Věra Němotová

Vrah a srdcová dáma

1

Anna pohlédla podezíravě dolů na své ruce a zamračila se.

„Co jsem tu chtěla?“ optala se zadumaně. „Proč jsem šla do koupelny?“

Tomáš, který seděl v křesle a četl noviny, vrhl na svou ženu vlídný záblesk svých brýlí. „Přemýšlej o tom, drahoušku, a neukvap se. Myslím, aby ses třeba unáhleně neumyla a pak zjistila, žes chtěla udělat něco jiného.“

Anna zavrtěla hlavou. „Nechtěla jsem se umýt.“

„Kdo by chtěl?“ řekl Tom, který právě vcházel do dveří. Bylo mu osmnáct a měřil metr devadesát. Zařval a vrhl se do volného křesla.

„Ty nechceš nikdy,“ řekla jedovatě Edita, která vešla za ním a na kterou zbyla už jen židle.

„Kolik vás sem, proboha, ještě vleze?“ optala se Anna chladně. „Toto, měly být druhé líbánky, moje a Tomáše. Místo toho s sebou taháme procesí.“

„Jsem tvé dítě,“ řekl přísně Tom, vstal, natáhl se pro pomeranč a padl zpátky do křesla.

„Neumíš si pořádně sednout? Tomáši, řekni mu něco; Vždycky se do křesla skácí. Jak potom může ten nábytek vypadat?“

„Drahoušku, můžeš být ráda, že to nejsou naše křesla,“ řekl mírumilovně Tomáš.

„Vy mě nudíte,“ řekl Tom. „Tohle je hrozné místo. Nic se tu neděje, jen se leze do vody a z vody.“

„A co bys chtěl dělat na Ostrově?“ optala se Edita. Zapálila si cigaretu a natáhla dlouhé nohy před sebe. „Proto sem lidé jezdí, aby lezli do vody a ven.“

„Já,“ řekla Anna zasněně a usedla na opěradlo synova křesla, „já a Tomáš jsme sem jeli pro něco jiného. Pořád vám to opakuji, ale vy jste tupí. My tu slavíme druhé líbánky.“

„Já jsem to nepoznala. Nikdo by to nepoznal,“ řekla Edita. „Tomáš pořád čte noviny. Ale možná, že to o svých prvních líbánkách dělal taky.“

„Tomáši! Tome! Proč jí něco neuděláte? Pořád mne uráží.“ Anna zatahala svého syna za krátké mokré kučery. „Zrovna takhle jsi vypadal před osmnácti lety,“ řekla láskyplně. „Když jsem tě vytáhla z vaničky. Jen jsi trochu vyrostl.“

„Ach, bože,“ zaúpěla Edita. „To už mu tenkrát taky rostly fousy?“

„Jsi nechutná“ řekla Anna. „Nechutná stará panna. Někdo by se měl ustrnout a vzít si tě. Snad bys pak byla snesitelnější.“

„Když mě nikdo nechce,“ vzdychla Edita.

Potřásla dlouhými rudými vlasy a protáhla svoje bronzové tělo v bílých bikinách. Byla skoro stejně stará jako Anna, ale vypadala jako dívka a byla jednou z nejhezčích žen všude, kde se objevila.

„Namluvte ji strýci Markovi,“ navrhl Tom.

„To je marné,“ prohlásila Edita. „Ten bídák se vůbec nikdy nebude ženit. Řekl mi to.“

„Ty ses ho ptala?“ řekl Tom se zájmem. Vstal a chytil ji za dlouhé vlasy a zatřásl jimi. „Pojď si hrát na koně. Hyjé!“ \

Edita ho plácla.

„Jdi si hrát na koně se sobě rovnými. My si budeme hrát na něco jiného.“

„Třeba na vraždu,“ navrhl Tom a udělal na ni strašnou grimasu. „Ty budeš jako oběť. A já budu vrah.“

„Vidíš, jak jsi pitomý,“ řekla Edita s převahou. „To přece nikdo neví, kdo bude vrah.“

„Já si na žádnou vraždu nehraju,“ řekla Anna. „Toto jsou mé líbánky. Nikdo to nechápe.“

„Ani Tomáš,“ souhlasila Edita soucitně. „Ach, my ubohé ženy.“

„Poslouchám vás už od rána,“ řekl Tomáš odkládaje noviny. „Nikdo z vás ještě neřekl jednu jedinou rozumnou větu. Čestné slovo.“

„Jsou to jen ženské, tatí.“ řekl Tom shovívavě. „A kromě toho je takové vedro. To vysouší mozek.“

„Ty jsi v tom taky,“ řekl Tomáš přísně. „A ještě jsi drzý na tetičku. My se teď půjdeme vykoupat, že Anno?“

„Já se půjdu koupat?“ optala se Anna nedůvěřivě.

„Ale koupala jsem se od rána už dvakrát. Jsem strašně čistá.“

„To nevadí. Jednou můžeš být strašně čistá. Jen když se to nestane zvykem. Sbohem. A nelezte pořád za námi.“

„Nemůžeme je přece nechat samotné. Pojď, Tome, někdo je musí hlídat,“ řekla Edita.

Jezero bylo azurově modré a třpytilo se oslnivě ve slunci. Vzduch byl žhavý a nebe bylo stejně modré jako jezero. Malá zlatá pláž s pestrými slunečníky a žlutým pískem vyhlížela jako nepravděpodobná reklamní pohlednice.

Ostrov byl spojený s pevninou neschůdnou vlásenkovitou cestou. Cesty se takřka vůbec nepoužívalo, protože přes jezero to bylo daleko pohodlnější. Penzión na Ostrově vedla paní Kavanová, vdova po majorovi. Že byla vdova a po majorovi, se dozvěděl každý, kdo s ní přišel do styku, byť i jen na chvíli. Paní Kavanová vždycky zdůrazňovala, že penzión nevede pro peníze, ale protože ji to baví. A celkem se tomu dalo na padesát procent věřit. Bez penziónu by byla osamělou starou paní, kdežto takhle byla důležitá a hlavně přišla mezi lidi. To byl její živel a látka, kterou v sezóně nasbírala, jí bohatě stačila na dlouhé zimní večery. Provoz hravě obstarala s kuchařkou a jednou pomocnicí. Spojení s pobřežím obstarával nevrlý starý chlapík, který jezdil s motorovým člunem pro hosty a vozil je přes záliv do kina a do divadla s neměnnou neochotou. Anna ho pamatovala ze svých prvních líbánek a tvrdila, že už tehdy byl stejně starý a protivný.

Letos byli na Ostrově manželé Srbovi s Tomem, Annina dlouholetá přítelkyně Edita, Annin bratr Marek, který vždycky trávil dovolenou se sestřinou rodinou, paní Ainarová s dcerou Kateřinou, slečna Donátová, která byla povoláním ošetřovatelka a jezdila na Ostrov už několik let a byla paní Kavanové velmi prospěšná svými znalostmi o revmatismu, a konečně doktor Jindřich, který byl jak se zdálo vědec, jenže nikdo nevěděl, kterou vědou se obírá.

Odpolední loď měla přivést posledního návštěvníka, o němž se vědělo pouze to, že se jmenuje Robinson.

V této chvíli byli na pláži hosté všichni.

Paní Ainarová ležela na nejlepším lehátku a pod nejlepším slunečníkem a jako obvykle trpěla. Paní Ainarová trpěla chronicky, ne však chorobou. Trpěla buď vedrem, nebo zimou, novinami ze světa a hlavně ovšem svou dcerou Kateřinou. Kateřině bylo sedmnáct, měla hubený hnědý obličej s trochu šikmýma zelenýma očima a slibovala vyvinout se v příštích letech v zajímavou krásku. Teď ale měla příliš dlouhé ruce a příliš dlouhé nohy, nosila úplně rovné dlouhé plavé vlasy, které jí ustavičně padaly do obličeje a byly příčinou jednoho z největších utrpení její matky – a z celého srdce opovrhovala všemi obyvateli Ostrova. Kateřina chtěla být herečkou, tanečnicí, spisovatelkou a někdy prodavačkou v parfumerii. Místo toho chodila do školy a o prázdninách provázela svou matku z lázní do lázní, čímž opovrhovala ještě víc než vším ostatním.

Když se objevila Edita a vrhla se do vln jako vichřice a v patách za ní Tom a oba nadělali tak příšerný rámus a pokropili široko daleko všechno kolem, Kateřina zahrabaná v písku cítila, že je přímo nenávidí. Edita jí byla ještě protivnější než kdo jiný. Byla to úplně stará ženská oproti Kateřininým sedmnácti letům. Nicméně byla tak štíhlá a elegantní, že všichni muži viděli prostě jen ji. Anna, i když byla hezká a štíhlá, byla přece jen matkou dospělého syna. Ale Edita se podle Kateřiny tvářila, jako by jí patřil svět, zkrátka jako by měla právo na totéž co Kateřina, právo, které má přece jen Mládí!

A ten kluk Srbů s ní vyváděl, jako by ho nenapadlo, že by mohla být pomalu jeho matkou.

Kateřina se otočila v písku a podívala se na Marka, zda také sleduje Editu, ale ten se díval někam přes záliv a nevšímal si nikoho. Byl neobyčejně hezký, vysoký a opálený, byl úspěšným architektem a dosáhl právě věku, který ho činil přitažlivým pro ženy každého věku. Bohužel, byl tak diskrétní, že ani Anna nevěděla o jeho soukromém životě nic. Už dávno se vzdala myšlenky ho oženit, i když ji to stále mrzelo.

Doktor Jindřich seděl ve stínu a vědecky se opaloval po kouskách. Doháněl Annu k šílenství tím, že vždycky odpověděl až za půl hodiny na to, co se ptala, jako by v duchu studoval každé slovo a podroboval je vědecké kritice, ale výsledek býval překvapivě chudý.

Paní Ainarová chvíli mlčky trpěla kravál, který Edita s Tomem dělali, a pak se ozvala.

„Kateřino, má milá, pojď mi posunout lehátko. Kousek dál snad nebudu panu Tomovi tolik vadit.“

Mluvila pouze o Tomovi, protože o Editě se jí protivilo i jen mluvit. Shodně s Kateřinou – a byla to skoro jediná věc, ve které se s Kateřinou shodla – soudila, že nikdo v Editině věku nemá právo vyhlížet jako ona. Ona sama, ačkoli byla jen o několik let starší, byla hubená, měla řídké vlasy a plno vrásek.

Edita přestala vyvádět s Tomem a usedla mezi doktora Jindřicha a Marka a natáhla ruku.

„Dá mi někdo z vás cigaretu? Jsem tak mokrá, že si své nemohu vzít.“

Marek se na ni usmál a zapálil jí, ale pak se zase zahleděl přes záliv a bezděčná malá vráska mu naskočila mezi obočím.

Paní Kavanová, upravená, baculatá, celá v černém, se objevila ve skleněných dveřích a přelétla skupinu na pláži schvalujícím pohledem.

„Budete si přát přesnídávku dovnitř nebo na pláž?“ optala se přívětivě. Byl to zavedený rituál. Vždycky se tak ptala a podle pravidel dávno zavedené hry společnost sborem odpověděla: „Dovnitř.“

Nikdo ve skutečnosti nikdy nechtěl dovnitř, ale paní Kavanová měla jen jednu pomocnici. Byla to dost šikovná mladá dívka z městečka, ale jak paní Kavanová správně říkala, nikdo po ní nemohl chtít víc, než dokázala.

Co by se asi stalo, kdybych jednou řekla, že chci jídlo na pláž, bouřila se Kateřina, vláčejíc se neochotně za ostatními. Odhrnula si pramen plavých vlasů z očí a klopýtla o doktora Jindřicha, který se neočekávaně zastavil.

„Neměla byste tolik kouřit,“ řekl důrazně.

Několik vteřin se na něho všichni dívali, pak Anna padla do písku, jelikož se zdálo, že dostala křeč, a Tomáš s Tomem jí pomáhali vstát. Marek šel dál dovnitř a Edita vážně přikývla.

„To jste říkal mně, že? Ale dobře, že jste mi připomněl, už jsem dlouho nekouřila.“

Vhrnuli se dovnitř do chladné haly. Byla dlážděna světle zelenými dlaždicemi a všude kvetlo plno květin. Skleněné dveře i okna byly do široka otevřeny, takže průsvitné záclony poletovaly v mírném vánku.

Slečna Donátová přišla dolů do haly dřevěným schodištěm z prvního patra, ale byla mezi nimi najednou tak přirozeně, že si toho nikdo ani nevšiml. Anna by byla přiběhla, Edita by se podle nálady buď vřítila, nebo sešla se schodů jako královna a Kateřina by byla sjela dolů. Ale slečna Donátová dělala všechno tak přirozeně a střízlivě, jak přirozená a střízlivá byla sama. Bylo jí asi osmadvacet let, nebyla ani krásná, ani ošklivá, ale měla milý obličej s jasnýma šedýma očima a pěknými ústy.

„Telefonovali, že pan Robinson přijede od poledního vlaku,“ oznámila paní Kavanová. „Vzala jsem telefon, když jste byla venku.“

V té chvíli se k městu blížil vlak. Pan Robinson přijížděl na Ostrov. A zároveň s ním přijížděla na Ostrov smrt a hrůza, úzkost a strach. Ale nikdo o tom nevěděl.

2

Venku se náhle zatáhlo. Tomáš s Markem, kteří byli novému návštěvníkovi naproti, se vrátili sami. Pan Robinson nepřijel.

„Přijde bouřka,“ oznamoval Tomáš usedaje ke stolu.

„Já to nemohu pochopit,“ prohlásila paní Kavanová. Seděla u stolu se Srbovými, protože vždycky jídávala se svými hosty. „Ještě nikdy, opravdu se nepamatuji, že by byl nějaký host nepřišel, když byl ohlášen. Opravdu telefonovali, že přijede od poledního vlaku?“

„Ovšem,“ řekla slečna Donátová. „Nedělejte si s tím starosti, paní Kavanová. Pravděpodobně se někde zdržel a přijede později.“

„Tříska bude tak nevrlý, když bude muset jet znovu k vlaku,“ vzdychla paní Kavanová. „Je to s ním i tak těžké. Konečně má už léta, jak můj drahý manžel říkával. Můj manžel byl major a nedisciplinovanost prostě nesnášel. Nevím, jak to mám teď s Třískou udělat.“

„Zařídím to s ním,“ navrhla slečna Donátová.

„Nebo může doplavat,“ navrhl Tom. „Pan Robinson totiž. Není to tak daleko,.“

„Můžeme mu jet s motorkou naproti sami,“ ozval se Marek. „Já a Tomáš.“

Přišla pomocnice odklidit nádobí a hosté začali odcházet.

V hale zůstali za chvíli jen Kateřina a Tom.

„Proč si nejdeš lehnout?“ optal se Tom.

„Nechce se mi spát,“ odsekla Kateřina. Vstala a vyhlédla otevřenými dveřmi do olověného vzduchu venku. „Bože, tady je ale otrava!“

Tom se k ní přiblížil a se zájmem jí navrhl:

„Nechceš si třeba zaplachtit?“

„Teď?“ zašeptala Kateřina. Váhala, ale zároveň se jí zmocňovalo šťastné vzrušení. „Pojďme,“ vyhrkla.

Vyběhli skleněnými dveřmi ven, ruku v ruce.

Ve svém pokoji Anna svlékla plavky a vrhla se nahá na postel.

„To je horko“ zamumlala a zadívala se přivřenýma očima na Tomáše, který se zastavil v nohách postele a s úsměvem se na ni díval. Anna vztáhla ruce a stáhla ho k sobě.

„Pamatuješ se, miláčku? Tehdy jsme měli právě tenhle pokoj. Je to jako tenkrát, viď?“

„Lepší,“ řekl Tomáš něžně. Přivinul ji k sobě.

Edita ve svém pokoji šla rovnou k umyvadlu, napustila si studenou vodu a ochlazovala si obličej. Bylo jí hrozně nevolno. Ve spáncích jí krátce a trhavě bušilo. Cítila hrozný strach, že dostane zase svou strašnou migrénu. Jenom to ne, právě teď! Ale co na tom konečně záleželo? Záleželo vůbec ještě na něčem? Ani si neosušila obličej a tak jak byla, šla k zrcadlu. Zadívala se na sebe hořce a kriticky. Její tělo bylo krásné. Muka hladu a neúprosné disciplíny ji udržela pevné a štíhlé údy, útlý pas a hladké hrdlo. Ale obličej – ušklíbla se na sebe, kapky na tvářích vypadaly jako slzy. Takhle budu vypadat, až budu opravdu stará, pomyslela si. No, a co na tom. Teď už je to jedno. Otočila se od zrcadla, ulehla na postel a přikryla si hlavu polštářem.

Doktor Jindřich se nejdříve osprchoval. Trochu se tím osvěžil a stoupl si k otevřenému oknu, aby ochlazení prodloužil. Vypadalo to, jako by obloha chtěla spadnout na zem, tak těžce a nízko visela nad zemí. Zahlédl Toma a Kateřinu, jak odvazují loďku a potřásl hlavou. Blázni! Mladí, ztřeštění blázni! Všichni v tomto domě byli tak zbrklí. Neměli metodu. Doktor Jindřich udělal několik dechových cvičení, svlékl košili a šortky, pověsil všechno na ramínko, pak si vzal knížku a sáček bonbónů a ulehl. Mlsání byla jeho jediná slabost.

Paní Kavanová dohlédla na děvče v kuchyni a pak šla do svého pokoje, kde se odstrojila s mnohým vzdycháním – nebyla ani tak lehce oblečená, ani tak štíhlá jako její hosté. Trochu se opláchla a pak se usadila ve své staré houpací židli. Pan Robinson jí dělal starosti. Už teď zbyl oběd, na který byl ohlášen a který byl pro něho přichystán. Co bude se svačinou a večeří? A jestliže se zdržel, proč netelefonoval? Kdyby o něm aspoň něco věděla! Kdyby tu byl její drahý muž, neměla by tyhle starosti. Ten dovedl všechno rázně vyřešit. Ach, kdyby…

Paní Kavanová spala.

Slečna Donátová přecházela tiše po svém pokoji. Horko jí nevadilo. Převlékla se do tenkého županu a pověsila šaty na okno. U přístaviště zahlédla Kateřinu a Toma. Ta holčička potřebovala, aby se jí někdo věnoval, a Tom byl ten pravý. Šestnáct let! Slečna Donátová lehce vzdychla a vytáhla ze skříně šaty, které potřebovaly přišít čistý límeček.

Paní Ainarová ulehla hned, jak přišla. Ale nemohla usnout. Nebyla spokojená. A vlastně ani nevěděla, kdy opravdu byla. Kateřina už byla zase pryč a nemohla se jí dovolat. Takové divné, nepřátelské dítě. A vždycky byla taková. Nikdy s ní nic nesvedla. Ovšem, když je člověk s dítětem sám; ale u té ženské, u té Kavanové je to opravdu směšné, jak pořád vykládá o svém drahém manželovi. Kdyby tak znala Roberta! No, dej mu bůh lehké odpočinutí, ale byl to nesnesitelný člověk. Kateřina je celá po něm. Vzhledem i povahou. Byl to blázen, nic jiného než blázen. Ten zápal plic přišel právě včas. Ta ostuda s tou ženskou, ještě teď jí projela žárlivost a vztek jako nůž. Po tolika letech! Nu, jen ona je paní Ainarová a Kateřina jeho jediným dítětem. Bůhví kde to děvče zase je. A nedostane z ní člověk slovo. Dívá se a mlčí, jako Robert. Někdo by měl upozornit paní Srbovou, že ten její chlapec je moc důvěrný s tou její starou přítelkyní.

Usnula také.

V celém domě bylo ticho. Marek ležel a kouřil, poduška pod jeho hlavou byla nesnesitelně horká. Zatracené vedro. Udělal to jen kvůli Anně, že sem jel, byla by se ptala a starala, malá Anna, nejmilejší Andulka; tolik let a jemu se zdála pořád malou sestřičkou s copánky a pusou jako růžové kolečko. Vzdychl, netrpělivě se obrátil, uhasil cigaretu a zapálil si novou. Kdyby už aspoň začalo pršet. Pomyslel s touhou na chladný příval vody, na čistý vlhký vzduch. Kdyby už přišla bouřka! Kdyby to už bylo všechno za ním, zatracená věc, zatracená, ničemná věc…

Na tichém a nepřirozeně klidném jezeře pan Robinson spravoval motor a chvílemi starostlivě vzhlédl k nebi. Bouřka mohla vypuknout každým okamžikem.

Paní Ainarová se probudila ze spánku zalitá potem. Venku bylo téměř tma a jezero zlověstně hučelo. Déšť se spustil tak tiše, že téměř nebyl slyšet, ale horko a napětí nepolevilo.

Paní Ainarová slyšela dole hlasy a rozhodla se sejít do haly. Bála se bouřky a mezi lidmi měla větší pocit jistoty.

Byli tam již téměř všichni. Světlo bylo rozsvíceno, protože venku bylo tma jako v pozdní večer.

Paní Ainarová přelétla zrakem přítomné.

„Kde je Kateřina?“

„Tom tu taky není,“ řekla Anna nepokojně. „Odjeli spolu odpoledne na loďce.“

„Na loďce? V tomhle počasí?“

Paní Ainarová se rozhlédla po přítomných, jako by se byli proti ní spikli.

„Ale jak mohli?“

„Určitě budou co nevidět zpátky. Nejsou přece malé děti,“ řekla slečna Donátová chlácholivě.

V dálce se náhle zablesklo a jako na povel se tichý déšť proměnil v prudký liják.

„Bouřka!“ vykřikla paní Ainarová. „A Kateřina je venku!“

„Jsou tam oba,“ opravil ji mírně Tomáš, ale bylo vidět, že je znepokojen také.

„Snad bychom se mohli jít podívat ven,“ navrhl Marek a slečna Donátová se nabídla, že půjde s nimi a doktor Jindřich také.

Jediná Edita mlčela. Bylo jí hůř než po obědě. Bylo už jisté, že její migréna přijde a strach z ní byl skoro stejně hrozný jako migréna sama; Skoro ani nevnímala, oč jde, dokud se paní Ainarová nezastavila před ní.

„A vy, vy nemáte starost o svého mladého přítele?“ optala se zlým, přeskakujícím hlasem.

Editě bušilo ve spáncích. Její napjaté nervy toto nesmyslné napadení tak rozjitřilo, že jí to vyrazilo dech, a na okamžik nepříčetně zatoužila tu ženskou uhodit. Vzpamatovala se s veškerým úsilím.

„Můj mladý přítel se o sebe postará sám. I o vaši dcerušku,“ dodala jedovatě.

„Co je?“ optala se Anna.

„To váš syn,“ vybuchla paní Ainarová, „vylákal mé dítě do té bouřky.“ Její hlas zněl hystericky.

Rychle se blížil Marek, slečna Donátová z druhé strany zároveň s ním.

„Uklidněte se, prosím,“ řekla svým mírným hlasem, pokládajíc ruku na rameno paní Ainarové, ale ta ji divoce setřásla.

„Jak se mám uklidnit, když ten nezodpovědný mladík vytáhl moje děvče do toho počasí!“

„Ona šla dobrovolně,“ řekl doktor Jindřich. „Viděl jsem je z okna. Smáli se a byli naprosto spokojení.“

Zuřivost paní Ainarové se náhle obrátila proti němu.

Ale než mohla odpovědět, ozvaly se venku rychlé kroky a hlasy.

Ve světle oslnivého blesku stanuly ve dveřích dvě promočené postavy. Mezi nimi, v jejich společné náruči, ležela štíhlá postava v bílých šatech s hlavou bezvládně pokleslou dozadu. S dlouhých černých vlasů kanula voda na podlahu.

„Pojďte sem a pomozte nám,“ řekl Tom bez dechu.

Kateřina prudce oddechujíc se namáhala udržet tíhu bezvládného těla mezi nimi.

Všichni se k nim vrhli najednou.

Tomáš byl nejrychlejší. V jednom okamžiku vzal synovi z rukou ženské tělo a pozdvihl je k sobě. Okamžik pohlížel na bledý obličej.

„Martina,“ řekl tiše a užasle.

Pak se otočil a opatrně donesl ženu na lehátko.

„Dovolte,“ řekl doktor Jindřich. Poklekl, pozdvihl omdlelé víčko a profesionálním pohybem podržel její zápěstí. „Nic to není, jen mdloba. Za chvíli bude v pořádku.“

Slečna Donátová, naprosto klidná, přišla s velkým ručníkem a začala jemně otírat ženiny mokré údy.

„Vraceli jsme se, když začalo pršet,“ vysvětloval Tom otíraje se ručníkem, který mu slečna Donátová podala. „A pak jsme uviděli loďku, bylo jasné, že s ní není něco v pořádku, ta paní na nás volala, nemohla zvládnout ani plachtu, ani kormidlo. Něco si udělala s rukou. Tak jsme ji vzali do vleku a ona nám při tom omdlela. Řeknu vám, že jsme se nadřeli.“

„Co tě to napadlo, Kateřino,“ zeptala se vysokým hlasem paní Ainarová. „Jak jsi mohla být tak neopatrná a lehkovážná! Umírám tu strachem!“

„Já jsem v pořádku,“ řekla Kateřina. Byla růžová a oči jí zářily. „Neměj strach, máti.“

„Vy dva se běžte rychle převléknout“ řekla Anna klidným hlasem. Stále se ještě nedívala na nikoho z nich, upírajíc jako fascinována oči na bledý obličej ležící ženy. Pozorně klouzala očima po těch dokonalých rysech, po štíhlém těle podivně vyzývavém i v té naprosté nehybnosti. Náhle zdvihla oči a pohlédla na svého bratra, který stál vedle ní a jako ona pohlížel na omdlelou ženu jako fascinován.

„To je Martina Galová, že,“ řekla nikoli jako otázku, ale jako konstatování.

„A-ano, ovšem“ zakoktal Marek. To školácké koktání bylo u něho tak nápadné, že i Edita, která celou dobu seděla se zavřenýma očima, v bledé hrůze ze své migrény, otevřela oči a pohlédla na něho a pak na ležící ženu.

„Ty myslíš ta Martina Galová, maminko?“ optal se Tom, který se rázem ze sebejistého mladého muže stal užaslým chlapcem naplněným posvátnou úctou.

Kateřina pohlédla neklidně z jednoho na druhého.

„Ta Martina Galová? Koho tím myslíte?“

„Copak ty ji neznáš?“ Tom s námahou odvrátil oči ke Kateřině, ale hned je zase otočil zpět. „Vždyť je to naše nejslavnější zpěvačka, byla dlouhá léta v cizině. Musela jsi slyšet její desky, nebo o ní číst. V rádiu zpívá pořád.“

„Herečka?“ řekla ostře paní Ainarová. „Herečka!“

Víc neřekla, ale všem bylo jasné, co tím myslí.

„Ale co s ní uděláme? Do té bouřky nemůže,“ zeptala se paní Kavanová.

„Ubytujte jí místo pana Robinsona,“ navrhl Tom. „Beztoho už dnes nepřijde, ten náš Crusoe.“

„Vavřinec,“ řekl mírný hlas za jejich zády. Všichni se obrátili. Pan Robinson stál na prahu.

3

V tmavém rámci dveří, v bláznivých klikatinách blesku, chvílemi černá a chvílemi stříbrná, stála obrovská postava. Sinavá zář na vteřinu odhalila mohutná ramena, zhasla a znovu osvětlila velkou a kulatou růžovou hlavu bez jediného vlasu. Ústa plná bílých zubů v širokém úsměvu, zářící oči, které jak se zdálo viděly všude a všechno.

Jako mohutný usměvavý Golem stál pan Robinson ve dveřích a jeho gumový plášť se leskl deštěm. Voda z něho crčela, ale nezdálo se, že by mu to vadilo. Stál, zatímco se kolem něho rychle tvořila kaluž vody, široce se usmíval, přímo zářil svým růžovým obličejem, ale jeho pronikavé oči zřejmě viděly všechno, každého hosta i nábytek a květiny a každý měl dojem, že jeho si prohlédl obzvlášť pečlivě a zapamatoval. Ačkoli se tak vlídně a otcovsky usmíval, jako by vnesl do místnosti ledový závan.

„Musím se vám omluvit,“ zaduněl mohutným hlasem, který zřejmě reguloval, ale kterým mohl určitě přehlušit houkání parníku. „Měl jsem poruchu na motoru, můj přítel ve městě mi půjčil loď, a tak jsem se zdržel. Velice se omlouvám.“

Během řeči se prohlížel místnost a lidi v ní, naposled se zadíval na ženu ležící na pohovce.

Martina Galová nabývala vědomí. Její víčka se lehce chvěla a hruď se zdvihala pravidelným dechem.

Pan Robinson přistoupil k ní a obrátil se neomylně na paní Kavanovu.

„Ano, mysleli jsme si,“ koktala paní Kavanová. „Musíte prominout, jsme právě tak, totiž ta slečna měla nehodu a přinesli ji sem.“

Martina Galová v té chvíli otevřela oči. Propastně černé a trochu cizokrajně šikmé oči, Nechápavým poli hledem zavadila o neznámý pokoj, pak pohlédla směrem k panu Robinsonovi a barva, která se jí vrátila do tváří, rychle vyprchala. Vydala jakýsi slabý vzlyk a hlava jí znovu klesla na polštář.

Marek se pohnul směrem k ní, ale slečna Donátová už se nad ní sklonila.

„Všechno je v pořádku, má drahá,“ řekla veselým, profesionálním hlasem, „jste tu mezi přáteli.“

Martina Galová znovu váhavě otevřela oči, pohlédla do přátelské tváře nad sebou a slabě vzdychla. Pokusila se posadit za pomoci slečny Donátové a rozpačitě se rozhlédla.

„Je mi tak líto,“ řekla tichým, neobyčejně sladkým hlasem, tak dobře známým všem milovníkům moderní hudby. „Bylo to ode mne hloupé.“

Poznala Toma a Kateřinu a usmála se na ně jako dítě, které se provinilo.

„Byli jste tak laskaví.“

Posadila se zpříma a její úsměv se prohloubil v náhlém poznání.

„Marku! Tomáši! Ale já jsem tu opravdu mezi přáteli!“ Vztáhla půvabně ruku a Marek, s jistým váháním i Tomáš, přistoupili a uchopili jeden po druhém podávanou ruku.

„Vás představovat nemusíme,“ řekl Marek. „Všichni vás znají. Toto je paní Kavanová, která vede zdejší penzión.“

Averze vůči herečkám, kterou až do této chvíle cítila, u paní Kavanové rychle vyprchala. Zazářila na slavnou zpěvačku velmi polichocena.

Martina povstala a přistoupila k paní Kavanové.

„Slyšela jsem tolik o vašem penziónu. Každý říká, že je zde božsky.“

„Jste velmi laskava, slečno. Toto jsou naši hosté. Paní Srbová –“

Anna mlčky stiskla podávanou ruku.

„Mladý pan Tom“ – ten se hluboce začervenal – „paní Ainarová“ – tady přátelský úsměv Martiny nadobro ztroskotal o ledový pohled představené dámy – „její dceruška slečna Kateřina“ – Kateřina něco nervózně zamumlala – „doktor Jindřich“ – ten podanou ruku galantně políbil – „to je naše milá slečna Donátová – a to je pan – pan Robinson,“

Ručka slečny Galové se úplně ztratila v mohutné pravici pana Robinsona.

„Jestliže nehoda byla příčinou vaší přítomnosti tady, pak můžeme říci, že všechno zlé je pro něco dobré,“ řekl galantně. Pak udělal omluvné gesto směrem ke všem. „Když dovolíte, půjdu se osušit.“

„Vezmu slečnu Galovou k sobě, aby se mohla převléknout,“ navrhla slečna Donátová.

Obě spolu odešly a paní Kavanová šla panu Robinsonovi ukázat jeho pokoj.

Když odešli, bylo v hale ticho. Zdálo se, že nikdo nemá co říci. Konečně Anna promluvila.

„Má milá, ty v tom koutě vůbec nejsi vidět. Zapomněli tě naší hvězdě představit. Co je ti, Edito?“ řekla, když si všimla jejího výrazu.

„Nic. Obávám se, že budu mít migrénu.“

„Ach, to je hrozné,“ řekla Anna soucitně. „Neměla by sis jít lehnout?“

Marek i Tomáš, kteří tento Editin stav také znali, k ní přistoupili. I Tom obrátil oslněné oči od schodiště se soucitným porozuměním. Kateřina se ušklíbla a odstoupila k oknu. Veselé odpoledne bylo pryč a všechno ostatní také.

Edita a Martina Galová! Vždycky někdo jiný.

„Zůstane tu ta osoba snad přes noc?“ zeptala se paní Ainarová. Cítila, že míra jejího utrpení poněkud překypuje.

„A co byste s ní chtěla udělat?“ optala se Anna kupodivu bezcitně. „Nemůžeme ji přece hodit zpátky do jezera nebo snad ano?“

Tom na ni užasle pohlédl, ale Tomáš mu položil varovně ruku na rameno. Pohlédli na sebe a Tom polkl slova, která měl na jazyku.

„Já jsem Ochoten přenechat jí svůj pokoj a vyspat se třeba v hale,“ řekl doktor Jindřich. „Mně to nevadí.“

Tomu se i Edita zasmála. Kateřina se otočila a poprvé se pohledy všech tří žen setkaly v dokonalém pochopení.

V tomto okamžiku byl v hale dvojí svět, jeden mužský a jeden ženský a byl jeden od druhého ostře odlišen.

Paní Kavanová se objevila na schodech a sestupovala rozčileně dolů.

„Slečna Donátová se nabídla, že vezme slečnu Martinu k sobě na noc,“ oznamovala.

„Chudák pan doktor,“ zamumlala Edita. Opřela se se zavřenýma očima o křeslo, aby se nemusela hýbat, ale její ostrý jazyk se spoutat nedal. „Teď bude muset zůstat sám ve své posteli.“

„Prosím?“ optala se paní Kavanová naprosto přivedena z míry.

„On chtěl slečně Galové nabídnout svůj pokoj,“ překládala Anna. Zapálila si cigaretu a usedla na opěradlo Editina křesla. „Jsme obklopeny samými gentlemany,“ dodala líbezné. „Jsem si jista, že každý z přítomných mužů by rád nabídl svou postel slečně Galové. Škoda, že já a Tomáš máme jenom jednu.“

Paní Kavanová pohlédla káravě z jednoho na druhého. Muži mlčeli, Kateřina vybuchla v krátký smích, ale hned přestala.

„Není vám snad vhod, že ta ubohá slečna tady zůstává?“ řekla paní Kavanová bezmocně.

„Není,“ řekla ostře paní Ainarová. „Je to herečka.“

„Ale, ale,“ protestovala slabě paní Kavanová.

„Já jsem ochoten odvézt ji zpátky,“ řekl konečně Marek.

„Nějaké nesnáze?“ optal se pan Robinson. Nikdo ho neslyšel přicházet, ale stál v hale uprostřed nich, stačil se už převléknout a teď se vlídně usmíval.

„Ne, ne,“ pospíšila si v trapných rozpacích paní Kavanová. „Máme sice omezené místo, ale už je to v pořádku. Musím se podívat, co je se svačinou.“

Po svačině stále ještě pršelo. Ačkoli se trochu vyjasnilo, bylo vidět, že déšť hned tak nepřestane, a také bouřka nebyla docela zažehnána. Hučení vody bylo zase slyšitelné a v dálce se občas zablesklo, i když hřmění nebylo slyšet.

Společnost v hale se usadila v lenoškách. Spát se nikomu nechtělo a ven nebylo možné jít.

„Pojďte něco dělat,“ navrhl Tom.

„Mohli bychom si zatančit,“ ozvala se Kateřina.

„Nemůžeme, Editě by praskla hlavička. Žiješ ještě, Edito?“ optal se Tom kráčeje k jejímu křeslu.

„Ano,“ řekla Edita, „ale ty bys měl umřít. Jdi pryč.“

„Dobře,“ řekl Tom. „Oplatím ti to zítra. Víte co, pojďte si hrát nějakou hru,“

„Ale jakou?“ řekla dychtivě Martina.

„Hrajte si co chcete,“ řekla Anna. „Ale nedělejte rámus.“

„Mohli bychom hádat,“ navrhla slečna Donátová.

„Já si rozhodně hrát nebudu,“ řekla paní Ainarová; „Kateřino, přines mi pletení.“

„Bez rámusu není žádná hra,“ řekl Tom. „Strýčku, navrhni něco.“

Marek trhl rameny.

„Proč, vy, děti nejdete nahoru a nepustíte si gramofon?“

Kateřina pohlédla toužebně na Toma, ale Martina se ozvala vyčítavě.

„A co my? Nemůžeme něco dělat všichni?“

„Můžeme si hrát na vraha,“ řekl Tom. „U toho můžeme být všichni a hluk taky nemusí být. Já vám povím pravidla –“

Pan Robinson ho přerušil svým zvučným hlasem.

„Ne, prosím, to nejde.“

„Proč to nejde?“ optala se Martina. Její zářící oči přelétly z pana Robinsona na Toma a maličko a šibalsky na chlapce mrkla. Tom se začervenal.

Anna se nervózně zasmála.

„Ale vždyť je to jen hra, pane Robinsone.“

Pan Robinson se k ní otočil celým tělem. Bez úsměvu vypadal jeho velký, růžový obličej podivně hrozivě.

„Už jste někdy viděla vraždu, paní Srbová?“

„Ne!“ Anna se otřásla.

Paní Ainarová upustila jehlici a ta se zvonivě roztančila po podlaze.

„Bude rozumnější, když půjdu nahoru a pokusím se spát. A vy se tu pusťte do tanců a zpěvu,“ zavrčela Edita. Vstala a šla nahoru.

Tom běžel pustit gramofon a začal s Kateřinou tančit tanec vlastní kompozice.

Tomáš vzal do náruče Annu, ale tančila strnule.

„Marku?“ optala se Martina a přistoupila k muži u okna. „Mám snad já vás poprosit o tanec?“

„Ne, ovšem, že ne,“ řekl Marek obraceje se. „Smím prosit?“

Teprve když ji vzal do náruče a cítil její pružnou postavu ve svých pažích, si uvědomil, jak dobře znal tento pocit.

Martina zdvihla hlavu a podívala se mu do očí. Markovi bylo, jako by se na chvíli vrátilo jeho mládí. Na okamžik dokonce zapomněl na své problémy.

„Vzpomínáte ještě?“ zašeptala Martina.

Tančili právě kolem slečny Donátové. Neslyšela Markovu odpověď, ale z otázky vyrozuměla, že Martina mu byla kdysi něčím víc než pouhou přítelkyní.

„Slečno?“ uklonil se před ní doktor Jindřich.

Provinile vyskočila. Budu už jako paní Kavanová, pomyslela si zahanbeně.

Pan Robinson si přisedl k paní Ainarové, která zaujatě pletla a nedívala se na tančící.

„Vy nemáte ráda tanec, paní Ainarová?“

„Ne,“ řekla ostře paní Ainarová. „Ani tanec, ani nic podobného.“

„Jste velice přísná,“ řekl pan Robinson dobromyslně. „Musíme mládí ponechat jeho zábavy.“

„Mládí?“ ušklíbla se paní Ainarová. „Jaké je tu mládí, prosím vás! Jen ten chlapec a moje Kateřina. A ti na to mají dost času. Ti druzí, ti mají mládí dávno za sebou.“

„Jste opravdu přísná,“ opakoval pan Robinson. „Myslím, že jste ani jako mladá netančila ráda.“

„Uhodl jste,“ řekla paní Ainarová suše. Zabodla pomstychtivě jehlici do klubka. „Nemám ráda ani tanec, ani žádné takové zábavy. Vím, kam to vede. Můj manžel…“

„Ano,“ pomáhal jí jemně pan Robinson, když se odmlčela.

„Nic,“ řekla paní Ainarová hněvivě. Vstala a zamířila ke schodům.

„Velice nedůtklivá dáma,“ poznamenal pan Robinson k paní Kavanové a díval se za vzdalující se postavou.

„Víte, zdá se,“ paní Kavanová se k němu tajuplně naklonila, „že její manžel byl velice, jak bych to řekla, velice veselý a snad i lehkomyslný pán. Měl něco s nějakou herečkou a tak, chápete, ovšem jsou to možná jen řeči. Ale vychovává tu ubohou slečnu velice přísně. To dítě skoro ani nemluví.“

Sledujíc pohled pana Robinsona, který se díval na Toma a Kateřinu, zrůžovělou a živě se smějící, doložila:

„To jen dnes je jako vyměněná. Zdá se, že se jí líbí pan Tom. Ale on si jí nikdy nevšímá. Velmi se přátelí se svou tetou.“

„Ta slečna je sestra pana Srba?“

„Ne, když říkám tetou, je to jen takový zvyk. Ona je pouze přítelkyní jeho matky, chodily spolu do školy.“ Paní Kavanová byla ve svém živlu.

„Rozumím,“ přikývl pan Robinson. „Zdá se, že si zakládá na tom, že není vdaná. Pravý opak ostatních žen.“

„Protože se mohla vdát mnohokrát,“ řekla paní Kavanová s úsměvem. „Je přece tak hezká a chytrá. Ona s tím tak trochu koketuje, víte. Prostě se nechce vdávat. Mezi námi, slyšela jsem, že má nějakou lásku, snad on se nemůže ženit. Koneckonců, nemá zmeškáno, ty moderní ženy jsou tak dlouho mladé. Ale já bych s nimi neměnila. Byla jsem celá šťastná, když major Kavan, tehdy byl ovšem poručíkem…“

Pan Robinson naslouchal a přikyvoval, zatímco se před ním rozvíjela historie lásky paní Kavanové, rovná jako šňůra bez jediného uzlíku.

Tanečníci se občas vyměnili, Tom tančil s Annou a Tomáš s Martinou, Marek se slečnou Donátovou a doktor Jindřich s Kateřinou, jejíž špičatý obličejík hořel jako růže. Ale většinou zůstávala první sestava. Potom starší páry odpadly, hala se vyprazdňovala, jen Kateřina s Tomem tančili a pan Robinson zůstal v koutě sám, protože paní Kavanová se konečně dostala s vlečkou a bílými květy a hlavně poručíkem Kavanem k oltáři a s povzdechem se vrátila k dnešku a k chystání večeře.

„Proč ty vůbec vždycky mlčíš? Vždyť ty jsi báječná!“ hlaholil Tom a zakroužil s Kateřinou tak virtuózně, že málem porazili stolek s nádobím.

„Já jsem pořád stejná. Mlčím, protože to, co se tu pořád povídá, jsou samé nesmysly.“

„Ještě jsem tě takovou neviděl,“ řekl Tom rozpačitě a nadšeně se díval na rozechvělý dívčí obličej.

„Nechtěl jsi mě vidět,“ zašeptala Kateřina. „Viděl jsi jen tu starou Editu,“ uvědomila si nešťastně, jak hroznou chybu udělala, ale bylo pozdě.

Tom, náhle velmi podobný svému strýci Markovi, se zatvářil strašně zdvořile. Jeho hezká tvář se uzavřela. Neviděl už podivuhodnou vílu, která ho okouzlovala, viděl zase jen protivnou holku, věčně se utrhující a pošklebující. _

„Musím se jít podívat, jak se jí vede. Chudinka; vždycky tak trpí,“

Nechal Kateřinu stát a šel pískaje si do schodů, dokonalý obraz mladého hrdiny který právě rozšlápl dívčí srdce, ví o tom a tváří se jako vítěz.

Kateřina stála a dívala se za ním. Nepromluvila ani slovo, ale náhle utrhla hrst květů z vázy před sebou a nepřestávajíc se dívat na prázdné schodiště, trhala třesoucími se prsty nové a nové květy. Náhle zahodila zbytek květů, přitiskla si ruce ke tváři a letěla vzhůru po schodech jako smršť.

Pan Robinson vyčkal, dokud nezmizela, a pak šel ke schodům také. Něco ho přimělo, že vzhlédl a nahoře za ohbím schodiště uviděl na vteřinu stín dvou lidí v objetí. Vtom vzdálené světlo zhaslo, zeď byla tmavá, ale odněkud uslyšel zdušený výkřik, slabý jako vzlyk. Pak bylo ticho.

Teprve po chvíli zaslechl pan Robinson nahoře zvuk kroků, nějaké dveře se otevřely a zavřely.

„Mládí,“ řekl pan Robinson. Potřásl hlavou a začal vystupovat po schodech,

4

Večeře probíhala téměř beze slov. Paní Kavanová se ták dlouho marně snažila rozproudit hovor, až i ona poznala, že mlčení není zaviněno jen bouří, která se zase přibližovala. Zdálo se, že každý je zaujat svými myšlenkami. Edita se vůbec neobjevila a Anna oznámila, že má opravdu migrénu a během večeře se šla na ni nahoru podívat. Vrátila se s tím, že je zamčeno a že ji Edita prosila, aby ji nechali být.

Kateřina hleděla do svého talíře, i když spolkla sotva několik soust. Tom se pokoušel všelijak získat její pozornost, ne že by na ni sám promluvil, ale nabídl se, že Editě odnese aspoň trochu ovoce, avšak Kateřina se nepohnula.

Paní Ainarová mlčela jako uražené božstvo. Ani slečna Donátová nedělala výjimku. Chvílemi si otírala čelo zrosené potem a snad poprvé byla více zaujata vlastní osobou než ostatními.

Marek prostě jen pokračoval v celodenním mlčení. Ale zdálo se, že svůj problém již vyřešil. V jeho tváři byla viditelná úleva člověka, který vyřešil palčivou otázku a začíná žít zase normálně.

Zato Tomáš měl sevřené rty a jeho žerty s Annou chyběly, A právě jen Anna mluvila normálně a téměř živě s panem Robinsonem.

Martina se občas obrátila buď k Markovi, nebo Tomášovi, ale i ona se zdála zakřiknuta jejich jednoslabičnými odpověďmi. Doktor Jindřich na ni chvílemi vrhl dlouhý pohled, ale ona si ho nevšímala. Zřejmě si nepřála žádnou lékařskou poradu.

Po večeři paní Kavanová zklamána ve svém hostitelském úsilí a hlavně slabým výsledkem společenského večera, na který se tak těšila, nejen stále ještě nevěděla, kdo a co je pan Robinson, ale neměla nic ani ze slávy tak vzácné návštěvy, jako je světová hvězda. Pokusila se o záchranu.

„Vím, že je to ode mne troufalé, ale mluvím jistě za všechny,“ zašveholila svým obvyklým způsobem, „nyní, když nám náhoda dopřála tak vzácné potěšení, směla bych slečnu Galovou poprosit, aby nám něco zazpívala?“

Ačkoliv vyjádřila něco, nač nikdo ani nepomyslel, očividná touha paní Kavanové byla tak dojemná, že nejdříve Tom a po něm ostatní se zdvořile přidali k této prosbě.

I když to bylo pouhé zdvořilé mumlání a ona byla zvyklá na hlučné prosby a ovace, Martina se po krátkém váhání rozhodla, že vyhoví.

„Ale kdo mě bude doprovázet? Neumím se doprovázet sama,“ zeptala se.

Slečna Donátová jako by se upamatovala na svou povinnost.

„Pokusím se,“ začala, ale Martina ji zadržela.

„Jste strašně, strašně laskavá, slečno, opravdu jsem vám velmi vděčná, vždyť jste mě i oblékla,“ Martinin úsměv byl tak vřelý a vděčný, že se slečna Donátová musela usmát, „ale já nemohu zpívat s nikým, kdo se mnou nikdy nehrál. Mám tu tak dávné přátele, tak ráda si vzpomenu na ty bývalé časy, Marku, Tomáši…?“

Tomáš pohlédl rychle na Annu a Marek, když to viděl, spěšně se zdvihl.

„Myslíte-li, že to ještě dovedu,“ usmál se.

„Vzal na sebe jho bílého muže,“ zašeptal Tom Kateřině, která neodpověděla.

Martina se opřela o klavír a naklonila se nízko k Markovi.

„Tu naši?“ navrhla.

Byla to známá, stará píseň, i Tom ji dobře znal, protože to byla zamilovaná píseň jeho otce. Bylo by možné, že otec – Tom pohlédl rychle na Tomáše a viděl, že ani nevzhlédl, ale sevřel ruce pevně kolem opěradel křesla.

Martina nezískala svou slávu nadarmo. Její tmavý, trochu chraptivý hlas rozechvíval srdce. Nejen její hlas, ale celá její osobnost měla neobyčejně silné, ženské kouzlo. Jak tam stála nedbale opřená o klavír a přivřenýma očima klouzala po svých posluchačích, byla zosobněnou výzvou. Posluchače nerozechvívala sentimentální a otřelá slova o lásce, ale způsob, jak je zpívala.

Vybírala si samé známé, staré písně, které všichni kromě Toma a Kateřiny znali.

Vyvolávala neúprosně ducha minulých let, ducha jejich mládí. A dařilo se jí to. Ať chtěli nebo nechtěli, ty písně je vracely zpět.

Marek byl stržen s sebou a hrál a hrál na její šeptaný pokyn, bylo mu, jako by znovu byl mladý a zamilovaný a tato dívka byla zosobněním všeho, po čem toužil.

I Tomáš se zdráhavé vracel do těch zapomenutých dnů, kdy ho Martina trápila a kdy mu unikala a činila ho bláznivě šťastným a nesmyslně zoufalým.

I Anna vzpomínala na dny, kdy byla mladá a bezstarostná a potkala nešťastného chlapce, litovala ho, smála se s ním, zamilovala se do něho…

Slečna Donátová ty písně většinou neznala a bylo jí trochu úzko, jako by tápala v cizím světě.

Paní Kavanová tiše plakala dojetím, to byly písně, které si zpívala jako šťastná mladá paní.

Doktor Jindřich se učil ke zkouškám a potýkal se se svou nenáviděnou chudobou, byl vždycky stranou ostatních, oni byli veselí a bezstarostní, smáli se a milovali a on jen dřel a dřel.

To jsou ty písně, myslila si paní Ainarová, které si Robert vždycky hvízdal, když přicházel domů, navoněný neznámým parfémem: jako by byl zase tady, ve vedlejším pokoji, zatímco ona stála tisknouc si ruce k prudce bušícímu srdci. Jako by znovu stála před dveřmi rozpínajíc ruce; aby mu zabránila v odchodu, ale on se jen smál a odstrčil ji.

„Jdu si lehnout,“ řekla paní Ainarová chraptivě. Nemohla to snést. Dvě horečné skvrny jí plály na tvářích. „Není – není mi dobře.“

Odcházela strnule vzpřímená. Kdyby se to vrátilo, kdyby se Robert vrátil, udělala by to znovu. Znovu a znovu. Šla po schodech po paměti. Zase a zase, znovu a znovu, nikdy nemohla jednat jinak.

Klavír umlkl. Marek si přejel rukou čelo a usmál se vyčerpaně na Martinu.

„Ty jsi báječná,“ řekl. Neuvědomil si, že jí tyká, ale alespoň jeden člen společnosti si to uvědomil velmi živě.

„Jste opravdová umělkyně, má drahá,“ řekla paní Kavanová utírajíc si oči. „Bylo mi, jako by se vrátilo mé mládí.“

Všichni se přidali a Martina s úsměvem přijímala jejich pochvalu.

Jenom Tomáš se držel stranou a kromě několika konvenčních slov se k ní nepřiblížil. Když se potom rozcházeli nahoru, šla Anna první a Tomáš ihned za ní a zdálo se, že nepostřehl slabé gesto, kterým Martina jako by ho chtěla zadržet.

Konečně zůstala v hale Martina sama. Zavřela klavír a opřela se zády o širokou desku. A náhle zvrátila hlavu nazad a tiše se pro sebe zasmála.

„Jste spokojena, slečno?“

Martina sebou trhla a obrátila se. Pan Robinson stál nehnutě ve dveřích na verandu.

„Spokojena? Jak to myslíte?“ Lehce se na něj usmála úsměvem ženy zvyklé na mužské okouzlení, ale pan Robinson okouzlen nebyl. Neusmál se na ni.

„Protože se vám povedlo, co jste chtěla. Ale já myslím, že to bylo zlé.“

Martina se na něho dívala s úžasem.

„Kdo vy vlastně jste, pane Robinsone?“ optala se potom. Opřela se znovu zády o klavír a na rtech se jí objevil polosměšný a pohrdavý úsměv, který jasně říkal: ty starý blázne!

„Nezáleží na tom, kdo jsem já,“ řekl svým dunivým hlasem pan Robinson. „Ale vy, slečno, jste ďábel.“

Martina se pousmála, tentokrát trochu nuceně. Je ten člověk snad blázen?

„Přišla jste sem do tohoto pokojného domu a pokusila jste se, jak bych to řekl, vyvolat ducha.“

Martina si zapálila cigaretu a urážlivě vyfoukla kouř směrem k panu Robinsonovi.

„Dobrá,“ řekla. Přešla kolem něho, usedla do křesla, přehodila krásné nohy jednu přes druhou a vyzývavě se usmála.

„Dejme tomu, drahý svatý Mikuláši, že jsem to udělala. Co z toho?“

„A vám se to podařilo, slečno,“ pokračoval pan Robinson. Jeho hlas byl obviňující a přísný. „Vy jste opravdu vyvolala ducha.“

„To už je trochu hloupé,“ řekla Martina zakrývajíc zívnutí. „Můžete mi krátce a stručně říci, co vlastně chcete?“

„Já nechci nic,“ řekl trochu smutně pan Robinson. „Ale vy jste chtěla a dostala jste to. A to je zlé. Není dobré vyvolávat duchy, slečno Galová. Vy jste záměrně přišla a záměrně probudila k životu zlo.“

„A nezdá se vám, že kdyby tu žádné, jak vy říkáte zlo, nebylo, nemohla bych je vyvolat?“

„Zlo je všude,“ řekl vážně pan Robinson. Mohutný a vážný, usedl do křesla. „Ale spí. Ponecháno v klidu, spalo by po věčné časy. Vy jste rozpoutala řetězy a zatřásla spáčem. Ale ten ďábel se může obrátit proti vám.“

V tom okamžiku se venku oslnivě rozsvítilo a téměř vzápětí zaburácel hrom. Jako by se byla bouře neslyšně připlížila přímo nad Ostrov a teď propukla.

Martina přistoupila k oknu a teatrálně je otevřela.

„Vizte návštěvu z pekla,“ zadeklamovala.

Jako v odpověď se znovu zablesklo, proudy vody začaly padat z nebe a světlo v hale náhle zhaslo.

„Tak a zřejmě je po pojistkách,“ řekla Martina tápajíc ke schodišti. „Nemáte sirky?“

Nikdo jí neodpověděl.

„Kde jste?“ zeptala se podrážděně. Dotápala ke schodům a začala vystupovat vzhůru. Bouře teď zuřila jako šílená, blesk následoval jeden za druhým a tma mezi nimi byla tím neproniknutelnější.

Martina vystoupila nahoru a vtom uslyšela za sebou kroky. „Jste to vy? Kde jste byl?“

Nikdo jí neodpovídal. Náhlý, chladný strach jí pronikl do srdce a rychle se snažila to setřást.

„Ty vaše zkazky o peklu 7.“

Ve tmě ji někdo uchopil za ruku. Byl to velitelský, pevný stisk.

„Kdo je to? Jsi to ty?“ zašeptala Martina. „Co…“

Blesk ozářil chodbu a ona uviděla. Její obličej se stáhl hrůzou. Couvla slepě zpátky a klopýtla. Ruka v temnotě se vztáhla za ní. Hluk byl pohlcen rachotem hromu.

Pan Robinson se v chodbě pokoušel spravit pojistky, ale marně. Pomalu stoupal ve tmě po schodech, došel ke svému pokoji, otevřel a zamkl za sebou.

5

Tom se probudil z těžkého spánku s bolestí hlavy. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že to způsobilo zavřené okno. Byl zvyklý spát na čerstvém vzduchu, ale v noci mu prudký déšť padal do pokoje a tak okno zavřel. Zívl, ospale přistoupil k oknu a otevřel je.

Nad Ostrovem byl šedý a chladný úsvit. Vzduch byl chladný a čistý jako křišťál.

„No nazdar,“ zahučel Tom vykláněje se z okna. Bouře zpustošila celé okolí. Keře i stromy byly polámané, jezero se přiblížilo téměř k domu a tam, kudy vedla stezka na pevninu, se honily studené vlny.

Tom se opláchl a oblékl, rozhodnut prohlédnout si zblízka rozsah škody. Jestli byla stezka celá potopená, budou den a třeba více odříznuti od světa, protože přes rozbouřené jezero nebude možné s loďkou jet.

Otevřel dveře a s hvízdáním vyšel ven na schody. Přestal hvízdat a stanul jako zkamenělý. Pak se pohnul a pomalu sešel dolů.

Pod schodištěm ležela zhroucená postava v podivně křečovité strnulé pozici.

Tom se srdcem tlukoucím až v hrdle se sklonil a lehce se dotkl zvrácené hlavy, ačkoliv už věděl…

„Ježíši,“ zašeptal. Vzpřímil se a couval zpátky ve strašné hráze. Jak couval, jeho bílý sportovní střevíc uklouzl po jakési odporně hladké, lepkavé skvrně.

„Maminko!“ zaječel Tom.

„Co se stalo?“

Dveře se otevřely a Anna se objevila na prahu.

Tom nebyl schopen mluvit. Ukazoval dolů a Anna vyděšená jeho výrazem se naklonila přes zábradlí.

„Dobrý bože,“ řekla mrtvým hlasem. „Tomáši, Tomáši, pojď sem!“

Tom otevřel dveře k Editě a vrhl se k ní.

„Edito, ona je mrtvá!“

Edita otevřela oči oblouzněné těžkým spánkem a prášky, které vzala před usnutím.

„Proboha, Tome, já si nemohu hrát. Usnula jsem před chvílí,“ hlava jí klesala zpátky.

Tom s ní zatřásl.

„Edito, to není hra! Ona je opravdu mrtvá!“ Tomovi se třásl hlas.

Edita se s námahou posadila.

„Kdo je mrtvý? Co se stalo?“ rychle se snažila třesoucíma rukama obléknout župan.

„Martina, Martina Galová, ta zpěvačka. Leží tam dole pod schody.“ Tom se třásl. Díval se s hrůzou na svůj bílý střevíc umazaný lepkavou červenou skvrnou. „To je její krev!“

Edita mechanicky spustila studenou vodu a omyla si obličej. Oblékla si župan a pak přistoupila k chlapci a objala ho.

„Přestaň, Tome, vzpamatuj se. Co se jí stalo? Spadla se schodů?“

„Nevím, asi. Šel jsem dolů a uviděl jsem ji.“

Uslyšeli dole hluk mnoha hlasů a mezi nimi silný hlas pana Robinsona. Edita otevřela dveře a vyšla ven.

Dole v hale byli shromážděni téměř všichni obyvatelé Ostrova.

Doktor Jindřich klečel u mrtvé a právě s těžkým povzdechem zdvihl hlavu.

„Je to marné. Je mrtvá už mnoho hodin,“ řekl tiše.

Marek s Tomášem a Annou stáli trochu stranou, obličeje bílé a strnulé.

Kateřina bílá jako přízrak stála na posledním schodu a její rty se chvěly, jako by se marně snažila něco vyslovit.

Paní Kavanová seděla v lenošce a vzlykala. Natáčky v jejích prošedivělých vlasech se groteskně třásly.

Pan Robinson stál uprostřed haly. Jako všichni ostatní, i on se díval na mrtvé tělo.

Martina ležela na zemi, ruce rozhozeny, rozpuštěné černé vlasy rozprostřeny po podlaze a přes obličej. Po jejím čele se dozadu do týla táhla modrá skvrna, ztemnělá zaschlou krví, ve tvářích výraz hrůzy, bledé rty slabě pootevřené, takže jimi prosvítal lesk bílých zubů v jakémsi příšerném úsměvu.

Nohy měla pod sebou, jeden zlatý sandálek měl nalomený podpatek a trčel vzhůru.

„Je nutné zavolat policii,“ řekl pan Robinson.

Nahoře na chodbě zazněly kroky. Slečna Donátová přicházela ze svého pokoje. Vypadalo to, že prožila špatnou noc. Pod očima měla tmavé kruhy a její vlasy byly neupravené.

Paní Kavanová, která pohlédla nahoru, očekávajíc instinktivně od ní obvyklou pomoc a útěchu, ji ani nemohla poznat.

Slečna Donátová se zastavila, uviděla, že se všichni dívají k ní vzhůru a mechanicky si přihladila vlasy.

„Co je,“ zeptala se selhávajícím hlasem. Pak uviděla ležící tělo a přitiskla si ruku k ústům.

„Slečna Galová je mrtvá,“ řekl pan Robinson. „Měla přece spát s vámi. Nebylo vám divné, že nebyla ve vašem pokoji?“

Slečna Donátová na něho vyděšeně pohlédla. Zachytla se rukou zábradlí a sevřela je tak pevně, že jí klouby zbělely.

„Já – nebylo mi dobře,“ zašeptala.

„Ale i tak musela jste si přece všimnout, že tam není?“

„Myslila jsem,“ slečna Donátová se s viditelnou námahou vzchopila. „Proč m»e tak vyslýcháte? Co se vlastně stalo? Já o ničem nevím.“

Začala sestupovat se schodů, když se ozval nenadálý hluk za jejími zády. Zachvěla se a málem sklouzla se schodů. Marek byl skokem u ní a zachytil ji, zatímco se všichni dívali vzhůru. Byla to paní Ainarová. Omdlela na schodišti.

Doktor Jindřich vyběhl vzhůru.

„To nic není. Jen mdloba,“ hlásil dolů.

„Bože můj,“ vzlykala paní Kavanová. Chtěla vstát, ale nohy se jí tak třásly, že nemohla.

Anna se podívala na slečnu Donátovou a vyběhla vzhůru. Spolu s doktorem Jindřichem pozdvihla paní Ainarovou a dopravili ji na proutěné křesílko u okna chodby. Anna došla pro sklenici vody a přidržela ji paní Ainarové u úst.

„Musíme vyrozumět policii,“ opakoval dole pan Robinson.

Tom sebou trhl a šel k telefonu. Chvíli se bezvýsledně namáhal a pak sluchátko položil.

„Je přerušené vedení,“ řekl. „Asi bouře někde přetrhla drát.“

„Dojedu do města,“ řekl Marek. „Je to hrozná věc.“

Pomocnice, která stála vyděšeně ve dveřích vedoucích dolů do kuchyně, promluvila přeskakujícím, rozčileným hlasem:

„Nemůžete jet, pane. Starý Tříska to právě říkal. Oba čluny se asi v bouři utrhly a jsou pryč.“

„Musíme ji tedy odnést zatím nahoru,“ řekl Marek. „Nemůže přece ležet takto,“ hlas se mu neočekávaně zlomil.

„Nesmíte s ní hýbat,“ vyhrkla Edita.

„Proč ne? Je přece mrtvá,“ řekla Anna. Kousla se do rtů. „Tomáši!“

„Slečna má pravdu,“ řekl zvolna pan Robinson. „Nesmí se s ní hýbat, dokud nepřijde policie.“

V tichu, které následovalo, jako by hrozný význam těch slov nabýval pravé podoby.

„Ale, ale,“ koktala Anna, „proč, přece nikdo z nás…“

„Nikdo z nás ji nezabil, chtěla jste říci? Dokázat to je právě věcí policie.“

„Ale to je přece šílenství,“ koktala paní Kavanová. „Policie? Přece každý vidí, že ubohá slečna Galová upadla.“

„Slečna Galová,“ řekl přemýšlivě pan Robinson, „upadla podivným způsobem. Pozadu, tváří ke schodům.“

Marek ucítil, jak se mu prsty slečny Donátové zatínají do ruky.

„Co to znamená?“ zašeptala. „Jak víte, že padla pozadu? Mohla se otočit.“

Pan Robinson potřásl hlavou.

„Vy jste málem upadla teď. když vás pan Marek zachytil. Byla byste padla obličejem k zemi a se vší pravděpodobností s rukama pod sebou. Ale podívejte se, jak leží ona.“

Slečna Donátová pohlédla na mrtvou tvář, na záblesk zubů v pootevřených ústech a s hrůzou pohled odvrátila.

„Ale já jsem padala s posledních schodů,“ namítla „Ona padala shora, mohla se otočit.“

„Jak víte, že padala shora?“ otázka zazněla jako prásknutí biče.

„Já ne – nevím,“ zakoktala slečna Donátová. „Myslila jsem jen…“

„Nevím, co to tu děláte,“ řekl náhle Marek popuzeně. „Hrajete si na vyšetřujícího soudce, či co? Dobrá, počkáme, až přijde policie. Ale teď toho necháme být.“

„Nemůže přece zůstat takhle,“ řekla Edita. Přistoupila blíž a bezděčně zavrtěla hlavou nad mrtvou, jako by nebyla s to pochopit to. V tom posunku byl údiv, smutek i soucit.

„Tome, pomoz mi, přineseme sem tu zástěnu z ložnice.“

„Přinesu ji sám,“ řekl Tom.

Odešel a vrátil se s nízkou, pestrou plentou z Editina pokoje. Ještě včera se tomu podivnému kusu nábytku smáli a hádali, jaký byl asi jeho původní účel.

Postavili zástěnu k patám schodiště, aby bylo možné projít a aby mrtvá byla zakryta. Martina Galová proti tomu nic nenamítala. Nehybně, s pootevřenými ústy a s očima vytřeštěnýma, ležela ve své zhroucené poloze a nikdy se už nezdvihne, aby promluvila.

I když se nedalo přestat na ni myslet, zdálo se, jako by si všichni oddechli, když pohled na ni byl zakryt.

Pan Robinson dívaje se z jedné tváře na druhou přikyvoval svým myšlenkám. Úleva. Cítili úlevu. Ani v jedné tváři, snad s výjimkou paní Kavanové, nespatřil bolest a zármutek.

Vzpomněl si na svá včerejší slova. Ďábel, kterého vyvolala, se obrátil proti ní.

„Pane Robinsone,“ paní Kavanová promluvila třesoucím se hlasem, „vy jste naznačil, jistě jste přece nemyslel,“ nemohla větu dokončit.

„Řekl jsem, že musí přijít policie. Do té doby nemůžeme dělat žádné závěry.“

Tom vybuchl:

„Mluvíte jako v detektivce! Jako by někdo z nás byl vrah!“

Paní Ainarová nahoře vykřikla:

„Chci pryč! Chci pryč! Odveďte mne pryč!“

Doktor Jindřich jí pomohl vstát a odvedl ji do jejího pokoje. Vrátil se za chvíli a vyhlížel starostlivě.

„Je velmi rozrušená. Nemáte tu nějaký uklidňující prostředek? Já sám takové věci neužívám.“

„Slečna Donátová bude vědět,“ zašeptala paní Kavanová. „Ona je vždycky tak laskavá.“

„Přinesu něco,“ řekla mdle slečna Donátová.

Zašla do jedné z hořejších koupelen, vyšla s krabičkou a sklenicí vody v ruce a zmizela v pokoji paní Ainarové.

„Snad máte pravdu,“ řekl pan Robinson, obraceje se na Toma, a tichými kroky přecházel halou sem a tam. Podlaha se zachvívala pod jeho váhou, a přece dovedl chodit rychle a tiše jako kočka.

„Možná, že někdo z vás je opravdu vrah. Ta ubohá slečna tu mezi vámi nebyla příliš oblíbena.“

„Co to znamená?“ řekla Edita. „Hrajeme si na vraždu? Včera jste to tak odmítal.“

„Tohle ale není hra, slečno,“ řekl ostře pan Robinson. „Ta dívka tam už nikdy nevstane a nebude se smát. Už nikdy nebude zpívat a mluvit a radovat se ze slunečního světla,“ postřehl rychlé škubnutí Editiných rtů a dodal, „ale vás to příliš netrápí, viďte?“

Edita pohodila hlavou.

„Ne,“ řekla svým rozhodným způsobem. „Netrápí. Nezapírám to. Neznala jsem ji, a to, co jsem u ní měla možnost spatřit, mně nedodalo lásky k ní.“

„Jste upřímná, slečno,“ povzdychl pan Robinson. Pohlédl z jednoho na druhého. „A vy, nikoho z vás to netrápí?“

„Považuji tyto řeči za nevkusné,“ řekl chladně Marek. „Ta ubohá žena je mrtvá. Nechme ji proboha v klidu.“

„Ano. Ale ona nenechá v klidu vás,“ řekl měkce pan Robinson. „Jestliže to byla náhoda, bůh buď milostiv její duši. Jestliže ne, bůh buď milostiv duši někoho z vás.“

„Anebo vám?“ řekla Anna. Stála vedle svého muže se sevřenými rty a temnýma očima. „Což jste tu nebyl s námi, nebyl jste tu jako my všichni ostatní? Kdo vůbec tu zůstal naposled?“

Kateřina náhle promluvila.

„On tu zůstal!“ vybuchla. Její hubená ruka se napřáhla se vztyčeným ukazováčkem na pana Robinsona. „On tu zůstal poslední, s ní!“

Všichni se pohnuli. Bezděky se celou tu dobu přimykali k sobě, zatímco pan Robinson zůstával osamocen. Viděl teď, jak všechny oči s náhlým podezřením spočívají na něm.

Paní Kavanová se trochu vzpřímila. Všichni její hosté byli úctyhodní lidé, všechny znala, jen jeho jediného ne. Nepřijel, jak byl ohlášen, přijel na loďce, kterou mu jakýsi přítel půjčil, objevil se večer a sám.

Pan Robinson se usmál. Dovedl číst tytéž myšlenky a totéž podezření ve všech náhle nepřátelských tvářích kolem sebe.

„Ne, slečno, já jsem s ní nebyl poslední.“

„A kdo tedy?“ optal se Tomáš. Světlo se blýskalo ve skle jeho brýlí, ruce v kapsách kabátu měl zaťaté v pěst.

„Vrah, pane Srbe,“ řekl pan Robinson měkce. „Jestli to byla vražda, Vy jste lékař, pane doktore. Co vy o tom soudíte?“

Doktor Jindřich sebou škubl, když byl náhle osloven.

„Já, nehýbal jsem s ní vůbec, jen jsem konstatoval smrt. Rána na hlavě je hluboká, mohla se zabít nárazem o zábradlí, to lze zjistit jenom pitvou.“

„Správně,“ přikývl pan Robinson. „Když slečna Galová odcházela nahoru, nebyl jsem u ní. Byl jsem dole v chodbě, chtěl jsem se podívat, co je s elektrikou a jestli by nestačilo vyměnit pojistku. Slyšel jsem, nebo se mi jeden okamžik zdálo, že s někým mluví.“

„S kým?“ Anna vydechla ta slova pootevřenými ústy.

Chvíli bylo ticho. Pak pan Robinson pokrčil rameny,

„Nevím.“

Slečna Donátová se objevila nahoře.

„Snad by bylo dobře, pane doktore, kdybyste se podíval na paní Ainarovou. Obávám se, že má nějaký záchvat.“

Doktor poslechl a Kateřina běžela za ním.

„Kam jsme se to dostali,“ řekl Tomáš. „Je to příšerné.“

„Škoda, že jste ji sem přivedli,“ řekla Anna nenávistně. „Měli jste ji nechat venku, na jezeře.“

„Maminko,“ hlesl Tom zaraženě.

„Myslím to opravdu,“ vybuchla Anna. „Proč sem chodila?“

„Vždyť byla zraněna. Mohla se utopit,“ namítal Tom užasle.

„Zraněna? Nikdo to její zranění neviděl, Proč nenechala doktora, aby se na to podíval? Byla zraněna, omdlela, a potom zpívala jako slavík. Nevěřím, že jí něco bylo. Chtěla se sem dostat a efektně k tomu. Potřebovala divadelní nástup a divadelní vystoupení.“

„V tom případě.“ řekl Tomáš a tvrdě na ni pohlédl, „měla i divadelní smrt. Na to nezapomínej.“

Anna na něho pohlédla, chtěla něco říci, ale pak se kousla do rtů a mlčela.

„Měl jste pravdu, pane Robinsone,“ zamumlala Edita. „Nenechává nás na pokoji. A co teď, co budeme dělat? Budeme tu takhle sedět a čekat, s ní?“

„Nezbývá nic jiného, slečno. Snad naleznou nebo spatří loďky a přijdou se podívat, co se stalo. V každém případě musí vědět, že jsme tu dokonale odříznuti od světa.“

„Ne,“ řekla Anna. „Vím to ze zkušenosti. Nezapomínejte, že je to jen malý ostrov a bouře jsou každé léto. Jsou tu vždycky zásobeni na několik dnů. Jestli se loďky rozbily a nikdo je nenajde, nikoho ani nenapadne něco podnikat. Snad kdybychom jim mohli dát nějaké znamení.“

„Můžeme večer zapálit oheň,“ navrhl Tom.

„Večer,“ zašeptala Anna s hrůzou. „Přece tu nemůžeme být takhle až do večera.“

Náhle jí selhaly nervy. Zakryla si tváře rukama a začala naříkat jako dítě.

Tomáš se na ni chvíli díval a pak jí položil konejšivě ruku kolem ramen. Anna zdvihla hlavu, pohlédla na něho uslzenýma očima a náhle se mu vrhla do náruče.

„Tomáši, Tomáši!“

Tiskl ji konejšivě k sobě a chlácholil ji jako dítě, ale jeho oči byly přes její hlavu upřeny na pestrou zástěnu.

Doktor Jindřich přicházel dolů.

„Bude teď spát,“ řekl na tázavý pohled pana Robinsona. „Byl to laicky řečeno nervový záchvat.“

Venku se ozval podivný zvuk. Zněl jako vzdálená siréna a zdálo se, že se přibližuje.

Slečna Donátová se objevila nahoře.

„Spí,“ řekla. Chtěla ještě něco dodat a náhle se zarazila. „Co je to?“ optala se vyděšeně.

„Policie,“ řekl pan Robinson.

„Policie!“ vykřikla Edita. „Ale jak, jak to mohou vědět?“

Nikdo jí neodpověděl.

Hukot venku zesílil. Pak motor utichl a ke dveřím se přiblížily kroky.

Dveře se otevřely a dovnitř vešel drobný starší pán.

„Dobré jitro,“ řekl vlídně. Přistoupil s napřaženou rukou k panu Robinsonovi. „Netušil jsem. že slíbenou návštěvu tak brzy splním. Ale zkoumáme s říční policií škody, které bouře způsobila a tak jsem si řekl, že se za vámi podívám a zároveň se přesvědčím, co bouře udělala na Ostrově.“

Pan Robinson potřásl podávanou rukou tak silně, že se zdálo, že ji drobnému pánovi rozmáčkne.

„Přicházíte velmi vhod,“ řekl, „ale bohužel k tragické příležitosti.“ Obrátil se k přítomným. „To je pan Procházka, náčelník místního sboru bezpečnosti a můj dlouholetý přítel.“

Pan Procházka se rozhlédl po mlčící skupině lidí.

„Stalo se tady něco?“

„Ano,“ řekl pan Robinson. „Hned vám to povím.“

6

Z policejní lodě přivolali technickou skupinu z města; Zástěna byla odsunuta. Za ní, ačkoli to bylo přirozené, přece to všem připadalo příšerné, ležela Martina v téže nepohodlné, nesmyslné poloze. Policie ji zakryla očím přítomných. Bylo slyšet tichá slova, dutý, otřesný zvuk, jak mrtvá ruka dopadla na podlahu. Pořizovaly se fotografie, lidé pracovali přesně a rychle s hroznou profesionálností.

Hosté se drželi stranou, bledí a vyděšení. Paní Kavanová pohybovala bezhlesně rty, snad se modlila. Anna ukrývala hlavu na Tomášových prsou. Tom zatínal zuby, aby mu nejektaly.

Snad se mi to jen zdá, myslela si Edita. Nemůže to být pravda. Vzala jsem příliš mnoho prášků. Ale když sepjala ledové ruce, věděla, že se jí to nezdá. Ti muži tam byli, teď mrtvou zdvihli, odnášeli ji.

Omdlím, pomyslela si slečna Donátová a pocítila bezděčný úžas, že by byla schopna něčeho takového, ona, která měla nervy ze železa.

Martinin nalomený sandálek upadl, bylo vidět bezvládně se kymácející nohu, jak ji zdvihali. Slečně Donátové se zvedl žaludek. Přitiskla si kapesník k ústům a zavřela oči.

To je šílené, šílené, myslel si doktor Jindřich. Martina mrtvá! Sen jeho mládí, idol, který uctíval jako chudý student, Martina, která ještě včera večer zpívala.

Sbohem, myslel si Tomáš a cítil palčivost v očích. Sbohem, má drahá.

Konec, myslel si Marek. Teď už navěky konec. Díval se strnule na dlouhé černé vlasy, které visely přes policistovu paži, vlasy, jejichž vůni a hebkost tak dobře znával.

Dveře se zavřely. Mrtvá zmizela jejich očím. Technická skupina posbírala své věci a odešla.

Zůstal jen inspektor a náčelník stojící mlčky vedle pana Robinsona. Ačkoli vedle sebe vyhlíželi groteskně jako obr a trpaslík, nikomu to nepřipadalo směšné.

V hale bylo ticho. Pak udělala slečna Donátová několik kroků a sedla si. Byl to jediný zvuk v celé místnosti.

Promluvil pan Procházka. Ačkoli to byl útlý starší pán, rázem si vynutil respekt.

„Nemusím snad říkat nikomu z vás, že nikdo nesmí opustit Ostrov. Slečna Galová byla včera v noci zavražděna. Nalezli jsme o tom nesporné důkazy.“

Halu naplnil jediný výdech hrůzy.

„Jak – co jste nalezli?“ zeptal se Marek. Ruce se mu třásly.

„Jestli dovolíte, otázky tady budu klást já,“ řekl náčelník ostře. v

„Nikdo přece odtud nechce odejít,“ řekla rozechvěně paní Kavanová. „Hosté tu jsou na celý měsíc.“

Náčelník se na ni krátce podíval.

„Dobrá, dobrá, A nyní bych si vás rád vyslechl jednoho po druhém. Běžte zatím do svých pokojů, zavoláme si vás.“

„Ale – snídaně je připravena. Nikdo ještě nesnídal,“ namítala paní Kavanová.

Náčelník rozpřáhl ruce.

„Nasnídejte se tedy. Počkáme.“

Společnost tiše zaujala svá obvyklá místa Ale nikdo nemluvil a skoro nikdo nejedl. Jen Tom a Kateřina měli hlad. Dospělí většinou jen vypili kávu a Edita si k ní zapálila cigaretu. Slečna Donátová třesoucími se prsty lámala pečivo, ale sousto nedonesla k ústům.

„Hotovi?“ optal se náčelník, když pomocnice odnesla netknuté mísy. „A teď, kdo z vás slečnu Galovou našel? Vy slečno,“ obrátil se na odcházející pomocnici, která se zastavila a nádobí na podnose nebezpečně zařinčelo, „vy jste nepřišla ráno uklízet?“

Dívka položila tác a začervenala se jako rak.

„Já, já nechodím tak brzy, pane. Nikdo nikdy tak časně nevstává.“

„Tak kdo ji našel?“

Tom vstal. Musel dvakrát polknout, než mohl promluvit.

„Já“

„Začneme tedy s vámi. Prosím,“ obrátil se na ostatní. „Zavolám vás.“

Tiše začali stoupat vzhůru. Anna se na schodech obrátila a chtěla na Toma povzbudivě kývnout, ale on ji neviděl.

„Posaďte se,“ řekl vlídně náčelník. Sepjal ruce a začal se pohupovat na židlí! Vyhlíželo to, jako by se chystal usnout, ale jeho sklopená víčka se chvílemi náhle pozdvihla a jeho pohled byl velmi čilý. Náčelník byl vždycky vlídný, když vyslýchal podezřelé.

„Tak vy jste našel slečnu Galovou. Jak se stalo, že jste byl tak brzy vzhůru? Pokud jsem vyrozuměl, šli jste všichni pozdě spát.“

„Ano, ano. Ale já jsem musel v noci zavřít okno, protože mi nateklo do pokoje. Nejsem zvyklý spát při zavřených oknech. Probudilo mě bolení hlavy.“ Tom teď mluvil klidněji. „Otevřel jsem okno a viděl jsem tu spoušť, zatopenou cestu a tak. Řekl jsem si, že se na to podívám.“

„A tak jste sešel dolů,“ předl náčelník. Pohupoval se sem a tam.

„Ano,“ Tomovi znovu vyschlo v hrdle. Bezděky se obrátil na pana Robinsona, který neodešel s ostatními a tiše seděl v koutě haly jako mlčenlivý divák. „A když jsem došel ke schodům, tak jsem ji uviděl.“

„Co jste udělal?“

„Běžel jsem dolů. Ležela tak divně,“

„Myslel jste si, že je mrtvá?“

„Ano,“ zašeptal Tom. „Nevím jak, ale věděl jsem to. Sklonil jsem se k ní, byla tam krev,“ pohlédl dolů na svůj střevíc, „umazal jsem se od krve.“

Náčelník si odkašlal. Toma napadlo, že mu to s tím střevícem nemusejí věřit a čelo mu zvlhlo potem.

„A potom?“

„A potom,“ Tom vytáhl kapesník a otřel si čelo. I dlaně měl vlhké. „Potom jsem začal křičet.“

„Co jste křičel?“

„Myslím, volal jsem maminku.“

Náčelník se zhoupl na židli.

„Pokračujte. Nezastavujte se. Pokuste se nám to povědět celé, až do našeho příchodu.“

„Ano. Maminka přišla a ptala se, co se stalo a zavolala otce. Já jsem šel za tetou Editou.“

„Za vaší tetou? Kdo je to?“

„Ona není skutečně moje teta, je to maminčina přítelkyně, jen jí tak říkám. Ona spala. Vzbudil jsem ji.“

„Jak to, že spala? Říkáte, že jste křičel a vaše matka okamžitě přišla. Je pokoj vaší tety daleko?“

„Ne, je hned vedle, ale ona měla včera migrénu. To je vždycky hrozné,“ řekl Tom procítěně a náčelník se pousmál, ale hoch to nepostřehl. „Má strašné bolesti. Viděl jsem to často. A tak si vzala prášky pro spaní. Vždycky je bere a když se vyspí, je jí líp.“

„Dobrá. Probudil jste ji a co říkala?“

„Říkala, že si nehraje,“ Tom začal spěšně vysvětlovat, když viděl tázavý náčelníkův pohled, „včera jsme si totiž chtěli hrát na takovou hru, na vraždu,“ klopýtl při tom slově a olízl si rty. „Myslela, že mluvím o tom, nevěděla ani, že už je ráno. To je s ní vždycky tak, je jako omámená po těch prášcích. Potom mi porozuměla.“

„Vy spíte v pokoji svých rodičů?“ přerušil ho náčelník náhle.

„Ne, spím ve vedlejším pokoji, sám.“

Náčelník se obrátil k vedle stojícímu inspektorovi a něco mu zašeptal. Ten se okamžitě zdvihl a šel nahoru. Tom si byl jist, že jde do jeho pokoje, i když se nechtěl obracet. Srdce mu vyplašeně bilo. Marně si říkal, že na tom nezáleží. Byl tím přiveden z rovnováhy. „Pokračujte, prosím,“ vyzval ho náčelník.

Jeho korálová očka bedlivě sledovala chlapcovu tvář. Tom se s námahou soustředil.

„Potom jsme spolu šli dolů, všichni tam už byli.“

„Úplně všichni?“

„Ne, slečna Donátová přišla později. A ještě po ní paní Ainarová. A potom pan Robinson řekl, že musíme zavolat policii. Ale telefon nefungoval.“

„Znal jste slečnu Galovou z dřívějška?“

„Ne, jen jsem ji slyšel zpívat v rádiu, ale nevěděl jsem, že je to ona, dokud tatínek,“ odmlčel se.

„Váš tatínek ji znal?“

„Nevím. Asi ano. Poznal ji, když jsme ji přinesli.“

„A jak se stalo, že jste ji přinesli? Povězte nám to podrobně.“

Tom si bezděky oddychl. Chtěl se co nejrychleji dostat od známosti svého otce s Martinou Galovou.

„Byli jsme plachtit, já a slečna Ainarová. Když jsme se vraceli, viděli jsme loď, která se zmítala zřejmě bez vedení a pospíšili jsme k ní. Slečna Galová na nás volala, abychom jí pomohli, říkala, že si pohmoždila ruku. Vzali jsme ji k nám a když jsme přistáli, byla úplně vyčerpána a najednou se nám zhroutila. Odnesli jsme ji tedy sem.“

„A váš otec ji okamžitě poznal.“

„Ano,“ řekl neochotně Tom.

„Jak dlouho ji váš otec znal?“

„To nevím. Ale muselo to být dávno. Nikdy o ní nemluvil. Nevěděl jsem, že ji zná. Muselo to být, ještě než jsem se narodil.“

„Vaše maminka ji znala taky?“

„Ne, rozhodně ne.“

„Líbila se vám?“

Tom zaskočen zrudl.

„Mně… já… byla velmi krásná. Myslel jsem nejdřív, že je jen o něco starší než já. Moc jí to slušelo. A zpívala úplně senzačně.“

„Myslíte, že se v tom ostatní s vámi shodovali? Že byla, jak říkáte, senzační?“

„Ano… ovšem… ano.“

„Vaší matce se líbila?“

„Jistě,“ řekl Tom. „Jistě.“ Zarytě se odmlčel.

„Říkala něco o tom?“

„Nevzpomínám si,“ řekl Tom nervózně. „Když zpívala, tak řekla, že to bylo dokonalé.“

„A váš otec?“

„Nepamatuji se. Všichni jí tleskali a tak.“

„Vaše teta také tleskala?“

„Edita byla nahoře, nepřišla vůbec dolů. Bylo jí špatně.“

„A paní Ainarová a její dcera?“

„Paní Ainarová odešla skoro ihned. Ona, ona nemá ráda herečky.“

„Odešla uprostřed zpěvu? Nebylo to trochu nezdvořilé?“

„Neodešla uprostřed zpěvu, odešla potom,“ rozpomínal se Tom. „Říkala, že jí není dobře a bylo to na ní vidět.“

„A slečna Kateřina?“

Nový, jasný ruměnec se objevil na Tomově tváři. „Kateřina se mnou nemluvila, my jsme se trochu pohádali. Nebyla slečnou Galovou nadšená, totiž nic o tom nevím. To nemělo se slečnou Galovou co dělat.“

„A ostatní? Slečna Donátová?“

„Slečna Donátová na ni byla velmi hodná,“ řekl Tom s úlevou. „Vzala ji nahoru a půjčila jí své šaty a chtěla ji doprovázet na klavír, slečna Donátová je vůbec moc hodná.“

„Chtěla ji doprovázet? Ale nedoprovázela ji?“

„Slečna Galová nechtěla. Říkala, že nemůže zpívat s někým, na koho není zvyklá,“ odmlčel se.

„Ano? A na koho byla zvyklá?“ náčelník mluvil téměř otcovsky.

Tom zaťal ruce v kapsách kalhot. Prsty mu sklouzly, jak byly vlhké.

„Ne zvyklá, to jsem řekl špatně. Koho neznala. Sama řekla strýci Markovi.“

„Váš strýc ji také obdivoval?“

„Nevím.“ Chlapcův hlas se zvýšil rozčilením. „Líbilo se mu, jak zpívá, všem se to líbilo. Ale strýc by tak byl jednal s každým. Je tak… zdvořilý.“

„A nechtěla, aby ji doprovázel váš otec?“

„Chtěla strýce Marka,“ opakoval Tom pevně.

Trhl sebou, když pan Robinson zakašlal. Zapomněl, že je také přítomen. Čekal s bušícím srdcem, ale pan Robinson mlčel.

„Kdy jste si šel lehnout?“

„Když šli všichni. Když slečna Galová dozpívala.“

„Váš otec šel za vámi?“

„Přede mnou,“ řekl Tom hlasitě. „On a maminka šli první. Potom Kateřina. A potom já.“

„Nevíte, kdo šel za vámi?“

„Nepamatuji se. Mám dojem, že slečna Donátová – nedíval jsem se.“

„A pak jste si šel lehnout?“

„Ano, totiž, zastavil jsem se ještě s Kateřinou, ale ona spěchala, její matce nebylo dobře.“

„A tak jste šel spát?“

„Ano.“

„Slyšel jste pak ještě něco?“

„Ne. Byla hrozná bouřka. Ustavičně hřmělo. Zhasl jsem, zavřel jsem okno a lehl jsem si.“

„Tak jste neslyšel vůbec nic?“

„Nic,“ Tom na okamžik zaváhal, „ne, nic.“

„Váš pokoj je vedle koupelny. Cožpak nikdo už nešel do koupelny?“

„Snad šel, nevím. Nevšiml jsem si. Tady pořád někdo chodí do koupelny a z koupelny. To už si člověk ani neuvědomuje.“

„A pak jste spal až do rána.“

„Ano.“

„Nevyšel jste už z pokoje?“

„Ne. Až ráno.“

„Nu, to zatím stačí. Můžete jít nahoru.“

Tom vstal, okamžik váhal a pak šel velmi vzpřímeně vzhůru.

„Tak, to bychom měli. Máte všechno zapsáno?“

„Všechno.“

„Dobrá. Tak přiveďte,“ náčelník se naklonil nad seznamem obyvatelů penziónu. „Třeba doktora Jindřicha.“

Doktor Jindřich se objevil za okamžik. Bylo vidět, že je velice nervózní. Převlékl se do světlých šatů – byla to reakce všech hostů v penziónu. Jeden po druhém přicházeli oblečeni v šaty, které svlékli, když na Ostrov přijeli. Jinak byly obvyklým úborem na ostrově plavky a koupací plášť.

„Posaďte se, pane doktore. Vy jste ohledával mrtvou?“.

„Ne, pouze jsem zjistil smrt. Bylo mi řečeno, že s ní nesmím pohnout. Zjistil jsem jen, že je mrtva už několik hodin, to mohl ostatně zjistit každý.“

„Znal jste slečnu Galovou dříve?“

„Znal jsem ji jako každý. Velmi jsem ji obdivoval.“

„Tedy jste nebyli staří přátelé?“

Doktor Jindřich vycenil zuby v neveselém úšklebku; „To rozhodně ne.“

„Máte dojem, že slečna Galová znala někoho z ostatních?“

„Myslíte z dřívějška? Ano, poznala pana Marka a pana Tomáše. Opakovala to několikrát.“

„Paní Srbovou také? Nebo někoho z ostatních dam?“

„Myslím, že ne. Mám dojem, že znala pana Srba z doby, kdy ještě nebyl ženat. Co se týče ostatních, nevím. Domnívám se, že ne.“

„Vypadalo to, že měla zájem o pana Tomáše nebo pana Marka? Silnější zájem, než je pouze radost nad shledáním se starými přáteli?“

„Ano.“

„Ano co? Měla nebo neměla?“

Doktor Jindřich stiskl rty. Bylo jasné, že se mu tyto otázky příčí.

„Myslím, že měla velice silný zájem o oba. Vypadalo to tak.“

„Chcete říci, že to dělala úmyslně? Snad aby popudila paní Srbovou?“

„Jak to mohu vědět?“ vyhrkl doktor Jindřich. „Jsem starý mládenec. Rozhodně to paní Srbové nebylo vhod. Pochopitelně.“

„Dala to nějak najevo?“

Doktor Jindřich zdvihl s nelibostí obočí.

„Paní Srbová je dáma,“ řekl káravě.

„Ano, ano. Samé dámy a gentlemani,“ povzdychl náčelník. „Nicméně je tu mrtvá žena a byla zavražděna.“ „Ano. Ano, chápu,“ zamumlal doktor Jindřich. Jeho pravá ruka nervózně poťukávala na okraj křesla.

„Jak to, že jste ráno přišel dolů tak časně?“

„Nepřišel jsem časně.“ Náhlá červeň šlehla do doktorových tváří. „Jsem vždycky časně vzhůru, ale dolů nechodím, nechci rušit ostatní. Tady nikdo tak brzo nevstává. Vstanu, obléknu se a trochu čtu, než slyším, že je čas k snídani. Někdo se chodí před snídaní koupat, ale já ne. Byl jsem vzhůru jako obvykle a pak jsem slyšel Toma volat. Nejdřív jsem myslel, že je to zase nějaká hloupost, ustavičně si na něco hrají a vyvádějí jako děti,“ usmál se tomu trochu pohrdavě, „ale pak jsem slyšel, že paní Srbová volá svého muže a vyšel jsem tedy ven. Sešel jsem dolů a pak už to víte.“

„Co jste při tom cítil? Lekl jste se? Co jste si myslel?“

„Myslel jsem, že to není možné,“ řekl doktor Jindřich s náhlým zoufalstvím. „Byla tak krásná. A tak, mně aspoň připadala, tak mladá. Nemohl jsem to pochopit.“

„Jste přece lékař. Musíte být zvyklý vidět smrt.“

„Ano. I když už léta praxi neprovozuji. Ale to bylo něco jiného.“ Rozhodil bezmocně ruce. „Nemůžete to pochopit. Ona byla symbolem mého mládí.“

Náčelník se zhoupl dopředu a zpátky.

„Kdo myslíte, že ji zabil, pane doktore?“

Doktor Jindřich sebou trhl.

„Nevím. Nemám ani tušení. Ale ten, kdo ji zabil, by zasloužil smrt,“ dodal s vášnivou nenávistí.

„Nepochybně se mu jí dostane,“ řekl náčelník konejšivě. „A teď, kdy jste šel včera spát?“

„S ostatními,“ řekl doktor Jindřich s námahou se vraceje ke klidnému tónu. „Všichni jsme šli víceméně pohromadě.“

„Pak jste si šel lehnout?“

„Ano, chtěl jsem ještě chvíli číst, ale světlo náhle zhaslo. Nestálo mi to za to jít se podívat. Bylo už pozdě.“

„A nic víc jste neslyšel? Kroky? Hlasy?“

„Slyšel jsem kroky, ale nevím čí. Nevěnoval jsem tomu pozornost. Každý ještě chodí do koupelny a ven, nebylo to nic nápadného.“

„Neslyšel jste výkřik, nebo něco mimořádného?“

„Byla bouřka. Hrom burácel skoro ustavičně. Přemýšlel jsem, až jsem usnul.“

„A o čem jste přemýšlel?“

„O svém mládí,“ řekl doktor Jindřich s povzdechem. „Ona zpívala ty písně.“

„Jaké písně? Ještě potom, když jste si šel lehnout?“

„Ovšem, že ne. Předtím. Byly to písně mého mládí. Tak mi to všechno připomnělo.“

„Co to bylo za písně?“

„Píseň o slavíku,“ odpověděl doktor Jindřich okamžitě, „irskou ukolébavku, a tak dál. Ty staré písně,“ hlas se mu trochu zachvěl. Náhle si zakryl rukama oči. „A teď je mrtvá!“

Náčelník našpulil ústa a pohlédl na svého podřízeného s malým ušklíbnutím.

„Uklidněte se, pane doktore. Zatím vás už nepotřebujeme. Pošlete nám sem pana Srba, prosím.“

„Prosím, ovšem,“ zašeptal doktor Jindřich. Vstal a šel nahoru.

„Zdá se, že tu neztrácela čas, ta naše mrtvá,“ řekl náčelník, když doktor zmizel nahoře.

„Vyvolala ducha,“ řekl vážně pan Robinson. Byla to první slova, která promluvil.

„Vyvolala ducha? Co tím proboha myslíte?“

„Vyvolala ducha mládí. Jsou všichni tak přibližně stejně staří – ona byla ovšem mladší, ale byla ideálem jejich mládí. Tenhle o ní asi jenom snil. Byl příliš chudý Aspoň to říkal.“

„Kdežto pan Srb a pan Marek byli zámožní, že?“ usmál se náčelník.

Tomáš sestupoval dolů. I on byl civilně oblečen. Jeho tvář byla uzavřená.

Usedl, zapálil si cigaretu a mlčky vyčkával. Náčelník chvíli mlčel také, ale jestli doufal, že tím Tomáše znervózní, zmýlil se. Zdálo se, že si ani neuvědomuje, že je vyšetřován v případě vraždy. Po celou dobu výslechu, jako by se jeho mysl zabývala nějakým jiným, soukromým problémem, který ho zaujal více.

„Vy jste znal slečnu Galovou, pane Srbe?“

„Ano.“

„Jak dlouho?“

„Znal jsem ji před dvaceti lety.“

„A potom jste se nestýkali?“

„Potom jsme se nestýkali.“

„Pane Srbe, vyšetřujeme vraždu. Mladá, krásná žena byla zavražděna. Někdo z vás ji zákeřně zabil. Uvědomujete si to?“

„Ano, ovšem.“

„Žádám vás tedy, abyste nám byl nápomocen. Jak, kdy a kde jste se se slečnou Galovou seznámil a jaký byl váš vztah k ní?“

„Seznámil jsem se s ní na jaře před dvaceti lety. Začínala tehdy. Byla mladičká, kolem šestnácti let. Zamiloval jsem se do ní. Byla to nejkrásnější dívka, jakou jsem kdy viděl. Měla, je to těžko vyjádřit, měla takové kouzlo. Zasnoubil jsem se s ní, A ona pak zasnoubení zrušila. To je vše. Od té doby jsem ji neviděl, až včera.“

„Proč zrušila zasnoubení?“

„Seznámila se s jiným mužem, nevím, kdo to byl. Ale ani za něho se neprovdala. Vím to z novin, nikde nebylo ani slova, že by se provdala a tehdy o ní noviny psaly všechno. Dnes si myslím, že jí nešlo o žádného muže. Chtěla jen svou kariéru, byla tím posedlá. Byla by se upsala ďáblu, aby byla slavná. To vím dnes. Tehdy ovšem jsem to nevěděl. Byl jsem velice nešťasten.“

„Vaši rodiče souhlasili se zasnoubením?“

„Nikdo o tom nevěděl. Ne mou vinou, já bych chtěl; aby to každý věděl. Šíleně jsme se o to hádali. Vynutila na mně slib, že to nikomu nepovím. Asi to byla zase ta její touha po slávě. Byl jsem bezvýznamný chlapec, byla by potřebovala někoho, o kom by psaly noviny.“

„Vy jste se nepokoušel dozvědět se jméno svého soka?“ Tomáš se nevesele usmál.

„Ovšem, že jsem se pokoušel. Ale ona byla stále obklopena desítkami ctitelů. To bylo těžké uhodnout. Asi mu také přikázala mlčet. Byla,“ do jeho hlasu se bezděky vloudilo něco ze starého okouzlení, něha, jíž si sám nebyl vědom a jež na okamžik přehlušila všechno ostatní, „byla takový blázínek.“

Náčelník pohlédl na inspektora a zavrtěl hlavou.

„To je dost divný termín po tom, co jste mi vyprávěl; pane Srbe.“

„Vím to,“ řekl Tomáš s malým povzdechem. „Můžete to těžko pochopit, když jste ji neznal. Ale je to správné. Byla sobecká a bezohledná a krutá, ale svým způsobem byla malé dítě. Děti jsou kruté a sobecké a bezohledné. Nemůžete tomu porozumět,“ dodal smutně. „Nikdo, kdo ji neznal, to nepochopí.“

„Nepochybně,“ zamumlal náčelník. „Když jste ráno zjistil, že je mrtvá, co jste cítil?“

Zadumaný výraz zmizel z Tomášových očí. Jeho tvář se zase uzavřela.

„Byl jsem otřesen. Bylo to hrozné. Nemohu uvěřit, že ji někdo zabil. Je jisté, že to nebyla nešťastná náhoda?“ „Bohužel, naprosto jisté, pane Srbe,“ řekl suše náčelník. „Někdo z vás deseti ji zabil.“

Barva pomalu mizela z Tomášova obličeje.

„Cožpak to nemohl být někdo cizí? Není tak těžké odemknout vrata nebo okno, nějaký zloděj mohl přijít krást, spatřil ji a polekal se.“

„Ne dnešní noci, pane Srbe, Za této bouře nemohla žádná loď přistát a cesta po pevnině byla už večer odříznuta. Večer byl schůdný už jen malý kus cesty od domu. Nevšimli jste si toho, ale my ve městě jsme to viděli.“

„Vy sami jste přece dnes přistáli.“

„Přijeli jsme ráno, když už bylo po bouři a máme speciální loď. Váš zloděj by těžko takovou nalezl a ani my bychom nebyli mohli přistát v noci. A doufám, že si nepředstavujete, že nějaký zloděj byl tak dychtivý ukrást poklady na Ostrově, v plné sezóně, kdy každý ví, že vila je plná lidí, aby přeplaval záliv v bouři bez lodi?“

„Ale vždyť to není možné! Kdo by mohl mít jaký důvod? Nikdo ji neznal, jen já a Marek. Ostatní ji viděli prvně v životě.“

„Je to nemožné, je to vyloučené, ale slečna Galová je mrtvá,“ řekl náčelník. „Jak jste se včera rozloučil se slečnou Galovou?“

„Nijak zvlášť. Uklonil jsem se, to bylo všechno.“

„Ani ruku jste jí nepodal? Proč? Copak jste jí to ještě neodpustil?“

„Neměl jsem jí už dávno co odpouštět,“ řekl chladně Tomáš. „To všechno bylo dávno, hrozně dávno. Dnes to už nic neznamenalo.“

„Opravdu? Snad pro vás, ale pro ni? Hlásila se k vám velice živě, každý si toho všiml.“

„Hlásila se stejně ke mně jako k Markovi. Bylo to pochopitelné. Přišla do cizího domu, do neznámého prostředí.“

„Třeba se jí zdálo, že nebyla přijata příliš laskavě?“

„Byla přijata laskavě. Paní Kavanová byla celá šťastná, že ji tu má. A slečna Donátová ji vzala k sobě a všichni ji obdivovali.“

„Vaše paní taky?“

Tomášovy ruce dosud volně ležící na opěradle křesla se náhle pevně sevřely, ale promluvil bez váhání, normálním tónem.

„Moje žena ovšem také.“

„Vaše žena věděla, že slečna Galová je vaše bývalá láska?“

„Ano.“

„Od kdy to věděla?“

„Od začátku, řekl jsem jí všechno.“

„Jste si jist, že nežárlila, když se tu slečna Galová tak zčistajasna objevila a tak zjevně dávala najevo radost, že vás vidí?“

„Moje žena,“ řekl Tomáš pevně, „ví, že ji mám rád.“

„Hm, hm. No, dobrá. Máte společný pokoj, vy a vaše paní?“

„Ano.“

„Takže byste věděl, kdyby byla z ložnice odešla?“

„Ovšem. Ona neodešla. Šli jsme okamžitě spát.“

„Nešla ani do koupelny?“ podivil se náčelník. Jeho korálová očička se náhle otevřela a zabodla se pevně do Tomášova obličeje.

„Ne,“ opakoval Tomáš pevně. „Omyla si obličej toaletní vodou a trochou krému. Nikam nešla.“

„Víte o tom, že zhaslo světlo?“

„Ne,“ řekl Tomáš. „Šli jsme hned spát.“

„Nehovořili jste o minulém večeru? Vaše paní se ani nezmínila o slečně Galové?“

„Nevím, kam míříte svými otázkami,“ řekl Tomáš s náhlou zuřivostí. „O ničem jsme nemluvili. Byli jsme oba unaveni. Byli jsme většinu dne ve vodě a bylo pozdě.“

„Pozoruhodně mlčenlivá dáma, vaše paní,“ podotkl náčelník. „A když jste tak mlčeli, nic jste neslyšeli? Ani kroky, ani hlasy, ani hluk?“

„Byli jsme unaveni. Okamžitě jsme usnuli,“ opakoval Tomáš zarytě.

„Takže vaše paní mohla vstát a odejít třeba do koupelny, když jste tak okamžitě usnul.“

„To bych slyšel,“ řekl Tomáš přemáhaje zjevnou touhu vybuchnout. „Je něco jiného, když vstane někdo vedle vás, než když přechází někdo venku po chodbě.“

„A kromě toho byla bouřka,“ řekl náčelník. „Jak vhodná byla ta bouřka. Nikdo nic neslyšel. Tak to stačí, pane Srbe. Pošlete sem, prosím, svou paní.“

Všichni tři i s panem Robinsonem mlčeli, zatímco Tomáš šel nahoru. Anna se objevila hned. Dýchala trochu zrychleně, ale bylo vidět, že se vší silou nutí do klidu.

Usedla, přehodila nohu přes druhou, ale za okamžik si opět sedla normálně. Také její ruce byly neklidné.

„Paní Srbová, věděla jste, že slečna Galová je bývalá snoubenka vašeho manžela?“

„Ano.“

Odpověď přišla skoro ještě dříve, než otázka dozněla,

Anna mluvila trochu bez dechu, jako by byla právě přiběhla z dálky, a přece přešla jen několik schodů.

„Nebylo vám proti mysli, když se tu tak nenadále objevila?“

Anna rychle pohlédla směrem k panu Robinsonovi, Jeho vážný obličej se rozzářil širokým úsměvem.

„Bylo,“ řekla. „Neměla jsem z toho pochopitelně radost. Myslím, že žádná žena by neměla. Ale nebyla jsem k ní hrubá, máte-li to na mysli.“

„Ne, ovšem, že ne. Slečna Galová se chovala velice přátelsky k vašemu manželovi, že ano?“

„Ona se chovala přátelsky ke každému muži,“ řekla Anna s náhlou ženskou zlobou. „Můj muž nečinil výjimku.“

„Vy ji nenávidíte ještě teď, paní Srbová?“

„Necítila jsem k ní nenávist a necítím ji ani teď. Byla to děvka, opovrhovala jsem jí.“

„Není to totéž?“

„Ne. Není to totéž. Vy jako muž to snad nedovedete pochopit. Ale žena může velmi silně opovrhovat druhou ženou, aniž by ji nenáviděla.“

„Člověk se stále učí,“ řekl vlídně náčelník. „Dala jste své opovržení slečně Galové nějak najevo?“

„To by nemělo smysl. Ona by tomu nebyla porozuměla. Byla by si to vyložila po svém. A radost jsem jí nechtěla způsobit.“

„Jinými slovy, myslela by, že žárlíte. A vy jste nežárlila?“

„Ne tak, jak myslíte. Můj muž mne miluje a nikdy by neučinil nic, co by nebylo čestné. Bylo to,“ odmlčela se a sevřela rty, jako by řekla příliš mnoho. Chvějícími se prsty si vzala cigaretu, zapálila ji a začala rychle kouřit.

„Co to tedy bylo?“

Anna zamáčkla sotva zapálenou cigaretu. Sepjala ruce a držela je pevně sevřené.

„Neporozumíte mi,“ řekla. „Nemohu vám to vysvětlit.“

Pan Robinson se tiše zdvihl a přistoupil ke stolu.

„Snad jste nežárlila na ni, paní Srbová, ale na něco, co ona ve vašem muži vyvolávala?“ optal se laskavě.

Anna k němu vzhlédla s náhlou dychtivostí.

„Ano, ano.“ Začala váhavě mluvit a tu se její umělý klid zhroutil, „Vím, že už ji nemiloval. Vím, že by mne nikdy nepodvedl, ani s ní, ani s kýmkoli jiným. Tomášovu lásku mám já a je pevná jako skála. Ale on měl o ní takový sen. Stále věřil, že ona byla – nevím, jak bych to řekla – nebyla to ona, ale něco, co on sám si vysnil. On neviděl, že je to bezohledná děvka. Chránil ji, chránil ji ve svých vzpomínkách. Cítil k ní něco, co k nikomu jinému na světě. Víte, byl tehdy tak mladý, tak ji miloval. Nemohl snést, že ho podvedla, že jí nikdy nešlo o žádný cit. Vymyslel si takové ochranné opatření, aby to tolik nebolelo a aby jeho hrdost neutrpěla. Nedokázal se smířit s tím, že prostě nalétl vypočítavé běhně. Byla tak mladá, vždycky ji u sebe omlouval. A to mě rozzuří ještě teď.“

„Vaše city jsou velmi bouřlivé,“ řekl mírně náčelník; „Možná, že byste ji byla dokázala zabít?“

Annin žár náhle vyprchal. Seděla zhrouceně a unaveně.

„Ne,“ řekla tiše, „nebyla bych ji mohla zabít, nedovedu zabít nic živého. Ale jsem ráda, že je mrtvá. Ano, jsem ráda!“

„Když jste včera odešli do ložnice, mluvili jste o tom s manželem?“

„Ne, nemluvili jsme o tom. Šli jsme spát.“

„Paní Srbová, mluvte, prosím, upřímně. Tato povídka po tom, co jste prve říkala, zní velmi nevěrohodně. Opravdu jste se nepokusila přimět svého manžela, aby trochu změnil své ideální názory na slečnu Galovou?“

„O tom on nikdy svůj názor nezmění,“ řekla trpce Anna. „Bylo by to bezvýsledné. Nemluvila jsem o tom. Šli jsme spát, usnuli jsme a o tom, co se stalo, jsem se dozvěděla, až když ráno Tom zavolal.“

„A nic jste v noci neslyšela, samozřejmě,“ řekl náčelník.

„Slyšela jsem, že s někým mluví,“ řekla Anna proti všemu očekávání. „Nevím, co říkala, ale byl to její hlas. Nechtěla jsem ji slyšet. Nechtěla jsem o ní už nic vědět.“

„Váš manžel tvrdí, že ji neslyšel. Jak je to možné?“

„Asi usnul dříve než já. Ostatně jsem slyšela jen několik slov. Pak bylo ticho, pokud lze při té bouřce mluvit o tichu.“

„Nebylo vám divné, že tak náhle zmlkla?“

„Ne. Myslela jsem, že zašla k někomu do pokoje.“

„Chcete říci ne do svého pokoje?“

„Do pokoje nějakého muže,“ řekla Anna hrubě. „Nepochybovala jsem o tom ani okamžik.“

„Kterého muže? Vašeho bratra, nebo doktora Jindřicha? Nebo snad pana Robinsona?“

„Kteréhokoli,“ opakovala Anna opovržlivě. „Jí to bylo jedno.“

„Když jste ji ráno spatřila – polekala jste se?“

„Polekala jsem se Toma. Byl tak strašně vyděšený. A potom, když jsem uviděla ji,“ Anniny oči se zúžily, krutý rys na okamžik změnil její vlídný a půvabný obličej, „bylo to hrozné, hrozné jako každá smrt. Ale řekla jsem si, teď konečně dostala, co jí patřilo. Ona nemohla jinak skončit.“

„Věděla jste, že byla zavražděna?“

„Ne, to ne. Ale ta smrt tam u pat schodiště, to odpovídalo jejímu životu.“

„To by zatím stačilo. Pošlete sem prosím slečnu Editu.“

Edita nebyla ani nervózní, ani nemaskovala uzavřeností své city jako Tomáš. Byla docela ve své kůži, trochu ironická jako vždycky.

„Slečno Dvořáková, vy jste včera vůbec nepřišla dolů?“

„Myslíte, když se tu naše ubohá hvězda objevila? To jsem byla dole. Ale bylo mi už velmi zle.“

„Znala jste slečnu Galovou?“

„Ne, jen z rádia a z novin, jako každý. Velká kráska, ale nic uvnitř. Jako ty nafukovací panenky,“ usmála se na náčelníka, který se naopak zamračil; když vyslýchal, mohl se usmívat jen on.

„Mluvíte o mrtvé, slečno Dvořáková.“

„Zajisté. Ale nikdy jsem nesouhlasila s tím prapodivným zvykem o mrtvých jen dobré. Když nějaký darebák zemře, znamená to snad, že všechny jeho dřívější činy jsou vymazány a změní se v dobro?“

„Chcete říci, že slečna Galová byla, jak říkáte, darebák?“

„Ale kdepak,“ řekla Edita pokojně. „Byla to obyčejná, hloupá husa. A doplatila na to.“

„Doplatila na to?“ náčelník se prudce naklonil ve svém křesle. „Na co?“

„Tvrdíte přece, a velice přesvědčivě, že ji někdo zavraždil. Přece tu nevysedáváme a nechodíme sem jeden za druhým jako k zpovědi jen tak ze špásu. Někdo ji zabil a jestli tomu neříkáte, že na to doplatila, tak nevím.“

„Neodpovídáte na mou otázku. Co dělala? Na co, podle vašeho názoru, doplatila?“

„Na to, že byla hloupá husa. Prázdná nafukovací panenka. Neměla rozumu, ani co se za nehet vejde. Provokovala kdekoho.“

„Myslím, že nejvíce provokovala paní Srbovou. Tím, že se usmívala na jejího muže.“

„Anna ji nezabila,“ řekla Edita vážně. Bylo vidět, že je to její opravdové, pevné přesvědčení. „Anna je přísně nábožensky založena a kromě toho je to nesmírně dobrý člověk. Anna není blázen a nepodléhá vášním, i když byla trochu nerozumná právě vůči slečně Galové. Zlobil ji ten Tomášův sen. Já si myslím, že ho udržuje sama právě tím, že ji to hněvá. Tomáš sám by na to byl dávno zapomněl. Anna mu to připomíná a jeho to myslím vždycky příjemně překvapí. Anna chce mít všechno, i nejtajnější koutek jeho srdce. To muži nechtějí, víte? Chtějí mít své tajemství. Tvrdím, že by Tomáš dávno toto tajemství s největším klidem zapomněl, kdyby ho Anna nepřiměla k tomu, aby si je podržel. Ale nic to ve skutečnosti neznamená. Jsou nesmírně šťastni. Myslím,“ usmála se, „že teď bude mít Anna pokoj. Vrah pro ni udělal dobrou práci, ale ona to neudělala, věřte mi.“

„Když slečna Galová zpívala, vy jste dole nebyla?“

„Ne, nepřišla jsem vůbec na večeři. Bylo mi hrozně zle.“

„Vypadáte kupodivu dobře po tom, jak nesmírně špatně vám bylo.“

„Bylo mi opravdu velmi zle. Ale je to vždycky tak. Migréna to dělá vždycky. Už předtím je to hrozné, protože vím, že to přijde a děsím se toho. Jsou to muka, která dovede pochopit jen ten, kdo to prožil. Ne to, co většina žen za migrénu vydává, ale opravdový, akutní záchvat. Pak to přejde a je zase na dlouhou dobu pokoj.“

„Tak vy nevíte nic o tom, co se včera událo?“

„Vím jen, že ta ženská zpívala a že jsem si přála, abych mohla vstát a hodit jí svícen na hlavu. Rvala mi nervy. Jen jsem tloukla hlavou do polštářů a brala prášky. Pak už nevím nic.“

„Pan Tom nám řekl, že jste mu ráno říkala, že jste teprve usnula?“

„Nemám ponětí o čase, když mám migrénu,“ vysvětlovala Edita shovívavě. „Jsem trochu oblouzněná, zdá se mi, že to trvá hodiny a hodiny. Beru tolik prášků, že už pak ani nevím, jestli tu bolest mám já nebo někdo jiný. Měl jste někdy zánět okostice?“

„Prosím?“ optal se náčelník překvapeně. „Ano, jednou.“

„Pamatujete se na to? Seděl jste a vstával a chodil a tloukl hlavou do zdi, že? Migréna je něco podobného.“

„Dobrá, vy jste slyšela slečnu zpívat a pak nevíte nic.“

„Nic,“ souhlasila Edita přívětivě.

„Zavolejte, prosím, pana Marka,“ řekl nespokojeně náčelník. „Zatracená ženská,“ dodal, když Edita zmizela, Nepotrpěl si na moderní, neromantické ženy.

Marek tentokrát nevypadal jako první milovník. Vypadal omráčeně.

„Vyrozuměl jsem, že jste slečnu Galovou znal z dřívějška?“

„Ano, ano, ale to už je dávno.“

„Kde jste ji poznal?“

„Tomáš mně ji představil. Začínala právě být slavná.“

„Byl jste do ní zamilován?“

„Myslím, že každý muž byl do ní více nebo méně zamilován,“ pousmál se Marek.

„Vy jste byl více nebo méně?“

„Já myslím, že více. Ano, byl jsem do ní zblázněn.“

„Nebylo to kvůli vám, že zrušila zasnoubení s panem Srbem?“ optal se náčelník v náhlém vnuknutí.

Červeň stoupala pomalu do Markových tváří.

„Jak jste to – no, ano, ale Tomáš to dodnes neví. Mrzelo by mě, kdyby se to dověděl. Je to dnes už tak stará aféra a ostatně, neměl jsem o nic větší štěstí než on. I mě pustila brzy k vodě. Ona ve skutečnosti nestála ani o jednoho z nás.“

„Stála snad o někoho jiného?“

„Ne,“ řekl Marek s přesvědčením. „Nemilovala nikdy nikoho. Jenom sebe. Myslela jen na svou touhu dostat se nahoru za každou cenu. Manželství bylo něco, co u ní vůbec nepadalo v úvahu. Tomáš to nikdy nepochopil. Ona neměla srdce. Láska, to bylo něco, co prostě nebyla schopna cítit. Dovedla hrát báječně, když se jí to hodilo, tak hrála lásku virtuózně. Ale člověk, který ji sám miloval, velice brzy poznal, jak ubohá je to náhražka. Poznal jsem to ještě dříve, než jsme se rozešli. Kdyby nebyla udělala konec ona, byl bych ho udělal já. Myslím, že to vycítila a pospíšila si, aby byla první. Nebyla by mohla snést, aby ji nějaký muž opustil.“

„Věděla tedy, co si o ní myslíte?“

„Ano, řekl jsem jí to. Přiznávám, že mě to zraňovalo. Muži jsou hodně ješitní. Ale myslím, že jsem nikdy vážně nepomýšlel na sňatek s ní. Rozhodně po prvních několika týdnech ne.“

„A přece jste s ní chodil dál?“

Marek se usmál. Poprvé jeho napětí trochu povolilo: „Který muž by to neudělal? Byla krásná, slavná a žádoucí a výtečná milenka. Byl bych býval blázen. Ale ona nebyla ženou, se kterou by se muž jako já chtěl oženit.“

„Muž jako vy? A což pan Srb?“

„Tomáš je snílek,“ řekl Marek s vřelým přátelstvím; „On věřil, že je docela jiná. Kdyby se s ní byl oženil, byl by si podle svého názoru vzal docela jinou ženu, než ve skutečnosti Martina byla. Nikdy to nechtěl vědět a já jsem mu to nerozmlouval.“

„Když se včera tak znenadání objevila, jak vám bylo?4 Marek se trochu ošíval.“

„Nebyl jsem nadšen. Nemám ohřívané historky rád. A o ní jsem neměl právě to nejlepší mínění. Ale potom, zdálo se mi, že je opravdu ráda, že mě vidí, a byla právě taková jako kdysi, jako by nezestárla ani o den. A když začala zpívat, bylo mi znovu dvacet let,“ bezděky zhluboka povzdychl.

„Měl jste v úmyslu prožít ducha těch mladých let do důsledku?“

„Ne, to ne. To trvalo jen tu chvíli, co zpívala.“

„A pak to přestalo?“

„A pak to přešlo,“ přikývl Marek. „Zůstal jsem s ní, zatímco ostatní odcházeli a viděl jsem, že se pokouší chytit Tomáše za rukáv. Nevšímal si jí a to ji zlobilo.“

„Žárlil jste snad?“

„Vůbec ne,“ usmál se Marek. Znělo to docela upřímně. „Naopak, velice mi to pomohlo. Duch mládí vyvanul docela, uvědomil jsem si, že je to ta stejná Martina, která věčně hraje a věčně se pokouší o každého muže, zvlášť když o ni nejeví zájem. Chvíli jsme si ještě povídali a pak jsem šel spát s dokonalým klidem.“

„A ráno byla mrtvá.“

„A ráno byla mrtvá,“ opakoval Marek rázem skleslý. „Bylo to hrozné. Nemohu to pochopit. Musí to být nešťastná náhoda.“

„Taková možnost neexistuje. Máte nějaké podezření, kdo ji zabil?“

Marek vytřeštil oči.

„Naprosto ne,“ vydechl. „Naprosto ne. Nemohl to být nikdo odtud.“

„Asi duch,“ ušklíbl se náčelník. „Když jste došel nahoru, vyšel jste ještě ze svého pokoje?“

„Ne. Z mého pokoje vedou dveře přímo do jedné z koupelen. Osprchoval jsem se a šel jsem spát.“

„Nic jste neslyšel?“

„Ne, mám pokoj vzadu na chodbě a zdola nic neslyším; ani když není bouřka.“

„Nemyslím zezdola. Nahoře na chodbě?“

Marek zavrtěl hlavou.

„Vůbec nic, jen bouřku.“

„Dobrá. Zavolejte nám slečnu Donátovou.“

Marek vstal a šel rychle nahoru.

Náčelník zavrtěl hlavou.

„Vypadá to beznadějně. Nikdo nevyšel, nikdo nic neslyšel, jen několik slov, co ona mluvila. A to vědí od vás, příteli.“

Slečna Donátová vypadala ještě hůř než ráno. Byla sice upravena jako vždycky, ale pod očima měla hluboké kruhy a kolem úst unavený rys.

„Tak co nám o tom všem můžete říct?“ optal se náčelník.

Houpal se, s prsty přitisknutými k sobě, korálová očka poloschována za víčky.

„O slečně Galové? Vím jenom, že ji včera přivezli a že potom zpívala. To je všechno. O tom ostatním nevím nic.“

„Líbila se vám?“

„Byla roztomilá. Tak přátelská a vůbec ne jako hvězda. Půjčila jsem jí své šaty a ona stále opakovala, jaká jsem hodná a tak. Je to strašné, že už nežije.“

„Shledávala jste ji tedy velmi přátelskou a roztomilou? Nezdálo se vám, že její chování je trochu vyzývavé vůči mužům?“

„Naprosto ne,“ řekla slečna Donátová s přesvědčením.

„Byla tak milá ke všem. Je pochopitelné, že měla radost:, že se tu setkává s přáteli.“

„Paní Srbová to neshledávala tak nevinné.“

Mírná červeň zbarvila tváře mladé ošetřovatelky.

„Paní Srbová si to myslím nesprávně vykládala. Každý ví, jak pan Srb svou ženu miluje. Je to krásné manželství. Ostatně jsem si jistá, že to nemyslela vážně ani na vteřinu.“

„A přece je slečna Galová mrtvá,“ řekl měkce náčelník. Vystřelil náhlý, zlověstný pohled na mladou ženu.

„Nemyslíte přece… to vůbec není možné. Určitě ne. Paní Srbová je tak rozumná. Ne, ona to neudělala.“

„A kdo tedy?“

„Nevím. Je to tak nemožné. Je to jako hrozný sen,“ slečna Donátová křečovitě spínala a rozpínala prsty.

„Slečno Donátová, vy jste s ní přece měla bydlet v pokoji. Nebylo vám nápadné, že se neobjevila celou noc?“

„Já jsem,“ začala koktat slečna Donátová, „myslela jsem, že se zdržela dole. Nečekala jsem na ni. Šla jsem si lehnout a víc nevím.“

„Spala jste tak tvrdě, že vám uniklo, že se nevrátila?“

„Ano, ano. Spala jsem. Já o tom nic nevím!“ vybuchla náhle. „Nechte mne být. Nevím nic, nic!“ přitiskla si ruce k očím a začala vzlykat.

„Jste velice rozrušená, slečno. A přece právě vy jediná mezi přítomnými byste vzhledem ke svému povolání měla být nejklidnější. Jestliže vás pohled na smrt tak rozčiluje, jak můžete být zdravotní sestrou?“

„To není tím, nejsem ve své kůži. Není mi dobře,“ slečna Donátová mačkala kapesník třesoucími se prsty.

„Tak jste tedy spala a ráno, jak to bylo ráno? Co jste si myslela, když jste zjistila, že jste sama?“

„Myslela jsem, že slečna Galová je už dole. Pak jsem slyšela hluk a vyšla jsem ven a…“

„A nevšimla jste si, že lůžko slečny Galové je netknuté?“

„Ne, nedívala jsem se. Nevšimla jsem si,“ koktala slečna Donátová. Zbledla tak, že se zdálo, že omdlí.

„Ale ráno jste věděla, že slečna Galová spadla shora; Jak jste. to věděla?“ zeptal se pan Robinson.

Slečna Donátová se k němu prudce obrátila.

„Nevím!“ vykřikla hystericky, „Říkala jsem vám to už jednou. Prostě jsem myslela, že musela spadnout až seshora.“

„Dobrá, děkuji vám. Můžete zavolat tu mladou dívku, slečnu Kateřinu.“

„Prosím,“ zašeptala ošetřovatelka.

Nejistě vstala a šla ke schodům tápajíc jako slepá. Šla nahoru pomalu přidržujíc se zábradlí. Pan Robinson ji pozorně sledoval, jako by čekal, že se zhroutí, a byl připraven jí pomoci. Ale ona došla nahoru, zastavila se na okamžik a pak zaklepala na dveře paní Ainarové. Když Kateřina otevřela, vyřídila jí šeptem vzkaz a šla do svého pokoje. Pan Robinson měl jasnou představu, jak se ve svém pokoji opřela o dveře neschopná už ani jednoho kroku.

Divné, pomyslil si. Neuvěřitelně divné.

Kateřina se zastavila nahoře na schodech a podívala se dolů na tři muže jako plaché zvířátko přinucené přiblížit se k nepříteli.

Nabrala zhluboka dech a prudce seběhla dolů.

„Já nic nevím,“ vybuchla, než mohl kdokoli promluvit. „Nemá smysl se mě ptát. Nic nevím.“

„Posaďte se, slečno,“ řekl náčelník.

Kateřina si sedla, odhrnula rovný pramen světlých vlasů z čela a seděla vztyčená, se sepjatýma rukama.

I její štíhlé nohy byly křečovitě napjaté, jako by se bála, aby se jí netřásla kolena.

„Nemusíte se bát, máte přece čisté svědomí, ne?“

„Já se nebojím,“ řekla Kateřina.

Celá ta věc byla hrozná, ale přece v koutku duše věděla, že to mrazení hrůzy je podivně příjemné. Rozdělila se na dvě osoby, polekanou holčičku vyděšenou tou hrůzou a zároveň mladou ženu rozechvěnou tím, že je středem vzrušujícího dramatu.

„Vy jste s panem Tomem včera nalezli slečnu Galovou na jezeře. Její loď byla porouchaná?“

„Ne, nebyla porouchaná,“ řekla Kateřina po krátkém odmlčení. „Bylo s ní všechno v pořádku. Ale slečna Galová měla poraněnou ruku, nemohla s ní hýbat. Nezvládla řízení.“

„A co si vlastně slečna Galová udělala? Krvácela?“

„Nevšimla jsem si, ale myslím, že ne.“

Kateřina se uklidňovala a ta druhá bytost v ní byla stále zřetelnější. Připadala si nesmírně důležitá a vědomí, že s ní jednají jako s důvěryhodným, dospělým svědkem, jí nesmírně lahodilo.

„Takže možná vůbec nebyla zraněná? Mohla to jen předstírat?“

„Ano, mohla, ale proč by to dělala?“ užasla Kateřina. „Když omdlela, byla to opravdová, hluboká mdloba?“ „Já nevím, věřila jsem, že opravdu omdlela. Hlava jí klesla a zhroutila se.“

„Upadla na zem?“

„Ne, to ne,“ Kateřina se zamračila ve vzpomínce. „Šla mezi námi docela dobře a pak se opřela o Toma a klesla.“ „Jaký dojem na vás učinila?“

Kateřina ohrnula rty. Navyklým pohybem odhrnula vlasy z obličeje.

„Žádný zvláštní. Nevím, co na ní všichni viděli. Byla přece stará, stará skoro jako paní Srbová.“

„Hm, hm,“ zakašlal náčelník. „A chovala se jak?“ „Směšně,“ řekla Kateřina. Mluvila s dokonalou převahou sedmnáctileté dívky nad ženou starší o dvacet let. „Pořád cukrovala na pana Srba a na Marka, i na Toma. Jen doktor Jindřich se jí nelíbil.“

„Proč myslíte, že se jí nelíbil?“

„No, nevšímala si ho. Ale on chtěl mermomocí vidět, kde se zranila,“ zarazila se a pohlédla překvapeně na náčelníka. „Jak jí řekl, že se podívá na to zranění, už uhnula a vyhýbala se mu celý večer. Snad jí opravdu nic nebylo.“

„To je zajímavé. Vidím, že máte bystrý postřeh, slečno. Mohla byste nám být velmi nápomocna. Slečna Galová byla jak víte zavražděna. Vy jste ji přece nezabila?“ Kateřina sebou hrůzou trhla.

„Ne, ne! Přísahám, že ne!“

„A kdo z lidí, kteří tu jsou, by tedy mohl být vrahem?“ Kateřina se zhluboka nadechla. Její šikmé, zelenavé – oči se zúžily.

„Edita Dvořáková,“ řekla vysokým, rozčileným hlasem. Srdce jí bouřlivě tlouklo.

„Slečna Dvořáková? Což ona slečnu Galovou znala? Jaký by mohla mít důvod?“

„Důvod? To nevím,“ zakoktala Kateřina.

„Proč si tedy myslíte, že by byla schopna slečnu Galovou zabít? Viděla jste snad něco podezřelého?“

„Ne. ne,“ šeptala Kateřina nešťastně. Její rozjařeni a pocit slávy rychle zmizel.

„Víte, jak vážné je to nařčení? Víte, jaký je u nás trest za vraždu?“ zahřměl náčelník.

„Já jsem to tak nemyslela,“ vzlykala Kateřina.

Její druhá bytost se zbaběle vytratila a zanechala vyděšenou holčičku omámenou strachem, že ji teď za její nepředložená slova ihned odvedou a zavřou.

„Nemyslela; tak proč jste to řekla?“

„Protože ji nenávidím!“ Kateřina zoufale plakala do kapesníku. Ramínka se jí třásla. „Protože je taková nafoukaná a pořád si zabírá Toma pro sebe a myslí, si, že jsem malé dítě… poslední slova se úplně rozplývala v slzách.“

Náčelník pohlédl na své společníky s výrazem člověka, jehož trpělivost byla nebezpečně přetažena.

„Protože si zabírá Toma pro sebe,“ zaburácel na zničenou dívku. „A tomu říkáte důvodné podezřeni? To stačí, slečno! Můžete odejít.“

Kateřina se zdvihla a tisknouc si kapesník k očím utíkala vzhůru jako štvaná.

„Tak!“ řekl náčelník znechuceně. „Tak co teď? Jsme právě tam, kde jsme byli.“

„Nemyslím,“ řekl pan Robinson. Jeho široký úsměv se rozzářil. Vztyčil se v celé své obrovské výšce. „Něco jsme se přece jen dověděli.“

„A co to bylo?“ zavrčel náčelník. „Vím, že jste byl náš nejlepší kriminalista a že jste svého času rozlouskl ty nejtvrdší oříšky, a jsem proto rád, že jste tu s námi, a – jsem vám vděčen za vaše rady. Ale opravdu nechápu, co jsme se to dověděli.“

„Že všichni lhali,“ řekl přívětivě pan Robinson. „Z různých důvodů samozřejmě, ale lhali. Srbovi přímo křečovitě trvají na tom, že usnuli, sotva dolehli. Slečna Donátová si nevšimla celou noc, že se Martina Galová nevrátila. Slečna Dvořáková byla jako oblouzněná. Nikdo z nich. kromě pana Marka, nepoužil koupelny. V domě jako je tento, kde jsou všechny tři koupelny ustavičně v provozu. Všichni jako ž udělání šli rovnou spát, nikdo s nikým nehovořil, nic neviděl a všichni bez výjimky po celou bouřku spali jako nemluvňátka. Všichni lžou, to znamená, všichni něco zatajují. Nějakou maličkost, snad ze strachu, ale určitě je tomu tak. Mám takovou teorii, že člověk nejlépe najde vraha, když dobře zná zavražděného. Když porozumíte myšlení a charakteru oběti, uhodnete snáze, kde hledat vraha,“ pokračoval pan Robinson.

„No, máte tedy výběr,“ ušklíbl se náčelník. „Chcete vědět, jaká byla oběť? Tak si vyberte: Byla to děvka, malý blázínek, hloupá husa bez kouska rozumu, prohnaná a vypočítavá ženská, roztomilá a hrozně milá dívka a směšná stará bába.“

„To je očima těch druhých. Jde o to, jaká byla opravdu,“ řekl pan Robinson.

Zbýval ještě jeden výslech pomocnice a kuchařky a ten byl brzy skončen. Obě ženy byly v domě zaměstnané po řadu let a ani jedna Martinu Galovou neznala. Kuchařka ji vůbec nespatřila a z pomocnice kromě vášnivého ujišťování, že ona to neudělala, nedostali nic kloudného.

Starý Tříska nebydlel v domě, ale v chatě dále na ostrově a o Martině Galové nevěděl, ani že do vily přišla, ani že byla zabita. Zdálo se, že ani dobře nepochopil, oč jde. Měl zájem jen o lodi a stále trval na tom, že není možné, aby je bouřka odtrhla, že byly vždycky dobře zajištěny a nikdy se nic podobného nestalo.

Paní Kavanová bydlela v přízemí, v zadní části vily, kde měla svůj soukromý byt o dvou pokojích, oddělených od haly úzkou chodbou, kterou si na noc zamykala. Měla sice velmi ráda své hosty, ale své soukromí chtěla mít pro sebe. Jakmile večer za sebou zamkla spojovací chodbu, přestala být zaměstnancem a stala se soukromou vdovou.

Celá vila byla zařízena moderně, ale byt paní Kavanové byl její osobní vlastnictví. Byl tu starý nábytek a po stěnách desítky fotografií, lustry z křišťálových hranolků, omšelá houpací židle a na stolku rozdělané háčkování záhadného určení.

Paní Kavanovou zastihli v houpací židli. Nešťastně popíjela soukromou a vonnou kávu z filigránského hrnečku. Jindy touto dobou byla paní Kavanová v kuchyni, pomáhajíc kuchařce když už ne činem, aspoň hovornou společností. Toto přerušení lety zaběhlého pořádku ji úplně přivedlo z míry. Tiše štkala do krajkového kapesníčku a srkala svoji kávu v úplné beznaději.

Vražda na Ostrově! Jeden z jejích vlastních hostů zabit a vrah pod její střechou! To bylo příliš hrozné! Bylo to ještě horší než v pestrobarevných detektivních románech, které její hosté zanechávali ve svých pokojích, ale které ona nikdy načetla. Vždycky to považovala za zbytečné čtení. A teď se skutečnost dostala do domu, který tak zdárně vedla už tolik let. Nemohla se z toho vzpamatovat.

Když náčelník s panem Robinsonem vstoupili, paní Kavanová jen bezradně položila šálek a otřela si oči.

„Chceme se pouze zeptat, paní Kavanová, co byste nám mohla říci o včerejším večeru a noci?“

„Nevím nic víc než pan Robinson,“ řekla paní Kavanová. „Byl jste tam přece po celou dobu s námi, pane Robinsone,“ na okamžik se odmlčela. Na jazyku ji pálila otázka, jak je možné, že pan Robinson se jako by účastnil vyšetřování, ačkoli byl přece hostem jako každý jiný. Že byl přítelem policejního náčelníka, ho k tomu přece neopravňovalo. Ale netroufala si to říci. Paní Kavanová měla velký respekt před policií.

„Byl to takový krásný večer,“ pokračovala vzlykavě. „Ta nešťastná paní tak krásně zpívala a všem se to tak líbilo. Potom jsem si šla lehnout a zamkla jsem a spala jako vždycky, až mě ráno probudil pan Tom. Taková hrozná věc! Dobře že se toho nedožil můj muž!“

Na otázku, kdo by mohl mít důvod zabít slečnu Galovou, jen opakovala, že to za žádných okolností nemohl být někdo z hostů. Nikdy!

Oba muži se zase vrátili zpátky a zeptali se doktora Jindřicha, jak se daří paní Ainarové a zda je možno ji vyslechnout. Doktor souhlasil.

„Je při vědomí,“ řekl. „Není to nic vážného. Ale musíte brát s rezervou všechno, co bude říkat. Není ještě zcela normální:“

Kateřina seděla u matčiny postele a poplašeně vstala, když vešli.

Paní Ainarová se na ně zahleděla kalnýma očima. Náhle se její pohled zostřil.

„To je policie? Policie?“ optala se Kateřiny, která se snažila ji uklidnit.

„Ano, maminko. Jen se tě chtějí na něco zeptat.“

„Policie,“ opakovala paní Ainarová. S náhlou silou se posadila na lůžku. „Nemusíte se ptát!“ zvolala vysokým, přeskakujícím hlasem, „Já jsem ji zabila! Já!“

7

Náčelník s panem Robinsonem seděli v hale u malého stolku sami. Inspektor odjel s pověřením přezkoumat průkazy hostů, i když se jednalo vlastně o formalitu, protože se léta znali všichni navzájem a znala je i paní Kavanová. Telefon byl opraven a loďky našla policie daleko v jezeře. Bylo zjištěno, že se neutrhly samy, nýbrž byly odpoutány. Vrah se chtěl pojistit, aby se nikdo do domu nedostal. Ale jako vždycky nepočítal s náhodou, s přátelstvím náčelníka a pana Robinsona, které způsobilo návštěvu policie.

V celém domě bylo ticho. Hosté, kteří dříve ustavičně proudili nahoru a dolů, halekali po chodbách a tančili v hale, byli teď zavřeni ve svých pokojích, ačkoli to nebylo nařízeno.

„Vrah se bojí sám sebe,“ vysvětloval pan Robinson se smutným úsměvem. „A ostatní se bojí vraha. Neboť teď jim pomalu začíná docházet, že to nemožné a nesmyslné je pravda, že mezi nimi je skutečně člověk, který zabil.“

„Nejsměšnější na tom je,“ zavrčel náčelník, „že jste tu vy, nejlepší evropský kriminalista, který vypátral vraha i v nejspletitějších případech, a vám před nosem se stane vražda, a bác! Toneme v úplné tmě!“

„Drahý příteli,“ zaduněl pan Robinson, „nejsem nejslavnější kriminalista Evropy. Jsem starý člověk, který se odebral na odpočinek a kromě toho – ta žena je mrtvá sotva dvanáct hodin. Trochu času musíte dopřát i mně!“

„Kolik jen chcete,“ mávl velkoryse rukou náčelník.

Zazvonil telefon. Náčelník vzal sluchátko, chvíli naslouchal, poděkoval a pak zavěsil a vrátil se k panu Robinsonovi.

„To byl výsledek pitvy. Je to přesně tak, jak jsme předpokládali. Byla zabita nějakým úzkým ostrým předmětem, který jí probodl srdce. Vykrvácela dovnitř, proto nebyly téměř žádné stopy. Doufal jsem, když před nimi zatajím, že ta ubohá žena byla probodena, vrah se nějak prozradí, protože to ví jenom on. Všichni ostatní se domnívají, že zemřela na následek pádu a úderu do hlavy. Ale byla mrtvá, už když padala se schodů, ten úraz utrpěla až po smrti. Ale nikdo nic neřekl.“

„Nečekáte přece, že se vrah přihlásí sám? Říkám Vám, že nejdříve musíme znát důkladně mrtvou. Nechte zodpovědět tyto otázky, příteli.“

Náčelník vzal do ruky papír, na který pan Robinson napsal své otázky.

Chtěl vědět podrobný životopis Martiny Galové, ne ty pohádky, které psaly noviny, ale pravdu. Kdy a kde se narodila, kdo byli její rodiče, jaké školy měla, zda byla provdána a tak dále.

„Potom budeme o hodně dále,“ sliboval přesvědčivě.

Náčelník šel telefonovat. Pan Robinson tiše seděl a přemýšlel. Jeho přítel jasně přeháněl, když ho nazýval nejslavnějším kriminalistou Evropy, ale fakticky si zakládal na tom, že za své kariéry nenechal ani jeden případ nevyřešen. Byl důkladný a tvrdošíjný jako buldog, neponechával nic náhodě, nikdy nezapomněl na žádnou maličkost a kromě toho, i když si této vlastnosti cenil jen sám, měl neobyčejnou fantazii.

Toto byl ovšem trochu jiný problém. Jednak to nebyl jeho případ. Neměl k dispozici své lidi, svou kancelář, svůj telefon, byl tu jen díky tomu, že se znal s náčelníkem. Mohl spolupracovat jen neoficiálně. Měl k dispozici jen krátký večer, jehož byl účastníkem, a svou představivost. Výpovědi, které řídil náčelník, by on řídil jinak, protože většinu toho, co vypovídali, věděl sám. Bylo ovšem zajímavé poznat, jak věci viděli druzí. Věděl, že i když všichni něco tajili, bezděky řekli mnoho pravdy. Ale co byla pravda a co lež? Potřeboval přezkoušet mnoho věcí, hlavně to, co bylo v pokojích slyšet. Vrah měl štěstí, že on sám byl za dveřmi v chodbě a namáhal se spravit pojistky. Nebýt toho. byl by ho spatřil. Vrah zřejmě předpokládal, že Martina je sama, že všichni už odešli. Vrah neměl tušení, že on je dole. Kdyby měl baterku, byl by si svítil na schody. Musel přijít několik minut, snad vteřin po vraždě. Jen několik vteřin, které vrah potřeboval, aby se vzdálil do svého pokoje. On sám prošel kolem mrtvé jen na směšně malou vzdálenost. Snad na metr od něho ležela mrtvá, snad o centimetr překročil pramének krve, který se rozléval kolem ní. On, Vavřinec Robinson, šel kolem vraždy ještě se chvějící ve vzduchu. Mrtvá snad dopadla na zem vteřinu předtím, než otevřel dveře. Říkal sám, že vyvolala jejich mládí. Ale čí mládí bylo tak silné, čí zážitek byl tak živý, že přetrval do dneška?

Před dvaceti lety Martina Galová rozdmýchala v několika mužích plamen: čí oheň byl tak silný, že ho nános let jen utlumil, ale neuhasil? A hlavně proč? Proč?

Pan Robinson vzdychl. Jeho teorie, že je nutno znát oběť, aby člověk věděl, kde hledat vraha, byla správná. On sám oběť znal. Ovšem, znal ji jen tak dlouho jako většina přítomných.

Včera večer ji považoval za vtělení zla. Věděl, že sem přišla záměrně, že nebyla zraněna, že sehrála efektní nástup, jak to Anna správně uhodla. Ale proč? Co tím chtěla docílit? Rozzuřit Annu, získat znovu Tomáše nebo Marka? Pravděpodobně ano, ale proč? Proč tak dlouho čekala a co ji přimělo přijít tak dramaticky zpět a požadovat něco, co sama a dobrovolně před lety odvrhla? Vzpomněl si, že včera viděl stín dvou lidí v objetí. A vzpomněl si na výkřik, spíše vzlyk, který vzápětí následoval. Kdo to byl? Kdo koho objímal? Včera se domníval, že to byli ti mladí, ale ten výkřik, kterému nevěnoval pozornost… Byla to Martina a Tomáš? Nebo kdo? A kdo vykřikl?

Náčelník se vrátil.

„Bude to vyřízeno co nejdříve. Ale nesmíme ztrácet čas. Vražda Martiny Galové je něco jiného než obyčejná vražda. Nemůžeme to dlouho utajit a jakmile se to dozvědí noviny, je konec. Nic na světě, ani voda, ani bouře, nezadrží reportéry. Budeme jich tu mít plno, ať chceme nebo nechceme. Musíme najít vraha dříve. Je to zlé.“

Pan Robinson přikývl.

„Vražedná zbraň se nenašla, ačkoli inspektor prohledal všechny pokoje,“ pokračoval náčelník. „A myslím, že se nenajde. Co bylo lehčí, než ji hodit do vody, stačilo jen se pořádně rozpřáhnout z okna. I kdybychom ji nějakým zázrakem našli, voda smyje všechny stopy.“

„Ano,“ přikyvoval pan Robinson. „Je to vražda beze stop. Deset lidí na jedné chodbě, každému stačilo jen několik kroků a byl v bezpečí. Noc a bouře a světlo, které zhaslo, všechno sloužilo zločinu. Byla to improvizovaná vražda. Vrah se na ni nemohl připravit. Zřejmě ještě odpoledne neměl tušení, že se stane vrahem. Všechno mu hrálo do ruky, i to, že v tom okamžiku, kdy zhaslo světlo, jsem odešel na chodbu. Představuji si to tak,“ pan Robinson přivřel oči a mluvil pomalu dál, „vrah je ve svém pokoji. Je hluboce otřesen. Jeho nenávist nebo zoufalství je od vteřiny k vteřině větší, spatří zbraň někde na dosah ruky, snad si ani neuvědomí, že je to vražedná zbraň, dokud ji nevezme do ruky a nepomyslí – tím bych ji mohl zabít. V tom okamžiku se zableskne a zhasne světlo, vrah vidí svou příležitost, otevře dveře, Martina přichází nahoru. Něco říká, ale nikdo jí neodpovídá, je sama. Nebo ho snad spatřila a mluvila k němu, netušila, co ji čeká. Vrah učiní krok kupředu, světlo blesku ho ozáří a ona uvidí smrt v jeho očích. V jejím obličeji byl výraz hrůzy. Chce vykřiknout ale dýka jí pronikla do srdce. Zapotácí se. padá. Vrah si uvědomí, že teď musí myslet na svou bezpečnost. V okamžiku je zpět ve svém pokoji, vyhodí zbraň oknem a pak sedí a čeká. Neví, zda opravdu zabil, neví, zda někdo nevyjde, neodvažuje se pohnout. Pak slyší, že přicházím já, to byl asi nejhorší okamžik. Nemohl vědět a doufat, že nemám světlo, že mrtvou minu jen o několik centimetrů, že žena nevzdychne nebo nezaúpí – stojí u dveří a naslouchá. Snad je připraven zabít sebe nebo mne. A já, slepý hlupák, přejdu kolem jeho dveří, zamknu a jdu spát. A on čeká na ranní úsvit. Světlo nesvítí, neví, zda není umazán od krve, musí čekat, až se rozední. Někdy během noci se musel vyplížit ven a odvázat lodě. ale nikdo ho neslyšel, nikdo nebyl vzhůru. A pak náš vrah sedí a čeká, až ji někdo nalezne. Čeká, až přijdou ostatní, až ho zavolají,“ pan Robinson se odmlčel. „Ano, tak to muselo být.“

„Ale proč? Proč?“ optal se náčelník. „Jediný, kdo ji mohl tak nenávidět, byla paní Srbová. V tom případě by ale pan Srb byl spoluviníkem. Není myslitelné, aby tohle. všechno udělala, aniž by on o tom nevěděl. Musela se umýt, nevěděla přece, zda nemá na ruce krev. Nehledě na to, že je nemyslitelné, aby člověk zavraždil, pak si normálně lehl do postele a usnul jako by nic. Toto byl vrah amatér a žádný profesionální zločinec.“

„Nezapomínejte, že paní Srbová je, jak jsme slyšeli, přísně věřící,“ řekl pan Robinson. „Řekla to sice její přítelkyně, ale ví velmi dobře, že máme možnost si to ověřit.“

„Ach, můj milý, to nic neznamená,“ namítl náčelník.

„Střežte se hněvu spravedlivých, praví sama bible. Měli jsme tu italské dělníky na stavbě, stále chodili do kostela, ale nůž měli pořád v ruce a nerozmýšleli se dvakrát, než bodli. To nemá co dělat s náboženstvím.“

Pan Robinson nespokojeně zavrtěl hlavou.

„Ale ona není Italka. Uchopit dýku a bodnout,“ znovu zavrtěl hlavou.

„Vždycky jsou to dvě věci. Vášeň nebo peníze. Od začátku světa až do konce vždycky jsou jenom tyto dva motivy. Peníze to nebyly. Nikdo z nich s ní není příbuzný, navíc tento typ žen nikdy velké peníze nenashromáždí. Ne, je to prostá vražda z vášně, jde jen o to kdo. No, úvahami to nevyřešíme. Stále je nejpodezřelejší paní Srbová. Musíme to zkusit znovu s ní.“

„Zavolám ji,“ řekl pan Robinson. Tentokrát se podlaha nezachvěla pod jeho kroky. Lehce jako kočka přešel schody a tiše stanul u dveří Srbových.

Za dveřmi bylo ticho. A pak se ozval podivuhodně zřetelně Annin hlas:

„Kéž bych byla mrtvá!“

Několik vteřin bylo ticho, pak promluvil Tomáš a znělo to váhavě a nepřesvědčivě.

„Anno, prosím, pochop přece…“

„Nechci už nic pochopit.“ pokračovala Anna tiše. „Kéž bych nebyla nikdy přišla do tohoto domu. Kéž bych tě nebyla poznala!“

„Anno!“ Tentokrát byl Tomáš zasažen. V jeho hlase zněla bolest. „Jak můžeš zapomenout na všechna ta léta!“

„Nenávidím je!“ zašeptala Anna vášnivě. „Lhal jsi, všechno byla lež. Všechna ta léta! Naše šťastné manželství!“ Znenadání se zasmála a byl to trpký smích. „Možná, že když jsi mne objímal, myslel jsi, že držíš v náručí tu druhou.“

Ozval se hluk odstrčené židle. Prudké kroky mířily ke dveřím.

Pan Robinson hlučně zaklepal.

Uvnitř bylo okamžitě ticho, jako by oba lidé za dveřmi zatajili dech. Pak se ozval Tomáš hlasem, který se snažil být klidný:

„Kdo je to?“

„Robinson,“ zněla přívětivá odpověď. „Paní Srbová, pojďte dolů, prosím,“

Znovu bylo uvnitř ticho, pak se ozval nesrozumitelný šepot a dveře se otevřely.

Anna bledá jako smrt stanula na prahu. Tomáš se objevil za ní.

„Co – proč?“ zeptal se, dívaje se střídavě na svou ženu a na pana Robinsona. Vztáhl ruku, jako by chtěl Annu zadržet, ale ona se mu vymkla, prošla kolem nich a rychlými kroky zamířila dolů.

„Prosím, zůstaňte zde,“ řekl pan Robinson a zadržel Tomáše, který chtěl jít za ní.

„Moje žena je rozrušena,“ řekl Tomáš přemáhaje se; „Nedovolím, aby… chci svého právního zástupce.“

Pan Robinson se usmál.

„Nejste přece zatčen ani vy, ani vaše paní, pane Srbe4Uvědomte si, prosím, že slečna Galová byla slavná žena. Nepodaří-li se nám vraha zjistit co nejdříve, rozroste se celá věc v nesmírný skandál. Chcete-li svého právního zástupce, musíte být všichni, všichni jak jste tady, převezeni na bezpečnost. Jste všichni podezřelí. Dokud se nedovíme něco určitého. Chápete mne?“

„Ano.“

Tomáš sklonil hlavu. Pak se beze slova obrátil a vešel do pokoje.

Anna se zastavila dole v hale. Byla klidnější než při prvním výslechu. Zaplavilo ji klidné zoufalství. Její oči byly plné beznaděje. Usedla do křesla a sepjala ruce a v její tváři byl výraz, jako by nic, co uslyší, již nemohlo zvýšit míru její bolesti.

„Paní Srbová, přesvědčili jsme se, že jste nemluvila pravdu. Víme, že jste odešla ze svého pokoje, někdo vás spatřil. Kam jste šla a co jste dělala?“

Anna chvíli neodpovídala. Pak pomalu sklonila hlavu, jako by její duch byl zlomen.

„Šla jsem za Martinou Galovou,“ zašeptala.

„Proč?“

Anna pozdvihla bílou tvář.

„Nemohla jsem to snést. Řekla jsem vám pravdu, že jsem s Tomášem o ničem nemluvila. Čekala jsem, až usnul, nemohla jsem spát. Stále a stále jsem viděla, jak se na Tomáše dívala. Věděla jsem, že ho chce dostat zpátky. A pak jsem se rozhodla, že si s ní promluvím. Chtěla jsem jí říci, že ho nedám po dobrém. Je můj muž. je tady Tom,“ přejela si rukou čelo.

„Setkala jste se s ní a zabila jste ji.“

Anna potřásla hlavou.

„Ne. Nešla jsem vůbec ke schodišti. Šla jsem do jejího pokoje. Ale nebyla tam. Nikdo tam nebyl.“

„Chcete říci, že tam nebyla ani slečna Donátová?“

„Ne, nikdo. Vyšla jsem zase ven a slyšela jsem, že jde nahoru, ale mluvila s někým. Nechtěla jsem, aby mě někdo viděl. Couvla jsem zpátky a počkala jsem, až bylo ticho. Za chvíli jsem vyšla, nikdo na chodbě nebyl. Byla jsem si jistá, že k někomu šla, k nějakému muži. Šla jsem zase zpátky a lehla jsem si. Ale nemohla jsem usnout. Slyšela jsem kroky, myslela jsem, že se vrací do svého pokoje. Ale už jsem nic nechtěla.“

„Váš muž o tom věděl?“

Poprvé se vrátilo trochu barvy do Anniných tváří.

„Ne,“ řekla spěšně. „Spal a nevěděl nic.“

„Paní Srbová, vy připouštíte, že jste tajně v noci opustila svůj pokoj, abyste promluvila s Martinou Galovou. Ale já říkám, že jste s ní nechtěla mluvit, že jste ji chtěla zabít. Ležela jste a přemýšlela a vaše nenávist rostla, až jste vstala, uchopila zbraň, vyšla na chodbu, setkala se tam s Martinou a zabila!“

„Zbraň,“ opakovala Anna užasle, „jakou zbraň?“

„Dýku nebo nůž!“ zahřměl náčelník. „Vy to víte velmi dobře. Vrátila jste se a zbraň jste hodila do vody.“

Anna pomalu vstávala.

„Dýku? Dýku?“ zašeptala. „Cožpak ona nespadla se schodů? Ona byla probodena?“

„Nechte té hry, paní Srbová,“ řekl velitelsky náčelník. „Všechno je jasné. Nikdo jiný ani nemohl mít zájem tu ženu zabít. Vy jste ze šílené žárlivosti vzala nůž, došla ke své sokyni a vrazila jí ho do srdce.“

„Ne, to není pravda!“ Anna se rozhlížela jako štvané zvíře. „Nevím, že byla probodena. Nezabila jsem ji!“

Tomáš se objevil nahoře na schodech.

„Tomáši!“

Anna se k němu obrátila a vztáhla k němu ruce. Byl v mžiku dole u ní a pevně ji objal.

„To nedovolím!“ vybuchl. „To, co vy dva tu děláte, je nezákonné. Chci svého právního zástupce. Odvezte nás, odvezte nás všechny, mně je to jedno. Nepodrobím se už žádnému vašemu teroru. Pojď, Anno.“

Náčelník se sám stěží ovládal,

„Paní Srbová, jste zatčena. Zůstanete nahoře a počkáte, dokud nepřijede loď.“

Tomáš mlčky s Annou odcházel. Takřka ji nesl v náručí.

Tom a Edita vyšli ven a chlapec se vrhl ke své matce.

„Pane Srbe, rozuměl jste mně?“ zahřměl náčelník, „Zůstanete se svou paní ve svém pokoji.“

Tomáš neodpověděl a něžně vedl Annu dále.

„Co se stalo? Co je s maminkou?“ ptal se Tom nechápavě.

Náčelník se na něho obořil:

„Vaše matka je zatčena. Je důvodné podezření, že zabila slečnu Galovou.“

„Cože?“

Tom náhle vzplanul jako pochodeň. Rázem přestal být chlapcem. Vrhl se kupředu, Edita ho chytila a vší silou ho držela, mluvila k němu něžně a úzkostlivě, jako by byl znovu tím malým hochem, kterého tak často hýčkala a milovala jako svého.

„Tiše, Tome, tiše. Prosím tě! Všechno se vysvětlí.“

Tom se třásl a ona se náhle obrátila jako fúrie na muže dole.

„Vy blázni! Vy zatracení blázni! Anna to neudělala! Říkala jsem vám, že by nikdy nemohla nikoho zabít!“

„Jděte okamžitě do svého pokoje!“ řekl náčelník. Jeho malá postavička jako by vyrostla. „Paní Srbová je zatčena. Budete všichni převezeni na pevninu, jakmile loď přijede.“

Otočil se k ní zády. Edita chvíli stála, pak uchopila Toma za ruku a vtáhla ho s sebou do pokoje. Dveře za ní práskly.

„Neukvapujete se, příteli?“ optal se přívětivě pan Robinson. Sledoval všechno nehybně ze svého křesla.

Náčelník se k němu užasle otočil.

„Že se ukvapuji? Vždyť ta ženská se sama přiznala! Odešla, když její muž usnul, počkala si na svou sokyni a zabila ji.“

„Uklidněte se, příteli,“ řekl klidné pan Robinson. „Nepřiznala se. Řekla, že šla za Martinou Galovou do jejího pokoje. Jak chcete dokázat, že to neudělala? Dobrý advokát, a pan Srb si určitě vezme výtečného, rozmete vaši žalobu ve třech vteřinách. Musíte mít důkazy. Musíte brát zřetel na to, co ona říká. A ona říká, že v pokoji slečny Donátové nebyl nikdo. Kde byla slečna Donátová?“

„No ona lhala samozřejmě,“ řekl náčelník, ale již bez velkého nadšení.

„Nebo ne. Nemůžeme se ukvapit a obžalovat z vraždy nevinnou ženu. Říkal jsem vám, že všichni lhali a tohle má slova potvrzuje. A nezapomínejte na paní Ainarovou. Ta se vám přece přiznala, že zabila.“

„Tomu přece sám nevěříte,“ řekl náčelník. „To byl vyložený hysterický záchvat. Doktor Jindřich vám to potvrdí.“

„Snad, ale dokud nemáte přesně zjištěno, kde byli všichni v okamžiku vraždy, nemůžete obžalovat paní Srbovou. Řekla jen, že nebyla ve svém pokoji. A to nebyla například slečna Donátová taky.“

„Dobře, dobře, já se vzdávám,“ zavrčel náčelník a zvedl ruce nad hlavu. „Máte ve vraždách větší praxi než já tady. Nechtěl jsem volat kriminálku z Prahy, když jsou všichni zde a nikdo nemohl odejít. Myslel jsem, že to bude celkem jednoduché, v takovém uzavřeném prostředí. Zavolejte tu ženskou, tu Donátovou, uvidíme, co nám poví.“

Pan Robinson musel dvakrát klepat, než slečna Donátová přišla ke dveřím. Její oči byly vyděšené, když ho spatřila. Vyděšené a zčervenalé pláčem.

„Co se stalo? Slyšela jsem paní Annu a pana Tomáše.“

Pan Robinson jí mlčky pokynul dolů. Slečna Donátová se na něho dívala a její rty se chvěly. Mlčky, se skloněnou hlavou, došla dolů.

„Zjistili jsme, že paní Srbová opustila svůj pokoj. Tvrdí, že šla k vám a že vy jste ve svém pokoji nebyla!“ vybuchl na ni náčelník.

„Pane bože!“ zasténala sestra a zhroutila se do křesla.

„Kde jste byla? Proč jste řekla, že jste neodešla z pokoje?“

Slečna Donátová trhaně dýchala. Její bledé tváře byly teď horečně červené.

„Tak kde jste byla?“

„Bylo mi špatně. Šla jsem do koupelny a omyla jsem se,“ šeptala.

„Proč jste to neřekla hned?“

„Ne – nevzpomněla jsem si.“

„Nevzpomněla? To zní krajně neuvěřitelně. Paní Srbová tvrdí, že vešla k vám do pokoje, vyšla ven, couvla zpátky a čekala. Pak šla do svého pokoje. Jak to, že jste ji neslyšela a nesetkala se s ní? Jak to, že jste neslyšela slečnu Galovou?“

„Bylo mi špatně,“ opakovala ošetřovatelka. „Nevím, jak dlouho jsem byla v koupelně. Slyšela jsem, že slečna Galová jde nahoru a něco říká, ale nechtěla jsem se s ní setkat. Zavřela jsem koupelnu, nechtěla jsem, aby mě tak viděla.“

„Ale potom jste musela vědět, že nešla k vám do pokoje. Když jste se vrátila, nebyl v pokoji nikdo. Kam tedy šla podle vás slečna Galová?“

„Nevím,“ zašeptala slečna Donátová. Slzy jí vyhrkly z očí a stékaly bezmocně po tvářích. „Nevím, kam šla. Nepřišla. Byla jsem si jistá, že k někomu zašla.“

„Ale ona nezašla k nikomu. Byla zabita několik vteřin po tom, co jste ji slyšela. Vy jste buď viděla vraha a kryjete ho, nebo jste ji zabila sama.“

Ošetřovatelka se na něho zadívala, jako fascinována hrůzou. Chtěla něco říci, ale její tváře se náhle pokryly smrtelnou bledostí. Tentokrát omdlela opravdu.

Náčelník k ní přiskočil a vzal ji za ruku, která klesla bezmocně zpátky.

Pan Robinson zavrtěl hlavou.

„No tak, příteli,“ řekl pohlížeje s chápavým soucitem na omdlelou ženu. „Takhle se nikam nedostaneme. Usvědčíte z vraždy všechny přítomné!“

„Co mám dělat!“ rozkřikl se náčelník a s nechutí se podíval na omdlelou. „Kde tu mají koňak?“

Pan Robinson se sklonil a poklepal omdlelou ženu po tváři.

„Slečno Donátová!“ řekl a stříkl jí do tváře vodu.

Mdloba netrvala dlouho. Slečna Donátová otevřela oči a s námahou se pokusila zvednout.

„Pojďte, dovedu vás nahoru,“ řekl pan Robinson vlídně.

Poslechla jako dítě. Pan Robinson dohlédl, aby ulehla, a pak se vrátil dolů, kde zastal náčelníka posupně přecházejícího sem tam.

„Nechám je všechny odvézt. To je jediná možnost,“ vrčel.

Pan Robinson potřásl hlavou.

„Vraha můžeme dopadnout Jedině tady; Jakmile opustí Ostrov, bude pozdě.“

„Jak to víte?“ vyštěkl náčelník.

Než mohl pan Robinson odpovědět, ozval se nahoře nový hlas. Marek stál na schodišti a oběma rukama svíral zábradlí.

„Zatkli jste moji sestru?“ optal se divoce.

„Vám nejsem povinen se zodpovídat!“ zařval náčelníka

„Blázne! Moje sestra ji nezabila!“ Marek nabral dech, „jsem ji zabil! Mě zatkněte!“

8

Náčelník se napřímil, jako by ho někdo píchl. „Pojďte dolů!“ zasyčel. Na čele mu naběhla žíla. Marek beze slova seběhl dolů.

„Tak vy jste ji zabil. Jak jste to udělal? Byl jste přece ve svém pokoji a spal jste?“

„Lhal jsem,“ řekl Marek klidně. „Nemohl jsem usnout. Zatoužil jsem po Martině,“ obličej se mu náhle zkřivil úšklebkem ošklivosti, který nemohl potlačit. Polkl, jako by chtěl spláchnout něco odporného. „Vyšel jsem ven, přicházela právě nahoru. Chtěl jsem ji obejmout, ale ona mne pokládala za Tomáše. Dostal jsem na ni příšerný vztek. Strčil jsem do ní a ona spadla dolů. Nechtěl jsem ji zabít. Byla to nešťastná náhoda.“

„Jděte zpátky do svého pokoje,“ řekl náčelník s přemáháním.

„Ale říkám vám, že jsem ji zabil.“

„Jděte nahoru!“ zařval náčelník.

Marek pohlédl na pana Robinsona a pak se otočil a šel nahoru. Tam se zastavil a podíval se na náčelníka s neskrývaným vztekem.

„Vy neschopný blázne, který si tu hrajete na detektiva! Říkám vám, že jsem ji zabil, a moje sestra s tím nemá nič společného.“

„Tak to už máme třetího vraha,“ řekl pan Robinson. „A sázím se, že by se nám slečna Donátová byla co nevidět přiznala taky. Ti lidé drží při sobě,“ Náhle se zarazil a obličej se mu rozzářil. „Tak je To,“ zašeptal. „Tak je to! Tak se na to musíme dívat!“

„Já se na to nebudu nijak dívat,“ zasípěl náčelník. „Já se nedám urážet takovými ničemy. On mi říká do očí, že ji zabil a nemá ani potuchy, jak byla zabita. Zavolám Prahu hned a okamžitě.“

Přešel k telefonu, ale pokoušel se marně. Telefon byl hluchý.

„Co se to zase stalo? Vždyť už není bouřka?“

„Někdo přerušil vedení,“ řekl pan Robinson mírně. „Někdo nechce, aby kriminálka přijela.“

„Co to říkáte?“ optal se náčelník nedůvěřivě. „Vždyť jsou všichni ve svých pokojích.“

„Stačí se vyklonit z okna nebo vyjít z pokoje na horní terasu,“ řekl trpělivě pan Robinson. „Jakožto vězení jsme tu zařízeni velice primitivně. Myslím, že pro šikovného člověka, a všichni tu jsou dobří sportovci snad kromě paní Ainarové, není žádné umění dostat se z okna ať už nahoru, nebo dolů. Je to celkem lhostejné, protože Ostrov nemohou opustit na žádný způsob.

A přerušit telefonní vedení mohl kdokoli.“

Náčelník si zapálil cigaretu a usedl.

„Dobrá, celkem na tom nezáleží. Policejní loď se vrátí nejpozději zítra ráno a do té doby s nimi musíme být hotovi.“

Pan Robinson zadumaně přikývl.

„Do zítřka je ale dlouhá doba,“ řekl přemítavě. „Spousta času, příliš mnoho času.“

„Ten může být užitečný i nám. Můžeme je znova všechny vyslechnout a udělat si časový rozvrh. Podle toho bychom mohli přesně zjistit, kde kdo byl, v okamžiku vraždy…“

Pan Robinson potřásl hlavou.

„Ale my nevíme, kdy přesně se vražda stala. Já sám jsem byl vraždě takřka přítomen a nemohu vám to říci přesně na minutu. Byl jsem na chodbě několik minut, ale bylo to pět, šest nebo sedm minut? A jsem si jist, že ti nahoře se na hodinky také nedívali. A my nemáme možnost určit čas, jako kdyby se vražda stala někde ve městě, v obchodě nebo na ulici, kde by nám pomohla cizí, nestranná svědectví. Možná, že jsou svědkové, přísahal bych na to, ale k tomu, aby se doznali, je musíme přimět my,“

„Zbývá nám tedy jen Sedět a přemýšlet,“ řekl náčelník. Docela se již uklidnil.

„To je správné,“ přikývl pan Robinson. „Přemýšlet. Musíme být chytřejší než vrah.“

Chvíli bylo ticho.

Pak pan Robinson znovu promluvil.

„Vrah někde přerušil telefonní vedení. V krabici to není, musí to tedy být venku Zřejmě si nepřeje, abychom dostali informaci z města. Ztrácí nervy, protože nás nemůže odříznout nadlouho. Půjdu se podívat po Ostrově a pokusím se vedení spravit. Když to nepůjde, zkusím někde z odlehlého břehu přivolat někoho, kdo bude na jezeře. V tomhle počasí to nevypadá slibně, ale zkusit to mohu.“

Vyšel ven. Minuty ubíhaly a nevracel se. Asi se mu podařilo na někoho, kdo projížděl kolem, zavolat.

Náčelník seděl v hale sám a horečně přemýšlel. V celém domě bylo ticho.

Náhle jako úder hromu se ozval gong. Náčelník nadskočil. Zvuk ihned ustal, jako by si kuchařka, která jednala podle starého zvyku, uvědomila nevhodnost svého činu a spěšně zvuk utlumila rukou.

Nahoře se otevřely dveře a objevila se Kateřina.

„Prosím, mohl byste přijít na okamžik k mamince?“

Náčelník šel nahoru, zatímco se, začaly otvírat ostatní dveře a hosté váhavě vycházeli na chodbu. Doktor Jindřich, Anna s Tomášem a Tomem a Marek scházeli dolů. Otevřenými dveřmi zahlédl náčelník Editu, která si líčila rty před zrcadlem. Jen slečnu Donátovou nebylo vidět. Náčelník vešel k paní Ainarové a zavřel dveře za sebou. Paní Ainarová seděla oblečená u okna. Byla pečlivě učesána a měla dokonce na krajkovém límečku připjatu brož. Ale byla velice bledá a její tenké rty byly pevně sevřeny, jako by se pokoušela zabránit jejich chvění.

„Posaďte se, prosím,“ řekla upjatě, „a odpusťte, že jsem vás volala nahoru. Ale nechtěla jsem před ostatními.“

„Neomlouvejte se,“ řekl náčelník a usedl proti ní. „Chtěla jste mi něco říci. Poslouchám.“

„Chci, musím vám říci, nevěřili jste přece ani na okamžik tomu, co jsem vám řekla?“

Náčelník se na ni přemítavě podíval. Bylo vidět, že se paní Ainarová snaží ovládnout, ale za maskou upjaté dámy bylo zřetelně vidět poděšenou starou ženu.

„Vaše slova byla velice závažná,“ řekl pomalu. „Přiznala jste se k vraždě.“

„Ano, ale nebyla jsem při smyslech. To všechno mne tak rozrušilo.“

Náčelník potřásl hlavou.

„To je velmi nepravděpodobné vysvětlení. Na policii…“

„Ne, nesmíte mne předvést na policii!“ vybuchla paní Ainarová. „Řeknu vám všechno! Nemám nic společného s vraždou slečny Galové, to vám přísahám. Vždyť jsem ji vůbec neznala. Nikdy v životě jsem ji neviděla. Nechodím do divadla, ani do kina. Nenávidím to, je to všechno jen lákadlo, jen pozlátko, které zakrývá pravý účel toho všeho.“

„A jaký je ten pravý účel?“ optal se náčelník. Ta žena byla beze sporu trochu blázen.

„Rozvracet manželství!“ řekla paní Ainarová prudce. Na tvářích jí vyskočily červené skvrny. „Ničit domovy a svádět muže od jejich povinnosti a cti. Všechny ty namalované ženské, dříve jim bylo vyhrazeno místo, kam patřily, a slušná žena by se nedotkla svým šatem ani jejich stínu. Ale dnes se vetřely všude a jedná se s nimi jako s rovnocennými,“ hlas se jí třásl.

Náčelník se snažil zakrýt svůj úžas. Fantastické, že v dnešní době existují ještě takoví lidé! Bylo by možné, uvažoval, že by mohla zabít pro tuhle utkvělou myšlenku?

„Pokračujte,“ řekl nahlas nejlhostejněji, jak dovedl.

„Dotklo se mne, že sem přišla a byla přijata jako vážený host. Že mohla sedět s námi u stolu, že jsem byla nucena přihlížet, jak hovoří s mou dcerou. Hnusilo se mi to, hnusí se mi to ještě teď. Ale chápejte, nešlo mi vůbec o slečnu Galovou. Viděla jsem ji prvně v životě a nikdy jsem o ní ani neslyšela. Nenáviděla jsem nikoli ji, ale to, co představovala. Můj manžel mne chtěl kdysi opustit pro jednu herečku. Byla jsem mladá a šťastná a ona mi vzala všechno. Byla jsem jako šílená, ale on nedbal na nic. Ani na mé zoufalství, ani na Kateřinu, na nic! Ona pro něho znamenala všechno. Byla,“ paní Ainarová polkla a třásla se jako v horečce, „byla těhotná a můj muž chtěl opustit mne a Kateřinu a oženit se s ní.

Chtěla zabrat mé místo, ta děvka ze stoky,“ hlas paní Ainarové se snížil do šepotu smrtelné nenávisti. „A pak můj muž dostal zápal plic a zemřel,“ vydechla zhluboka, jako by znovu cítila tu nesmírnou, nesmírnou úlevu jako tenkrát. „Prosil mne, než zemřel, abych se postarala o ni a o dítě, abych jim pomohla pro první čas – ten blázen!“ V očích jí zasvítilo a vítězný úšklebek se jí objevil na rtech. „A ona opravdu přišla – ke mně přišla! Neměl čas se o ni postarat, on nechtěl, aby vystupovala, byla odkázána jen na jeho peníze, neměla nikoho a nic a byla nemocná,“ hlas paní Ainarové se třásl vítězstvím. Napřímila se na své židli, jako by znovu vychutnávala krutou pomstu toho dávného okamžiku. „Vyhnala jsem ji a nelituji toho. Nikdy toho nebudu litovat!“

„Zemřela?“ zeptal se klidně náčelník.

Jeho vyrovnaný hlas měl na paní Ainarovou podivný účinek. Žár a oheň z ní vyprchal. Náhle to byla zhroucená stará žena.

„Ano,“ zašeptala. „Zemřela v bídě i s tím, s tím dítětem. Ale to jsem neudělala já. Tam ji zavedl její život, byl to spravedlivý trest, který na ni seslala sama prozřetelnost.“

„Paní Ainarová,“ řekl náčelník s ošklivostí, „vy jste tu ženu zabila tak jistě, jako byste vzala dýku a probodla jí srdce. A vy to velmi dobře víte. To je věc vašeho svědomí. Pronásleduje vás od té doby, v hloubi duše víte, že vy jste ji zabila, a proto jste se nám přiznala.“

Paní Ainarová si zakryla rukama tváře.

„Ne, já ne, já ne!“

Náčelník se zdvihl a šel ke dveřím.

„Počkejte ještě okamžik. Budu muset to všechno opakovat před soudem? Je to kvůli Kateřině, nemá o ničem ani tušeními“

„Nevím,“ řekl náčelník s nechutí. „Nemohu vám nic slíbit.“

Vyšel rychle z pokoje. Hosté dole seděli téměř mlčky, čekajíce zřejmě, až se objeví on a pan Robinson.

„Nečekejte na nás,“ řekl náčelník scházeje se schodů.

Zpověď, kterou vyslechl, způsobila, že cítil hluboký odpor k nim všem.

„Kde je pan Robinson?“ optala se Kateřina.

Náčelník jí neodpověděl;

Jeden po druhém začali ostatní přicházet na svá místa. Objevila se pomocnice s podnosem s polévkou.

„Pojďte, pane doktore, musíte se naobědvat,“ řekla paní Kavanová doktoru Jindřichovi, který zůstal sedět ve svém křesle.

Doktor Jindřich neodpověděl;

Edita, která kráčela ke svému místu se sklenkou v ruce, se náhle zastavila. Sklenka jí vypadla z ruky; Dvěma skoky byla u doktora Jindřicha a uchopila ho za ruku. Jak se ho dotkla, tělo doktora Jindřicha se zhroutilo a padlo na podlahu tváří k zemi.

Editin výkřik zazněl jako zaúpění.

„Je mrtev! Je mrtev!“

9

Na Ostrově vládlo ticho. Jako by nějaký hrozivý příkrov pokryl půvabný dům, ztlumil hlasy a světla a naplnil vzduch dusivou hrůzou. Venku bylo tma a tmavé bylo i hučící jezero. V tiché hale bylo zřetelně slyšet, jak vlny syčivě přibíhají k břehu, tříští se a s hukotem se vzdalují, jako by se nějaké zlověstné zvíře pokoušelo znovu a znovu dostat dovnitř.

Tělo doktora Jindřicha muži společně donesli do vedlejšího pokoje, odkud ještě nevyvanul dech minulé smrti.

A pak zůstali sedět v hale, oněmělí a tiší.

Náčelník se s námahou vzpamatoval z otřesu, který mu způsobila nová smrt. Že byl doktor Jindřich zavražděn, o tom nemohlo být pochyb. Sklenka, kterou křečovitě svíral v ruce, vydávala stále ještě charakteristický pach hořkých mandlí. Cyankáli, jed, který vraždí okamžitě a naráz.

Znamenalo to, že vrah byl zahnán do krajnosti. Doktor Jindřich něco věděl, co vraha mohlo usvědčit. A vrah tedy udeřil znovu, jako zvíře zahnané do pasti.

Náčelník se ještě nikdy neocitl v podobné situaci. Byl chytrý a schopný člověk, zcela na svém místě, ale byl rozdíl vyslýchat někoho na komisařství a být s ním uzavřen v kruhu několika lidí s vědomím, že vrah má možnost zabíjet dál. Dokud se nevrátí pan Robinson a nepřiveze loď, nemohl nic dělat. Náčelník se nebál o svůj život, ale zoufale se bál, že nebude moci zabránit další vraždě. Ten člověk byl dohnán do krajnosti a teď už mu bylo jistě lhostejné, kolik vražd bude mít na svědomí.

Náčelník, dívaje se z jedné ztichlé tváře na druhou, měl šílené vidění, jak jsou vyvražděni všichni obyvatelé Ostrova jeden za druhým.

Nesměl dopustit, aby se někdo vzdálil, museli být všichni pohromadě. Když Edita zamířila nahoru, náčelník se rozkřikl jako ještě nikdy v životě:

„Zpátky! Pojďte okamžitě zpátky!“

Edita se otočila.

„Proč? Co chcete?“

„Nikdo se nesmí vzdálit,“ řekl náčelník a nutil se vší silou do klidu. „Nikdo. Všichni musíte zůstat zde. Snad chápete důvod.“

Edita mdle přikývla. Její obvyklá živost byla ta tam:

„Chápu. Chci si jen vzít prášek, jsem okamžitě zpět.“

Nechala dveře otevřené a vrátila se držíc oplatku s práškem v otevřené dlani, jako by očekávala, že ho náčelník bude chtít vidět. Náčelník ho vskutku vzal do ruky a přičichl k němu. Edita si ho vzala, spolkla a zapila vodou sledována zraky všech přítomných.

Jindy by byla určitě k tomu něco podotkla, ale jestliže bylo něco směšného na tom, jak dvanáct lidí napjatě přihlíží, jak bere aspirin, ani ona, ani nikdo jiný to neviděl.

Náčelník přecházel místností a zdálo se mu, jako by procházel klecí s dravou zvěří. Kdo? Kdo z nich? Všichni byli jako ztuhlí a ochrnutí. Seděli mlčky a nehybně, jen devět párů očí ho sledovalo na každém kroku. Který ten pár očí byl očima šelmy? Za kterým čelem se tajila vražda a smrt?

Náčelník doufal, že se pan Robinson brzy vrátí. Ale pokud se to nestane, musí to vydržet. Byl to pocit, jako měl ve válce, sám v mlze proti neviditelnému nepříteli.

Edita sedící nehybně v křesle k němu cítila slabý soucit. Ubohý mužíček! Bylo to tak příšerné, tak dokonale příšerné. Proč právě ten chudák Jindřich? Jaký v tom byl nesmyslný záměr? Vzpomněla si, jak ironicky s ním vždycky mluvila, jak si nikdy doopravdy nedala ani tu nejmenší námahu, aby mu nedala znát, za jakého hlupáka ho pokládá. Nesmyslná, sentimentální lítost ji stiskla srdce. Jak se člověk mění, myslela si otupěle, když život přestane být známou, lehkou hrou a stane se tragédií.

Anna také nespouštěla oči z náčelníka. Co udělá? Je ten člověk vůbec schopen něco udělat? Myslela pomalu a bolestně, byla jako omráčená. Smrt Martiny, to bylo něco jiného. V jejích očích to byla jakási boží msta. Ta žena byla zlá a stihl ji trest. Ale doktor Jindřich – to byla vražda. Anna pohlédla dolů na své ruce a zavřela oči, jako by ji přeběhl mráz.

Ta žena byla prokletá, myslel si Tomáš. Sám nad tím užasl, ale ta myšlenka zůstávala. Byla prokletá. Přinášela jen bolest, zradu a smrt. Zavinila i smrt tohoto neškodného, ubohého člověka. Dosud cítil v rukou tělo toho ubožáka, jak ho odnášeli. Byl tak lehký a křehký a jeho vyhublá tvář byla plna bolesti a hrůzy. Podivným způsobem ta tvář teď navždy zakryla obraz Martiny. Místo sladkého, milostného obličeje viděl stále jen ten druhý, mrtvý obličej.

Co se teď stane? Co bude dál? myslila si paní Kavanová. Nemyslela už na Ostrov a na dobrou pověst domu. Dokonce ani nevzpomněla na svého muže. Skutečnost byla příliš strašná.

Umrlčí komora, myslela si Kateřina. Nebyla schopna žádné jiné myšlenky. Umrlčí komora. Prve tam ležela Martina. Teď je tam doktor Jindřich. Bude tam další mrtvý? Budou tam jeden za druhým pokládáni všichni hosté z Ostrova? Přijďte se dát zabít do našeho rekreačního střediska! Zcela znenadání jí unikl krátký, hysterický smích.

Všichni se k ní rázem obrátili. Kateřina potřásla hlavou. Chtěla říci něco na vysvětlenou. Tvář se jí zkřivila a řekla:

„Umrlčí komora.“

Zbláznila se? pomyslila si tupě paní Ainarová. Chtěla vstát a přitisknout Kateřinu k sobě, ale nemohla. Nemohla se vůbec pohnout. Byla ochrnuta hrůzou. Musela se přemáhat, aby jí zuby necvakaly. Je to trest na mne? Ztratím i ji? Přála si zoufale omdlít, ztratit vědomí, utéci z toho všeho. Podobně jako Anna považovala Martinům smrt za něco jiného. To nebyla v jejích očích vražda. Tu dívku stihl zasloužený trest, trest, který měl stihnout všechny jí podobné. I tuto smrt zavinila ona; Nevinný člověk byl utracen, musel být utracen, protože Martina zemřela. Martina musela zemřít a on tedy také musel zemřít, ale bylo to příliš ukrutné.

A co teď? myslel si Marek. Co se vyřešilo? Vyřešilo se vůbec něco? Bylo to šílenství, vyložené šílenství. Teď přece bylo jasné, že se tím nic nevyřešilo, naopak, bylo to jen příšerné, jako noční můra. Vzpomněl si na svůj včerejší problém, který se mu zdál tak hrozný, a který byl teď tak nicotný, tak směšný.

Dost už, myslela si slečna Donátová. Dost už! Nevěděla sama, ke komu se to obrací. Cítila jen, že už to nelze snést. Že už nemůže dál.

Něco věděl, a proto musel zemřít, přemítal Tom. Ale co mohl vidět a kdy a kde? Věděl vůbec o tom, že stál vrahovi v cestě? Co jsme viděli my druzí, o čem nevíme a pro co nás třeba také odstraní z cesty? Ale kdo, kdo?

Táž myšlenka mučila náčelníka. Náhle si vzpomněl na výslech doktora Jindřicha a na jeho větu; ten, kdo ji zabil, zaslouží smrt! Slyšel to někdo? Domníval se podle toho, že doktor Jindřich něco ví, nebo snad doktor pátral na vlastní pěst a něco se dozvěděl?

Musím už něco podniknout, uvědomil si náčelník, cítil oči všech přítomných na sobě jako jehly.

„Je zapotřebí zjistit, jak se stalo, že vrah měl možnost dát jed doktoru Jindřichovi,“ řekl klidným a věcným hlasem.

Ucítil téměř, jak se všichni pohnuli při nenadálém zvuku jeho hlasu.

„Nebyl jsem zde, když se rozdávaly nápoje. Kdy a jak jste si je brali? Prosím vás všechny, abyste se snažili upamatovat co nejpřesněji. Doufám, že chápete, jak je to důležité. Mezi námi je vrah, vrah, který se nebojí ničeho. Vrah, který může udeřit znovu.“

Paní Ainarová ostře vydechla.

„Já jsem byla s vámi, víte to přece. Nic o ničem nevím. Přišla jsem dolů až za vámi.“

Tomáš zdvihl hlavu. Martinina tvář překrytá mrtvým obličejem doktora Jindřicha ho doháněla k šílenství. Nemohl myslet na nic jiného.

„Přišli jsme všichni skoro zároveň. Koktajly přinesla pomocnice, jako obvykle. Sklenky už byly nalité. Vzali jsme si každý jednu,“

„Všichni najednou?“

„Ne,“ Tomáš se rozhlédl, Bylo vidět, že se snaží vzpomenout.

„Pili jste všichni? Každý z vás?“

„Já ne,“ řekl Tom. „Teta Edita do mne vrazila a sklenka mi upadla. Paní Kavanová si brala zároveň se mnou.“

„Slečna Donátová taky nepila,“ řekla Kateřina.

Všichni se bezděčně podívali na slečnu Donátovou, které stoupla krev do bledých tváří.

„Ne, nepila jsem. Došla jsem si pro trochu sodovky. Neměla jsem na koktají chuť.“

„Ano,“ řekla Edita. „Viděla jsem slečnu Donátovou, jak si jde do kuchyně pro sodu. Měla velkou žízeň a vypila sklenici naráz.“

„Kde je tedy vaše sklenka?“ zeptal se náčelník. Podnos byl prázdný, ale na římse krbu stála plná sklenka.

„To je moje sklenka,“ řekla slečna Donátová. Mluvila velice tiše. „Vzala jsem si ji, ale pak jsem ztratila chuť. Není mi dobře a alkohol stejně dobře nesnáším.“

Náčelník vzal sklenku, přičichl k ní a dokonce ochutnal špičkou jazyka. Lihovina byla naprosto nezávadná.

„Jak se stalo, že jste vrazila do pana Toma?“ optal se Edity.

„To se stává pořád,“ řekla Kateřina. Vypadalo to, že ta mlčenlivá dívka teď prostě není schopná držet jazyk za zuby. „Kde je slečna Dvořáková, tam je Tom a naopak. Ustavičně do sebe vrážejí.“

Edita se užasle obrátila a podívala se na Kateřinu, jakoby ji viděla poprvé. Napadlo ji, že ji to děvče vlastně nenávidí. Ale proč?

„Dívala jsem se za slečnou Donátovou a napadlo mě, že bych to mohla udělat také. Neměla jsem na koktají dvakrát chuť. Ale pak jsem si to rozmyslela a otočila jsem se zrovna, když si Tom bral sklenku.“

„A kdy si bral doktor Jindřich?“

„Zároveň se mnou,“ řekl Tomáš. „Mluvili jsme spolu a šli jsme si pro koktají spolu.“

„A se mnou,“ řekla Anna. „Já jsem byla s vámi.“

„Vy tři? Všichni zároveň?“

„Ne, moje žena si brala první,“ řekl Tomáš. „Potom my dva.“

„Vy jste tedy byl poslední?“

„Ne, poslední byl pan Marek,“ řekla Kateřina. „Já jsem pila první, ale nedokázala jsem to vypít naráz. Vždycky to tak dělám. Všichni už mají dávno vypito, jen já ne. Proto si beru první. Viděla jsem, jak pan Marek pije poslední a vypil naráz, zatímco mně ještě chyběla polovina.“

„A co na tom?“ řekla slečna Donátová. Její mírné, hnědé oči byly teď jako led. „Co na tom, kdo pil poslední? Důležité je, kdo dal jed do sklenky doktora Jindřicha.“

Co se to tady děje? pomyslela si Edita dívajíc se z jedné na druhou. Co jsem to neviděla celou tu dobu? Pohlédla na Annu, ale ta se na ni nedívala. I ona se dívala na Kateřinu a i její oči byly jako led.

„Opravdu nezáleží na tom, kdo pil poslední,“ řekla pomalu. „Poslední už nemohl nic dělat. Musel to udělat někdo, kdo měl čas manipulovat se sklenkami, dokud byly ještě všechny na podnose. Nejvíc možností měl ten, kdo si bral první,“

10

Kateřina se prudce obrátila. Zúženýma očima se dívala na Annu a rychle oddychovala. V této chvíli byla jasná její podobnost s paní Ainarovou, podobnost, které si nikdy nikdo nevšiml. Tytéž úzké rty, sevřené v krutou linku, tentýž hubený, dravčí obličej.

„Co tím myslíte?“ zasyčela. Odhrnula si vzteklým pohybem vlasy z čela a naklonila se trochu kupředu, jako divoká malá šelma připravená ke skoku.

„Maminko! Kateřino!“ řekl Tom nešťastně.

Anna na něho rychle pohlédla a slabý výraz lítosti jí přeběhl obličej.

„Nemyslela jsem to tak,“ řekla po malé chvilce. „Nemyslela jsem tím vás.“

„Kateřino!“ opakoval Tom.

Napětí v Kateřinině tváři povolilo. Narovnala se, zaťaté ruce se uvolnily a byla to zase ta holčička, kterou všichni znali.

„Dobrá,“ řekla; „Dobrá.“

„Takhle se nikam nedostaneme. Někdo musel mít možnost manipulovat se sklenkami!“

„Jistěže. Někdo musel také zabít Martinu,“ řekla Edita. „To už všichni víme. A co dál?“

„To nemá smysl takhle mluvit,“ řekla paní Ainarová. „Musíme najít vraha, protože je mezi námi, a mohl by zabíjet dál. Mohl by nás zabít všechny, jednoho po druhém.“

„Místa je dost,“ zašeptala Kateřina. „Tam v té – umrlčí komoře!“

„Nesmysl,“ řekl Tomáš. „Všechno je to nesmysl. Musí být nějaké jiné vysvětlení.“

„Ano,“ řekl Marek chvatně. „Souhlasím s tebou. Shoda nešťastných náhod. Snad se nějakým strašným omylem dostal jed do kuchyně a do sklenice.“

„A nůž do srdce slečny Galové,“ řekl náčelník. „Zajisté. Takové hloupé náhody se stávají.“

„Nůž do srdce?“ slečna Donátová povstala a vytřeštila oči na náčelníka. „Jaký nůž? Slečna Galová přece spadla se schodů?“

„To je nějaký nový trik na nás,“ řekla Edita bledými rty. „Všichni jsme ji přece viděli, nikde nebyl žádný nůž.“

„Žádný trik. Byla zabita nožem nebo dýkou, kterou se nám dosud nepodařilo nalézt. Pitva to prokázala naprosto přesně.“

„To je příšerné,“ zaúpěla Edita. „To není možné!“ rozhlédla se divoce po přítomných, jako by z jejich tváří chtěla vyčíst jméno vraha. „Kdo by mohl,“ zarazila se a přitiskla si ruku k ústům.

„Ne,“ řekla slečna Donátová pevným hlasem. Mluvila ke všem, ale dívala se upřeně na Editu. „Ne, neudělal to nikdo z nás. Nevěřte tomu. Musel to být někdo cizí, někdo, kdo si sem přišel vyřídit účty s Martinou Galovou, kdo ji sledoval až sem.“

Všichni se na ni zadívali jako zhypnotizováni.

„Ano,“ řekl Marek pomalu. „Tak to bylo. Co víme o jejím životě? My nic. Nikdo z nás ji neviděl za posledních dvacet let a není pochyb, že její život byl bouřlivý. Snad kdyby ji nebyli Tom a Kateřina přivezli, byla by – byl by ji její osud stihl na jezeře a my jsme toho všeho byli ušetřeni. Vrah ji následoval sem, dostal se sem v noci a zabil ji.“

„A nikdo ho nezahlédl, přijel na člunu nepozorován a právě tak nepozorován vešel do zamčeného domu, zavřenými dveřmi nebo zavřeným oknem,“ řekl náčelník sarkasticky.

„Nemusel přijít nepozorován a zavřenými dveřmi,“ řekla Edita. Její hlas byl docela tichý. „Přece ještě jeden člověk přišel, až když Martina byla zde, vešel otevřenými dveřmi, byl tu s námi a zůstal tu s ní poslední.“

„Pan Robinson!“ zašeptal Tomáš.

Náhle se všichni obrátili k náčelníkovi. Jako když se šelmy v kleci náhle obrátí proti svému krotiteli.

„Blázníte?“ řekl náčelník. „Pan Robinson je bývalý policejní úředník. Je to můj dávný přítel, znám ho mnoho let.“

Marek rozvážně vstal a stanul s rukama v kapsách nad ním. Jeho urostlá postava převyšovala drobného náčelníka o dobré dvě hlavy.

„Každý vrah je během svého života jistě dávným přítelem někoho, předpokládám. Rád věřím, když to říkáte, že je vaším přítelem. Co to znamená? Cožpak je to nějaké alibi? My všichni,“ mávl rukou kolem sebe, „jsme dlouholetí přátelé, a přece předpokládáte, že vrahem byl někdo z nás.“

„Ano, ano!“ vybuchla vysokým hlasem paní Ainarová, ačkoli ona kromě paní Kavanové neznala dříve nikoho z přítomných. „Víme, kdo jste vy, přišel jste s policií a paní Kavanová vás zná. Ale jeho nezná nikdo.“

„Nesmysl,“ rozčilil se náčelník. „Někdo z vás je vrah. A možná, že ho kryjete.“

„Anebo kryjete svého přítele vy,“ řekl Tomáš. „Máme jen vaše slovo, že je vaším přítelem. A také vám věřím, že je bývalý policejní úředník. Ale o jeho bývalém milostném životě víte asi tolik co my. Proč by on nemohl mít důvod následovat sem Martinu a zabít ji? Přišel poslední, ačkoli jsme ho čekali již v poledne. Kde byl a kde se tak zdržel? Tvrdil, že měl poruchu na stroji, ale měl ji opravdu?“ Rozhlédl se po všech přítomných, kteří na něm viseli očima. „Přijel v poledne a pak se setkal s vámi, ale pro ty hodiny na jezeře nemá žádné alibi. Mohl sem přijet za Martinou, mohl se s ní v městě setkat a ona před ním prchla sem. Neměla tušení, že ho zde najde.“

„Počkejte, počkejte,“ řekla Anna horečně. „Vzpomínám si a vím, že si všichni vzpomenete se mnou. Když Martina tady ležela a otevřela oči, podívala se na něho a klesla zpět jako zasažena.“

Vlna vzrušení jako by projela přítomné.

„To je pravda!“ vykřikl Tom rozčileně.

Všichni se k němu přidali.

„Tak dost,“ řekl náčelník.

Jeho tváře byly nebezpečně zrudlé. Že mohla nastat tak fantastická situace, že byl obviněn vyšetřující, to bylo absurdní. A přece to musel přijmout a musel to dokonce z jejich hlediska pochopit.

„Dejme tomu, že můj přítel, můj osobní přítel, který je dlouhá léta ženat a žije spokojeně se svou rodinou a zastával odpovědné místo na policii, měl nějaký poměr s Martinou Galovou. Že ačkoli ona žila poslední léta v cizině, se s ní stýkal a potom ho oklamala. Tak nějak si to představujete, ne? Dejme tomu, že se dozvěděl, že je tady a že zachvácen vášní, ve svém věku a ve svém postavení náhle zešílel tak, že se rozhodl ji zabít. Ale na jedno zapomínáte. Jak tento můj šílený přítel dokázal dnes, teď, zabít jednoho z vás, když tu od rána není? Byla spáchána ještě jedna vražda. Tady vedle leží ještě jeden mrtvý, který byl živ a zdráv v okamžiku, kdy pan Robinson opustil ostrov a byl živ a zdráv ještě dlouhé hodiny po jeho odchodu.“

Na okamžik nastalo ticho.

Pak promluvila slečna Donátová. Zdálo se, že skleslost a záhadný druh nemoci ji zcela opustily. Byla to zase ta schopná, klidná a moudrá mladá žena jako byla vždycky.

„To nic nedokazuje,“ řekla mírně a věcně. „Nikdo z nás nesešel dolů celé dopoledne. Jediní, kdo se tu volně pohybovali, jste byli vy dva. Pan Robinson měl možnost, a ne jednu ale deset, jít do kuchyně za tím nebo oním účelem. Měl možnost dát jed do které sklenky chtěl. Nevím jak, ale mohl to udělat. Mohl snadno odvrátit pozornost děvčete v kuchyni. Anebo mohl dát doktoru Jindřichovi jed výměnou za nějaký neškodný prášek, třeba aspirin nebo tak. Doktor Jindřich nám to už nemůže říci. Snad je to pouhá náhoda, že se to stalo až při koktajlu. Mohlo se to stát kdykoli od jeho odjezdu.“

„Nebo to mohl být otrávený bonbón,“ ozvala se Anna. „Vím, že ubohý doktor Jindřich hrozně rád mlsal. Ustavičně měl nějaké sladkosti u sebe.“

„Pan Robinson se co nevidět vrátí,“ řekl náčelník;

„A všechny tyto nesmyslné řeči uvede na pravou míru. Jed byl jasně ve sklence, je to cítit ještě teď. Ale on vám to řekne sám.“

„Jsem zvědav, jak to udělá,“ řekl Marek. „Musí být podroben na policii výslechu jako kdokoli z nás. Okolnost, že je vaším přítelem, nemá před zákonem žádnou platnost.“

„Omlouvá vás vaše naprostá neznalost,“ řekl náčelník. „Pan Robinson je kriminalista světového jména. Jeden z nejlepších na světě.“

„Pan Robinson je člověk jako každý jiný,“ řekl Marek suše. „Může být tím nejslavnějším kriminalistou, ale podléhá lidským slabostem jako každý jiný. Naopak, řekl bych, že když detektiv spáchá vraždu, udělá to chytřeji než kdo jiný.“

Vtom byl dramaticky přerušen. Slečna Donátová, která stála klidně poblíž stolu, náhle smrtelně zbledla. Její ruka instinktivně vyletěla k hrdlu, zapotácela se a klesla, marně se pokoušejíc zachytit se stolku, který se s třeskotem sesul vedle ní.

11

Na okamžik byli všichni jako ochrnuti. Nikdo se ani nepohnul, aby jí pomohl.

Náčelník s pocitem, že je obětí nějakého hrozného snu, se téměř násilím přinutil, aby k ní přistoupil. Přece se to nemohlo stát v jeho vlastní přítomnosti, před jeho očima…

Poklekl vedle nehybné dívky, dotkl se jí a zmocnila se ho nesmírná úleva. Nebyla mrtvá. V několika vteřinách nabyl sebevlády. Před okamžikem se mu zdálo, že celá jeho práce, celý jeho život je v troskách. Policejní náčelník, v jehož přítomnosti zabíjí vrah jednu oběť za druhou. Ne, nestalo se to, ta dívka pouze omdlela. Ale naplnilo ho to novou energií a současně zuřivostí. Nesmí se už nic stát. Kdyby je měl všechny spoutat a držet v šachu revolverem, nesmí se už nikdo ani hnout.

„Tome,“ řekl ostře, Toho jediného nepodezíral, „Přineste trochu vody“.

Mladík vstal a díval se v hrůze na něho:

„Není…“ koktal.

„Ne, není mrtvá. Omdlela.“

Tom se obrátil a běžel pro vodu.

„Zůstaňte všichni, kde jste,“ řekl náčelník.

Marek a Tomáš, kteří se pohnuli k němu, zůstali stát.

Tom se vrátil se sklenkou a náčelník ji přidržel ošetřovatelce u úst, ale nebylo toho ani zapotřebí. Slečna Donátová vydechla a barva se jí vrátila do tváří. Otevřela oči a pohlédla nechápavě na náčelníka.

„Co se stalo?“ zašeptala.

Posadila se a rozhlédla se kolem. Bledé obličeje obrácené k ní ji poděsily. Dívala se vystrašeně z jednoho na druhého.

„Nic se nestalo,“ řekl náčelník konejšivě. „Omdlela jste.“

Slečna Donátová si přejela tvář třesoucí se rukou.

„To je ode mne hloupé,“ šeptala. „Nevím, nikdy jsem… hrozně mě to mrzí.“

„To je v pořádku,“ řekl Marek.

Přistoupil k ní a položil laskavě ruku na její paži; Usmál se na ni, jako by jí chtěl dodat odvahu.

„Polekali jsme se. Není to vaše vina. Měli jsme o vás strach.“

Vzhlédla k němu a v jejím vždycky tak střízlivém obličeji se objevila náhlá, teplá něha. Na okamžik vypadala jinak než obvykle. Teď to byla mladá dívka, rozechvělá a šťastná. Trvalo to jen okamžik, ale její tajemství bylo prozrazeno. Slečna Donátová byla zamilována do Marka. Všichni v místnosti to pochopili.

Ale proč mi to nikdy neřekl? pomyslila si Anna a na okamžik zapomněla na všechno ostatní.

Miluje ho, pomyslela si Edita, ale její myšlenky byly jako ochrnuty a teď ještě otupěny práškem. Jak to, že jsem si toho nikdy nepovšimla?

Zamilovaná do Marka, i ona, pomyslela si Kateřina. A je jí už skoro třicet! A co on? Její zelené oči pátraly v Markově tváři, ale nemohly v ní nic rozpoznat. Usmíval se a jeho oči byly velmi vlídné, ale Marek se nikdy na žádnou ženu nepodíval nevlídně.

Tak oni se mají rádi, pomyslela si paní Kavanová dojatě. Kdo by to byl řekl? Ona je tak hodná a milá a on už má nejvýš na čase, aby se oženil. Na okamžik jí na mysli mlhavě zatanula představa svatby na Ostrově, když si s úlekem uvědomila příšerné skutečnosti uplynulých hodin.

Chudák, pomyslela si paní Ainarová. Zřejmě je do něho blázen. A on si jí nikdy ani nevšiml. Bylo by pro ni lepší kdyby skočila z okna, než milovat muže. A ještě k tomu takového jako on.

„Pokud nepřijede loď, nikdo neopustí tuto místnost; Vrah už nebude mít žádnou příležitost. Převezeme vás všechny na bezpečnost,“ řekl náčelník.

Teď už neváhal, už mu nezáleželo na tom, zda nalezne vraha on nebo bude muset žádat o pomoc Prahu. Věděl, že si nikdy neodpustí, že v jeho přítomnosti byl zabit člověk.

Ani nikdo z přítomných nic nenamítal. Hrůza, která se jich zmocnila, když věřili, že slečna Donátová je také mrtvá, byla příliš silná. Bylo jasné, že už se tomu musí udělat konec. Bylo nutné, aby pravda vyšla najevo.

Anna bezděky vztáhla ruku a Tomáš ji rychle uchopil. Dívali se jeden druhému do očí a pak Anna položila hlavu na jeho rameno. Byl to odevzdaný a unavený pohyb plný oddanosti.

Slečna Donátová seděla klidně ve svém křesle. Když náčelník promluvil, pohlédla na něho klidně a nenamítla ani slovo.

„Správně, správně,“ řekla paní Ainarová. „Kéž by tady už byli.“

Kateřina se otočila k oknu a dívala se do šedé mlhy venku. A já? Zase někam jinam? Ale její touha po změně a dobrodružství ji už opustila. Byla unavená a skleslá a bála se. Až přijede policie, potom už Toma nikdy neuvidí.

Marek odstoupil od křesla slečny Donátové a vzal si cigaretu. Když si ji zapaloval, pohlédl na Editu a teprve teď si povšiml, jak sklesle a zhrouceně spočívá v lenošce; Zaplavil ho soucit. Vždycky ho nesmírně dráždila, ale teď to bylo zapomenuto.

„Cigaretu?“ zeptal se a naklonil se nad ní, Jeho hlas byl teplý a lichotivý.

Co jsem říkala, pomyslela si paní Ainarová se zadostiučiněním. Milovat takového muže je bláznovství,

„Ne,“ řekla Edita a ani nevzhlédla, „děkuji.“

Chtělo se jí spát. Byla unavena. Nemohla myslet na nic jiného než na to, že by si chtěla lehnou i a spát.

Tom si sedl na opěradlo jejího křesla. To, že byla Edita tak skleslá, ho najednou trápilo víc než všechno ostatní. Všechno možné se mohlo stát, všechno na světě, ale aby Edita přestala být plná života a energie, to bylo nepředstavitelné. Tohle bylo jiné než její migrény. Pohlédl na ni úpěnlivě a dotkl se lehce její ruky.

A co se nepodařilo Markovi, dokázal chlapcův mlčenlivý pohled. Edita pomalu vzhlédla a usmála se. Usmál se na ni také. Z dálky se ozval nejasný hluk. Zprvu toma nikdo nevěnoval pozornost. Byl to hluk motoru. Policie přijížděla na Ostrov.

Náčelník rychle přehlédl všechny přítomné. Ale zdálo se, že na všech tvářích byla stejná úleva.

„Přijeli!“ vykřikla paní Ainarová. Vstala a najednou se roztřásla. „Kateřino, přijeli!“ Objala svou dceru a slzy rozčilení jí vytryskly z očí, když opakovala: „Přijeli! Přijeli!“

Tomáš a Anna na sebe dlouze pohlédli.

Slečna Donátová dýchala trochu zrychleně, ale tvářila se dokonale klidně. Kateřina stála nehybně v objetí své matky. Nečekaně se k ní obrátil Tom a usmál se na na ni. Kateřině poskočilo srdce. Laskavě, ale rozhodně se vyprostila ze sevření své matky.

Marek se naklonil nad Editou. Byl v rozpacích, protože nebyl zvyklý na ženské odmítnutí, ale jeho náklonnost k ní byla silnější.

„Slyšíš, drahoušku? Policie přijela. Teď už to bude v pořádku.“

„Ano,“ řekla Edita. Vztyčila hlavu a pohlédla mu do očí se svým známým úšklebkem. „Teď to bude báječné. Dej mi cigaretu.“

Okamžitě jí nabídl své pouzdro, zapálil jí a zdálo se, že by rád ještě něco řekl.

Ale ona kouřila a nepohlédla na něho. Vlastně ani nevnímala, že je u ní. S ohromným úsilím se snažila soustředit své unavené a rozptýlené myšlenky a otupělost vyvolanou práškem.

Hluk motoru ustal a v napjatém tichu všichni naslouchali. Ozvaly se kroky několika lidí. Skleněné dveře se otevřely: na prahu stanul obrovský a usměvavý pan Robinson a za ním několik mužů v uniformě.

Náčelník jim s úlevou pokročil vstříc. Potřásli si rukama a pan Robinson přehlédl pohledem všechny přítomné. Potom ještě jednou pozorněji.

„Kde je doktor Jindřich?“ optal se pomalu. Jeho hlas naplnil celou místnost.

Náčelník rozpřáhl ruce s výrazem zoufalství.

„Je mrtev,“ řekl. „Byl zavražděn dnes ráno.“

Pan Robinson ustrnul a pohlížel na něho, jako by nemohl věřit svým očím.

„Zavražděn?“ opakoval. „Jak se to stalo?“

Za naprostého ticha náčelník vysvětlil, co se stalo. Pan Robinson dlouho mlčel. Bodrá nálada, se kterou přijel, ho nadobro opustila.

„Ale to je nemožné, nemožné!“ náhle se zarazil, „Pojďte se mnou, příteli. A vy, prosím, zůstaňte zde a ručíte za to, že nikdo neopustí tuto místnost.“

„Okamžik,“ řekl Tomáš. „To už jsme slyšeli mnohokrát. Máte tu policii a loď. Žádám, abychom odtud byli odvezeni.“

„Vy žádáte,“ opakoval pan Robinson a nevesele se usmál. „Zajisté, budete odvezeni. Jen ještě chvilku strpení.“

„A zatím budem® zavražděni jeden po druhém,“ vyjekla paní Ainarová.

„Ne, nebudete. Ručím za to.“ Pan Robinson se otočil, ale Markův hlas ho zastavil.

„Ale kdo ručí za vás?“

Pan Robinson se na něho užasle podíval a náčelník v trapných rozpacích zakročil.

„Podezřívají vás. Nevědí, kdo…“

„Nepotřebujeme se za nic omlouvat,“ řekl Marek suše. „Byl jste tu s námi a to, že jste staří přátelé, pro nás nic neznamená. Přejeme si, abyste byl podroben stejnému výslechu jako my ostatní.“

„Dobrá,“ řekl náhle k úžasu náčelníka pan Robinson zcela vlídně. Pohodlně se posadil do lenošky. „Ze svého hlediska máte zcela pravdu. Pohovoříme si tedy všichni otevřeně.“

Rozhlédl se zvolna po všech přítomných, Na každé tváři ulpěl vážným pohledem.

Všichni seděli mlčky a nehybně, jako galerie devíti nehybných soch,

„Tak začněme ten příběh,“ řekl pan Robinson,

12

„Muselo se prošetřit mnoho věcí,“ začal pan Robinson přívětivým, vypravěčským tónem. „A mohu říci, že jsem se dozvěděl mnoho. Prověření vašich průkazů bylo snadné. To druhé bylo těžší. Musel jsem se vracet zpátky. Dvacet let. Protože ten dnešní příběh začal právě před dvaceti lety.“

„My bychom v první řadě rádi slyšeli váš příběh,“ řekl Marek klidně.

„Zajisté, ale ten nemá s vaším nic společného. Jsem bývalý policejní úředník a přijel jsem sem na dovolenou. Přišel jsem také navštívit svého starého přítele. Přijel jsem poledním vlakem, zašel jsem k němu, a pak, jak jsem řekl, měl jsem poruchu na motoru. Co se událo od mého příjezdu sem, všichni víte.“ Na Tomášův neklidný posuněk se široce usmál. „Budete-li mít na konci mého vyprávění ještě pochybnosti o pravdivosti mých slov, můžeme se k tomu vrátit. Ale domnívám se, že to bude zbytečné. Zatím vám předám něco, co se mi hned na začátku dostalo do rukou. Pošta pro vás a pro pana Marka.“

S těmi slovy vytáhl dvě úřední obálky a podal je oběma mužům.

„Přečtěte si to. Já se za okamžik vrátím.“ Pokynul jednomu z policistů a odešel s ním nahoru.

Marek pohlédl ohromeně na obálku ve své ruce a pak za panem Robinsonem. Oba muži nahoře přecházeli z pokoje do pokoje.

„Co je v těch dopisech?“ zeptal se náčelník.

Tomáš mu beze slova podal svou obálku.

Bylo to oznámení z notářství. Teta Marka a Anny, která zemřela v Americe, odkázala své jmění rovným dílem mezi Marka a Tomáše. Bylo to úctyhodné bohatství v cenných papírech a pozemcích.

Zatímco náčelník předčítal nahlas obsah dopisu, pan Robinson se vrátil.

„Nuže, to byla první skutečnost, se kterou jsem se setkal,“ řekl usedaje znovu do křesla. Zdálo se, že nahoře našel, co hledal, ale ve tváři měl bezmocný výraz.

„Bylo mi od počátku jasné, že tohle vysvětluje mnoho věcí. Hledal jsem důvod a toto je jistě silný důvod.“

„Ale nikdo z nás přece nebyl zavražděn,“ řekl Tomáš. „Co má naše dědictví tady s tím společného? Kdyby to byla Martina, kdo dědil…“

Pan Robinson se nevesele usmál.

„Neřekl jsem, že to byl důvod k vraždě. Ale byl to velmi silný důvod k příjezdu Martiny Galové.“

Tomáš ostře vydechl. Anna na něho rychle pohlédla, ale zadržela slova, která se jí drala na rty.

„Protože mi od začátku bylo jasné, že Martina Galová nepřijela na Ostrov jen tak pro nic. Celý její příchod sem nebyl nic jiného než dramatický výstup. Byla to hra od začátku až do konce.“

Odmlčel se a pohodlněji se opřel.

„Před dvaceti lety byla Martina Galová nesmírně krásná mladá dívka, která nenechala lhostejným žádného muže. Já jsem ji neznal, ale všichni muži, kteří ji v té době znali, mi potvrdili, že měla prostě neodolatelnou přitažlivost, kouzlo, kterému nebylo možné odolat. Pan Srb si dodnes zachoval vzpomínku na ni jako na ztělesněný sen svého mládí. Potvrdil mi to on i jeho žena. Pan Marek řekl, že se s ní stýkal dál, i když se přesvědčil, že o jejím charakteru si nelze dělat iluzí. Dokonce i teď, po dvaceti letech, přes svůj střízlivý úsudek o ní, připustil, že byla milá, že ho téměř znovu okouzlila. A doktor Jindřich se při zprávě o její smrti skoro zhroutil, když jsme ho vyslýchali. Byla to žena velmi silné osobnosti a velmi silného kouzla. Nicméně od doby, kdy tak okouzlila přítomné hosty a nepochybně i mnoho jiných, uplynulo dvacet let. Martina Galová byla stále slavná a krásná. Ale bylo jí už téměř čtyřicet. Pro krásnou ženu a pro herečku obzvlášť velmi nebezpečná doba. Vydělávala stále slušné peníze, ale ještě rychleji je stačila utrácet. Bylo toho stále dost pro obyčejnou ženu jejího věku. Mohla žít pohodlně, ale to jí nestačilo. Chtěla být první a nejslavnější, chtěla dál žít tak, jak byla zvyklá. Věděla, že se svou krásou a svým zpěvem už nevystačí nadlouho. Potřebovala se zabezpečit jinak. Při svém turné v Americe se seznámila s příbuznou Srbových, Těsně před svým návratem do Evropy se dozvěděla, že zemřela a odkázala svůj veliký majetek jediným příbuzným, které Martina tak dobře znala. Byla to bláznivá příležitost, ale co při ní mohla ztratit? Vracela se domů, proč by nejela na Ostrov a nepokusila se získat peníze, které teď měli dostat dva její bývalí vážní ctitelé? Rozhodně to stálo za pokus. Nevím a dnes už se nikdo nedozví, jaké plány měla původně. Snad tento divadelní vstup měla dávno promyšlen, snad ji napadl v poslední chvíli. Rozhodně však je jisté, že na její lodi nebyla závada a ona nebyla zraněna. Rozhodla se prostě přijít na Ostrov tak, jako přicházela na jeviště, na připravenou scénu – jako velká herečka. Jak lépe by získala pozornost, než když se tam objeví za bouře, krásná a tragická, v náručí dvou mladých, kteří jí svou vyjížďkou tak skvostně vyšli vstříc? Pitevní nález prokázal; že neměla žádné zranění na ruce a také její loď byla naprosto v pořádku. Všechno se jí dokonale povedlo. Přijela, vzbudila rozruch, který chtěla docílit a promyšleně postupovala dále. I ona věděla, že dvacet let je dlouhá doba. Kromě toho pan Tomáš byl dávno ženat. Nemohu to ovšem tvrdit s jistotou, ale jsem pevně přesvědčen, že na tom jí pramálo záleželo. Jsem si jist, že jí bylo lhostejné, která ryba se na udici chytí. Nešlo jí o muže, ale o peníze. Paní Kavanová ji požádala, aby zazpívala a ona jistě věděla, že o to dříve nebo později bude požádána; Určitě by to byla eventuálně navrhla sama. Potřebovala to pro své plány. Potřebovala navodit atmosféru. Potřebovala jim vrátit a osvěžit vzpomínky na jejich mládí. Hudba nejjistěji vzbuzuje citovou odezvu a ve zpěvu byla stále ještě nedostižná. Pochopil jsem to sám, i když jsem nevěděl, oč jí jde. Řekl jsem jí, že si nebezpečně zahrává a ona to nijak nepopřela. Byla si sama sebou dokonale jista. Večer, hudba, sladký hlas a vzpomínky – všechno vycházelo dokonale. Vrátila vás všechny dvacet let zpátky, kromě těch mladých, ale na těch jí nezáleželo. Ovšem, Martina hrála pro dva muže, ale ve skutečnosti zde bylo deset lidí. To, čeho chtěla docílit v těch dvou, se jí podařilo současně u všech ostatních. To bylo nebezpečí, se kterým nepočítala. Martina Galová byla dokonalý, absolutní egoista. Chtěla získat jednoho z těch dvou mužů a co budou cítit ostatní, ji nezajímalo ani v nejmenším. Když jsem jí řekl, že uvolnila ďábla, zasmála se tomu. Snad se jí to dokonce líbilo. Byla ráda středem všeobecné pozornosti a dění vůbec.“

Pan Robinson se odmlčel. Jeho posluchači mlčeli také;

Všichni věděli, že je to pravda. Martinin příchod, dojemná mdloba, všechno jenom vypočítavá hra na získání dvou mužů.

Marek nepochyboval ani okamžik, že je to pravda, i když se to trochu dotklo jeho ješitnosti. Samozřejmě jí šlo o peníze. Nikdy jí nešlo o nic jiného. Jenže to byla trochu hořká pilulka. Všechny ty dlouhé pohledy, ten sametový hlas, i vzpomínka na ni se mu protivily! Chudák teta Agáta, všechno to bylo pro její peníze. Ačkoli to byla teta jeho a Anny, přece peníze odkázala jemu a Tomášovi, jako dvěma mužům v rodině, protože věřila v posvátnost manželství, ve staré tradice a koneckonců věděla, že Tomášovy peníze budou jednou Tomovy. A pro peníze té dobré staré paní Martina přijela. Přeběhl ho mráz.

Tak o peníze šlo, uvědomil si Tomáš. Martina! Martina, ten něžný přelud, ten malý blázínek! Ale ta slova už vůbec neznamenala to, co kdysi. Příliš mnoho se změnilo. Martina a doktor Jindřich byli v jeho mysli spojeni, Martina znamenala jen zločin a smrt.

Teď už to konečně ví, myslela si Anna. Teď už pro něho konečně zemřela. Už je mrtvá a zbavila jsem se jí navždy. Ale necítila ani radost, ani uspokojení. Bylo to zaplaceno příliš draze. A Tomáš ten sen tak miloval. Uvědomila si s úžasem, že je jí to spíš líto. Ubohý Tomáš!

Ovšem, jak jsem si mohla myslet něco jiného? žasla Edita. Je to tak jasné a samozřejmé. Jak to, že jsme to nepochopili? Jak jsme mohli všichni uvěřit, že by se Martina Galová, ta slavná hvězda, rozplývala štěstím nad setkáním se svými bývalými milenci? Jak to že já, která nevěřím nikdy ničemu, jsem to neviděla a nepochopila? Jak jsme mohli být tak slepí?

Děvka, myslela si paní Ainarová a pro nenávist zapomněla na strach. Odporná a vypočítavá děvka. Všechny jsou takové. Bylo jí jedno, jestli je to Tomáš nebo Marek. Jen peníze. Bylo jí jedno, jestli rozbije domov a manželství. Všechny jsou stejné, jako ta tenkrát.

„A tak,“ pokračoval pan Robinson, „se dostáváme k tragédii. Martina vyvolala mládí nejen těch dvou mužů, o které jí šlo. Dotkla se všech, kteří tu byli. Všichni byli přesvědčeni, že je zamilovaná do jednoho z těch dvou. Proto byla zabita. Někdo z přítomných nemohl snést myšlenku, že miluje jednoho z vás,“

Ostře pohlédl na Marka a Tomáše. Marek zrudl a Tomáš pevně uchopil Anninu ruku.

„Kdo tedy žárlil tak, že vzal dýku a zabil ji? Kdo?“

Pan Robinson se pomalu rozhlédl po přítomných.

„Bylo tu šest žen a čtyři muži. To je mnoho možností. Věci nejsou vždycky takové, jak se na povrchu ukazují. Při výslechu jsem se přesvědčil, že jste všichni, opakuji všichni, lhali a každý z vás něco zatajil. Ale kdo lhal záměrně a kdo ze strachu? Kdo lhal z lásky, aby kryl druhého, tak jako vražda Martiny Galové byla jen zvrhlou formou lásky. Šest žen a čtyři muži. Každý z vás mohl mít pohnutku, hroznou pohnutku zoufalé lásky, aby vraždil.“

Paní Kavanová zdvihla třesoucí se ruce.

„Pane Robinsone,“ řekla a její obvykle růžové tváře byly skoro bílé. „Já přece jsem nemohla mít takový důvod. A nevěřím, že by někdo z mých hostů – a na koho bych já mohla žárlit?“

Pan Robinson na ni pohlédl a v jeho očích nebyl ani stín úsměvu.

„Řekl jsem, že to byla žárlivá láska. Ta nemá s věkem nic společného. Před dvaceti lety zemřel váš manžel a byl to muž v nejlepších letech. A my jsme se přesvědčili, že váš skutečný život je v minulosti. Váš byt, vaše nejosobnější soukromí je pouze minulost. Nic z těch hezkých moderních věcí, kterými jsou zařízeny pokoje hostů, nemá místo ve vašem domově. Váš nábytek, vaše zařízení, vaše fotografie, vaše háčkované dečky, to všechno je minulost. Tam je jádro vašeho života.“

„Chcete říci,“ paní Kavanová teď zčervenala a vztyčila se velice důstojně, „chcete říci, že snad můj manžel,“ nemohla dokončit. „Nebudu poslouchat nic takového,“ obrátila se k náčelníkovi. „Nenechám urážet ani sebe, ani svého manžela!“

„Sedněte si, prosím,“ řekl ostře pan Robinson. „Toto není společenská konverzace. Vyšetřujeme vraždu a hledáme vraha. Slyšel jsem už mnohokrát, že nikdo z vás by nemohl! My musíme přihlížet k faktům. A z tohoto hlediska opakuji není vyloučen nikdo z vás. Všichni jste mohli mít důvod a všichni jste mohli zabít, každý z vás.“

„Protestuji! Už dost!“ vybuchl Marek. „Řekněte přímo, koho obviňujete a dokažte to.“

„Chtěli jste být přítomni,“ přerušil ho pan Robinson.

„Přišel jsem, abych zrekapituloval všechna podezření a vyloučil nevinné. Chtěli jste slyšet, o čem budeme s náčelníkem hovořit. Opakuji, podezíral jsem každého z vás a měl jsem důvod ke každému podezření. Je tu šest žen a čtyři muži a jak jsem řekl, tím je dána možnost několika řešení. Nejvíce se nabízí paní Srbová. Je vdaná, miluje svého muže a on, ačkoli ji také miluje, chová v srdci nedotknutelnou vzpomínku na svou dávnou milenku. Tato milenka se náhle objeví a usiluje o to získat ho zpět.“

Tomáš se prudce naklonil vpřed, ale pan Robinson ho pokynem zarazil.

„Ovšem, to je jasný a očividný vztah. Ale v tomto zdánlivě nahodilém seskupení hostů mohou být ještě jiné vztahy. Pan Marek je svobodný. Martina chtěla upoutat nejen pana Srba, ale i Marka. Možná že tak, jak očividně žárlí na pana Srba jeho manželka, žárlí ještě jiná žena. A která? Slečna Kateřina je ještě velmi mladá. Ale vy, pane Marku, jste velice přitažlivý muž. Nebyl by to první případ, kdy se dívka zamiluje do muže o patnáct i dvacet let staršího!“

„To je nesmysl,“ vyjela paní Ainarová. „To je snůška urážek a nikoli rekonstrukce vraždy. To je hrubost!“

„Ne tak veliká jako vražda,“ řekl pan Robinson klidně. „Vy sama, paní Ainarová, ne, nepředpokládám, že milujete pana Marka. Ale dejme tomu, že by ho vaše dcera milovala a vy jste věděla, že jí hrozí bolest vinou Martiny Galové. Ve vašem životě se již stalo, že žena druhu slečny Galové přišla a rozbila štěstí a domov dvou lidí. Nechala jste z trestu zemřít tu první. Nebylo potřebí ji zabíjet, zemřela sama. Ale vy jste na to nikdy nezapomněla. Ta vzpomínka vás stále pronásleduje. Nebylo by pochopitelné, že teď, kdybyste viděla ohroženo štěstí své dcery, zasáhla byste sama!“ Jeho pronikavé oči se upřely na paní Ainarovou, která na něho hleděla jako hypnotizována.

„A právě tak, jako to mohla být láska mezi Kateřinou a panem Markem, mohl tu být ještě jiný vztah. Slečna Edita je panu Markovi mnohem blíže než Kateřina. Jsou velcí a dávní přátelé. Stýkají se dlouhá léta. Slečna Edita mohla žárlit tak jako paní Srbová.“

„Ano,“ řekla Edita. „Ohromné, můj milý Poirote. Až na to, že jsem se svíjela nahoře migrénou a neviděla, ty jak Martina Galová svádí Marka, sama bych tomu uvěřila.“

Aniž si jí všiml, pan Robinson klidně pokračoval.

„A ještě je tu jedna žena. Mladá půvabná žena, která záměrně ustupuje do pozadí, záměrně tají své mládí a svůj půvab. Mladá žena, která je známa svou mírností a střízlivostí a právě v těchto dnech tak docela ztratí své nervy, že omdlévá, popírá své výpovědi a odpovídá nevím na všechny otázky. Slečna Donátová, která je panu Markovi věkem nejpřiměřenější, žije v Praze jako on a jezdí na dovolenou na stejné místo jako on.“

Tentokrát nikdo ani nehlesl. Slečna Donátová, jejíž tváře hořely, seděla klidně a dívala se přímo panu Robinsonovi do očí.

„A pak je tu ovšem pan Tomáš. I muž může žárlit. Může žárlit dokonce víc než žena. Pan Tomáš miloval podle tvrzení své vlastní ženy Martinu Galovou v hloubi svého srdce po celý život. Oženil se, má rád svou ženu a svého syna, ale po celá léta tajně sní o své bývalé lásce. A teď Martina přijede a on vidí, že je k němu nesmírně milá, ale současně je stejně okouzlující k jeho švagrovi. Tvrdil, že nikdy nevěděl, kdo byl tenkrát jeho sokem. Ale nevěděl to opravdu? I když to snad netušil tehdy, nepřesvědčil se někdy během let o pravdě? Snad po létech to vědomí nebylo tak palčivé Byl ženat, byl šťasten, svého švagra měl rád. Ale když se Martina objevila, mohla stará žárlivost propuknout znovu. Mohl spatřit něco, co ostatní neviděli, uvědomit si, že mu Marek podruhé bere milovanou ženu a zabít ji.“

„Snad by bylo rozumnější zabít v tom případě mne?“ zasyčel Marek.

„A ještě vy, pane Marku. Totéž platí obráceně i o vás. Řekl jste, že jste si nečinil iluzí o Martině Galové. Věřím vám to, ale v lásce má rozum pramalou důležitost. Kdysi jste vy odloudil Martinu panu Srbovi. Co když teď to bylo obráceně. Nehledě na to, že jste vášnivě oddán své sestře. Tady se jednalo i o její štěstí, kterému Martina stála v cestě. Sám jste prohlásil, že jste Martinu zabil, když jste se dozvěděl, že obviňujeme vaši sestru. Ovšem, my jsme věděli, že byla zabita dýkou nebo nožem, ale vy jste tvrdil, že jste ji shodil se schodů. To mohla být touha chránit vaši sestru stejně jako úspěšné alibi pro vás,“

Pan Robinson se pomalu obrátil na posledního přítomného.

„A ještě je tu Tom. Mladý muž, ve kterém Martina nevyvolala ducha minulosti. Ale není pravděpodobné, že si všiml Martiny Galové a svého otce jako všichni ostatní? Tom je mladý chlapec milující matku i otce. Pro něho je Martina Galová někdo, kdo ohrožuje štěstí jeho nejdražších. Snad něco viděl, postřehl nebo slyšel, uvědomuje si, co by to znamenalo pro jeho matku. Tom byl první, kdo Martinu Galovou nalezl, jeho střevíc byl umazán krví.“

„Navrhuji,“ řekla chladným hlasem Edita a pozorně škrtla zapalovačem, „abyste to sepsal, pane Robinsone, jako ‚Mé dojmy z Ostrova‘. Bylo by lépe, kdybyste přikročil ke konkrétnějšímu jednání.“

„Zcela správně, slečno,“ řekl pan Robinson. „Právě k tomu přicházím. Toto všechno byly odůvodněné a opodstatněné hypotézy, které jsme měli. Jedna z těch hypotéz je pravdivá, Buďme tedy konkrétní.“

13

„Martina Galová byla zabita během těch několika minut, kdy jsem odešel, abych spravil poruchu v osvětlení. Slyšel jsem ji říci několik slov, pak bylo ticho, ovšem relativní ticho vzhledem k bouři. Chvíli jsem se zdržel, nemohlo to být více než pět sedm minut. V těchto minutách se Martina setkala s vrahem, byla zabita a zřítila se se schodu dolů. Vy všichni jste vypovídali, že jste neopustili svůj pokoj. Ale my jsme se přesvědčili, že to není pravda. Slečno Kateřino, vy jste nám neřekla, co jste dělala, když jste odešla nahoru. Povězte nám to teď a řekněte nám plnou pravdu.“

Kateřina, na kterou náhle obrátil pohled, se napřímila a její rty sebou zacukaly.

„Víte přece – mamince bylo špatně. Byla jsem u ní.“

„Vyšla jste z pokoje?“

„Šla jsem do koupelny pro vodu,“ zašeptala Kateřina.

„A dál?“

„Natočila jsem vodu do sklenky a,“ Kateřina se zajíkla.

„Dál.“ opakoval pan Robinson.

Kateřina nervózně přelamovala své tenké prsty. Dýchala zrychleně. Pak zdvihla hlavu a, nedívajíc se vpravo, ani vlevo, vychrlila:

„Zaklepala jsem na Toma.“

„A on?“

„Otevřel mi. Chvíli jsme hovořili a pak jsem slyšela, jak jde slečna Galová nahoru. Nechtěla jsem, aby mě viděla. Vešla jsem rychle dovnitř.“

„Tak to naprosto nesouhlasí s výpovědí pana Toma. Proč jste nám o tom nic neřekl?“

„Nepokládal jsem to za důležité,“ řekl Tom. Vyhlížel velmi mladě a velmi odhodlaně. Podíval se na Kateřinu a povzbudivě se na ni usmál. „Nepokládal jsem to za důležité pro vás, myslím. To nemělo s tím druhým nic společného.“

„Co je důležité a co nikoli, přenechte nám. Takhle jste vypovídali všichni. Všichni jste lhali a tak jste kryli vraha. Pomáhali jste vrahovi.“

„Nechtěl jsem,“ Tom ztratil svůj odvážný pohled před vážným hlasem pana Robinsona. „Nemyslel jsem… Kateřina se zdržela jen chvíli, opravdu.“

„Jde přece právě o tu chvíli. To dává další možnost, paní Ainarová byla sama. Všichni vědí, že byla rozrušená, ale za takového stavu člověk právě může jít a udělat něco nepředloženého.“

„Ano, ano,“ vyjekla paní Ainarová. „Ale co doktor Jindřich? Byla jsem s náčelníkem v tu dobu a snad nechcete tvrdit, že jsou tu dva vrahové!“

„Vyšla jste ze svého pokoje?“ zeptal se pan Robinson místo odpovědi.

„Nevyšla. Byla jsem příliš rozrušená. Odešla jsem přece večer sama, nechtěla jsem být s tou ženou déle, než bylo nutno. Ani mne nenapadlo se vracet.“

„Slečno Kateřino, když jste se vracela do vašeho pokoje, slyšela jste někoho, nebo viděla?“

„Slyšela jsem vás, když jsem otvírala dveře a počkala jsem, dokud jste nepřešel. Pak jsem šla k mamince a to je všechno.“

„A teď by nám pan Srb mohl říci pravdu,“ navrhl pan Robinson, „Tvrdil jste přece, že byste byl slyšel, kdyby vaše pani byla vstala a vyšla ven. Nuže, ona vstala a vyšla. Musel jste to tedy slyšet. Co jste udělal?“

„Řekl jsem vám pravdu,“ řekl Tomáš velmi unaveně.

„Usnul jsem a nevím o ničem. Neslyšel jsem, že Anna vstala a odešla. Nevím o tom, ale vím, že ona to neudělala.“

„Paní Srbová, vy k tomu nemáte co dodat? Jak to bylo opravdu?“

Anna vyhledala Tomášovu ruku a stiskla ji, když promluvila.

„Nemám co dodat. Bylo to tak, jak jsem vám řekla. Šla jsem za Martinou Galovou, ale v jejím pokoji nikdo nebyl. Pak jsem ji slyšela, myslela jsem. že půjde do svého pokoje, ale nepřišla. Věřila jsem. že šla k nějakému muži. A tak jsem se vrátila. Nemělo už smysl, abych s ní mluvila, chápete? Jestliže si tak rychle našla nového milence, bylo jasné, že jí nešlo o Tomáše. A to ostatní mne nezajímalo. Nebyl to Tomáš, koho chtěla, a ať tedy dělala, co chce. Jen jsem se utvrdila ve svém opovržení k ní. Přestala se mi zdát nebezpečná. Nelze přece dělat scény pouliční holce. Bránila jsem jen svého muže a svého syna. Nezáleželo mi na tom, co dělala jinak.“

„U koho jste myslela, že je? U vašeho bratra? U doktora Jindřicha, nebo u mně?“

Anna pokrčila rameny. Pohlédla trochu lítostivě na svého muže.

„O tom jsem opravdu nepřemýšlela. Byla jsem šťastná; že to není Tomáš. Ulevilo se mi.“

„Když jste se vrátila, váš muž spal? Jste si jistá, že neopustil pokoj? Mohla byste to odpřisáhnout?“

Anina tvář byla jasná a klidná:

„Přísahám!“

Pan Robinson lehce mlaskl a stáhl rty.

„Dobrá, dobrá. A vy, slečno Edito? Žádná oprava ve vaši výpovědi?“

„Jakpak ne.“ řekla Edita zlomyslně. „V životě jsem tu ženskou neviděla, ani jsem neslyšela její vyvolávání duchů a vzpomínkové elegie, nicméně počkala jsem si na ni. když šla do schodů a shodila ji dolů. chci říci, propíchla jsem ji kuchařčinou špikovačkou na králíky a pak jsem se šla zase věnovat své migréně. Špikovačku jsem si dala do kapsy od pyžama.“

„Slečno Edito,“ řekl pan Robinson nevzrušeně, „ve vašem pyžamu se žádná špikovačka nenalezla. A rád bych vás upozornil na jedno. Váš smysl pro humor je bezesporu na výši. A rád věřím, že Martinu Galovou nelitujete. Ale byl zabit ještě jeden člověk. Doktor Jindřich. Člověk, se kterým jste žila pod jednou střechou několik týdnů, kterého jste dobře znala. Zemřel takřka před vašima očima. Váš humor se mi za těchto okolností zdá hrubý.“

„Promiňte,“ řekla Edita tiše. „Promiňte, omlouvám se. To bylo opravdu strašné. Ten ubohý člověk. Omlouvám se, pane Robinsone. Ne. nevyšla jsem z pokoje a nikoho jsem neslyšela.“

„Slečna Donátová? A prosím pravdu! Kam jste odešla,: kde jste byla a co jste viděla?“

„Šla jsem do koupelny,“ zašeptala slečna Donátová tak tiše, že jí nebylo téměř rozumět. „Říkala jsem vám to přece. Bylo mi špatně. Chvíli jsem tam zůstala. Pak jsem se vrátila a usnula jsem. To je všechno.“

„Hm. A pan Marek?“

„Já? Řekl jsem vám, co jsem dělal. Umyl jsem se a šel jsem si lehnout.“

„Všechno?“ zeptal se pan Robinson přátelsky.

„To je všechno,“ řekl Marek rozzlobeně.

„Takže to je tak trošku, jako když kočka honí svůj vlastní ohon. Pořád dokola. Proč jste řekl, že jste zabil Martinu Galovou?“

„Protože jste obvinil mou sestru. Věděl jsem, že je to nemožné. Chtěl jsem vám dokázat, že se mýlíte.“

„Ach ano. Takže když jste dokázal lhát pro svou sestru, jistě byste dokázal lhát i pro jinou ženu?“

„Co tím myslíte?“

„Špikovačka na králíky ani jiný podobný předmět se nenalezl v pyžamu slečny Edity, ani nikde jinde,“ řekl pan Robinson. „Nikdo z vás nic neviděl a neslyšel, a přece byla Martina Galová zavražděna. Znamená to, že stále ještě někdo z vás lže. Vy jste už lhal a velmi nebezpečně pro svou sestru. Vaše výpověď je co nejstručnější. Pane Marku, Martina Galová sem přišla získat vás nebo vašeho švagra. Bylo jí jistě lhostejné, kdo z vás to bude, ale myslím, že je přirozenější, že se zaměřila na vás. On má rodinu, má dospělého syna a půvabnou, milovanou ženu, Je nabíledni, koho si Martina vybrala.

Vás chtěla. Měl jste stejné peníze a byl jste volný a svobodný.“

„Nevím, koho ona chtěla,“ vybuchl Marek. „Ale já jsem nechtěl ji.“

Pan Robinson se náhle naklonil kupředu.

„Toho večera jsem viděl nahoře muže a ženu v objetí; Ta žena byla Martina a ten muž jste byl vy!“

Marek zesinal. Rozhlédl se rychle kolem sebe, jako by hledal pomoc a zároveň se obával, co uvidí.

„Já jsem,“ zarazil se a uvolnil si límeček. Jeho tvář byla zcela změněna.

„Vy jste objímal a líbal tu ženu. Je zbytečné to zapírat,“ hlas pana Robinsona hřměl.

„Dobrá!“ zařval Marek a vyskočil. „Já jsem ji objímal a líbal, ano! A jděte k čertu! Člověk může ženskou objímat a líbat, ale to ještě neznamená, že ji zabil.“

„V té chvíli jste ji rozhodně nechtěl zabít,“ souhlasil pan Robinson. „Pane Marku, vy jste velice diskrétní muž. Své milostné styky držíte přísně pod pokličkou, že?“

„Je to snad zakázáno?“ chvěje se vztekem stál Marek nad panem Robinsonem, ruce zaťaté v kapsách kabátu.

„Naprosto ne, chci pouze říci, že jste nás všechny udržoval v dojmu, že pro vás Martina Galová nic neznamenala.“

„A taky neznamenala, ta zatracená děvka!“ přerušil ho Marek. Zuřivost mu škubala koutky úst. „Padla mi sama do náruče. Byla to jen vteřina, než jsem se vzpamatoval a uvědomil si, kdo je. Byla to slabost, které by každý muž podlehl. Políbil jsem ji, ale v tom okamžiku se mi zhnusila. Pustil jsem ji téměř okamžitě, omluvil jsem se jí a odešel jsem. Ona mne nechala jít, kdyby to nebyla udělala, řekl bych jí, že se mi hnusí a že ji nechci.“

„Ano, věřím vám, že jste ji pak už nechtěl. U muže vašeho druhu lze těžko předpokládat, že nemá milenku. Dejme tomu, že vám právě myšlenka na ni pomohla tak rychle se vymanit z kouzla slečny Galové.“

Pan Robinson znenadání vstal. Svou ohromnou výškou převyšoval Marka, tyčil se nad ním jako mocná hora.

„Řekl jsem na začátku, že to, co se nám předkládá k vidění na Ostrově, není to, čím je to ve skutečnosti;

Manželé a několik přátel na dovolené. Řekl jsem si, že tu mohou být ukryté vztahy, a já vím, kde jsou. Slyšel jsem ženský výkřik, který vy jste v náruči slečny Galové neslyšel. Je tady žena, kromě paní Srbové, která měla důvod zabít Martinu ze žárlivosti. Žena, která je vaší milenkou, vaší tajnou milenkou, žena, která byla strašlivě uražena tímto odhalením, žena. která se v tomto okamžiku mohla odhodlat zabít.“

V místnosti bylo naprosté ticho. Pan Robinson se pomalu otočil ke slečně Donátové.

„Slečno Donátová, vy, která jste tak střízlivá a věcná, vy, která přicházíte do styku s nemocí a smrtí, můžete nám vysvětlit, proč jste se tak zcela změnila za poslední dva dny?“

Slečna Donátová se pokusila promluvit, ale její ústa se zachvěla, aniž vydala nějaký zvuk.

Pan Robinson k ní pomalu pokročil.

„Slečno Donátová, vy jste měla s Martinou spát. A při tom jste vůbec nebyla ve svém pokoji. Tvrdíte, že jste byla v koupelně a pak jste se vrátila a usnula. Ráno jste se probudila a neudivilo vás, že tam nikdo není U ženy tak věcné je to pozoruhodná roztržitost. Vaše mdloby, vaše váhavé výpovědi jsou stejně pozoruhodné. Stejně jako je pozoruhodná shoda vaší dovolené s dovolenou pana Marka. Vy jste zaměstnaná a žijete v Praze stejně jako on. Jste mu, jak jsem již řekl, ze všech přítomných žen věkově nejvhodnější. Jste volná a svobodná a plnoletá stejně jako on. Tvrdím, že jste jeho milenkou, že jste sem přijela jen kvůli němu a že jste ten večer nebyla v koupelně, ale u něho. Žárlila jste na Martinu Galovou, šla jste se přesvědčit, zda není u něho. nalezla jste ji a zabila jste ji.“

„Eliško!“ Marek se ocitl jediným skokem u křesla slečny Donátové a poklekl u ní.

Bylo to poprvé, co přítomní uslyšeli křestní jméno slečny Donátové.

Anna se naklonila v křesle s otevřenými ústy. Paní Ainarová dýchala tak rychle, že v tichu pokoje to znělo jako supění. Edita vytřeštila oči a cigareta jí vyklouzla z ruky. Kateřině uklouzl slabý výkřik. Bezděčně se obrátila k Tomovi. Chlapec vyhlížel naprosto ohromeně.

Slečna Donátová pomalu obrátila oči k Markovi.

„Neudělala jsem to,“ Říkala to jenom jemu, jakoby pro ni všichni ostatní přestali existovat. „Neudělala jsem to, Marku.“

„Snad nám tedy řeknete, jak to opravdu bylo?“ zeptal se pan Robinson náhle velmi mírně.

Slečna Donátová pomalu odvrátila pohled od Marka,

„Ano, ale není toho mnoho. Nevšimla jsem si nepřítomnosti slečny Galové, protože jsem byla zcela zaujatá něčím jiným. Bylo mi špatně už u večeře. Nestává se mi to nikdy. Jsem opravdu klidná a střízlivá a netrpím žádnými nervovými potížemi. Tyto nevolnosti mě už přepadají nějaký čas a já jsem teprve ten večer poznala, co to je.“ Na vteřinu se odmlčela, pohlédla na Marka a slabě se usmála. Lehounce povzdychla. „Budu mít dítě,“ řekla co nejklidněji. „Pochopila jsem to teprve večer. Byla jsem tím úplně ohromená. Žasla jsem, jak jsem mohla být právě já tak slepá a neuvědomit si pravdu, kterou bych u svých pacientek uhodla už dávno. Nevěděla jsem, co si mám počít. Nepochybovala jsem nikdy o tobě, Marku, ale nechtěla jsem, aby sis myslel, že tě chci donutit. Nikdy jsme nemluvili o sňatku.“

Marek ji beze slova přivinul k sobě. Slečna Donátová tak okamžik zůstala, pak se vzpřímila a pohlédla na pana Robinsona.

„Dávala jsem si studené obklady, abych se vzpamatovala z rozrušení i z nevolnosti. Pak jsem vyšla ven, zaslechla jsem slečnu Galovou a zahlédla, že k ní někdo přichází. Nechtěla jsem, aby mě viděli a couvla jsem zpět. Chvíli jsem čekala, točila se mi hlava a bylo mi tak bídně, že jsem si vzala prášek pro spaní. Pak jsem se vyplížila ven, na chodbě bylo ticho. Zašla jsem do svého pokoje, ulehla jsem a usnula jsem za chvíli velice tvrdě. Nejsem na žádné prášky zvyklá. Ráno jsem se probudila jako opilá. Ani jsem si nevzpomněla na slečnu Galovou, zapomněla jsem na ni úplně. Uvědomila jsem si to teprve tehdy, když jsem vás všechny viděla dole, že nebyla v mém pokoji. To je všechno, pane Robinsone, a je to čistá pravda.“

„Slečno Donátová,“ řekl pan Robinson pomalu, „řekla jste, že jste zahlédla, že někdo přichází ke slečně Galové. Kdo to byl?“

Slečna Donátová dlouze vydechla.

„Byla tma a v záblescích blesku jsem nemohla poznat, kdo to je.“

„Ale mohla jste poznat, zda to byl muž nebo žena?“ Slečna Donátová vrhla rychlý pohled na Annu a pak na Marka. Její hlas se chvěl, když řekla tiše, ale určitě:

„Byl to muž.“

14

Pan Robinson pomalu usedl.

„Ano,“ opakoval zvolna. „Byl to muž. Podle lékařského dobrozdání byla rána tak silná, že je téměř jisté, že ji musel vést muž. Byla to vražda ze žárlivosti a z vášně. Uvedl jsem vám tu několik hypotéz, které mohly být správné. Vím, kdo byl vrah. Avšak toto je případ, kde nikdo nemá alibi, kdy není možno podle minut usuzovat a vyloučit. Dospěl jsem ke svému úsudku logickými závěry, ale byly to pouze mé myšlenky, i když jsou podepřeny logickými úsudky a několika fakty. Byl to muž, který miloval dvacet let Martinu Galovou. Miloval ji od prvního okamžiku a ona byla středem jeho života. Pak ji ztratil. Byl mladý a žil dál. Ale v jeho srdci zůstala zanícená rána. Rána, která stále bolela. Snažil se ze všech sil, aby na ni zapomněl. Nepodařilo se mu to. Žil navenek zcela normálně a vyrovnaně. Snad sám věřil, že je vyléčen. A tu se Martina vrátila. Stejně kouzelná, stejně oslňující, alespoň pro něho, jako kdysi.

Byl s ní ženat. Našel jsem jejich oddací list. Ale pak ho opustila. A nyní mu podruhé způsobila nesnesitelná muka. Tentokrát již nemohl dál. Byl unaven, vyčerpán, o dvacet let starší. Tady byla žena, která zabila jeho mládí, jeho štěstí, celý jeho život. A přišla to opakovat znovu. Snad ještě když odcházel nahoru, nevěděl, že ji zabije. Snad se ještě mučil ve svém pokoji váháním, žárlivostí a bolestí. A pak vzal nůž a šel. Šel zabít. Martina přicházela nahoru. Řekla – jsi to ty? A on věděl, že tím nemyslí jeho. Ten sladký, koketní hlas bylo to poslední, co snesl. Napřáhl ruku a bodl. A potom zachvácen hrůzou prchl zpátky. Zahodil nůž do jezera. A čekal. Čekal, zda ji někdo nalezne. Čekal ve tmě, ve strachu, napůl šílený.“

Pan Robinson se odmlčel.

Tomáš se pomalu vztyčil. Přešel k panu Robinsonovi jako slepec.

„Jste šílený,“ řekl. „Nezabil jsem ji. Nezabil jsem ji!“ otočil se k Anně. „Anno, přísahám ti, že jsem ji nezabil, vždyť já jsem nevěděl, já jsem neměl ani tušení, že Marka líbala. Nevěděl jsem dodnes, že mě klamala s Markem. Mně jí bylo líto!“ otočil se divoce k panu Robinsonovi. „Slyšíte? Mně jí bylo líto! Říkal jsem vám, byla takový blázínek! Pořád věřila, že je mladá a okouzlující a schopná omámit každého muže. A já jsem věděl, že to tak není. Byl to vybledlý obraz té, kterou byla kdysi. Snad v prvních okamžicích tak vypadala, a když zpívala, bylo to jako kdysi. Ale potom hudba dozněla, světla se rozsvítila a nebyla už to ta Martina, ta bývalá Martina. A když jsem viděl, jak se na mne dívá, styděl jsem se za ni i za sebe před Annou. Byl bych nad ní plakal. Neměl jsem žádný důvod ji nenávidět, opakuji vám. Bolelo mne pro ni srdce, pro ten sen, který jsem o ní měl, pro ni samotnou, tak neuvěřitelně dětinskou, tak slepě věřící ve svou krásu. Tak pošetilou! Uvědomil jsem si, jak byl ke mně osud dobrý, když mi dal Annu místo ní, dobrou, spolehlivou a věrnou ženu.“ Došel k Anně a ona se na něho usmála.

„Já ti věřím, Tomáši,“ řekla prostě.

„Ale já také,“ řekl pan Robinson vlídně. „Nemluvil jsem přece vůbec o vás, pane Srbe. Nejde jen o smrt Martiny Galové, ale také o smrt doktora Jindřicha. Když jsem dnes přijel, byl jsem si jist, kdo je vrahem. Smrt doktora Jindřicha byla takřka nesmyslná pro moji teorii. Ale pak jsem pochopil, že naopak je tím nejpádnějším dotvrzením.“

Pokývl hlavou, jako by přikyvoval svým myšlenkám.

„Odpusťte mi, příteli, tuto dlouhou předehru,“ obrátil se k náčelníkovi. „Musel jsem si být jist. Teď vím, že mám pravdu.“

Povzdechl a pokračoval mírným unaveným hlasem:

„Oddací list potvrzuje sňatek doktora Jindřicha a Martiny Galové. Byli oddáni v srpnu před dvaceti lety. On byl chudý student medicíny a zdá se, že to byl jediný nerozvážný a citový krok, který Martina Galová učinila. Ona, která mohla mít boháče, se zčistajasna provdá za úplnou nulu, za člověka bez peněz. Šlo zřejmě o silný citový zážitek. On ji opravdu miloval a ona ho, alespoň nějaký čas, také. Ovšem, nebyla toho schopna nadlouho. Nedá se to ostatně ani nazvat láskou, jenom vzplanutím, ze kterého se rychle probudila. Velice brzy ho opustila a pokoušela se ho několikrát přimět, aby svolil k rozvodu. Mohla se později mnohokrát skvěle provdat, ale on tvrdošíjně odmítal. Snad v hloubi duše věřil, že ji tak přiměje k návratu, snad se jí mstil. To je také důvod, proč se Martina už neprovdala, bigamie se nemohla dopustit. Asi ho nenáviděla a trochu se ho bála. Ale rozhodně na něho s lehkým srdcem zapomněla, zatímco on ji miloval a současně nenáviděl. Všichni jste ho znali, byl to takový pomalý, váhavý člověk, vždycky se dlouho rozhodoval a váhal, nebyl schopen nějakých unáhlených gest. Trvalo dvacet let, než nenávist v něm přehlušila lásku a vyústila ve vraždu.

Když se Martina rozhodla získat Marka nebo Tomáše, neměla ani tušení, že tu najde svého bývalého manžela. Muselo to být pro ni ošklivým překvapením. Když po své fingované mdlobě otevřela oči a spatřila ho stát vedle mne, klesla s úlekem zpátky. Ale ona byla člověk, který jde bezohledně za svým cílem. Snažila se mu vyhnout, pokud to šlo, záměrně se mu vyhýbala, když se pod záminkou ošetření k ní chtěl přiblížit. Ale myslím, že si po prvním leknutí s ním příliš hlavu nelámala. Viděla jen sebe a svůj cíl. Asi si řekla, že dnes už bude pro ni rozvod maličkostí, vzhledem k dnešním zákonům, když spolu tolik let nežili a neměli děti. Zkrátka, byla si jistá, že se ho nějak zbaví. A sama na něj zapomněla tak dokonale, že ji nenapadlo, že pro něho je dosud všechno tak živé jako před dvaceti lety. Dvacet let, to bylo pro ni století, co ona sama asi za tu dobu všechno prožila, kolik lásek přišlo a zmizelo, jak ji mělo napadnout, že jsou lidé, kteří mají jen jednu jedinou vášeň po celý život? Doktor Jindřich nebyl atraktivní člověk, byl pomalý a nikdy v ničem nijak nevynikal, neuměl se prosadit, pro ženy neměl přitažlivost. Zůstal u první a jediné lásky svého mládí a nezajímal se o jiné ženy. Žil svou prací, zcela spokojen svým pedantickým, staromládeneckým životem. Proto ta jeho jediná vášeň byla tak silná.

Martina věřila, že se jí podaří získat Marka nebo Tomáše, ale viděli jste, jak pečlivě se na to připravovala, jak dramaticky a okázale to zařídila, počítala s tím, že je bude muset dobývat zpátky nebyla tak zaslepená, aby si myslila, že by na ni dosud vášnivě čekali. Doktor Jindřich byl jako strašidlo, zapomenutá postava minulosti. Zapomněla na něho při svém vyvolávání duchů a právě jeho se jí podařilo vrátit minulosti nejvíce. Doktor Jindřich jako lékař měl nejpravděpodobněji k dispozici nějaký dlouhý nůž a znalosti, jak bodnout, aby rána byla smrtelná. Udělal to, zbavil se jí, ale nepomohl si od ní, Bylo mu hůř než před tím. S hrůzou si uvědomil, že svou modlu zabil. Nenáviděl sám sebe. Řekl při výslechu – člověk, který ji zabil, by zasloužil smrt – a myslel to upřímně. Pokusil se ještě žít, v pudu sebezáchovy se snažil oddálit usvědčení, přerušil telefonní vedení a odpoutal loďky, ale nemělo již smysl. Tím, že zabil Martinu Galovou, zabil také sám sebe. Byl úplně v koncích. Po důkladném uvážení dospěl jistě k názoru, že jeho zločin bude dříve či později odhalen. Když se dozvěděl, že jsem odjel, věděl, že je jen otázka času, kdy nalezneme potvrzení o jeho sňatku a dojdeme tak k poznání pravdy. Cyankáli je jed, který u sebe těžko může mít obyčejný smrtelník, a také každý laik neví, že zabíjí okamžitě. Vykonal svůj vlastní rozsudek a potrestal vraha Martiny smrtí. Nalezl jsem v jeho věcech prázdnou dózičku se stopou jedu, cyankáli vydává pronikavý zápach hořkých mandlí. Je to i bez rozboru jisté. A tím je případ uzavřen.“

„Příteli!“ řekl náčelník a několikrát potřásl panu Robinsonovi rukou. „Mohu tedy případ odevzdat vyřešený, i když si velitelství ještě ověří všechny podrobnosti.“

Všichni začali mluvit najednou. Jako by hrozná tíže zmizela z Ostrova.

Tělo doktora Jindřicha bylo odvezeno k pitvě, náčelník a policisté odjeli.

A pomalu, váhavě, se objevilo i slunce a zaplavilo Ostrov teplou září.

V hale hotelu zůstal pan Robinson sám. Stál a díval se zamyšleně oknem na jezero. Pouhý den uplynul od jeho příjezdu, necelý jeden den.

Zaslechl za sebou kroky a ohlédl se. Edita oblečená na cestu a s kufříkem v ruce stála za ním.

„Odjíždíte, slečno?“

„Odjíždím. A přišla jsem vám poděkovat, pane Robinsone.“

Pan Robinson jí mlčky podal ruku. Uchopila ji a pevně ji stiskla.

„Vy jste věděl, že jsem ji shodila já, viďte?“

„Ano, slečno, ale věděl jsem to, co jste nevěděla vy, Že jste se pokusila zabít mrtvou ženu. Váš trest je myslím větší, než by vám přisoudila jakákoli porota.“

„Ano,“ řekla Edita. „Milovala jsem ho tolik let. A věřila jsem, že on miluje mne. A včera mi řekl, že se se mnou rozchází. Že miluje jinou ženu. Byla jsem taky blázen! Takový slepý blázen! Neměla jsem ani tušení, že se zamiloval do slečny Donátové a že se s ní chce oženit. Ani ve snu jsem ji nepodezírala. Byla jsem zoufalá, strašně zoufalá. A když přišla Martina, viděla jsem hned, že je to nastudováno jako hra, vůbec jsem té komedii nevěřila. A když jsem je uviděla v objetí, to já jsem vykřikla, mě jste slyšel, domnívala jsem se, že byli smluveni, že sem přišla za ním, že ona je ta žena, pro kterou mne opustil. Nemohla jsem to snést. Nemohla jsem se na ně dívat. Šla jsem nahoru, nedovedete si představit, co jsem prožívala. A pak jsem ji slyšela přicházet, slyšela jsem ji mluvit. Otevřela jsem dveře a viděla jsem, že nějaký muž od ní utíká, byla jsem si jistá, že je to Marek a že se chce vyhnout scéně se mnou. Rozzuřila jsem se, vrazila do ní vší silou, nevím, jestli jsem ji chtěla zabít, nebo ji prostě jen udeřit, jen si na ní vylít tu zběsilost. Když jsem se dozvěděla, že je mrtvá, myslela jsem, že jsem ji zabila já. A potom jsem pochopila, že jsem si nepomohla, a když jste odjel, byla jsem si jistá, že odhalíte pravdu. A pak jste řekli, že byla zabita dýkou. Nezavraždila jsem ji tedy já, někdo ji zabil přede mnou. Nejsem vinna před zákonem, ale ve svém srdci vím, že v tom není rozdíl.“

Edita se odmlčela. Pak se slabě usmála.

„Musím už jít, než přijdou ostatní. Už nikdy nikoho z nich neuvidím. A co se týče trestu, měl jste pravdu. Jsem potrestána silněji, než by mne mohli potrestat lidé. Sbohem, pane Robinsone.“

Otočila se a odcházela. Jak otvírala dveře, slunce se zalesklo na jejích rudých vlasech. Pan Robinson viděl, jak se na něho na rozloučenou usmála a pak se skleněné dveře za ni zavřely.