboká. Stefan se skrčil a půdu ozářil drobounký paprsek ze zastíněné svítilny. Stefanova shrbená postava pomalu popolézala jako podivné, neforemné zvíře. I ve slabém, téměř neznatelném světle jsem zahlédl temnější, hluboké vrypy, které zanechaly dva páry jehlových podpatků. Několik metrů sledovaly kraj cesty, odbočily na stezku a zakrátko zmizely na jejím travnatém povrchu.

„Tam někde v těch místech je opuštěný barák na spadnutí,“ řekl pojednou Viktor. „Sousední domy jsou na obě strany nejméně sto metrů daleko a za ním už jsou jenom pole. Nejspíš zašly tam.“

Pokračovali jsme v cestě a dávali jsme teď pozor na každý krok. Po obou stranách stezky vyrůstaly proti nebi siluety rozložitých stromů. Daleko za nimi trochu vpravo zářila světla Varšavy a vysoko nad ně vybíhaly červené body. Pravděpodobně palác kultury, pomyslel jsem si, a vtom jsem znovu narazil na Stefanova záda. Tma proti nám se zhmotnila a v nejtemnějším místě, jako by visel v prostoru, stál uzounký kolmý paprsek.

„To je ten barák,“ šeptal Viktor. „Jsou uvnitř.“

„Zdichu, musíš se dostat za něj,“ slyšel jsem Stefanův šepot. „Viktor půjde zleva. My dva přímo.“

Čekal, až oba zmizeli ve tmě, a pak se pohnul. Postupovali jsme teď krůček za krůčkem. Dům dostával určitější podobu. Paprsek se nám několikrát ztratil za nízkým křovím, ale vždycky se znovu objevil, jasnější a zřetelnější. Zanedlouho se naše ruce dotkly starých, drolících se prken.

Škvíru v zastřeném okně, kterou pronikalo světlo, zastínila Stefanova hlava. Ze strany jsem viděl pouze jeho pozorné oko. Zdálo se mi, že hledí dovnitř nekonečně dlouho. Pojednou se skrčil a u mého ucha zazněl naléhavý šepot.

„Florianczyková se připravuje k odchodu. Viktor se musí dostat před ní, aby se nesrazila s našimi. Počkejte tu a nehýbejte se.“

Než jsem se stačil ohlédnout, zmizel. Přitiskl jsem se opatrně ke stěně. Všude bylo ticho, po přítomnosti několika lidí nikde ani stopy.

Stefan se za okamžik vrátil.

„Viktor už je na cestě. Zůstaneme tady. Vchod je za rohem. Florianczyková nás tu neuvidí, ledaže by obcházela barák. Pozor…“

Zevnitř se celou dobu neozval ani hlásek. Teď tlumeně bouchly dveře a na dřevěné podlaze zaklapaly kroky, zaskřípaly závěsy a dveře tiše zapadly. Písčitý dvorek zarostlý řídkou trávou zajiskřil v kuželu světla. Žena chvíli naslouchala a snop paprsků přejel několikrát na obě strany. Neviděli jsme ji. Stála za rohem pod nízkou vybíhající stříškou závětří. Zadržoval jsem dech. Maja Florianczyková dlouho neváhala a vykročila. Blikání baterky si hrálo na schovávanou mezi stromy, sláblo, až docela zmizelo. Stefan se nadechl a prudce vyfoukl vzduch mezi zuby.

Přiblížil jsem oči ke škvíře. V kalné záři petrolejové lampy stála světlovlasá žena a prohlížela si předmět, který držela v ruce. Nemohl jsem postřehnout, co to je. Na stole se leskla červená konvice z umělé hmoty s přiklápěcím víkem a vedle ní ležel malý plochý balíček. Prostor za ženou tonul v temnu.

Stefan mě odstrčil od okna a zadíval se dovnitř. Pojednou sebou škubl. „Má pistoli,“ řekl a zmizel. Objevil se zanedlouho se Zdichem v patách. „Musíme dovnitř,“ řekl. „Nedá se nic dělat. Nevíme, co Florianczyková zamýšlí. Ta žena uvnitř nevypadá příliš rozhodně, ale… Doufejme, že jí to vezmeme dřív, než vystřelí.“

„Půjdeme všichni,“ řekl Zdich. „Barák má jen jeden vchod a tohle jediné okno. Dostali bychom ji, než by je otevřela.“

Kradli jsme se ke krytému závětří. Na tiše skřípajících prknech verandy jsme se na chvíli zastavili. Doufal jsem, že silnými stěnami a prostorem předsíně není uvnitř nic slyšet, právě tak jako my jsme před chvílí zaslechli jen výrazné hlasitější zvuky.

Zdich stiskl tlačítko baterky. Stefan vztáhl ruku po klice, visící bezmocně kolmo k zemi. Tichem se rozlehlo slabounké zaskřípění. Dveře se otevíraly milimetr po milimetru a odhalovaly temnou prostoru předsíně. Pod veřejemi vlevo od nás prosvítal světlejší proužek.

Zdich přejel světlem po podlaze. Rozestouplá prkna se širokými škvírami příliš důvěry nevzbuzovala, ale Stefan na ně odhodlaně položil nohu. Chvilku stál s těžištěm posunutým vzad, pak je pomalu přenášel dopředu. Podlaha tiše zapraskala. Stefan se přidržel stěny a posunul druhou nohu. Prkna krátce vrzla. Zatínal jsem zuby, jako bych tím mohl zabránit každému zvuku, aby pronikl za temnou stěnu před námi. Stefanova postava, ohnutá jako oblouk pilky, jako by se snažila zbavit tíže, sunula se vpřed. Každý jeho pohyb mi vyvolával zatrnutí v těle.

Za dveřmi neočekávaně zaklapaly podpatky a v tom zvuku znělo něco poplašeného. Docela jsem cítil děs ženy uvnitř, která musela zaslechnout zvuky z předsíně, osamělé ženy, ponechané v neznámém, hrozivém prostředí.

Stefan bleskem stiskl kliku a rozrazil dveře. Zády ke stěně, s jednou rukou zaťatou do loupající se omítky, stála světlovlasá žena, a ošklivé ústí malé pistole mířilo na naše břicha. Ze široce otevřených očí s temnými řasami čišel strach, bezedný, smrtelný, studený strach, jako chlad z hlubokého sklepa. V pootevřených, bledých rtech svítily bílé zuby.

„Dejte to pryč,“ řekl Stefan ostře.

Nepohnula se. Na tvářích jí tančily odlesky matného světla petrolejové lampy, zakryté z naší strany vysokou konvicí, která na nás vrhala stín.

Zdich pokročil a vrazil do mne ramenem.

„Stůjte,“ řekla žena přiškrceným hlasem.

Stefan, s rukama pokrčenýma v loktech, vypadal jako plavec před skokem. „Než vystřelíte, máte v těle deset kulek,“ řekl a ukázal bradou. „Za oknem je plno našich lidí.“

Trhla hlavou a vtom Stefan skočil. Prudké prásknutí výstřelu mě ohlušilo. Střela se zaryla do stropu. Kousky omítky se sypaly na naše hlavy.

Stefan zápasil se ženou a pravou ruku s pistolí jí tiskl na zeď nad její hlavou. Bojovala bez jediného slova. Uchopil jsem ji za druhou paži a Zdich jí konečně pistoli vyrval. Žena se pojednou vzdala a změkla nám v rukou.

„Proše pani, ať se paní Krystyna Aronawská přestane prát,“ dodal Zdich pro jistotu.

Podívala se na nás a teprve teď nás poznala. „Vy…?“ řekla jenom a zhroutila se. Dovedli jsme ji ke stolu. Klesla do židle, jako by jí podrazil nohy.

Stefan jí dával čas, aby se vzpamatovala. Seděla se zavřenýma očima, jako by o naší přítomnosti nevěděla, se schoulenými rameny, bez pohybu, pěsti zaťaté. Stefan si přitáhl rozvrzanou židli, přejel po sedadle dlani a zvedl ruku k očím. Byla čistá. Někdo tu před nedávnem uklízel. Usedl proti ženě. Jejich kolena se skoro dotýkala. Přikryla si obličej dlaněmi a ramena v lehkém, béžovém svetříku se jí zachvěla. Stefan se na ni upřeně díval. „Co jste tu chtěla dělat?“

Zdálo se, že neslyší.

„Zdichu, jdi ven a dávej pozor, jestli se ta druhá nevrací.“ Vzal ženu za ruce a sňal jí je s očí. Tiskla víčka jako dítě, které předstírá spánek.

„Jestli nebudete mluvit, dopadne to s vámi trochu jinak než včera.“

Ani teď neodpověděla.

Stefan se předklonil a opřel si lokty o kolena. „U nás není žádné pohodlí,“ řekl změněným tónem. „Všechna krása tam z každého brzo opadá.“

Pomalu otvírala oči.

„Spí se na tvrdé pryčně,“ pokračoval Stefan a zblízka ji pozoroval. „Zrcátko se nepovoluje a na záchod se chodí na kbelík.“

Nejobyčejnější věci jsou obvykle nejpůsobivější. Kdybychom jí tu hrozili středověkými mukami, asi by se jenom zatvrdila. Představy, které jí Stefan nastínil, zlomily pojednou její odpor. Namáhavě se napřímila a nejistě pohlédla do Stefanova obličeje.

„Nic zlého jsem neudělala,“ řekla rychle.

„Ne. Až na to, že jste chtěla odstřelit tři příslušníky bezpečnosti.“

„To není pravda.“

„Ženská logika.“ Stefan ukázal ke stropu. „Jak se tam dostala ta střela?“

„Nechtěla jsem vystřelit. Spustilo to náhodou, jak jste mi tiskl ruku.“

„Tomu máme věřit? Neprala jste se s námi? Nemířila jste na nás nabitou a odjištěnou zbraní?“

„Nevěděla jsem, že je odjištěná. A nevěděla jsem, co chcete. Hekla, že se mám zamknout a raději hned střílet, kdyby se sem někdo dobýval. Prý se tu potulují party chuligánů, už tu našli několik zabitých.“

Stefan se po sobě mimoděk podíval. „Proč vás sem tedy vodila? Proč vás tu nechávala o samotě, když je to tu tak nebezpečné?“

Zaváhala a v očích se jí objevil záblesk ostražitosti.

„Nebo se má ještě vrátit?“

„Ne. Dnes ne. Měla jsem tu přespat.“

„Poslouchejte, vy máte ráda dobrodružství a spaní ve strašidelných domech na spadnutí?“

„Ne. Hned od začátku mě to tu děsilo, a než jsem stačila zamknout…“

„Proč tu tedy jste?“

Stiskla rty.

„Před kým vás sem ukryla? Nebo jste se tu měla s někým sejít?“

Mlčela a nervózně si hrála s úzkým zlatým kroužkem na prstě.

„Víte, kdo je ta žena, která vás sem přivedla?“

Zavrtěla hlavou.

„Vím jenom, jak se jmenuje.“

„Proč jste za ní přijela?“

Než mohla odpovědět, ozvaly se venku hlasy.

Stefan zvedl hlavu.

„To jsou naši.“

V předsíni zadupaly kroky a do místnosti vtrhl malý kulatý chlapík s prořídlými vlasy a dva další. Viktor za nimi zavřel dveře a opřel se o ně zády.

„Tady je, Lešku,“ řekl Stefan. „Jenomže nechce mluvit.“

Lešek upřel svá malá očka na ženu a jeho pohled píchal jako špendlíky. Přistoupil k ní. Mimoděk se přikrčila, ale okamžitě se zase napřímila.

„Však ona si dá říct,“ řekl překvapivě dunivým hlasem. „Volali jsme do Krakova. Její manžel už je na cestě.“

„Ne,“ řekla ustrnule. „Ne!“ Teď už vykřikla. „Já nechci…“

Lešek zamrkal. „Nedá se nic dělat. Připravte se na poněkud nepříjemné setkání. Váš manžel se moc divil, ale samozřejmě si ho důkladně vyzpovídáme. Možná, že o vašich spádech něco ví.“

„Nic špatného jsem neudělala,“ řekla znovu, jako by sama sebe přesvědčovala. „Jenom jsem chtěla pomoci Alexandrovi.“

„Ha – ha,“ řekl Lešek nevesele.

„Jak měla ta vaše pomoc vypadat?“ dotazoval se Stefan.

Pokrčila rameny.

„Měla jsem jenom všecko, co se včera stalo v Plantech, povědět paní Florianczykové.“

„Víc nic?“

„Ne. Víc nic.“

„Co vám řekla?“

„Že najde cestu, jak mu pomoci. Měla jsem tu počkat do rána, až pro mne přijde, říkala, že je nebezpečné, abych zůstala ve městě.“

„Vy jste jí to věřila?“

„Proč ne? říkala, že hledají – hledáte a vyslýcháte všechny Alexandrovy známé a pro mne prý určitě přijdete ještě jednou. A dokud on nebude v bezpečí, nesmím prý s nikým mluvit, abych mu nepřitížila.“

„Alexander Turmiňski je váš milý?“

„Není. Ne v pravém slova smyslu.“

„Tomu nerozumím. Je, nebo není?“

Pokrčila rameny, jako by vysvětlení bylo nad její síly. Pak se rozhodla. „Nespím s ním, jestli vás zajímá tohle. Je v tom něco jiného. Je mi s ním dobře. Vynahrazuje mi všechno, co nenajdu u manžela.“

Lešek nevěřícně vrtěl hlavou a snažil se, aby si toho povšimla. „Takové přátelství jsem ještě neviděl.“

Hleděla mu přímo do očí.

„Vždycky je v tom kousek toho druhého,“ dodal.

Vysunula vzdorovitě bradu. „Copak se na každý vztah mezi ženou a mužem musíte dívat jenom přes postel?“ zeptala se a bledé tváře se jí zardělý.

Leška její slova nevyvedla z rovnováhy. „Obvykle ano. Aspoň na to ukazuje všechno, co se nám dostává do rukou.“

Opět sklonila hlavu a ruce složila do klína. „Pro vás je asi všechno strašně jednoduché. Řešíte lidské vztahy podle pravítka. Copak je tak těžko pochopit, že je žena ochotna dát všechno za trochu porozumění? Je tak těžké, aby muž pochopil, že není důležité, kolikrát za noc se s ní pomiluje? Že jsou ještě jiné věci, mnohem důležitější?“ Dívala se z jednoho na druhého, jako by čekala, že jí porozumíme.

Lešek si znovu odkašlal, tentokrát trochu jemněji.

„Myslím, že vám začínám rozumět,“ řekl a jeho bas dostal sametové zabarvení. „Ale domníváte se, kdybyste si vzala toho druhého, že by to bylo lepší?“

Zvedla ruce a nechala je znovu klesnout do klína.

„O tom jsem nepřemýšlela. Stačilo mi, že znám někoho, kdo je pozorný, kdo na mne myslí i z mého stanoviska, ne jen ze svého, kdo sobecky nečeká, že na něj budu milá, aniž za to bude muset něco dávat.“

Stefan si povzdechl a podíval se na hodinky. „Pro někoho takového je člověk ochoten udělat všelicos, že?“

„Ano,“ řekla skoro vroucně. „Všecko.“

„A dostat se do takovéhle situace. Víte vůbec, do čeho jste se zapletla?“

„Ne. Ne docela. Vím jenom, že Alexandrovi hrozí nebezpečí a paní Florianczyková ho může zachránit.“

„Kdo vám to napovídal?“

„Jeho strýc.“ Okamžitě si zakryla rukou ústa jako děvčátko, které řeklo, co nemělo.

Stefan pomalu vzhlédl.

„Jasné,“ řekl Lešek. „Náhodou jste se nachomýtla u věci, kterou neměl nikdo vidět. Vy jste viděla a měla jste zmizet.“ Dotkl se prstem nádoby na stole. „Co je tohle?“

Stefan zvedl džbán a přičichl, přivřel oči, přičichl ještě jednou a postavil džbán opatrně na stůl. Zdich rozbalil papír a převaloval v něm chleba s uzeninou, nakrájenou na plátky, ale rukou se ho nedotkl.

„Paní Florianczyková byla velmi laskavá. Obstarala mi večeři a pamatovala i na čaj.“

Lešek pokýval hlavou a těžce řekl: „Ano. Pamatovala na všechno. Obávám se, že nezapomněla ani na jed a nasypala ho tam aspoň dvojnásobnou dávku.“

Nechápavě na něj hleděla a do očí se jí vkrádala hrůza.

„To není pravda! Vy mě chcete strašit… Byla na mě milá.“

„Tak, tak, chudáčku malý,“ přisvědčil Lešek. „Do téhle barabizny asi nikdo nevejde, jak je rok dlouhý. Lidi by chodili kolem a vůbec by je nenapadlo, že je to vlastně hrobka. Až by vás našli, nikdo by vás nepoznal.“

Namáhavě polkla. Uvolněný pramen vlasů se jí kýval podél tváře a vrhal na ni lehký stín. Podívala se na stůl. „Proboha, jak vám mám věřit?“

„Ani mě nenapadne, abych vám to dokazoval.“ Lešek zatřepal baculatýma ručičkama. „Povezeme to celou cestu jako ministrant svěcenou vodu. Ale chcete-li, vezmeme vás do laboratoře. Jestli se nemýlím, a já myslím, že ne, uvidíte to na vlastní oči.“

Stiskla víčka a z tváří jí během jeho řeči vyprchala všecka barva. „Bože, ale proč?“ řekla.

Stefan vstal.

„Myslím, že můžeme jít.“

„Počkej,“ řekl Lešek. „Co vám ještě napovídal Jerzy Turmiňski?“

Žena se pomalu zvedla a bezvládně se přidržovala opěradla židle. „Nic víc, než jsem vám řekla. Chytil mě v obchodě, pospíchal a stále se ohlížel. Jen mi ještě vysvětlil, jak se mám domluvit s paní Florianczykovou.“

„Prozradila jste mu, že vás už v Krakově vyslýchali?“

„Ne, řekli mi, abych o tom s nikým nemluvila.“

Stefan se znovu podíval na hodinky. „Jděte napřed.“ Otočil se k ní. Vypadala na omdlení. „Dnes se vyspíte u nás a zítra uvidíme. Záleží na tom, jestli jste nám už dneska řekla pravdu.“ Na chvilku se odmlčel. „Nebojte se, není to u nás tak zlé, jak jsem vás před chvílí strašil. Požádáme, aby vám dali dvě přikrývky…“

„Poslyšte,“ řekl jsem, když jsme se brodili tmou a pískem zpět k silnici. „Celá ta věc je moc divná.“

„Všecko je to divné,“ souhlasil Stefan.

Skupina mužů s Krystynou Aronawskou už jistě dorazila k vozu. Po jejich odchodu jsme rychle prohlédli opuštěný domek. Dva lidé tam ještě zůstali.

„Mám na mysli Jerzyho Turmiňského,“ povídám. „Jestliže si uvědomil, že včerejší střílení platilo jemu, proč se snaží varovat lidi, kteří ho chtěli zabít?“

Chvíli jsme šli mlčky a nízké větve nás šlehaly do tváří.

„Možná, že neví, kdo střílel, nebo nevěří, že to měl dostat on,“ ozval se Stefan. „Třeba si myslí, že to byla nějaká nešťastná shoda okolností. Bojí se prozrazení a pokusil se najít způsob, jak o všem podat zprávu svým nadřízeným. Přišel na to, že se může zároveň zbavit nepohodlného svědka.“

„Zbývá ještě jeho synovec. Přece si Jerzy Turmiňski nemyslí, že bude mlčet.“

„Spíš si to myslí. V každém případě doufám, že dají v Krakově na Alexandra Turmiňského dobrý pozor.

V celém tomhle případě už je mrtvých až dost.“

Mezi stromy se kmitla od silnice světla aut.

„Ještě něco,“ povídám. „Co když se půjdou Florianczykovi zítra přesvědčit, jestli všechno dopadlo podle jejich očekávání?“

„Už jsem na to myslel. Přes zahradu toho baráku běží elektrické vedení. Ráno na ně pošleme partu našich montérů, kteří se tu zdrží celý den. Odpoledne letí Florianczyková do Moskvy. Pak už může někdo přijít. Po jejím odletu se to tady rozhýbe. Gordon se má zítra vrátit.“

„My už u toho nebudeme,“ řekl jsem a napadlo mě, že Krystynu Aronawskou asi v životě neuvidím.

„Tolik zloby v jednom člověku,“ mluvil Stefan jakoby pro sebe. „Tolik chladnokrevnosti a nenávisti. A ještě k tomu v ženě.“ Chvíli mlčel. „To děvče z Krakova asi tak hned nepustíme. Zdá se, že dnes mluvila pravdu, ale čert jim všem věř.“

KAPITOLA XI

Letadlo se vzneslo a zelená plocha letiště s pravidelnými obrazci rozjezdových drah se počala vzdalovat.

Seděl jsem vedle Maji Florianczykové, a mezi mnou a modrou oblohou za okénkem visel její čistý profil s krásnou křivkou nosu a brady.

Místo po jejím boku jsem získal zčásti náhodou, zčásti Stefanovým přičiněním. Cestující se nahrnuli do letadla a každý chtěl sedět u okna. Několik míst do uličky zůstalo volných, ale jenom dvě z nich vedle sebe. Stefan k nim zamířil, a než jsem ho mohl předejít, usedl vpravo vedle malého kulatého Inda. Nezbylo mi než se usadit na druhé straně uličky vedle Florianczykové.

Neviděl jsem v tom pro nás žádné nebezpečí. Nemohla nás znát a nemohla vědět, kdo jsme, i když jsme se octli v poslední době několikrát v její těsné blízkosti. Stefan měl zřejmě týž názor, tvářil se klidně a několikrát na mne uličnicky zamrkal.

Nevím, co jsme očekávali, Florianczyková se však jen chvíli znuděně věnovala jídlu, pak je nechala odnést, a po zbytek cesty podřimovala. Nechtěla ani kávu, ani džus, a zdálo se, že vůbec neví, že vedle ní někdo sedí. Vzala si jen pár bonbónů z hromady, kterou přinesla letuška na dřevěném podnosu, jeden rozbalila a ostatní vložila do kabelky. Snažil jsem se do ní nenápadně nahlédnout, ale kromě hřebínku, růže a všelijakých drobností, které ženy v kabelkách nosí, nespatřil jsem nic zajímavého.

Naším odjezdem z písčitého Medzilesí události včerejšího večera neskončily. V majorově kanceláři jsme se dověděli, že Florianczyková odjela přímo domů. Od té doby ani ona, ani její manžel nevyšli.

Zakrátko přišly také posudky z laboratoře. Potraviny, které dostala Krystyna Aronawská k večeři, byly nezávadné, jenom trochu přesolené a vylepšené několika špetkami pepře.

„Měla pociťovat silnou žízeň,“ vysvětloval zbytečně a důležitě mladý poručík, který přinesl posudky. „V čaji byla silná dávka omamného prostředku. Ano. Téhož, kterého použili v Praze,“ obrátil se ke mně, když jsem se pohnul. „V tomto množství by byl působil jako prudký jed.“

Důvěřivá žena z Krakova měla tedy opravdu zemřít.

V bolestech, o samotě, v opuštěném, rozpadajícím se baráku na periférii velkoměsta.

Jak jsme se dověděli v autobusu, který nás odvážel z vnukovského letiště, dobrá čtvrtina cestujících měla zajištěno ubytování v hotelu Varšava, a tak nemohlo vzbudit podezření, že jsme se v něm spolu s Florianczykovou usídlili i my. Dostali jsme dokonce pokoje na stejném patře, ale to už jsem spíš přičítal prozíravosti moskevských kolegů. Zatím se neukázali, ale věděli jsme, že tu někde jsou.

Zanesli jsme si zavazadla do světlého rohového pokoje s kretony kolem oken a bohatými bělostnými záclonami až na zem, se dvěma nízkými lůžky v malém výklenku a s konferenčním stolkem a pohodlnými křesly. Vysoký koberec tlumil každý krok. Sešli jsme ještě jednou dolů, abychom se pro každý případ seznámili s prostředím.

Z prostorné haly s mramorovými sloupy, se světly, zapuštěnými ve stropě a s přijímacím pultem v pozadí, se stěnami, pomalovanými kresbami, ve kterých se prolínal moderní styl se starými polskými lidovými motivy, šlo se po měkkém koberci k šesti stupňům a obloukovému vchodu, vedoucímu ke schodišti a k výtahům. V každém patře jsme našli společenskou místnost, v našem poschodí se v ní leskla obrazovka televizoru.

V nejvyšším, desátém poschodí jsme objevili rozlehlou, moderní jídelnu s nezvykle vysokými okny. Připomněla nám, že je pomalu čas k večeři. Vrátili jsme se do svého pokoje a Stefan vytočil číslo, pečlivě zapsané na poslední straně zápisníku.

„Petr Michajlovič Dubin o nás ví,“ řekl po krátkém rozhovoru. „Vzkazuje nám, že nás po večeři navštíví.

Chtějí se vyptat na poslední novinky od nás i z Prahy. Máme se klidně navečeřet a nedělat si starosti. O tu paní je postaráno.“

„Mám stejný pocit jako ve Varšavě,“ povídám. „Připadám si tu zbytečný. Všechno za nás dělají jiní.“

„Chtěl byste si nasadit falešné vousy a nahlížet klíčovou dírkou do pokoje paní Florianczykové?“ smál se Stefan. „Ba ne. Naše přítomnost má svůj význam. Třeba už jen proto, že jsme očitými svědky posledních akcí skupiny. Blíží se rozhodující střetnutí a každá maličkost může být důležitá. Rozhodně sovětským kolegům povíme víc než úřední lejstra.“

V restauraci se podávala polská jídla. Celý podnik byl přizpůsoben svému názvu a od několika okolních stolků jsme slyšeli měkkou polštinu.

„Připadáte si tu asi jako doma,“ povídám.

„Ano,“ řekl Stefan. „Mám to tu i s vyhlídkou na paní Maju. Právě tak jako ve Varšavě.“

Maja Florianczyková vplula do místnosti, jako by jí restaurace patřila, a bez váhání zamířila přímo k volnému stolku u protější zdi.

To by mohlo mít svůj význam, napadlo mi. Florianczyková si možná stolek zajistila hned po příjezdu, nebo byl zamluven předem, a ona o tom věděla. Má hrát nějakou roli v připravovaném setkání, k němuž nutně dojde?

Seděla nedaleko, zády k nám. Popíjeli jsme pokojně víno, předstírali nenucenou zábavu a dobře se dívali. Nebylo nám to však nic platné. Jídelna pojala jistě hodně přes půl druhé stovky návštěvníků a řady téměř obsazených stolků se táhly daleko od nás na obě strany. Rozhlíželi jsme se a leckterá tvář nám mohla připadat podezřelá. Jenomže jsem věděl, že při bližším ohledání by se asi ukázalo, že patří obyčejnému, pokojnému občanu. S Florianczykovou mohl navázat spojení právě tak černovlasý mladík s výstřední červenou kravatou, který po ní bezostyšně pokukoval, jako šedovlasá dáma středních let, co chvíli se prohlížející v malém zrcátku, nebo ten maličký, suchý dědeček v rohu, který neustále přivolával číšníka a mával mu vstříc jídelním lístkem. Florianczyková si však nikoho nevšímala, provokativně dávala najevo nezájem o své okolí a věnovala se jídlu.

Pohlédl jsem z okna a měl jsem pocit jako u nás při pohledu z Petřína. Večerní Moskva nám ukazovala zářivou tvář svých domů a ulic, šňůra světel se odrážela v temné řece, kterou přetínal široký most, a kousek dál se rozkládal potemnělý park.

Skoro bych byl zapomněl, že tu nejsem jako turista a nepřijel jsem obdivovat krásy města, které jsem viděl poprvé, ale Stefan mě probudil.

„Dopijeme a půjdem,“ řekl. „Petr Michajlovič musí přijít každou chvíli.“

Odtrhl jsem oči od okna a vrátil se do skutečnosti. Maja Florianczyková už dojedla a právě popíjela minerálku.

V pokoji na nás čekali dva muži. Petr Michajlovič, celý v černém, s šedivou pruhovanou vázankou, nás po řadě objal a políbil na obě tváře. Trochu mě to překvapilo, protože jsme s ním ve Varšavě promluvili sotva pár slov, ale tvářil se tak přátelsky, že mi to přivítání připadalo v té chvíli docela přirozené. Druhý muž, hromotluk, natěsnaný do šedého obleku, se tvářil upjatě a zachovával si odstup. Celou dobu stál, jako by se obával, že mu popraskají švy.

„Igor Mečnikov,“ představil ho Petr Michajlovič.

Naše porada, vedená spíš jako zábavná rozprávka, skončila nečekaně brzo. Než jsme stačili vyklopit všechny novinky a Petr Michajlovič dokončil informace o programu na uvítání Maji Florianczykové, zazvonil tiše telefon. Igor Mečnikov stál v mžiku u stolečku s přístrojem a promluvil sotva dvě slova.

„Florianczyková prochází halou k východu,“ řekl kvapně. „Všichni jsou v pohotovosti a na svých místech.“

Petr Michajlovič vstal, zhasl světlo a přistoupil k jednomu z otevřených oken. Pod našima nohama zářila široká třída. „Okružní ulice,“ řekl, jako by se nic nedělo. „Nedaleko leží centrum města, tímhle směrem za námi je řeka Moskva a na jejím břehu Gorkého park kultury.“ Zmlkl a vyklonil se ven. „A tady dole vychází právě paní Florianczyková z hotelu.“

Zpod stříšky nad portálem, téměř kolmo pod námi, se na jasně osvětlené prostranství vynořila bílá skvrna. Z Maji Florianczykové, zmenšené výškou, jsme viděli pouze hlavu a ramena v tmavém plášti. Zastavila se na okraji chodníku, rozhlédla a vykročila vpravo. Zakrátko zmizela za rohem. Přeběhli jsme k druhému oknu. Pokračovala v chůzi, pak se znovu zastavila, několikrát přešla sem a tam a zapálila si cigaretu.

„Nepamatuju se, že bych ji byl viděl kouřit,“ ozval se Stefan.

„Hned uvidíme, jestli to má nějaký význam,“ řekl Petr Michajlovič.

Náměstí pod námi vřelo, auta se míhala v několika řadách oběma směry, davy lidí přecházely, hemžily se, postávaly a nahoru k nám se nesla hudba večerního velkoměsta.

Tlačili jsme se v okně a Igor Mečnikov tiše supěl. „Podívejte se naproti,“ řekl pojednou. „Dům se světlou fasádou. Kino Úderník. To auto před ním stálo, už když jsme přišli. Je to taxík.“

„Igor má doslova fotografickou paměť,“ vysvětloval Petr Michajlovič. „Když tvrdí, že tam auto stálo, určitě tam stálo.“

Ve voze naproti nám bliklo několikrát stropní světlo. Maja Florianczyková odhodila cigaretu obloukem do jízdní dráhy a vydala se co noha nohu mine vpravo, k dalšímu nároží budovy. Vůz se pohnul a ve chvilce nám zmizel s očí. Jel v protisměru kroků Maji Florianczykové.

„Nic,“ řekl Stefan. „Odjel.“

Florianczyková pokračovala pohodlně v cestě, neohlížela se a hleděla přímo před sebe.

„Už je tady.“ Mečnikov nás div nevymáčkl z okna.

Taxík jel zvolna podél hotelu ve směru, kterým šla světlovlasá žena. Na rohu ji dostihl. V té chvíli se zastavila na kraji chodníku, otočila se celým tělem a zamávala. Vůz zastavil. Florianczyková se sklonila k okénku a někdo otevřel zevnitř dveře. Pak nám zmizela a taxík se okamžitě rozjel.

„Jasné,“ řekl Igor Mečnikov, zhluboka si oddechl a rozhlédl se na obě strany. „Rád bych věděl, odkud je kdo zajišťuje.“

„Nikdo za nimi nepojede?“ zeptal se Stefan.

„Ne.“ Petr Michajlovič se široce, ulehčeně usmál. „Ale nebojte se. Ve všech okolních ulicích stojí naše vozy s krátkovlnnými vysílačkami. Teď už znají číslo taxíku a budou si ho přehrávat jako kopací míč. Jakmile zachytí směr, pokusí se dostat před něj a znovu si ho přehrají. Máme v pohotovosti přes deset vozů. Tahle rybička za trochu režie stojí.“

Mečnikov kývl. „K taxíku se někde určitě připojí další vůz a bude dávat pozor, jestli není sledován. A nebude to náš vůz. To všechno už známe.“

Odstoupil od okna a otočil knoflíkem rádiového přijímače. Tichý, lahodný hlas houslí se rozlil temným pokojem a podivně kontrastoval s napětím, kterým byl přes veškeré zdání klidu pokoj nabit.

„Máme čas,“ řekl Petr Michajlovič. „Hlášení dostaneme sem. Pojďte si sednout.“

Po stropě přebíhaly odrazy světel z ulice.

Mečnikov se opíral o rám okna. „Blýská se na časy,“ řekl po dlouhé odmlce. „Udrží se nám pěkné počasí.“ Vztáhl svou mohutnou ruku po telefonu, který tiše zazvonil. „Slyším.“ Nakláněl se nad stolkem a naslouchal. „Konec.“ Obrátil se k nám. „Taxík jezdí po nábřeží sem a tam. Právě dělá třetí objížďku. Ve voze sedí kromě Florianczykové jenom řidič. Naši už podle poznávací značky zjistili jeho jméno a soudruzi z archívu prohlížejí jeho papíry. Jmenuje se Semjon Anastasjevič Lukin.“

„Pánové jsou opatrní,“ řekl Petr Michajlovič. „No jen ať se projedou.“ Pohodlně se zabořil do křesla a zvrátil hlavu.

Stefan nevydržel sedět. Vstal jsem také a otočil vypínačem. Pokojem se rozlilo měkké světlo.

Nitky, které jsme zachytili v Praze, splétají se v silné lano a vedou přes Varšavu a Krakov sem do Moskvy. Doufal jsem, že se konec zadrhne do pevné smyčky, a v té uvázne nejen Florianczyková, ale i její páni, a že nám svorně pomohou vysvětlit všechny záhady. Vzpomněl jsem si na Standu a jeho unavené, modře podmalované oči ve chvíli, kdy přihlížel mému odchodu, a oknem vstupovalo do podplukovníkovy kanceláře šedé časné ráno.

Telefon se ozval znovu. Mečnikov byl připraven. „Do auta přistoupil nějaký muž,“ hlásil okamžitě, jakmile položil sluchátko. „Naši ho pro velkou vzdálenost nerozeznali. Taxík jede do středu města.“

„Něco takového jsme čekali,“ poznamenal Petr Michajlovič, „i když v trochu jiném provedení. Teď jenom aby nám neuklouzli. Doufám, že si hoši posvítí dovnitř a pokusí se ho vyfotografovat. Ať je to kdokoli, máme ho v hrsti. Tajnou schůzku se ženou zapletenou prokazatelně do špionáže a do několika vražd bude asi velmi těžko vysvětlovat.“

Nové zazvonění telefonu přerušilo jeho úvahy. I v jeho hlase se už ozýval neklid.

Mečnikov se ohlásil, několikrát zabručel jakousi otázku a zavěsil. „Život Semjona Anastasjeviče Lukina je čistý jako sklo,“ řekl. „Až na jednu temnou okolnost. Před čtyřmi lety se vyskytoval příliš blízko místa, kde ležela mrtvola ženy, zastřelené zezadu a oloupené o peníze. Nebýt náhodného svědka, který mu prokázal alibi, byl by v tom uvázl až po uši. Svědek se jmenoval Vasilij Jemeljanov.“

Petr Michajlovič se otočil, jako by ho píchl. „Jemeljanov!“ vykřikl. „Před rokem dostal jeden Vasilij Jemeljanov patnáct let za špionáž. Ten případ jsem vyšetřoval.“

„Ano,“ řekl Mečnikov skoro spokojeně. „To je on. Pamatuju se, že nám tenkrát stále chyběli nějací společníci. A Jemeljanov mlčel. Teď se zdá, že se kroužek uzavírá.“

„Jemeljanov.“ Petr Michajlovič přecházel pokojem a kroutil hlavou. „Kdo by to byl řekl?“

„Děda nad hrobem, ale nenávisti v něm bylo za deset mladých,“ pokračoval Mečnikov. „Věděl, že se ven živ nedostane, a tak o ostatních mlčel, aby mohli škodit aspoň oni.“

„Škoda, že si někdo nevzpomněl na to svědectví.“ Petr Michajlovič se zastavil zády k oknu. „Ale koho by to napadlo? Tři roky. Tenkrát na něho neměl nikdo podezření. Takový případ zapadne jako kámen do vody. A podrobnosti?“ Mávl rukou. „Jak jsme mohli vědět, že někdy někde svědčil?“

Bylo však vidět, že ho to opomenutí mrzí.

Mečnikov visel očima na telefonním přístroji. Pokoj zalehlo ticho a zvuky z ulice zesílily. V popelníku se vršily oharky cigaret a šedomodrý dým stál v pokoji jako hustý závoj. Stefan tiše pokašlával a se shrbenými rameny a rukama za zády přecházel pokojem. Napětí vzrůstalo. Zazvonění telefonu námi trhlo. Tentokrát byl rychlejší Petr Michajlovič.

„Nerozumím,“ pokřikoval. „Co? Vyjíždějí z centra?“

Chvíli poslouchal. „Za žádnou cenu nespustit z očí.“ Hodil sluchátko do vidlice. „Co tohle znamená?“ ptal se, ale na nikoho z nás se nepodíval. „Čekal jsem, že se sejdou jenom na pár minut, a jakmile vyřídí své záležitosti, ihned se rozloučí.“

„Takhle se Florianczykové asi tak hned nedočkáme,“ bručel Mečnikov.

Z rozhlasového přijímače zazněla tichá cikánská melodie. Mečnikov se svalil do křesla, až zapraskalo, a sáhl po nové cigaretě. Oharek předešlé ještě dýmal v popelníku. Cítil jsem sucho v ústech.

„Neměl bych obstarat něco k pití?“ povídám.

Nikdo mi neodpověděl. Zašel jsem do koupelny, natočil si sklenici vody a naráz vypil. Pak jsem si opláchl obličej a pod dotekem studené vody jsem cítil, že mi hoří tváře. Být v akci, uprostřed dění, člověka kupodivu uklidňuje. Tohle čekání působilo jako černá káva nebo vzrušující film.

Obrázek v pokoji se nezměnil. Stefan přecházel a snažil se šlapat jen na černé skvrny koberce. Igor Mečnikov dřepěl v křesle, zuřivě dýmal a zamračeně sledoval prsty Petra Michajloviče, které bez ohledu na melodii z rádia vyťukávaly na sklo okna rychlý pochod. „Zavřete tu muziku,“ utrhl se najednou.

Vtom znovu zadrnčel telefon. Petr Michajlovič jednou rukou otočil knoflíkem rozhlasového přístroje a druhou uchopil sluchátko. Pojednou se vzpřímil a jeho postoj prozrazoval napětí.

„Kde jste?“ zvolal. „Stačí, stačí,“ přerušil vzápětí někoho na druhé straně. „Několik mužů se stáhne do nejtěsnější blízkosti. Zasáhnout jen v nejnutnějším případě. Jedeme za vámi.“

Zavěsil, přejel po nás nepřítomným pohledem a rozběhl se ke dveřím. Promluvil až ve voze.

„Zastavili na výpadovce, Florianczyková jde napřed s mužem, který cestou přistoupil, a Lukin asi padesát kroků za nimi je kryje. Míří do čtvrti domků za železniční tratí. V jednom z nich bydlí Golomov se svou starou matkou.“

KAPITOLA XII

Do prostorného vozu jsme se všichni sotva vešli. Seděl jsem zaklíněn mezi Igora Mečnikova a Stefana a vyhlížel na pruh zářící ulice, která se řítila proti nám.

„Mně se to nelíbí,“ ozval se pojednou Mečnikov. „Jak ta parta do téhle chvíle někam vyjela, vždycky šlo někomu o krk.“

Petr Michajlovič jenom zamával rukama a naklonil se k přednímu sklu. Netrvalo dlouho a v dálce zamrkal červený bod a rychle se blížil.

Řidič na znamení zabočil do příčné ulice a prudce zastavil. Z pootevřených dveří temného vozu, stojícího u chodníku, se vyklonila hlava. „Jeďte za námi. Nadjedeme jim z druhé strany.“

Muž se svítilnou nás předběhl a nastoupil do vozu, dvířka bouchla a obě auta okamžitě vyrazila.

Mečnikov tiše supěl a svíral své mohutné pěsti mezi koleny. Cítil jsem vedle sebe jeho tělo jako obrovitou, nepoddajnou skálu, kterou nepohnuly ani poskoky auta na výmolech klikaté postranní ulice. Mlčeli jsme až do chvíle, kdy vůz před námi zablikal zadními světly.

Vystoupili jsme do tmy, prozářené jen několika vzdálenými svítilnami. Úzkou ulici lemovaly dvě řady stromů a za nimi nejasně prosvítaly fasády přízemních domků. Od blízkého rohu vyrazila proti nám postava.

„Zašli na dvůr Golomovova domku,“ hlásil muž spěšně, „dovnitř nevstoupili, dali se zahradou a zmizeli v dřevěné besídce. Tam jsme neviděli. Je zarostlá břečťanem.“

Petr Michajlovič vykročil. „Jak je to daleko?“

„Kousek. Dostaneme se slepou uličkou k zadní straně zahrady. V uličce nejsou žádné domy. Naši to celé obstoupili, ale zatím se nic neděje. Ti tři jsou stále v besídce.“

Proběhli jsme několika tichými ulicemi. Všude kolem byl klid, nikdo se neukázal, jen po trati někde v blízkosti zadusal vlak. Náš průvodce pojednou zastavil a ukázal do kalné tmy vpředu, ze které vystupoval proti světlejší obloze shluk stromů. Postupovali jsme za sebou těsně podél plotu, zarostlého keři. Tiché syknutí nás upozornilo, že jsme u cíle.

Celou dobu, od chvíle, kdy jsme se dověděli, že Florianczyková odešla se svými průvodci na toto osamělé místo, jsem měl pocit nebezpečí. Snažil jsem se prohlédnout na druhou stranu živého plotu. V odraženém světle jsem rozeznal několik řad stromů s nízko visícími větvemi a za nimi jsem spíš tušil než viděl stěny a špičatou střechu zahradní besídky.

Zvuk našich pohybů dusila hustá tráva. Slyšel jsem jen občasný nejasný šelest. Jinak nic neprozrazovalo, že se v blízkosti skrývá jistě víc než deset mužů a právě tak jako já se pozorně dívá tam, kde se odbývá tajemná schůzka s neznámým cílem a nejistým závěrem, a je připraveno okamžitě zasáhnout. Chápal jsem neklid Petra Michajloviče a Igora Mečnikova. Stáli před těžkou volbou. Jestliže hrozí někomu z těch tří nebo komukoli jinému nebezpečí, musí se mu předejít. Tím bychom však zároveň prozradili svou přítomnost. Zatkli bychom několik členů skupiny, kteří by možná prozradili další, ale zbytek by nám zmizel. A tady šlo o to, zneškodnit celou buňku jediným, dobře připraveným úderem.

Ze tmy se vynořil Stefan a přilehl k plotu vedle mne. „Kousek dál vpravo od nás jsou vrátka,“ zašeptal. „Otevřeli je. Bude-li potřeba, vnikneme jimi na zahradu.“

Podle svítících ručiček mých hodinek jsme tu stáli už jistě deset minut. Nic se nedělo, nic neprozrazovalo přítomnost tří lidí v besídce. Naše postavy splývaly s plotem a na tváři jsem cítil jemné doteky listí. Vlahý větřík sem odněkud nesl silnou vůni.

Po dalších nekonečně dlouhých pěti minutách problesklo před altánem světlo, kmitlo se na trávě před vchodem a zhaslo. A vzápětí ve mně zatrnulo. Z besídky vystoupily pouze dvě postavy a vydaly se okamžitě po pěšině k domu. Jednou z nich byla nepochybně Maja Florianczyková. Obrátil jsem se ke Stefanovi. Vydechl, jako by dlouho před tím zadržoval dech. Přitiskl jsem obličej k plotu. Z altánu vycházela další postava a rozběhla se za prvními dvěma.

Několik mužů se spěšně odlepilo od plotu a zamířilo k blízkému rohu. Ohlížel jsem se po Petru Michajlovičovi a po Mečnikovovi, ale nikde jsem je neviděl. Našli jsme je přikrčené s dalšími dvěma muži u vrátek. Tiše se o něčem dohadovali.

„Dobře. Počkáme, až se vrátí spojka, a pak uvidíme,“ bručel Mečnikov.

Petr Michajlovič se tiskl k okraji křoví, nahlížel vrátky do zahrady a co chvíli otáčel hlavu k ústí ulice. Čekal jsem nějaké vysvětlení. Místo něho se znovu ozval Mečnikov.

„Zřejmě je vůbec nenapadlo, že bychom je mohli sledovat. Trochu se sice zajišťovali, ale čekal jsem, že budou opatrnější.“

Znovu jsme mlčeli. Konečně se objevila očekávaná spojka, malý muž, hbitý a rychlý jako lasička. „Odjeli všichni tři,“ hlásil udýchaně. „Je mezi nimi i Golomov. Naše vozy je sledují, jeden se přesunul do první příčné ulice za rohem a předá nám jejich hlášení. Hlídka před domem tvrdí, že se uvnitř nic nehýbe.“

Petr Michajlovič pokynul, malý muž se okamžitě vzdálil. Druhý ho následoval, jeho nejasná silueta splynula s křovím na rohu. Třetí otevřel vrátka. Petr Michajlovič se obrátil k Stefanovi a ke mně. „Chcete s námi?“

Mečnikov se hrnul do zahrady, Petr Michajlovič čekal, až vstoupíme. Muž zavřel vrátka a zůstal stát za nimi. Řetěz spojek vedl od nás k posádce auta, která se sluchátky na uších sleduje pohyby stíhaných. Zdálo se, že máme volné pole.

Postupoval jsem za Stefanem, vrhal rychlé pohledy kolem sebe po temné, rozlehlé zahradě, a pak mě upoutala černá plocha okna na světlejší skvrně domovního štítu. Zdálo se mi, že číhá, dává pozor na každý náš pohyb.

U stěny besídky jsme se na chvíli zastavili. Mečnikov vyhlédl. Mlčící okno zřejmě přitahovalo jeho pozornost. Chvíli se upřeně díval a vzápětí proklouzl podél stěny. Jeden po druhém jsme ho následovali.

Dřevěná podlaha pod naší váhou tiše zaskřípala. Mečnikov střežil tichý dům a jeho obrovitá postava uzavírala úzký vchod. Petr Michajlovič vztáhl ruku. Temný prostor proťal paprsek svítilny. Předměty se jeden po druhém na okamžik vynořily ze tmy. Stůl a lavice z březových větví, stará skříň bez dveří se zahradnickým náčiním, bedna s mohutnými kovovými držadly na bocích, zabírající téměř celou šířku stěny, zčásti pokrytá starými pytli, několik pomačkaných papírových krabic, to bylo vše. Stěny byly pobity hrubými prkny.

Petr Michajlovič posvítil zblízka do skříně a přistoupil k bedně. Spolu se Stefanem jsme ji otevřeli. Pod několika ušpiněnými kusy oděvů se objevila sbírka šroubů, matic, úlomků železných předmětů a nejrůznějších kovových součástek, pokrytých rzí a vyrovnaných téměř k hornímu okraji bedny.

Mečnikov se podíval přes rameno. „To mi řekněte, co tu tak dlouho dělali. Popovídat si mohli v autě.“ Znovu obhlédl prostoru venku.

„Jen tak pronic zanic sem jistě nešli,“ ozval se Petr Michajlovič. „Ale nikde tu nic nevidím.“

Posvítil vzhůru. Ze zkřížených trámů visely pavučiny a v nich se houpalo několik zaschlých lupenů. Světlo putovalo po stěnách dolů, váhavě objelo celý obvod besídky a zastavilo na bedně, jako by je přitahovala.

„Co ty krámy v bedně,“ zabručel v té chvíli Igor Mečnikov.

„Nikdo je neměl dávno v ruce,“ ozval se Stefan.

„Odtáhněte ji;“ zabručel Mečnikov netrpělivě. „Odtáhněte tu bednu. Třeba je něco za ní.“

Uchopili jsme se Stefanem rukojeti, ale bedna držela jako přibitá. „To železo váží aspoň pět metráků.“ povídám.

„Zhasněte světlo.“ Mečnikov se hnul ode dveří. „Vezměte to spolu na druhé straně.“ Zakopl, šátral po držadle, zatajil dech a pak s námahou vydechl. Cítil jsem, jak se mi na šíji napínají šlachy, táhl jsem vší silou, ale marně.

Mečnikov se netrpělivě vztyčil. „Jaký čert…,“ řekl. Znovu uchopil držadlo a škubl, div mu nezůstalo v ruce. Bedna se nepohnula. „Půjčte mi tu svítilnu,“ řekl. Obhlédl bednu ze všech tří přístupných stran, posvítil do úzké škvíry za ní a udiveně vrtěl hlavou. „Zvedl jsem už těžší věci než pár kilo železných krámů,“ vrčel. „Co s tím udělali?“

Petr Michajlovič se ujal úlohy hlídky. Stál ve dveřích a střídavě střežil opuštěnou zahradu a přihlížel našim zbytečným snahám.

Bedna Mečnikova cele zaujala. Florianczyková zašla se svými průvodci do besídky za určitým účelem. Nic, co jsme zatím viděli, to nevysvětlovalo. Tím zajímavější byla tedy neočekávaná, záhadná vlastnost předmětu, s nímž se Mečnikov potýkal. Obcházel ho ze všech stran, bručel si pro sebe, nakonec znovu otevřel víko a zblízka si svítil na obsah. Pak předal svítilnu Stefanovi, jeho obrovité ruce sevřely přední stěnu bedny, žíly na zápěstí mu naběhly a bedna hladce sjela po dřevěné podlaze. Mečnikov se zapotácel, vytrhl Stefanovi svítilnu z ruky a natáhl se přes bednu.

„Tady je to. Vidíte tady vzadu na bedně ta železná táhla? Zapadají do otvorů v podlaze a vysunou se, až otevřete víko. Mohli jsme to tahat párem koní… Ale proč si s tím dávali takovou práci?“

Odtáhli jsme bednu do středu besídky. Nic se za ní neskrývalo. Tam, kde stála, byla nápadná nejvýš čistota. Žádné suché listí, žádné pavučiny nebo smetí jako v ostatních koutech.

Mečnikov se nakláněl přes otevřené víko, svítil si na podlahu a rýpal plochým železem do spár mezi prkny. Stefan se přitiskl zády ke stěně, vtiskl se do úzké skuliny, poklekl a natahoval se ramenem dopředu, jak daleko mohl.

„Posviťte sem, něco se mi hnulo pod rukou.“

Naklonil jsem se vedle Mečnikova. Stefan tahal za lištu v rohu. Pomalu se vysouvala z otvoru ve stěně.

„Dál to nejde,“ hekal Stefan.

„Zkuste to zvednout,“ radil Mečnikov dychtivě. „Táhněte vzhůru.“

Petr Michailovič od vchodu výstražně zasykl. Baterka zhasla. Strnuli jsme a nikdo z nás se nepohnul. Slyšel jsem Stefanův tichý dech a pak se ode dveří ozval šepot.

„To je náš,“ řekl s ulehčením Igor Mečnikov.

„V pořádku,“ ozval se spěšně Petr Michajlovič. „To byla spojka. Florianczyková už je v hotelu, řidič s Golomovem jedou pomalu sem. Máme nejvýš deset minut času.“

Světlo zazářilo. Stefan uchopil lištu, táhl, a spolu s ní se zvedala podlaha přes celou šířku besídky. Zakrátko jsme se dívali do úzké temné šachty mizící v zemi pod našima nohama.

„To je ono,“ liboval si Mečnikov.

„Co tam máte?“ dožadoval se Petr Michajlovič vysvětlení.

„Já tam vlezu,“ řekl Stefan.

„Ne.“ Mečnikov ho uchopil za rameno. „Ať jde Petr Michajlovič. Já se tam bohužel nevejdu.“ Slyšel jsem, jak si ve tmě oprášil ruce, a jeho tělo zakrylo vchod.

„Přidržte mi ten poklop,“ řekl hned nato Petr Michajlovič. Jediným pohledem přehlédl situaci, protáhl se kolem stěny a balancoval na okraji jámy. Krátký dřevěný žebřík se zakymácel. Petr Michajlovič zvolna sestupoval, nakonec jsme viděli pouze temeno jeho hlavy, až i to zmizelo pod podlahou besídky. Pak kroky ztichly. Jeho přítomnost prozrazovalo jen světlo, míhající se po hliněném dně jámy.

„Ať si pospíší,“ řekl netrpělivě Mečnikov od vchodu.

Petr Michajlovič se znovu objevil a svítil na žebřík. „Pojďte dolů,“ řekl, a jeho hlas hučel jako v kryptě.

V mžiku jsme stáli vedle něho. Podlahu altánu podpíraly silné trámy, jiné, vodorovné, rozpíraly po vzoru šachetní výdřevy stěny, obložené prkny. A podél stěn, na úzkých stupních ze silných dřevěných desek, podložených špalíky, ležely řady různě velkých plechových dřevěných bedniček, okovaných i s koženými uzávěry, a všechny byly čisté, beze stopy prachu, špíny nebo plísně.

Petr Michajlovič je po řadě otvíral. Před našima očima se odkrýval celý zbrojní arzenál, od ručních granátů přes malé nášlapné miny k matně se lesknoucím revolverům různého původu a všemožných ráží a k několika samopalům, vedle nichž stály sloupce zásobníků a krabice se střelivem. A na konci dvě kompletní vysílačky, jedna větší, druhá malá, kufříková.

Dlouho jsme se nezdržovali. Netrpělivý hlas Igora Mečnikova u otvoru nad našimi hlavami nás pobízel ke spěchu. Rychle jsme vystoupili, zasunuli bednu na původní místo a zavřeli víko. Ve chvíli, kdy jsme doběhli k plotu, objevila se spojka se zprávou, že se řidič vrací do města a Golomov dorazí v několika minutách domů.

Když jsme se ve svém pokoji v hotelu Varšava ukládali ke spánku, tma za okny se neznatelně měnila v kalnou šeď. Spánek však kupodivu nepřicházel. Stále a stále se mi myšlenky vracely k návštěvě majora Silaby v kanceláři našeho podplukovníka a k tomu, co všechno se z ní zakrátko vyklubalo.

Dnes, po návratu z výpravy k domku Golomova, nás v kanceláři Petra Michajloviče Dubina čekala zpráva o situaci v Praze. Ze všech lidí, které jsme dosud poznali, se pozornost náhle přenášela pouze na dva. Na mrtvou Marii Ferdinandovou, která už nepromluví, a na žalostnou postavu kolísavého Moučky, který mluvit nechce. Zamastil s Černým a jeho přítelkyní paní Damkovou se právě tak jako její životní druh a manželé Louckých chovají vzorně a podezření aspoň proti některým z nich slábne. Čížek se ještě neobjevil, a to je velmi zlé, ale zato se znovu ukázal pan vrchní rada Zemánek a nikdo zatím neví, kde se potuloval. Franta Pěnička, kterému se v Hradci Králové ztratil, se s tou otázkou moří a bojí se podplukovníkovi přijít na oči, dokud na ni nebude znát odpověď. Zemánka se z taktických důvodů nikdo nevyptává. Pokud vypadal neškodný, dalo se s ním mluvit celkem otevřeně. Teď už ne.

Opakovaná prohlídka bytu Gustava Ferdinanda nepřinesla žádný výsledek. Kdybychom nevěděli o jeho stycích s Florianczykovými, mohli jsme jeho jméno zařadit mezi méně podezřelé, přestože se do této chvíle zdálo, že je ústřední postavou. Pátrání ve vilce Marie Ferdinandové bylo úspěšnější. Neobjevila se žádná tajná skrýš ve sklepě nebo duté stěně. Pouze na dně obyčejné krabice s vánočními ozdobami našli muži kapitána Turečka hromadu cenných předmětů, těžkých zlatých prstenů s pravými kameny, náramků a podobných věcí, dokonce pravý perlový náhrdelník, a v půlkilové plechové krabici se značkou Bensdorp – Bussum – Holland ve spíži kódovanou listinu v kakaovém prášku. Na dešifrování se pracuje. Nález se zdál potvrzovat podplukovníkovu domněnku, že se Marie Ferdinandová těch temných událostí přece jen zúčastnila, a není náhoda, že se její smrtí zastavila všechna činnost. Nápadný byl i nezvyklý úkryt cenných předmětů. Bála se, že je bude někdo hledat?

Právě tak zajímavá byla část zprávy pojednávající o Moučkovi. V Praze se mu nenápadně přilepili na paty, ale Moučka, jako by to cítil, chodil spořádaně do práce, při návratu domů si pouze nakoupil jídlo a večer nevycházel. Až včera odpoledne, v době největšího ruchu, zaběhl na poštu a snažil se odemknout jednu ze soukromých poštovních schránek. Jeho snaha byla marná, a když odcházel, stál mu na čele bohatý pot.

Naši si schránku okamžitě prohlédli. Ležela v ní pouze velká obálka – podle vyjádření poštovních zaměstnanců už několik dnů – obsahující hromádku fotografií, ženských aktů, podobných těm, které jsme našli v bytě Gustava Ferdinanda. Schránka byla přihlášena na jméno Vladislav Vanich. Při okamžitém pátrání po tomto muži se zjistilo několik zajímavých okolností. Především to, že Vanich je majitelem motocyklu a že je to jawa třistapadesátka. Dále, že Vladislav Vanich není příbuzným zmizelého Čížka, jak nám tvrdil Čížkův spolubydlící. A konečně, že Vanich přede dvěma měsíci požádal o povolení k návštěvě příbuzných v Rakousku a v krátké době je má dostat. Teď se to samozřejmě poněkud zdrží.

Zpráva se jen letmo zmiňovala o možnosti, že je totožný s motocyklistou, který se nám stále pletl do cesty a kterého jsme nemohli dostihnout. Standa si ho nenápadně prohlédl a byl si jist, že je to muž, kterého jsme viděli v domě, kde bydlí Černý. Vanichem se nám rozšířil počet podezřelých, ale zato ihned po jeho objevení bylo aspoň jisté, kam ho zařadit.

Kancelář Petra Michajloviče bzučela hovorem. Zprávy od nás, zprávy z Varšavy, kde zatím vyčkávali, protože Gordon svůj příjezd znenadání o den odložil, hlášení za hlášením, a obrázek celého případu dostával poněkud jasnější obrysy. V době, kdy jsme objevili arzenál v Golomovově zahradě, probíhalo pátrání o životě řidiče taxíku Semjona Anastasjeva Lukina, a zdálo se, že jeho příchodem na scénu se klubko rozmotává. Ještě během noci se zjistilo, že se Lukin zná s inženýrem Salikovem, který působil nějaký čas ve Varšavě, kde se důvěrně a s vědomím jejího manžela stýkal s Májou Florianczykovou – tady byla vyslovena otázka, proč se s ní nesešel i dnes – a že znal i Fjodora Fjodoroviče Guseva, který krátce před svou smrtí upozornil moskevskou bezpečnost na Gordona. Igor Mečnikov spokojeně prohlásil, že s takovými vědomostmi už se dá něco podniknout, a že se blíží rozhodující úder, který skupinu zničí.

Když jsem konečně usnul, barvily se záclony v okně do růžova. Dlouho jsem však nespal.

S námahou jsem otevřel oči. Stefan seděl na svém lůžku, drbal se na hubených prsou a vlasy mu stály kolem hlavy jako hřebíky. Ode dveří se ozývalo neodbytné klepání.

„Už jdu,“ chraptil Stefan, pomalu se zvedal a tápavě vykročil ke dveřím. Objevil se v nich Mečnikov, neoholený, s pomačkanou tváří, a tiše za sebou zavřel.

„Nehněvejte se za ten časný budíček,“ omlouval se bručivě. Sám ještě asi neulehl. „Florianczyková se znenadání rozhodla odcestovat ještě dnes zpátky do Varšavy. Volala do Aeroflotu a žádala letenku. Řekli jí, že je pozdě, že nemají volná místa. Na náš zákrok jí před chvílí oznámili, že se jedno místo uvolnilo.“

Stefan si odkašlal. „Co ten spěch? Něco se ještě v noci stalo?“

„Ne. Nevíme, že by se něco stalo.“ Mečnikov se nehýbal ode dveří. „Ale jen ať si letí…“ Podíval se na hodinky a viditelně spěchal. „Rezervovali jí místo v letadle po osmé hodině. Vy,“ ukázal na Stefana, „poletíte s ní a Petr Michajlovič vás doprovodí až do Varšavy. Auto čeká dole.“

Do Stefana vjel spěch. Počal vyhazovat na rozryté lůžko věci ze skříně.

„A co já?“ zeptal jsem se.

„Vrátíte se domů. Před chvílí jsme se dohodli s Prahou a Varšavou. Letíte v deset čtyřicet.“

Podal nám oběma ruku, unaveně se zašklebil a spěšně odešel. Za chvíli po něm jsem se rozloučil se Stefanem. Ještě si strkal po kapsách věci, které zapomněl dát do kufru.

„Škoda, že nejedete s námi,“ řekl mezi dveřmi. „Ale tak brzo na shledanou.“

KAPITOLA XIII

Z letiště jsem jel přímo k nám. Po chodbě kulhal Franta Pěnička, mhouřil oči před sluncem, dopadajícím plnou silou na lesknoucí se linoleum, a chytal se zdi.

„Sláva nazdar výletu,“ řekl a křivě se usmál. „Jak ses měl?“

„Dobře,“ povídám. „Co tě přejelo?“

„Nic. Pokousal mě pes.“

Napadlo mě, že snad žertuje, ale tvářil se vážně. „Nepamatuju se, že by ses byl někdy přátelil se zvířaty.“

Loupl po mně očima. „Kdybys nejezdil po výletech, byl bys třeba vyfasoval moji práci a dnes bych se smál já tobě.“

Rychle jsem přemýšlel, kde k tomu mohl přijít. V celém případě se vyskytoval pouze jediný čtvernožec. „Zemánek na tebe poštval psa,“ hádal jsem.

„Nepoštval. Pes mě pokousal sám od sebe. Asi jsem se mu nelíbil.“

„A Zemánek?“

„Zemánek je v pořádku.“

„Pokud vím, tak se ti v Hradci ztratil.“

Franta to nerad slyšel. Zřejmě si už za tuhle chybičku užil své. „Tobě by se byl ztratil taky. Čekal bys, že najdeš v jedné restauraci dva strejce stejné postavy a v podobném obleku? Myslel jsem, že Zemánek je ten, co vychází na ulici.“

„Starý tě asi pochválil, co?“

„Starý měl jiné starosti. A nic se vlastně nestalo. Zemánek čekal na vlak. Jel k sestře do Třebechovic. Navštěvuje ji skoro každý měsíc. Řekli mi to její sousedi.“ Franta mluvil, jako by se hádal.

„Čížka jsi tam asi neobjevil,“ povídám.

„Čížek se včera vrátil z dovolené od nějakých příbuzných v Bratislavě. Strašně se divil, proč ho naši hned na nádraží sebrali a vezli k nám.“

„A dál?“

„Nic. Tvrdí, že nic neví. Ferdinandova smrt ho překvapila:“

Pocítil jsem zčásti zklamání a zčásti ulehčení. Celou dobu jsme se báli, že se s živým Čížkem už nikdy nesetkáme. Jestliže důvodem jeho cesty nebylo nic jiného než dovolená, můžeme jeho jméno obrazně řečeno zapsat do kolonky Nepravé stopy.

„No nic,“ povídám. „Kulhej dál. Kde najdu podplukovníka?“

„U něj. Roztáčejí se Standou toho Dona Juana.“

Hodil jsem kufr do kanceláře a zaťukal na podplukovníkovy dveře. Černý seděl uprostřed místnosti, ruce na kolenou a tváře mu hořely. Vypadal, jako by se o něj pokoušela mrtvička. Podplukovník právě vstával od psacího stolu a Standa pobíhal kolem s kravatou nakřivo.

Oba kývli a už si mě nevšímali. Jejich pozornost se upírala na nedobrovolného hosta.

„Já vám něco poradím,“ řekl mu podplukovník trpělivě. „Dáme vám chvilku pokoj a přemýšlejte, co je pro vás výhodnější. Na vašem místě bych všechno vyklopil. Ušetříte si nervy. Teď už je vám snad jasné, že na všechno stejně přijdeme i bez vašeho přiznání, ale takhle by to bylo pro obě strany jednodušší. Nemám pravdu?“

„Máte,“ přiznal Černý žalostně a tak tiše, že jsem ho skoro neslyšel.

„To jsem rád, že jsme se konečně aspoň v jedné věci shodli.“ Podplukovník se pojednou zatvářil úředně a rázně dodal: „Nebudeme to tedy odkládat. Kde začneme?“

„Kde chcete,“ řekl Černý zkroušeně.

„Tak třeba tady u těch prasečinek.“ Podplukovník zvedl za růžek fotografii pohlednicového formátu. Představovala mladou hezkou ženu, oblečenou pouze v černých punčochách a lodičkách s vysokými podpatky. Zaujímala nadmíru smyslnou, vyzývavou pozici, jako by štědře nabízela všechno, co má.

„Ty postoje a polohy jste upravoval vy?“ zeptal se Standa.

Černý nepatrně kývl.

Podplukovník položil fotografii na stůl. „Víte, jak jsme zjistili, že jste autorem těch uměleckých výtvorů? Našli jsme je v bytě Gustava Ferdinanda a na nich pouze dvoje otisky prstů. Jedny patřily jemu. Druhé jsme neznali. Na jedné fotografii jsme objevili vaši přítelkyni paní Damkovou. Současně jsme si taky porovnali vaše otisky, takže mýlka je vyloučena. Jak vidíte, mohl jste zapírat donekonečna.“

Černý hleděl na své vyleštěné boty a nehýbal se.

„Ferdinand to asi prodával, ne?“ zeptal se Standa.

„Ano. Hlavně cizincům.“

„To se divím. Copak jich nemají doma dost?“

„Snad mají. Ale na těchto se jim líbilo pojetí, jakási dráždivost…“

„V tom máte pravdu. Pojetí je opravdu mimořádné a dráždivě je to někdy až k zvracení.“

„Co jste za to dostával?“ zeptal se podplukovník.

„Pět korun za kus.“

„V kolika exemplářích jste je kopíroval?“

„Podle toho, jak se podařily. A podle zájmu. Od některých sto, někdy víc, ale maximálně tři sta kusů.“

Podplukovník uznale pokýval hlavou. „Slušný meloušek. Kolik si za ně počítal Ferdinand?“

„Nevím přesně. Snad osm nebo deset korun. Podle okolností.“

„Kde jste bral ty slečny?“ zeptal se Standa.

Černý nepatrně pokrčil rameny. „To nebylo nic těžkého. V Jaltě nebo v Alcronu…“

„Aha. Slečny za bony a tvrdé valuty.“

„Dávaly se ochotně fotografovat, protože jednak dostávaly honorář, jednak jsme se jim vlastně starali o reklamu. Když cizinec zatoužil některou z nich poznat, snadno jsme to mohli zprostředkovat.“

„Není nad jasnou obchodní řeč,“ pochvaloval si Standa. „Dostávaly honorář, starali jste se jim o reklamu – opravdu, jednoduché. Jak se vám odměňovaly za zprostředkování?“

Černý odpovídal jako školák, který se dobře naučil úlohu, a po neochotě nebylo ani stopy. Teď se zatvářil, jako by se chtěl skromně zapýřit. „Když jsme měli zájem, věnovaly nám svou přízeň,“ řekl jemně. „Jinak nám odevzdávaly část výdělku. Ve finančních otázkách se chovaly opravdu velkoryse.“

„Úžasné,“ řekl Standa. „Člověk by tomu pomalu ani nevěřil.“

Podplukovník vložil hromádku fotografií do zásuvky. „Některé z těch žen jsme znali a o jejich podnikání jsme věděli. Pokud nepředstíraly nějaké zaměstnání, odnesly si to u soudu pro příživnictví. Jiné tváře však jsou pro nás nové. Paní Damková taky.“

„Začala teprve nedávno. Její muž jí to nechtěl dovolit…“

„To je ale manžel, viďte,“ řekl Standa. „Jak ho přemluvila?“

„Nevím. Postaral se o to Gustav.“

„Váš přítel měl skutečně úžasné organizační schopnosti a všestranné zájmy,“ řekl Standa uznale. „Hudba, řeči, provádění cizinců, lehké holky – do jakého oboru ještě dělal?“

„Nevím. Naše styky se omezovaly jen na tyto záležitosti.“

Podplukovník zvážněl. „Chcete nám namluvit, že by vašeho fotografického umění nevyužil i jinak?“

Černý k němu zvedl oči. „Já opravdu nic jiného nevím. Ujišťuji vás, že pokud se Gustav podílel ještě na jiných podnicích, neměl jsem o nich tušení.“

„Chcete zase nějaké důkazy?“ zeptal se Standa.

Černý se tentokrát nedal. „Nemůžete je mít, protože neexistují. Přiznal jsem se ke všemu, co jsem věděl.“

„Vaše poslední slovo?“

„Ano.“

„Kdy jste byl naposledy v Komořanech?“

Černý přivřel oči, jako by přemýšlel. „Tomu je nejméně rok.“

„Později ne? Třeba někdy v minulých dnech?“

„Ne.“

„Jestli přece, radil bych vám, abyste si vzpomněl.“

„Opravdu ne. Neměl jsem žádný důvod…“

„Možná že měl.“ Podplukovník položil dlaň na stůl a vstal. „Dobrá, zatím jste tam tedy nebyl.“ Stiskl zvonek, ukrytý pod deskou stolu, a Černý s doprovodem odešel.

Standa zastavil magnetofon a obrátil se ke mně. „Vítám tě domů. Jaká byla dovolená?“

„Hezká,“ povídám. „Užil jsem si na ní ode všeho trošku.“

„Hlavně ses hodně povozil a prolétl…“

„Kdybych byl mušketýr, jezdil bych na koni. Jako Sherlock Holmes bych chodil pěšky, nosil hůl a v ní rapír. Žijeme v rychlé době, ty závistivče, musíme se tedy rychle pohybovat.“

Standa se zubil. „Děkuju. Pověděl jsi mi tu hodně nového.“

„Nechte toho,“ řekl podplukovník a v očích mu jiskřilo. „Nemáme čas. Hned dostaneme další návštěvu.“

„O všem, co se dělo v Polsku a v Moskvě, jste už jistě dostali podrobné zprávy,“ povídám. „Nebo chcete ještě něco slyšet?“

„Jestli se nás to přímo netýká a není to něco úplně nového, raději až potom. Spíš by ses měl zajímat, jak jsme daleko my.“

„Já mu to povím.“

Sedli jsme si se Standou ke konferenčnímu stolku, podplukovník si vzal červenou tužku a něco si rychle podtrhoval ve spisech.

„Tak od Adama,“ začal Standa. „Pátrali jsme, co dělali Florianczykovi dva dny před tím, než se rozjeli do Budějovic. Bez výsledku. Ale zatím nás to nemusí mrzet. U nás asi nikoho neznali. Přijeli odstranit Ferdinanda, a tak asi velký zájem o setkání s jeho přáteli nebo někým jiným neměli. Naopak, šlo jim jistě o to, aby je s ním nikdo neviděl. Pochybuju, že by zároveň s tím riskantním úkolem chtěli navazovat nová spojení, a nic tomu nenasvědčuje, ale pro všechny případy se snažíme tuhle domněnku potvrdit.

Jinak jsme zjistili, že autorem hanopisů je profesor Zamastil. Neprováděl vlastně špionáž v pravém slova smyslu, ale Ferdinand dokázal zpeněžit i takové zprávy, jaké mohl Zamastil dodat.“

„To mě nepřekvapuje,“ povídám. „Měl strach hned při první návštěvě. Jenom by mě zajímalo, jak jste na to přišli.“

„Pan profesor byl velmi neopatrný. V bytě Marie Ferdinandové jsme našli jeho dopis psaný na stejném stroji jako ty pamflety.“

Standova slova mě div nezvedla z křesla. „Poslouchej, není ten dopis právě to, co hledal vrah? Vždyť to jde krásně dohromady! Věděl, že jak u Ferdinandové, tak v bytě jejího manžela můžeme objevit listiny, které by ho prozradily. S Ferdinandovou se znal, mohl ji tedy navštívit. Vpustila by ho jistě dovnitř. Jaké důkazy ještě chceš?“

„Uvažovali jsme stejně jako ty, ale to, čemu říkáš důkazy, nestačí. A nezapomínej na ty ostatní nálezy. Proto ho zatím necháváme na svobodě. Jenom ho občas někdo z nás navštíví. Zdá se, že ztrácí nervy. Asi se nám brzy položí.“

Trochu jsem o tom pochyboval. Profesor Zamastil, přestože má máslo na hlavě, odolává už déle, než bych byl čekal.

„Jen kdybys ho viděl,“ řekl Standa. „Je teď úplně jiný a škube sebou při každém hlasitějším slově. Nedívej se tak ustaraně. Hlídáme ho na každém kroku. Nic se nestane, když ho necháme ještě chvíli běhat. Jestli má na svědomí něco víc, může nám jeho svoboda prospět.“

„Pospěšte si, mládenci,“ ozval se podplukovník. „Za pár minut přivedou Damkovou.“

„Už to bude,“ řekl Standa spěšně. „Hledali jsme v Komořanech stopy motorky. Našli jsme je, ale k ničemu to nevede. Vzorek pneumatiky, který jsme odlili, byl rozmazaný, takže jsme z něj moc nepoznali. Jezdce jako z udělání nikdo neviděl. Ptali jsme se v Libni sousedů Marie Ferdinandové, jestli ji nešel někdo navštívit. Nikoho si nevšimli.“

Standa se nadechl. „Pokud jde o Janu Moučkovou, nic záhadného v jejím útěku není. Spíš tě bude zajímat, že teď pracuje jako číšnice v nějaké druhořadé restauraci. Asi ji už mrzí, že zdrhla. V jejím útěku jsme po Ferdinandovi kupodivu nenašli ani stopu. Informace profesora Zamastila v tomhle bodě pravděpodobně sedí.“

„O Zemánkovi a Čížkovi jsem slyšel od Franty,“ povídám. „Ještě zbývá Loucký s manželkou.“

„Zatím nic zajímavého,“ řekl Standa a vstal. Někdo zaklepal na dveře. „Hlídáme je jako všechny ostatní. Zbytek ti dopovím potom, jdou nám hosti.“

Paní Damková vešla a klidně si nás změřila. Na člověka se špatným svědomím vůbec nevypadala. Pozdravila a zůstala stát u dveří.

„Posaďte se,“ ukázal podplukovník na židli, kde před chvílí seděl Černý. „Doufám, že se dohodneme, takže vás dlouho nezdržíme.“

Úhledně se usadila. „Záleží na tom, co budete chtít.“

Podplukovníka její odpověď trochu překvapila a zároveň podráždila. Přešel okamžitě do útoku. Zvedl fotografii a natáhl ruku. „Jste to vy?“

Dívala se na snímek, na kterém dávala vleže na odiv všecko, co měla hezkého. „Jsem,“ řekla s mírným údivem. „Vám se nelíbím?“

Podplukovníkovi chvíli trvalo, než ovládl nové překvapení. „O to tu nejde. Rád bych věděl, jestli se aspoň trochu nestydíte?“

Zavrtěla nechápavě hlavou. „Za co? Myslíte, že se mám za co stydět?“

Viděl jsem, že Standa se baví. Ta scéna měla do sebe při své závažnosti opravdu něco komického. Na jedné straně podplukovník se svými přísnými mravními zásadami, na druhé žena, již zřejmě morálka naprosto schází, nebo to aspoň předstírá.

„Víte, co se s těmi obrázky dělo?“ zeptal se jí podplukovník.

„No ano. Je na tom něco zlého?“

Podplukovník vypadal, jako by spolkl příliš velké sousto. „Chcete nám namluvit, že to pokládáte za správné?“

„Nic vám nenamlouvám, ale jen se běžte podívat do galerie na Hradčanech. Uvidíte tam Rubense nebo kohokoli jiného ze starých mistrů. Hory nahého ženského masa, v barvách, a ani to není hezké. Všechny jsou příliš tlusté.“

„To sem nepleťte. To sem nepatří.“

„Jak to? Copak je uměním něco, co není pěkné? Je něco umělečtějšího než ženské tělo, když je, samozřejmě, hezké?“

Byl jsem zvědav, jak se podplukovník dostane z tísně, do které ho ta žena zahnala. Vyřešil to nejjednodušším způsobem. Aspoň si to myslel. „O tom se nebudeme bavit,“ řekl přísně.

„Jak to? Vždyť jste o tom sám začal.“ Vůbec se ho nebála.

„Paní Damková,“ zasáhl Standa, „vaše názory jsou jistě velmi zajímavé, ale jaksi výjimečné. Normálně se lidi na tyhle fotografie dívají trochu jinak a říkají jim pornografie.“

Celou dobu se mu dívala do očí upřeným, ironickým pohledem. „To je jejich věc. Já si myslím, pokud se to někomu líbí, ať se podívá. Proč mu tu radost chcete brát? V Africe chodí ženy skoro nahé, a nikdo se tomu nediví. Jejich fotografie se občas objeví i v našich časopisech. A v knížkách taky. Copak je mezi černou a bílou ženou nějaký rozdíl? Nebo se bílé mají za svou nahotu stydět? Proč?“

„Soudruhu podplukovníku, my jí to nevysvětlíme,“ řekl Standa rezignovaně, ale v koutcích úst mu poškubávalo.

„Nevysvětlíte. Ani se o to nepokoušejte…“

„Paní Damková,“ přerušil ji Standa, „jak je vidět, naše názory se liší, necháme tedy debaty. Zavolali jsme vás, abychom se vás na něco zeptali, ne abychom si s vámi vyprávěli. Odpovídejte na otázky a své názory si laskavě nechte pro sebe.“

Zdálo se, že Damková nevychází z údivu. Můj pocit, že si z nás dělá legraci, zesílil. Relda: „Copak neodpovídám? Mluvím jenom o tom, na co se mě ptáte.“

„Jak se na vaše názory tváří váš manžel?“ zeptal se podplukovník jedovatě.

„Ten?“ Pohrdavě ohrnula rty. „Vždycky se nejdřív hádá a nakonec souhlasí.“

„I s tím, abyste se dala fotografovat nahá?“

„Proč ne?“

„Vaše důvěrné styky s cizinci mu taky nevadí?“

„Mé co?“

„Však jste dobře slyšela.“

Zavrtěla hlavou. „O tom nic nevím.“

„Že ne?“

„Ne. A vy mi nic takového nemůžete dokázat.“

Podplukovníkova malá postava rostla.

„My vám to naopak můžeme dokázat docela snadno,“ řekl rychle Standa. „Profesor Černý nás o všem důkladně informoval.“

„To ještě není důkaz. Každý si může říkat, co chce. A dědečkové bývají povídaví a rádi si vymýšlejí.“

„Poslyšte, váš manžel vás musí milovat až do nebe, jinak by s vámi nevydržel ani minutu,“ ozval se znovu podplukovník.

„To je pravda,“ přikývla. „Ale někdy je to trochu obtížné. Martičko, co říkáš tomuhle? Nechceš tamto? Nemám ti připravit bifteček? Nebo doběhnout pro pivo? Myslíte, že se to dá donekonečna snášet?“

„Nedávno jsem slyšel jednu ženu, která si stěžovala na opak a toužila po muži, jakého máte vy,“ povídám. „Její muž o ni neprojevoval sebemenší zájem, nejvýš ještě v posteli. Co tomu říkáte?“

„Že měla pravdu, když si stěžovala.“

„Ale jak to? Vy si naříkáte na opačné jednání. Kde je v tom jaká logika?“

„Ach bože, vy jste těžkopádný,“ řekla, jako by mě litovala. „Copak to není jasné?“

„Musíte mi odpustit, ale opravdu není.“

„Tak byste tomu nerozuměl, kdybych vám to vysvětlovala od rána do večera. Zdá se, že nás muži nemohou nikdy pochopit.“

„Kde to jsme?“ zeptal se vztekle podplukovník. „Na večírku čtenářek Listu paní a dívek? Já už toho mám dost.“ Hleděl na Damkovou jako hroznýš na svou oběť.

„Teď budete odpovídat jenom na otázky. A krátce.“ Nadechl se. „Co víte o Gustavu Ferdinandovi?“

„Příjemný starý pán,“ řekla zasněně.

Myslel jsem, že podplukovník padne do mdlob. Náhle zrudl, vzápětí mu z obličeje zmizela všechna barva a ruce se mu mimoděk svíraly a rozvíraly. „Paní Damková,“ řekl hrozivě. „My si vás tu necháme. Budete sedět v samotce, dokud nedostanete rozum a nebudete sama prosit o rozmluvu. My tu možnost máme…“

„Nemůžete mě zavřít. Nic zlého jsem neudělala,“ řekla nebojácně a hleděla mu do očí. „Dala jsem se vyfotografovat a několikrát jsem se ve vší slušnosti setkala ve společnosti s několika cizinci…“

„Tak abyste věděla,“ řekl podplukovník pojednou tiše, „vy u nás opravdu zůstanete. Tady ten soudruh vám ukáže, kde můžete v klidu přemýšlet.“ Bílek se objevil ve dveřích a krátce pokynul.

Zdálo se mi, že Damková svůj klid při odchodu už jenom předstírá.

Podplukovník běhal po místnosti. „Hergot, ta mě dojala,“ řekl procítěně. „Ale my si na ni posvítíme. Uvidí taneček, na který do smrti nezapomene.“ Podíval se na dveře. „Dále! Co je zase, Bílku. Nechtělo se jí?“

„Moc ne. Trochu jí spadl hřebínek. Ptala se, jak myslím, že tu dlouho bude. Když jsem řekl, že asi dost, jenom zamrkala. Taky volali, že Damek odešel ze zaměstnání a doma není. Zatím ho nenašli.“

„Co zase tohle znamená?“ obrátil se k nám podplukovník. A k Bílkovi: „Ať hledají dál. Do večera ho tu chci mít.“ Přehodil papíry na stole, shrnul je do zásuvky a zamkl. „My se teď půjdeme najíst.“

KAPITOLA XIV

Jen jsme přišli od značně opožděného oběda, volali podplukovníka nahoru. Vrátil se asi za hodinu, s tvářemi brunátnými a s nebezpečným svitem v očích. Rozmluva byla asi velmi nepříjemná. Vztekle roztrhl obálku, kterou mu mezitím položil někdo na stůl, a začetl se do několika strojem popsaných listů. Ani jsme se Standou nedutali, jen jsme kouřili a čekali.

Podplukovníkova nálada se podivuhodně změnila. „Tak nám to končí, mládenci,“ řekl čile. „Aspoň v Moskvě a ve Varšavě. Za dnešek tam udělali kus práce.“

Standa si zapálil novou cigaretu.

„Trochu stručné, ale stačí,“ pokračoval podplukovník. „Začalo to ve Varšavě, a trochu jinak, než měli v plánu. Včera časně ráno se jel Florianczyk podívat, jak to dopadlo s tou ženou z Krakova. Vyletěl prý z toho baráku, jako by tam viděl strašidlo, telefonicky se omluvil v zaměstnání a zavřel se doma. Ke všemu dostal z Krakova telegram, ve kterém ho Turmiňski nenápadně upozorňoval, že se jeho synovec pozdravuje. K večeru jel na letiště a pošeptal Gordonovi, který právě přiletěl, několik slov. Pozdě večer se na několik minut sešli v temném zákoutí nějakého parku a od té chvíle začala horlivá činnost. Gordon svítil skoro do rána, světlo u Florianczyků nezhaslo celou noc.

Dnes ráno, jak jen se otevřely kanceláře, využil Gordon svého vlivu a všech svých známostí, aby získal povolení k cestě zpět do Rakouska a místo v letadle ještě na týž den. Samozřejmě se zklamal a místo do svého bytu se ve vší tichosti dostal tam, kam už dávno patřil. Florianczyka zatkli, když opouštěl se svou modrou, plně naloženou warszawou město. Nechtěl prozradit, kam jede, ve vězení se pokusil o sebevraždu, ale odřízli ho a další pokusy mu rozmluvili. Dostal rozum a z vděčnosti vyklopil, co věděl.“

„Někoho takového bychom tady taky potřebovali,“ řekl Standa.

„Dočkej času,“ zarazil ho podplukovník a v očích mu na chvíli znovu vyskočily nedobré ohníčky. „Florianczyk tedy mluvil, ale Gordon zpočátku trucoval. Nechali ho přemýšlet, počkali si na Majů Florianczykovou a hned z letiště si ji odvezli. Samozřejmě tvrdě zapírala, ale zprávy špionážního charakteru, které vezla z Moskvy, vysvětlit nedokázala. Pak jí zopakovali její činnost včerejšího večera. Když vyděšeně mlčela, dorazili ji tím, že jí znenadání ukázali tu ženu z Krakova. Dívala se na ni jako na zjevení a neočekávaně se zhroutila. S její pomocí rozvázali jazyk i Gordonovi. Na základě jeho výpovědi pozatýkali spoustu lidí.“

„Jak to bylo s Krakovem?“ zeptal jsem se a doufal, že uslyším nějaké podrobnosti o dalších osudech Krystyny Aronawské.

„Jerzy Turmiňski je v tom až po uši a bude hezkých pár let přemýšlet o dvou svých chybách. Ale i kdyby se jich byl nedopustil, dopadlo by to stejně. Jeho synovec ani ta jeho přítelkyně neměli s celou věcí nic společného.“

„Proč tedy vlastně potřeboval Florianczyk Turmiňského zlikvidovat?“

„Z několika důvodů. Turmiňski ztrácel nervy a stával se pro ně vážným nebezpečím, tím spíš že osobně znal Florianczykovou. A kromě toho on, Kozlinski a nezávisle na nich náš Ferdinand zradili. Všechny tři začala přetahovat konkurenční agentura, nabízela víc a oni to s ní zkusili. Ferdinand právě těmi snímky letiště, které si Florianczykovi přijeli pořídit znovu. To už Gordon věděl o Ferdinandově zradě, vynesl neprodleně ortel a Florianczykovi ho měli vykonat. Ale vraťme se ještě na chvilku do Polska.“

„Tam vzali Kozlinského s Turmiňským jedním vrzem,“ řekl Standa.

„Ano. Kozlinski Turmiňského a Florianczyk hned nato Kozlinského, tak aby se zdálo, že u toho byli jen ti dva, Kozlinski s Turmiňským. Florianczyk tvrdí, že to takhle vymyslela jeho žena.“

„Tomu bych věřil,“ povídám. „Měla vůbec báječné nápady. Jako s Krystynou Aronawskou, s tím starým barákem a jedem. Kdyby se jí to povedlo, byla z toho záhadná vražda první třídy.“

„Do téhle věci navezl Florianczykovou Turmiňski,“ řekl podplukovník. „Samozřejmě se dověděl, že Aronawská byla u toho střílení, a bál se, že někoho poznala a že tvrdí opak jenom ze strachu. Namluvil jí tedy tu pohádku o záchraně svého synovce a poslal ji na krk Florianczykovým. Aby s ní něco provedl sám, k tomu neměl odvahu.“

„Tomu rozumím,“ povídám. „Ale proč chtěl Turmiňski varovat lidi, kteří se ho pokoušeli odrovnat? V Polsku o tom měli svoji teorii.“

„Vůbec ho nenapadlo, že by střílení mohlo patřit jemu. Myslel si, že jeho synovce pokládali za nastrčenou figuru, za léčku. Že čekali na něj, a když teď najednou přišel někdo jiný, o kom věděli, že mezi ně nepatří, a přitom znal heslo, které přísně tajili, rozhodli se ho na místě zlikvidovat.“

„Jasné a logické,“ řekl Standa „A přitom Florianczyk starého Turmiňského osobně neznal, znala ho pouze Florianczyková. A Kozlinski taky ne. Myslili si, že je to ten pravý, za kterým přijeli. Nenapadlo je, že by se mohl heslem prohlásit někdo jiný, a tak když je slyšeli, bez váhání stříleli.“

„Máš pravdu a nemáš,“ řekl podplukovník. „Florianczyková svému muži Turmiňského vypodobnila, ale v Plantech byla tma a Florianczyk hleděl, aby to už měl s krku, takže se ani moc nedíval. A kromě toho Kozlinski. jak slyšel heslo, hned střílel, a vzápětí se dali oba na útěk, takže si své oběti neměli čas všímat.“

„Takže se mýlili vlastně všichni a důkladné se jim to všechno zamotalo,“ dodal Standa.

„Přesně tak,“ řekl podplukovník. „A teď hlášení z Moskvy. Skupina měla jen těch několik členů, o kterých už věděli. Golomova, toho řidiče Lukina, mrtvého Guseva a inženýra Salikova, ti byli hlavní, a Gordon to potvrdil. Vedle nich prozradil ještě několik menších lotrů. Jediný Golomov se při zatýkání vzpouzel a byl raněn. Když se dověděl, jak se prozradilo jeho skladiště, div se prý vzteky nerozplakal. Zbraně pocházely převážně ještě z války a byly většinou německé výroby, jen vysílačky byly nové, Golomov je převezl v součástkách ze zahraničí, když ještě sloužil u obchodního loďstva. Maja Florianczyková jela z Gordonova pokynu do Moskvy s novými příkazy, přitom měla zkontrolovat stav a akceschopnost arzenálu a zároveň přivézt špionážní materiál.“

„Co snímky budějovického letiště?“ vzpomněl jsem si.

„Florianczyk je neměl čas předat. Zničil je i s kamerou, když si v noci před útěkem dělal pořádek ve svých věcech.“

„A jejich setkání s Ferdinandem?“

„Florianczykovi se sešli s Gustavem Ferdinandem v Praze jen jednou, potají, a obě strany měly zájem na tom, aby je spolu nikdo neviděl. Florianczykovi měli dva úkoly. Získat pro Gordona snímky letiště a odstranit Ferdinanda, u kterého bylo navíc nebezpečí, že za peníze vyzradí druhému zájemci všecko, čím by ho Gordon nadále pověřil. Rozhodli se provést obě akce těsně před odjezdem z Československa. Ferdinand zaparkoval vůz podle úmluvy před hlavním nádražím, kde si ho vyzvedli a odjeli do Budějovic. Měl je při návratu čekat na smluveném místě v lesích nad Zbraslaví, údajně aby převzal větší částku peněz, ve skutečnosti ho však chtěli zneškodnit, ukrýt a dojet těsně před odjezdem vlaku k nádraží. Ferdinand se však z nějakého důvodu nedostavil a prodloužil si tím nevědomky o několik hodin život.

Florianczykovi teď museli improvizovat. Věděli o Ferdinandově chtivosti peněz a založili na ní svůj plán. Čekali, že když si nemohl pro odměnu přijít na smluvené místo, vyhledá je u vlaku, protože o připravovaném odjezdu ví. V případě, že by se ani tentokrát nedostavil, byli rozhodnuti zdržet se v Praze ještě jeden den a večer ho vyhledat. Jenomže Ferdinand přišel.“

„Neprozradil Gordon Ferdinandovy spolupracovníky?“ povídám.

Podplukovník se zamračil. „Žádné neznal. Pokud Ferdinand nějaké měl, držel si je pod pokličkou.“

„A jsme tam, kde jsme byli,“ vzdychl Standa. „V Moskvě a ve Varšavě už končí…“

Podplukovníkův pohled ho zarazil. „My to tu taky skončíme,“ řekl podplukovník zarytě. „Teď když tohle všechno víme, nebudeme se už s nikým párat.“ Stiskl tlačítko zvonku. Bílek se objevil, jako by stál za dveřmi. „Už přišli s Damkem?“

„Ne.“

„Jak se objeví, hned je zažeň dovnitř. A můžete to spustit. Do večera tu chci mít všechny. Zamastila, Vanicha, Louckého, Moučku.

Přiveďte znovu Damkovou. A Zemánka. Nesmějí se vidět a nesmějí spolu promluvit ani slovo.“

„Ano.“ Bílek se nehýbal.

„Ještě něco?“

„Volal Tomášek, že odpoledne okolo čtvrté zase kdákaly slepice.“

Standa zvedl tázavě oči k podplukovníkovi. „Tak přece,“ řekl.

Nevěděl jsem, o čem mluví, ale nikdo z nich se neměl k tomu, aby mi to vysvětlil.

„Jak ses vyspal, Václave? Vydržel bys ještě jednu noc?“ obrátil se ke mně podplukovník.

„Však on to vydrží, nalenošil se dost,“ řekl za mne Standa. „Vstávej a jdeme.“

Vyšli jsme ze dveří. „O čem si to povídáte?“ říkám Standovi.

Dupal chodbou k naší kanceláři a nepřestával se šklebit. „Pojď si pro bouchačku a jedeme do Komořan. Lesem za Ferdinandovou vilou se každou chvíli někdo prochází. Pravděpodobně ten, co ji už jednou navštívil. Čekáme, že se o to pokusí znovu. Celou dobu tam sedí naši a dávají pozor.“

„Proč jste za ním nešli do lesa?“

„Zkusili jsme to dvakrát, ale nedostali jsme ho. Potřetí jsme si vzali psa, ale nikdo nepřišel, a tak jsme se rozhodli, že ho už nebudeme plašit a počkáme, až přijde sám.“

„A ty myslíš, že to bude právě dnes, co?“ povídám skepticky.

„Dnes nebo zítra nebo nikdy, jestli je to některý z těch, které za chvíli přivedou. To už je jedno. A v noci tam vždycky dáváme posilu. Jeden sedává u sousedů na půdě a dívá se vikýřem.“

Cestou jsme koupili hromadu rohlíků, kus salámu, Standa si poručil ještě čokoládu a velký pytlík cukrátek. „Noc je dlouhá,“ řekl. „Kouřit se tam nesmí.“

KAPITOLA XV

Řidič nás vyklopil u konečné stanice autobusů, otočil a zmizel. Standa se zastavil v telefonní budce, vytočil číslo, chvíli poslouchal a zavěsil. Pak celou proceduru opakoval ještě dvakrát a bez jediného slova vyšel. „Zvonil jsi do Ferdinandova bytu,“ povídám.

„Jo. Třikrát trojí zazvonění, aby Tomášek věděl, že jsme to my.“

Asfaltka pod našima nohama sálala horkem, ale večerní vánek už chladil do tváří a voněl lesem. Zabočili jsme do táhlého vršku. V ulici, ve které stála vila mrtvého Gustava Ferdinanda, nesvítilo jediné světlo. Elektrický proud v tomto úseku na chvíli vypnuli na naši žádost, abychom se nenápadně a beze svědků dostali na místo.

Šli jsme potichu podél mlčenlivých plotů a vrátek.

Všude mrtvo, jako by se ulice naráz vylidnila a domy byly prázdné. Vklouzli jsme do pootevřených dvířek a pod ochranou křovin jsme se dostali ke schodům na verandu. Dveře se před námi bez jediného zvuku otevřely. Pohltila nás hustá tma.

„Tudy,“ řekl Tomášek a vzal mě za ruku.

Pomalu jsem se orientoval. Stáli jsme v pokoji s telefonem, jímž jsme před několika dny dostali výzvu k cestě do Libné za Marií Ferdinandovou, která v té době už nežila.

„Zařiďte se jako doma, hoši,“ ozval se ze tmy Tomáškův hlas. „Ušák jsem zabral já, tak mi na něj nelezte. Pod oknem je kanape a křeslo.“

Zaslechl jsem tiché zachrčení a vzápětí cvaknutí.

„Co je, Jardo?“ zeptal se Tomášek. „Jo, už jsou tady.“ Odmlčel se. „Standa s Vaškem.“ Opět cvaknutí. „Jarda se má nejlíp. Leží si na seně a kouká na hvězdičky.“

„Jestli jsi to ještě nepochopil, máme spojení polním telefonem s hlídkou u sousedů na půdě,“ řekl Standa a z jeho hlasu jsem poznal, že se potichu a nenápadně uložil na gauč.

Venku se rozsvítila světla. Za okny vystoupily siluety stromů a někde se prudce rozštěkal pes. Pokoj se vyloupl ze tmy. Rozhlédl jsem se a našel křeslo. Standa se jak široký tak dlouhý rozvaloval na gauči a šustil pytlíkem s bonbóny. „Chytej,“ řekl a hodil sáček Tomáškovi.

„Dobrá služba, co říkáš?“ zeptal se Tomášek.

„Ujde,“ povídám. „Není nás slyšet ven?“

„Když nebudeš hulákat, tak ne,“ řekl Standa s plnou pusou.

Zmlkli jsme a cucali bonbóny. Mlčení se protahovalo. Je trochu nezvyklý pocit sedět v cizím temném pokoji, čekat a nevědět, co se stane, a jestli se vůbec něco stane.

Dojedli jsme cukrátka, zmizela i čokoláda a pokoj zalehlo ničím nerušené ticho.

Dlouho se nic nedělo, až pojednou se naprosto neočekávaně ozval zvuk, o jehož významu se nedalo pochybovat. „Nechrápej,“ povídám.

Standa sebou trhl. „Já nespím,“ bránil se, ale jazyk ho nechtěl poslouchat. „Já všecko slyším.“

„Po půlnoci si stejně na střídačku zdřímneme,“ řekl Tomášek. „Nemá cenu, abychom byli všichni vzhůru.“

Podíval jsem se na hodinky. Ukazovaly čtvrt na dvanáct. „Jsme tu skoro půldruhé hodiny,“ povídám.

„Nemůžeš chvilku mlčet?“ bručel Standa otráveně.

„Jakpak je asi daleko podplukovník,“ vzpomněl jsem si.

„Nedáš člověku chvilku pokoj. Jak by mohl být daleko? Můžeš si tam zavolat, ne?“ Vstal, vydal se do temného kouta, vrazil do stolku a zaklel.

„Tiše,“ sykl Tomášek.

Standa v koutě něčím šramotil. „Kde máš, k sakru, ten telefon?“

„Pod polštářem.“

Slyšel jsem, jak Standa šátrá po číselníku, odpočítává otvory a pomalu vytáčí číslo. „Vlček,“ ohlásil se. „Ne, nic,“ řekl potom. „Jsme tu asi zase zbytečně.“ Zmlkl, ale najednou skoro vykřikl a ospalost z jeho hlasu zmizela. „To je teda výkon.“ Pak dlouho poslouchal, spokojeně pobrukoval, poděkoval a položil sluchátko.

„Přikrej to,“ řekl Tomášek. „Vždycky, jak to znenadání zazvoní, div hlavou neprorazím strop.“

„Tak si to představte.“ Standa zamířil ke gauči. „Starý to skončil.“

„Hezky od začátku,“ řekl Tomášek.

Standa se uložil a dal si ruce pod hlavu. „Když přivezli Damka, podplukovník si na něj dupl a on se položil.“

Tomášek ztrácel trpělivost. „Nenapínej, člověče.“

„Jen klid,“ řekl Standa spokojeně. „Pak si vzal do parády Damkovou. Prý na ní bylo vidět, že má přece jenom nahnáno. Ten motocyklista Vanich se taky neměl k řeči, a tak si je podplukovník shromáždil všechny tři a vykonal na ně nedovolený nátlak.“

„No – no,“ řekl Tomášek.

„Přečetl jim úryvky protokolů a zpráv, týkající se smrti Gustava Ferdinanda, střílení v Krakově, jedu v čaji a rychlého konce skupiny ve Varšavě i v Moskvě. Pak jim trochu promluvil do duše a nastínil jim, co asi čeká zbylé agenty nebo ty, které by za hranicemi mohli pokládat za Ferdinandovy lidi. Řekl, že jsou teď těm, pro které Gordon dělal, nejen nepotřební, ale naopak nebezpeční, a přestože je organizace prakticky v troskách, najdou si cestu, jak odstranit i její zbytky.“

„Což je fakt,“ souhlasil Tomášek.

„Damkovou to prý otřáslo. Honem prohlašovala, že o všech těch záležitostech neměla tušení. Stála jenom modelem, jak tomu říká, a nakonec přiznala i své slušně honorované styky s cizinci. Podplukovník soudí, že tentokrát už mluvila pravdu, ale pro jistotu si ji ještě nechal u nás.

Damek se hanbou a rozčilením rozplakal a naříkal po celou dobu výslechů. Bránil se Ferdinandovu naléhání, ale Ferdinand na něj vytáhl argument, který měl váhu. Damek před několika lety zpronevěřil v podniku nějaké peníze, podařilo se mu to zamaskovat, ale Ferdinand se to dověděl a vyhrožoval. Damek nařkl svou milovanou ženu, že to Ferdinandovi řekla ona, aby ho společně donutili kývnout.“

„Tak teda žádná špionáž,“ ozval se ze tmy Tomáškův hlas.

„Jen počkej. Damka zachránila jenom Ferdinandova smrt. Tvrdí, že se zatím nezapletl, ale připouští, že k tomu neměl daleko. Uvažoval prý o sebevraždě.“

„To nejlepší podle staré zásady na konec,“ povídám. „Začni o Vanichovi.“

„Ten je opravdu nejzajímavější. Zastával funkci jakési pravé ruky, Ferdinandova sekretáře a Ferdinand se s ním před ostatními nechlubil. Prý také pomáhal vyhledávat nové krásky, občas jim dělal něco jako pasáka, ale jeho hlavní úkoly byly důležitější a dotýkají se pochopitelně bezpečnosti státu. Tehdy, když jsme se s ním prvně setkali, šel Černého varovat.“

„A Zamastil?“

„Se Zamastilem je to trochu divné. Prý se v té společnosti nezúčastnil ničím jiným než hanlivými články a dnes večer se najednou ztratil. Zatím ho ještě nenašli a lidem, kteří ho měli hlídat, myje podplukovník hlavu.“

„Proč by utíkal, když mu tak dalece nic nehrozí?“

„Asi neví, že mu tak dalece nic nehrozí. Nebo možná naopak nevíme my, jestli mu něco nehrozí. Ferdinand třeba Vanicha o všech svých záležitostech neinformoval, s tím musíme počítat.“

„Poslouchejte, nestraší tu občas právě Zamastil?“ zeptal se Tomášek.

„Možné to je,“ připustil Standa. „Starý se Vanicha na tuhle věc ptal, ale ten tvrdí, že neví. Nemá prý tušení, kdo zabil Marii Ferdinandovou, ani kdo se sem pokoušel vniknout. Smrt Ferdinandové ho překvapila.“

„Takže ji mohl zabít docela klidně on sám,“ povídám. „Něco jiného je přiznat se k sebehorším špinavostem a něco jiného k vraždě. Tolik ho zase asi podplukovník nevystrašil.“

„I vystrašil,“ řekl Standa. „Div prý neprosil, aby ho nepouštěli ven. Bojí se, aby to s ním nedopadlo jako s Ferdinandem. Stejně prý se už třásl strachy, když se po Ferdinandově smrti všecko začalo drolit.“

„Dobře,“ povídám. „Ale různé okolnosti svědčí proti němu. Má motorku, obcházel kolem bytu Černého, znal Marii Ferdinandovou a mohl ji navštívit…“

„Navštívit ji mohli všichni. Moučka, Zemánek, Černý Loucký.“

„Jak si tihle pánové podle Vanicha stojí?“

„Černý nám řekl pravdu. Zabýval se jenom těmi svými prasečinkami a snažil se užít si se slečnami co nejvíc potěšení. Loucký je v tom i s ušima. Ferdinand mu půjčené peníze odpustil, ale žádal na něm protislužbu. Loucký je na korunu jako čert na hříšnou duši a byl rád, že si může dluh odsloužit, jenomže jak se chytil za drápek, Ferdinand ho už nepustil. Měl požadavky, které jsme předpokládali. Zprávy z chemiček. Loucký mu nosil vzorky všelijakých chemikálií, zakresloval plánky nových provozů, hlásil mu, co se kde vyrábí, a nevím co všechno, ale on už nám to dopodrobna poví. Jeli si pro něj, a teď už ho bude mít podplukovník u sebe.“

„Jeho žena o něčem věděla?“

„Asi ne, nebo jenom málo. A jejich příbuzný, vrchní rada Zemánek, vůbec nic. Ferdinand prý o něm říkal, že má paralýzu a k ničemu není.“

„A Moučka?“

„Moučka se veze. Podrobnosti nevím, ale je to něco takového, z čeho jsme ho podezřívali a co nám sám naznačil. Sloužil Ferdinandovi z obav o dceru. Dodával mu zprávy z geologického průzkumu a zdá se, že se v poslední době bouřil. Vanich říká, že Ferdinand uvažoval, co s ním. Podplukovník zatím ještě čeká, až mu ho přivedou.“

„Ještě zbývá Čížek,“ povídám.

„Čistý jako lilie.“

Chvíli jsem o tom všem uvažoval. Jak celá věc vypadala ještě odpoledne záhadně, a jak se ve chvilce vyjasnila. Ale vyjasnila se opravdu? Řekl Vanich všecko? A věděl všecko? Podle toho, co nám bylo o Gustavu Ferdinandovi známo, bych řekl, že se se vším nesvěřoval, že existovaly některé záležitosti, o kterých nevěděl nikdo, jenom on sám. A ty se nám už asi těžko podaří objasnit.

„Kdo teda potom vlastně zabil Ferdinandovou?“ přerušil Tomášek mlčení. „A proč?“

„To se asi můžeme dovědět jedině tady.“ Standa hlasitě zívl. „Jestli dnes odpoledne nepoplašil sousedovy slepice někdo, kdo šel náhodou kolem… Ferdinandová podle Vanicha o Ferdinandových spádech věděla, ale nespolupracovala s ním, naopak se bála, aby pro to, co ví, nepřišla o krk. Ty šperky v krabici s vánočními ozdobami, to byla jen obyčejná opatrnost staré ženské, ale ten šifrovaný dokument Ferdinandovi pravděpodobně kdysi ukradla, aby proti němu měla pro případ potřeby nějakou zbraň. Ferdinand se prý dlouho děsil, co se s tím papírem stalo. A tak si na rozluštění smrti té staré paní asi ještě počkáme.“

„Nakonec se objeví někdo nový, o kom nevěděl ani Vanich,“ řekl Tomášek.

Standa zíval skoro bez přestávky. „Víte co?“ řekl s otevřenými ústy. „Já si zdřímnu. Za hodinu mě probuďte. Do rána je dlouho a tímhle povídáním na nic nového stejné nepřijdeme.“ Otočil se ke zdi.

„Zdřímni si taky,“ řekl Tomášek. „Nemá cenu, abychom byli oba vzhůru.“

KAPITOLA XVI

Pohodlně jsem se usadil a natáhl nohy před sebe. Hlavou se mi honily myšlenky a kombinace, pokoušel jsem se vybrat si ze všech těch lidí, kteří se nám v případu vyskytli a jejíchž úlohy se nám pomalu vyjasňovaly, možného vraha Marie Ferdinandové, ale důkazy a podezření přebíhaly od jednoho k druhému jako ručička pokažené nádražní váhy a ne a ne se někde zastavit. Je pravda, některé osoby se zdají mimo podezření, ale výslechy někdy neočekávaně přinesou úplně nová a překvapující fakta. Dovíme se něco, až se ráno sejdeme s podplukovníkem?

Pomalu mě zmáhal spánek, tížila mě víčka a vzdáleně jsem si uvědomoval, jak mi hlava padá na prsa. Vtom krátce zachrčel bzučák polního telefonu. Pochrupování z gauče naráz ustalo.

Tomášek vzdychl a natáhl ruku. „Co máš, Jardo. Je ti dlouhá chvíle?“ Najednou se prudce pohnul a péra ušáku zaskřípěla. „Dobře,“ řekl skoro šeptem. „Zůstaň na drátě a hlas mi, co vidíš.“ Poposedl a přitáhl si přístroj blíž k noze. „Někdo tu je,“ řekl k nám. „Krčí se za plotem u lesa a něco tam provádí.“

Standa se posadil a pomalu spouštěl nohy na zem.

V očích se mu zaleskl odraz světel z ulice.

„Prolézá plotem,“ řekl Tomášek. „Teď sedí na bobku za plotem a kouká sem.“

Standa vstal.

„Postav se za knihovnu vedle dveří,“ řekl mu Tomášek. „Nad ní najdeš vypínač. Až vejde dovnitř, rozsviť. Já se skrčím za ušák a ty, Václave, se schovej za dveře vedlejšího pokoje. Jarda sleze dolů a zajistí nás zvenku.“

Tiše jsme se přemístili. Tomášek vytáčel číslo na státním telefonu. „Někdo je na zahradě,“ hlásil šeptem. „Můžete vyrazit.“

Stál jsem za rámem dveří a v slabém odraženém světle jsem viděl Standu, krčícího se za knihovnou. Tomášek klečel za ušákem, mezi koleny svíral polní telefon a ramenem si přidržoval sluchátko. „Plíží se zahradou,“ šeptal. „Teď se zastavil. Stojí ve stínu a větří. Jarda ho nemůže pořádně rozeznat.“

Pocítil jsem napětí. S kým se za okamžik sejdeme? Známe ho, nebo to bude někdo nový?

„Co dělá?“ zaslechl jsem Standův šepot.

„Co dělá?“ opakoval Tomášek do sluchátka. Poslouchal. „Nic,“ řekl. „Krčí se u křoví a nehýbá se.“

„Vidíš na dveře, Vašku?“ dotazoval se Standa.

„Vidím,“ povídám. „Jak bude za nimi, zamávám.“

„Už jde,“ ozval se Tomášek. „Přeběhl volné prostranství a zmizel na zadní verandě.“

Standa se pohnul a v ruce se mu matně zaleskla pistole. Sáhl jsem do kapsy.

Do ticha se ozvalo slabé cinknutí. Přicházelo dveřmi do předsíně, vedle kterých stála knihovna. Někdo se dobýval dovnitř.

„Polez dolů,“ zaslechl jsem slabounký šepot. Tomášek opatrně položil sluchátko a přisunul přístroj k nohám ušáku.

V předsíni dopadl na dlaždice úlomek skla. Slabý zvuk zazněl v tichu, jako by se vysypala celá okenní tabule. Vzápětí cvakl zámek, vrzly dveře a tichý šelest nám prozradil, že neznámý vstoupil do předsíně. Pak všecky zvuky ustaly.

Stáhl jsem se dál do vedlejší místnosti, tak abych škvírou viděl na dveře, jimiž musel přijít, a na Standu za knihovnou. Napínal jsem oči i sluch, až mi začalo zvonit v uších. Polkl jsem. Všechny své pohyby jsem vnímal velmi jasně, ale jaksi vzdáleně, a moje pozornost se upínala jenom ke dveřím, za kterými někdo stál. Napadlo mě, jestli ta věc, pro kterou si už podruhé přišel, skutečně není v předsíni, jak jsme se původně domnívali.

Tomášek, skrčený za ušákem, neviděl na dveře a máváním se dotazoval, co se děje. Trochu jsem postoupil, vyklonil se a zvedl ruku, a v tom okamžiku se výplně z matného skla na dveřích do předsíně zatemnily. Někdo stál těsně za nimi a přilehl na ně celým tělem.

Zamával jsem rukou. Standova paže se vztáhla k vypínači a vzápětí klesla. Nacvičoval si pohyb, který za chvilku provede, a na němž závisí úspěch našeho vystoupení.

Černá klika, v matném přítmí na bíle natřených dveřích jasně viditelná, se pomalu pohnula, zastavila se a pak její volný konec klesl šikmo dolů. Slyšel jsem svůj dech a otevřel jsem ústa. Klika se zvedla do vodorovné polohy a dveře se počaly pozvolna, sotva znatelně pohybovat. Mezi nimi a rámem se objevil černý stín a milimetr po milimetru se rozšiřoval. Pojednou pohyb ustal. Zvenku dolehlo do temného pokoje rachocení motocyklu a rychle se přibližovalo. Zaťal jsem zuby. Naši to nemohli být. Jestli jsou tu někde okolo, přicházejí tiše.

Rachot sílil. Zdálo se mi, že předměty v temném pokoji přede mnou poskakují. Místností šlehlo světlo. Motocykl přejel kolem a nesníženou rychlostí se vzdaloval.

Mezera se počala znovu rozšiřovat, až zabrala polovinu šířky dveří. Na tmavém pozadí se mihl sotva znatelný stín. Člověk, který tu stál za dveřmi, se díval dovnitř, naslouchal a snažil se postřehnout i tu nejmenší známku nebezpečí. Pak se na světlejším místě prahu objevila špička boty a krátce nato druhá. Temná postava vklouzla do pokoje, znovu se zastavila a za okamžik se o krok posunula vpřed. Na podlahu dopadl kužel světla, zatřásl se a přejel po stěnách. Ze tmy okamžitě vystoupil tmavý nábytek, několik obrazů, ušák a na stolku v rohu se zaleskl telefonní přístroj, napolo zakrytý polštářem.

Nad knihovnou se mihla Standova ruka. Pokojem zazářilo jasné světlo několikaramenného lustru. Vtom zaduněl výstřel, ohlušil mě, vzápětí druhý, ozval se ostrý výkřik, Standa se předklonil, pomalu, pomaloučku se sesouval a náhle padl na obličej.

Hleděl jsem do ustrašené, křečovitě stažené Moučkovy tváře. Držel se za pravé rameno, kam ho zasáhla střela z Tomáškovy zbraně, a na koberci před ním ležela pistole. Rychle jsem ji zvedl.

Jarda rozrazil pootevřené dveře z předsíně a v mžiku obhlédl situaci. Sevřel Moučkovi paži, a Moučka zaúpěl. Prsty levé ruky, zaťaté do rukávu, se mu barvily krví.

Přiskočil jsem ke Standovi. Ležel tak, jak padl, a nehýbal se. S Tomáškovou pomocí jsem ho opatrně obrátil na záda.

„Střelil ho do břicha,“ řekl Tomášek ustrnule.

„Já jsem nechtěl,“ breptal sotva slyšitelně Moučka, a několikrát to opakoval, jako by nevnímal smysl. „To samo – jak jsem se lekl…“

„Drž hubu,“ utrhl se na něj Jarda a čekal jsem, že se na Moučku vrhne.

Přiklekl jsem a rozepjal Standovi sako, uvolnil kalhoty a vysoukal košili. Těsně pod žaludečním důlkem červeně mo malý, ošklivý otvor. Věděl jsem, že takové rány jsou nejnebezpečnější, a v té chvíli jsem k Moučkovi pocítil nenávist, a zároveň i k lidem, kteří ho dovedli až na toto místo.

Venku na pěšině zadupaly kroky a pokoj se v mžiku zaplnil. Podplukovník se ke mně sklonil. „Sakra,“ řekl se zaťatými zuby. „Co jste to tu vyváděli?“

Několik mužů opatrně ukládalo Standu na hrubou přikrývku.

„Držel pistoli v ruce a hned střílel,“ řekl Tomášek.

Podplukovník obešel Moučku, který se nehýbal z místa, a podíval se mu zblízka do obličeje. Moučka se třásl jako v horečce a vytřeštěně hleděl na svou zkrvavenou ruku. „Já jsem nechtěl… Já jsem nechtěl…“ blábolil.

Muži vynášeli Standu ze dveří.

„Někam ho posaďte a zatím mu to trochu zavažte,“ vrčel podplukovník. „Musí mluvit.“

A Moučka mluvil. Když jsme k němu prvně se Standou přišli, nevypravoval se na pivo, jak tvrdil, ale naopak, právě se vrátil z Libně, kde zabil Marii Ferdinandovou.

Musel jsem dodatečně a proti své vůli obdivovat odolnost a vnitřní sílu toho nepatrného roztřeseného člověka, který měl za sebou vraždu, v plánu vloupání, a přitom s námi sice roztržitě, ale přece jen celkem souvisle mluvil a dovedl se nám postavit.

Pokusil se vniknout do vily, ale vyplašili ho. Bylo mu jasné, že nás vloupání vyburcuje a že si je logicky spojíme s Ferdinandovou činností. Sami jsme mu vlastně řekli, že o ní víme. Napadlo ho, jak se nás zbavit a zároveň získat čas. Jel znovu do Libně, kde ležela jeho oběť, pustil plyn, zavolal nás a v skrytu přihlížel našemu příjezdu. Své chyby si uvědomil až dodatečně. Nemohl v těch chvílích rozumně uvažovat. Když jsem si teď uvědomil jeho tehdejší duševní rozpoložení, vůbec jsem se tomu nedivil. Jednal jen podle okamžitých nápadů. Vrátil se domů těsně před naším druhým příjezdem, motorku zaparkoval za rohem a sotva se stačil svléct do pyžama.

„Proč jste to všechno dělal?“ dotazoval se ho podplukovník. „Musel jste přece vědět, že už je s vámi konec.“

Moučka, zhroucený na židli, se všemi silami bránil mdlobě a co chvíli žádal o vodu. Roztřásala ho horečka, museli jsme však z něho dostat všechno, co ví. Ihned, ještě dnes večer. Nevěděli jsme, jestli neexistuje ještě někdo jiný, kdo zatím ušel naší pozornosti, i když všichni vyslýchaní dosud tvrdili, že ne.

„To všechno kvůli Janě,“ drmolil Moučka sotva slyšitelně. „Ferdinand mi při každé příležitosti vyhrožoval, že ji zničí. Jakmile zjistí, že jsem ho nějak podvedl, nebo jestli se mu něco stane, Jana zmizí. Je to prý tak zařízeno a mohu se spolehnout, že to tak dopadne.“

„Vy jste mu, člověče, věřil?“

„Věřil,“ šeptl Moučka. „Vy jste ho neznali. Když tvrdil, že se Janě stane něco zlého, určitě to tak bylo.“

„Co jste vlastně hledal?“

„Zprávy, které jsem Ferdinandovi odevzdával. Nutil mě, abych je psal rukou, ne strojem. Chtěl si mě pojistit, abych ho musel poslouchat… Bál jsem se, že je u něho najdete a zjistíte, že je to můj rukopis…“

„Proto jste zabil Ferdinandovou?“

Z Moučky se lil pot. Nesnažil se ho utírat, kapička mu vždycky chvíli visela na konci nosu a pak ukápla na zem. „Proto ne. To bylo kvůli Janě.“

„Jak to? Copak Ferdinandová o tom všem věděla?“

„Ne… Asi ne. Ale když jsem ji odpoledne potkal, říkala mi, že se Ferdinand zabil a že si nese nějaké věci, které jí v nemocnici dali. Napadlo mě, že by mezi nimi mohla být ukryta adresa, na kterou posílal zprávy… Že ji nosil někde u sebe, třeba v botě nebo tak… Nechtěla mi ty věci dát…“

„Člověče, to jste vážně tak naivní?“ zeptal se podplukovník nevěřícně.

Moučka vůčihledně ztrácel poslední zbytky sil a bolestivě stahoval obličej.

„Bylo to kvůli Janě,“ opakoval. „Potřeboval jsem najít tu adresu a napsat jim, že za nic nemohu, aby Janě nic nedělali…, třeba jim slíbit, že budu pracovat místo Ferdinanda… Je to moje jediné dítě… Nikoho jiného na světě nemám…“ Počal se nápadně naklánět.

„Ještě nám řekněte, jak jste se večer dostal z domu,“ zeptal se spěšně podplukovník.

„Sklepem… Pro všechny tři domy našeho bloku je jedna prádelna a sklepy jsou spojeny chodbou… Vyšel jsem třetím domem…“

Tomášek s Krupkou ho museli skoro vynést, a já jsem ani tolik nelitoval Moučku, jako lidi, kteří ho měli hlídat, neuhlídali a způsobili tak vlastně Standovo zranění.

Podplukovník se díval za skupinou, pomalu vycházející ze dveří, a vrtěl hlavou. „Zabije pro hloupou, neopodstatněnou domněnku…“

Jeho pohled se zastavil na koberci se zasychající temnou skvrnou a pak se otočil ke mně.

„Běž domů, Václave,“ řekl. „Jsi po cestě a máš toho dost…“

„A vy?“

Vtom zazvonil telefon. Podplukovník vytrhl sluchátko z vidlice.

„Ti doktoři nejsou k ničemu,“ řekl a pomalu zavěsil. „Buď nechtějí mluvit jasně, nebo ničemu nerozumějí. Kulka projela břišní dutinou a zasáhla páteř. Stav zraněného se prý nepatrně zlepšil, nebezpečí však trvá. Co je tohle za řeč?“

Neodpověděl jsem. Neměl jsem co.