Pavel Šestakov

Závrať

MAZIN

„Zjistil jsem, že kočky případně nemusí chytat myši, když se jim naskytne něco lepšího.“

Mazin si neodpustil tuto větu, třebaže věděl, že se komisaři nebude líbit, protože komisař byl člověk starého ražení a měl rád srozumitelné vyjadřování.

A komisař se opravdu zamračil:

„Ty to bez vtípků prostě neumíš, Igore Nikolajeviči. A přitom víš, jak mě ten případ žere.“

„Mě taky.“

„Tak vidíš, že na vtípky není čas.“

„Já nevtipkuju. Prostě oznamuju, co jsem zjistil.“

„Tos toho moc nezjistil.“

Komisař to řekl bez výtky, jen jako konstatováni.

„Třeba se nám i to může hodit.“

„O těch kočkách?“

Teď Mazin vycítil ironii, přesto však sáhl do kapsy a vytáhl zápisník v ošoupané vazbě. Zalistoval v něm, a když našel, co hledal, zahleděl se do cizího písma a přečetl nahlas:

„Obvykle se mívá za to, že všechno v přírodě je cílevědomé a účelné. Například kočky prý jsou k tomu, aby likvidovaly nadbytek myší. Ale kočka, kterou krmí její pán, skoro nikdy myši nechytá. Prostě kašle na své předurčení“

„Co je to za banální filosofii?“

„To je zápisník Antona Tichomirova.“

„Na doktora věd to není slavné.“

„No, Hegel to není. Ale najdou se tu i zajímavější zápisky.“

„Vážně? A zase o kočkách?“

„Zčásti. O kočkách a lidech. Tady… Nekonečné množství živočišných druhů je zřejmě důsledkem dlouhodobých neúspěchů přírody v pokusech o vytvoření nejdokonalejšího modelu. Z tohoto hlediska je kočka jedním z nepodařených prototypů, nic víc, a vůbec ne jednou ze součástí účelného, cílevědomého celku. Byla vytvořena jako pokus a pak se na ni chtělo zapomenout, jako ostatně na každý neúspěch. Relativním úspěchem se stal člověk, ale ani jeho nemůžeme považovat za dokonalý model. Jednou z jeho nejslabších stránek je rozpor mezi vědomím a jednáním. Nikdo se nemůže za všech okolností podřizovat vůli a rozumu. Nejen to, automatické jednání založené na instinktech bývá zpravidla protikladné pokusům o jednání vědomé.

Komisař se díval zarputile.

Mazin sklapl zápisník.

„Všechno?“

„Ne, tam se toho najde víc.“

„Tak až někdy jindy. Po pracovní době.“

Čekal, že Mazin bude naléhat, ale ten jen vzdychl, a komisař poněkud zmírnil tón:

„Nedívej se na mě jako na moulu! Já to chápu zrovna tak jako ty. Vidím, že ses chtěl v tom člověku vyznat. Ale my přece nejsme na volné noze, my musíme vykazovat nějaké výsledky. Tlačí nás termíny. Jsou tady haldy povinností. Zločinci nemají ani tušení, že se Igor Nikolajevič Mazin zahloubal do psychologie. Nevědí to a nečekají, až budeš mít jasno kolem toho Tichomirova. Ti si svou práci dělají pořád, a my to potom slízneme. Ale co já ti to vykládám jako klukovi. Vždyť to znáš.“

Mazin to pochopitelně znal. Vstal a nesměle rozhodil rukama.

Komisař přendal těžítko z jednoho kraje stolu na druhý:

„Kdyby byl aspoň v tom svém zápisníku napsal, kdo se ho chystá zabít. Nebo že už ho omrzel život. Nic takového tam není?“

„Ne,“ odpověděl Mazin, i když to podle jeho názoru nebylo tak docela pravda. Vlastně ne. To, na co se komisař ptá, to tam opravdu není.

„Taky dobře. Netoužíme přece po ničí krvi.“

„Ale co když jsem postupoval příliš šablonovitě? Ptal jsem se sám sebe: mohli ho zabít? Zřejmě ne. Měl důvody pro sebevraždu? Já jsem je nenašel. Zbývá tedy jediná varianta – nešťastná náhoda.“

„Tak vidíš.“

„Ale proč ksakru leze chlap o půlnoci na okenní rám?“

„Třeba zatlouct hřebík.“

„Mimochodem, žádné hřebíky tam nebyly. Ale o tyhle detaily ani tolik nejde. Koneckonců v životě se stává ledacos. Mě zlobí jiná věc – tenhle Tichomirov zůstal nějaký beztvarý, schematický, nedopovězený, abych tak řekl, prostě nenahmatal jsem ho.“

„Tos měl zajít do márnice a sáhnout si.“

Mazin se poněkud zamračil:

„Všichni o něm říkali stále stejnou větu: Mladý, schopný, nadaný, taková škoda! A nic víc.“

Komisař se najednou usmál:

„Tohle máš z Agathy Christie. Už jsem zapomněl, jak se ta detektivka jmenovala. Tam si Poirot stěžuje, že o mrtvých mluví každý jen dobré, takže se pak těžko zjišťuje pravda.“

„To umím pochopit, i když jsem tu detektivku nečetl.“

„Ovšem, tam je situace docela jiná. Tam jde o zločin. Kdežto nešťastná náhoda se může stát každému, ať je to mizera, nebo světec.“

„Ale já si stejně myslím, že se úplně náhodná smrt ani nevyskytuje. Každá smrt dovršuje život, vyplývá z něho, z povahy člověka. Zbabělec dostává kulku do zad, statečný člověk do srdce.“

„Nesmysl! Na frontě jsem viděl spousty opravdových hrdinů, kteří dostali střepinu do zadku… A co ti, které přejede tramvaj?“

„Ano, i ti pod tramvají. I tady se projevuje lidská individualita, roztržitost, nervy.“

„Výborně!“ Komisař si zamnul silné dlaně. „Všecko nám zapadá do sebe. Představ si jeho stav po habilitaci. Vem si jeho nervy, a taky měl něco vypito.“

Ale Mazin zavrtěl hlavou:

„Ba ne, to k Tichomirovovi nejde.“

„Vždyť o něm nic nevíš. Nadaný, taková škoda. A nic víc! Sám jsi to říkal.“

Mazin se zadíval na zápisník, který stále ještě držel v ruce:

„No, něco o něm vím.“

„Tak jaký to byl podle tebe člověk?“

„Tichomirov patřil k tomu druhu lidi, kteří se všechno pokoušejí promýšlet. Mimochodem, to dělá zdaleka ne každý. Byl neobyčejně uvážlivý. Až moc. Asi mu to škodilo, ale nemohl si pomoct. Už byl takový. Systém měl pro něho obrovskou cenu. Všechno vyvozoval ze systémů, vymýšlel nové systémy a pevně se jich držel. V životě takového člověka je prvek náhody minimální. A najednou taková banální náhoda – ten člověk vypadne z okna!“

„A tady končí celá filosofie.“

Nedá se říci, že by byl komisař hrubý nebo přespříliš přímočarý, ale občas rád popíchl.

Mazin znovu zavrtěl hlavou:

„Kdyby ho aspoň přejelo auto. To se skutečně může stát každému. Ale okno… To si neumím představit.“

„A vyhodit zdravého chlapa z okna, to ti připadá snadné?“

„Není třeba vyhazovat, stačí postrčit.“

„Proč?“

„Nevím.“

„Tak vidíš! Kdo by měl zájem zabíjet Tichomirova, a proč by to dělal, to nevíš. Třebaže ses s tím páral důkladně. To není výtka: dělal jsi to proto, aby ses přesvědčil, že neexistovali lidé, kteří by si přáli jeho smrt. Čili – vražda to není. A sebevražda? To už vůbec nejde dohromady. V pětatřiceti letech obhajuje chlap doktorskou disertaci, všechny cesty jsou před ním otevřeny, a on téhož dne vyskočí z okna? Tohle by si i leckterý blázen rozmyslel.“

Mazin nic nenamítal.

„Právě proto chci zjistit pravdu.“

„Pravdu známe – je to nešťastná náhoda.“

Všechno, co komisař říkal, bylo nesporné. Tichomirov neměl důvod skoncovat se životem, nebyl také nikdo, kdo by mu o život ukládal. A třebaže vůbec nepatřil mezi nemotory, kteří jsou schopni vypadnout z okna, faktem bylo, že Anton Tichomirov byl mrtev. Sám Mazin ho viděl na asfaltu, viděl i doktora, který mu přejel rukou po čele a řekl: „Do márnice.“

To byl fakt. U lidí, kteří Tichomirova znali, to vzbudilo přirozenou reakci – byl zabit! Ale když se uklidnili z prvního šoku a rozum znovu převládl nad emocemi, vystřízlivěly i nejdivočejší hlavy v ústavu, kde Tichomirov pracoval. Vlastně – proč by to nemohla být nešťastná náhoda? Komisař samozřejmě přihlížel i k této změně nálady a chápal, že nyní jemu ani Mazinovi nikdo nic nevytkne. Koneckonců pátrání bylo provedeno důkladně a vedl je velmi zkušený pracovník.

„Počkej, měl už jsi letos vlastně dovolenou?“

Neočekávaná otázka Mazina překvapila.

„Neměl.“

„Chyba. Teď sice počasí není nejlepší, ale odpočinek Je odpočinek, ať je to kdykoli. Člověk se bez něho neobejde.“

„A co zločinci?“

„Kteří zločinci?“

„No ti, co o ničem nevědí a dělají si svou práci pořád. Nebo mají taky dovolenou?“

Komisař se usmál:

„Zločinci mají výdrž. Neznají neděle ani svátky. Tato že stejně nepomůže, i kdybys tu v jednom kuse vysedával. Mezi námi, já si myslím tolik: my dva už tu dávno nebudeme, a ti, co přijdou po nás, budou mít pořád co dělat.“ A dodal vážně: „Pokud vím, nemáš teď žádné resty.“

„Antona Tichomirova.“

Komisař vyšel od stolu a položil Mazinovi na rameno krátkou ruku.

„Tichomirova sklapni a založ, Igore Nikolajeviči. Ten nás zavedl do pěkných houštin.“

Byl to rozkaz a Mazin by nemohl říci, že neopodstatněný. Považoval ovšem za nutné zdůraznit, že se ukázněně podřizuje:

„Provedu.“

„No proto!“

Komisař s úlevou vydechl. Bylo znát, že nepřesvědčuje jenom Mazina, ale i sebe. Ale na tom už ted nezáleží, nepříjemný problém byl zlikvidován.

„Tak kdy si vezmeš tu dovolenou?“

Mazin se zadíval z okna. Po střechách bubnoval podzimní déšť. Nebude to teď žádná slast, ale když už jsem nechal fouknout léto…

„Čím dřív, tím líp. Do července je stejně ještě hodně daleko.“

„Lékaři tvrdí, že zimní odpočinek je užitečnější.“ (

„Na zimu si taky musím počkat.“

Komisař zachytil jeho pohled:

„Ono na podzim taky každý den neleje. A vůbec, vy mladíci si nedokážete správně vážit života. Pro vás existuje jedině červenec nebo srpen, to ostatní nestojí za nic. Teprve s léty člověk pochopí, že každý den je svým způsobem dobrý, jenže než to pochopíš, zbývá ti jich už zatraceně málo, těch dní.“

Mazin znal náčelníkovu slabost. Všechny lidi pod padesátku považoval za mladíky. Ostatně snad je to logické. Vždyť i Mazin pokládá třicátníky za mladé…

„No, červenec mi už utekl. Ale co, beru listopad.“

Tak nečekaně skončil tento rozhovor a Mazin ani nevěděl, má-li mít z takového obratu událostí radost nebo má-li se zlobit. Jedině instinkt mu napovídal, že v Tichomirovově případu chybí ještě poslední tečka. A co když vůbec žádný takový instinkt není, že je to jenom z únavy – všechen ten neklid a vnitřní pochybnosti? V tom případě by byla dovolená opravdu na místě. Vrátil se do své kanceláře a zamyslel se. Tichomirovův zápisník ho tížil v kapse. Igor Nikolajevič ho vytáhl a namátkou otevřel.

„Nicméně člověk je stroj s omezenými možnostmi, třebaže meze těchto možností zatím neznáme.“

Kdyby mohl ještě psát, asi by připojil: Člověk je stroj, který se nedá vyhodit z pátého poschodí, pomyslel si Mazin s odstínem černého humoru. – Ale vysoce organizovaný stroj se může vyhodit sám. Nebo nemůže? Ale dost už! Konec!

Vytáhl zásuvku a vzal z ní list papíru. Napsal velkými písmeny: „Závěr“, pak obvyklé záhlaví s označením místa, se jmény a daty. Chvilku zaváhal, ale už ne v pochybnostech, spíš proto, že hledal správné výrazy. A stručně vyložil podstatu věci.

„Se zřetelem k tomu, co bylo uvedeno…, nastala smrt Tichomirova A. D. v důsledku nešťastné náhody.“ Zamračil se, když psal úřední slova „pád z okna“ a rychle připojil obvyklou větu: „Navrhuji případ uzavřít, jelikož nebyla naplněna skutková podstata trestného činu.“ A rázně, pevně se podepsal: „I. Mazin.“

Pak napsal rozmáchlým písmem žádost o dovolenou, stočil oba papíry do trubičky a šel za komisařem. Na chodbě potkal dozorčího, který roznášel došlou poštu. „Mám něco?“

„Myslím, že dopis.“

„Nechte mi to na stole, prosím vás.“

Za pět minut napsal komisař do rohu žádosti své schválení a Mazin předal papír písařce, aby mu na* psala rozkaz o dovolené. Pak se vrátil do kanceláře.

Na stole ležely noviny a dopis v laciné modré obálce. Takové obálky připomínaly léta války. Ovšem, obálky byly tehdy přepych, obvykle se dopisy skládaly do trojúhelníku. Na obálce bylo tiskacími písmeny napsáno jméno a adresa. Zpáteční adresa žádná. Mazin si prohlédl razítko, bylo zdejší. Vzal nůžky a odstřihl okraj obálky. Uvnitř byl lísteček.

„Antone! Musíme se nutně sejít. Nejde o mne. Určitě dneska přijdu, aí se vrátíš sebepozději. I.“

A pod tím datum – 23. srpna. Den Tichomirovovy smrti. Mazin si lístek pozorně prohlédl, ale už na něm nenašel ani slůvko. Ani v obálce jinak nic nebylo. Položil lístek a domácím telefonem zavolal komisařovu kancelář.

„To je Lenočka?“

„Ano,“ ozvala se písařka.

„Už jste napsala ten rozkaz o mé dovolené?“

„Ano, už to je, teď to nesu k podpisu a pak to dám do účtárny. Proč se ptáte?“

Mazin zaváhal a pak, aniž to sám čekal, řekl:

„Ale ne, vlastně nic. Dejte to podepsat.“

Položil sluchátko a ušklíbl se. Napadlo ho něco legračního.

Nazítří ležel Mazin doma na otomanu a četl v žurnálu nějaký anglický román. Odehrával se na tropickém ostrově, jehož vládce mohl připomínat postavu z operetky, kdyby byl neproléval tolik krve. A mezi těmi, které zabil, byl cizinec s nenápadným jménem Jones a záhadnou minulostí. Někteří ho považovali za obratného podvodníka, jiní za hrdinu, mnohým se líbil – a ve skutečnosti to byl obyčejný slaboch, který snil o něčem, co nemohl dokázat.

Jones v románě vůbec nezaujímal ústřední postavení, ale z neznámých důvodů právě on upoutal Mázl* novu pozornost. Snad proto, že se Mazin nejednou setkal s lidmi, kteří vypadali úplně jinak, než jací byli ve skutečnosti. Ale po pravdě řečeno, vůbec neměl náladu na čtení. Pokoušel se znovu seřadit fakta týkající se případu Antona Tichomirova.

První záznam v Mazinově zápisníku se objevil, když se mu profesor Rožděstvenskij pokoušel vysvětlovat důležitost tématu, na němž Tichomirov pracoval.

Rožděstvenskij byl přesně takový, jak se profesoři líčí v knihách a ukazují ve filmech: má bradku, úctyhodné šediny, trochu se zajíkává. A pochopitelně je důstojnost sama.

„Myšlenky Tichomirovovy práce nejsou vlastně nové, vážený Igore Nikolajeviči.“ Okamžitě si zapamatoval, jak se Mazin jmenuje, čímž se odlišoval od svých filmových prototypů, kteří nutně musejí být roztržití. „Jsou to úspěchy naší sovětské vědy, ovšem, jak jistě chápete,“ poněkud posmutněl, „ten mrak, abych tak řekl, který se přenesl nad genetikou, zanechal své následky… Proto vítáme s takovou radostí každý nový krok kupředu. A proto je tak bolestné, co se stalo. Anton Dmitrijevič by byl určitě vyrostl v neobyčejně nadaného vědce.“

„Schopný vědec,“ poznamenal si Mazin.

„Mluvím o evoluční biochemii. Neobyčejně perspektivní odvětví vědy. Ale její základy jsou neobyčejně hluboké. Anton Dmitrijevič rozpracovával tvůrčí odkaz Konstantina Romanoviče Krotova.“

„Krotova?“

„Ano, ano. Dovolil bych si připomenout, že to byl svého času můj blízký přítel. Bohužel, nedočkal se. Neunesl, abych tak řekl, trpká rozčarování, s nimiž se setkal, ale teď by měl velkou radost… A já jako jeho přítel jsem považoval za svou povinnost talentovanému mladíku pomoci. Jednomyslně jsme rozhodli, že Tichomirovova práce zasluhuje doktorský diplom. Pro mladíka to bylo samozřejmě velké překvapení. Podle zvyklostí mu bylo navrženo, aby svou disertaci předložil k nové obhajobě, tentokrát už jako doktorskou.“

„Tichomirov tedy neměl toho dne žádný důvod k rozrušení?“

„Co vás napadá? Obrovský úspěch. Zdaleka ne každý vědec může počítat s tím, že… Případy, kdy disertace, předložená k obhajobě jako kandidátská, je uznána rovnou jako doktorská, jsou doslova ojedinělé! A najednou takové zdrcující rozuzlení… Nezlobte se, pořád se ještě nemohu vzpamatovat.“

„Ojedinělý případ. Evoluční biochemie. Myšlenky profesora Krotova.“ – To je asi tak všechno, co teď může Mazin přečíst ze svého zápisníku. Ne, ještě závěry:

„Mladý (na doktora věd). Na kandidáta ne tak mladý. Schopný, měl podporu (nemusel zápasit s rutinéry) žádné důvody k nespokojenosti, tím méně k zoufalství. Alespoň ve sféře společenské.“

A ve sféře osobní?

„Inna Krotovová.“ Podtrženo…

„Musím vás trochu vyrušit, Inno Konstantinovno, ale chtěl bych, abyste mi správně porozuměla.“

„Rozumím vám. Plníte služební povinnost.“

„Ano. Musíme zjistit okolnosti smrti Antona Dmitrijeviče Tichomirova.“

„Čím vám mohu pomoci?“

„Vy jste Tichomirova znala?“

„Ano… a Jednou dobou velmi blízce.“

Dívala se mu přímo do očí, ve štíhlých prstech mačkala a ohýbala gumu ležící na stole.

„Uklidněte se prosím. Chtěl bych, abyste byla nápomocná pátrání. Máte právo říci jen to, co považujete za potřebné.“

„Děkuji vám.“

„Zjistil Jsem, že ve vědecké práci měl Tichomirov neobyčejné úspěchy, ale neprožil v osobním životě nějaké otřesy, nějaké události, které by mu komplikovaly život?“

„Ne. Pokud vím, dovedl Anton i v osobním životě dosahovat cílů, které si stanovil, stejně důsledně jako ve vědě. Ovšem moje údaje jsou staršího data. Jeho nevěsta by vám pravděpodobně mohla sdělit něco závažnějšího.“

Byl to obtížný rozhovor s odmítnutou ženou. Ale držela se statečně. Teprve nakonec Jí nervy selhaly.

„Vy jste dcera známého biologa Krotova?“

„Ano.“

„Práce vašeho otce…“

„O otcových pracech bych‘ nerada hovořila. Jsem kunsthistorička a ne bioložka.“

Záznam po rozhovoru:

„Osobní život rovněž bez komplikací. Měl milenku, rozhodl se oženit s jinou, ale rozchod bez scén. Zřejmě vzájemné zklamání. I když žena je přirozeně uražena.“

Slovo „zklamání“ Mazin později přeškrtl a nahradil slovem „ochlazení“.

A další záznam:

„Nevěsta je Světlana. Podobá se dívkám, jaké fotografové rádi fotografují na stavbách mládeže. Dokonce má cop.“

„Vy jste se chystala vdát za Antona Tichomirova?“

„Měla jsem ho ráda.“

A zavzlykala.

„Tichomirov byl starší než vy…“

„Ano, o deset let.“

„A vy jste bezesporu chápala, že už dříve prožíval citová vzplanutí a že měl 1 vážnější vztahy s ženami.“

„Byl ženatý. Říkal mi to.“

O manželce slyšel Mazin prvně.

„Jak vám vysvětloval svůj rozchod s manželkou?“

„Rozešli se už dávno, před čtyřmi nebo pěti lety. Zjistili, že se k sobě nehodí.“

„Jenom to?“

„Copak to nestačí?“ zeptala se s dětskou naivitou.

„Jinak vám o své dřívější rodině neříkal nic?“

„O bývalé ženě mluvil málo. Říkal, že Jestliže se lidé rozcházejí, nemají se navzájem ponižovat výčitkami, protože oba nesou odpovědnost.“

„Inu, to je rozumné. A o Inně Krotovové Jste taky věděla?“

„Anton přede mnou neměl žádné tajnosti.“

„Co vám tedy říkal o Krotovové?“

„Kamarádili spolu od dětství. Jejich vztah byl složitý, ale chyb se dopouštěli oba. On měl v osobním životě velikou smůlu a já chtěla, aby se mnou byl šťasten.“

„A byl s vámi šťasten?“

„Pochopitelně. I když jsme nestihli se vzít,“

„Vídali Jste se často?“

„Ano, každý den.“

„Nepřipadalo vám, že Tichomirova něco tísní, zneklidňuje?“

„Se mnou byl vždycky klidný.“

„A neměl nepřátele, například lidi, kteří mu záviděli?“

„Anton že by měl nepřátele? Prosím vás!“

Stejnou otázku položil Igoru Rožděstvenskému a ten odpověděl stejně:

„Anton a mít nepřátele? Prosím vás!“

„Vy, Igore Anatoljeviči, jste znal Tichomirova lépe než ostatní. Byl vaším přítelem, je to tak?“

„Přítelem? Ano. Byl. Vyrostli jsme na jednom dvoře. Já, on i Inna Krotovová. On se ohromně líbil jejímu otci. Starý pán se mu odedávna věnoval. Vybíral pro něho zajímavé knížky, kupoval mu čokoládové bonbóny. Anton rád mlsal.“

„To bylo ještě před válkou?“

„Ano. Když vypukla válka, nás evakuovali. Krotovovi zůstali a Anton s matkou odjeli na venkov k příbuzným. Asi deset let jsem ho neviděl. Pak se vynořil a měl vyznamenání. Absolvoval nějakou vesnickou školu a přijel dát se zapsat na universitu. Ale tenkrát jsme se taky vídali zřídka. On se ve školní docházce nějak zdržel a chodil o dva ročníky níž. Bydlel v koleji.“

„A tou dobou se stýkali s Innou Krotovovou?“

„Ne, nemohli se stýkat. Inna studovala v Leningradě.“

„Jaký měl Tichomirov prospěch?“

„Dobrý.“

„Ale na aspiranturu ho po studiích nevzali.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Na to měla vliv doba. Anton byl neopatrný, nazýval Krotova geniálním vědcem. A přitom Krotov byl tehdy oficiálně prohlášen za mendelovce. Tak proto nebylo z aspirantury nic.“

„A Tichomirova to urazilo?“

„Nevím. Táhlo ho to k půdě. Říkal, že pravá laboratoř je na poli. A taky se v té době oženil a oba odjeli.“

„Jak dlouho pracoval na venkově?“

„Asi tři nebo čtyři roky.“

„A vrátil se proto, aby nastoupil aspiranturu?“

„Ano. Tou dobou začali genetiku trochu rehabilitovat.“

„Jeho žena zůstala venku?“

„Ano. To už se rozešli.“

„Měli děti?“

„Jedno. Chlapce.“

„Pomáhal Tichomirov rodině?“

„Rozumějte, jako aspirant neměl zvlášť velké příjmy, ale myslím, že pomáhal.“

„A Inna Krotovová…“

„V tomhle ohledu vám nemohu sloužit. Jejich vztah mě nezajímal.“

O tom se jistě dalo pochybovat, ale když se mladík nechce hrabat v intimních věcech svého přítele… Ostatně je to vůbec třeba?

„Co byste mohl říct stručně o Tichomirovovi? Jaký dojem na vás dělal?“

Rožděstvenskij chvíli uvažoval.

„Jako sportovec jsem mu vždycky záviděl. Mně chyběla jeho houževnatost. Kdyby se byl věnoval sportu, mohl to dotáhnout daleko.“

Něco podobného říkala i Inna.

Ale takoví lidé nekončívají život sebevraždou! Zato ovšem někdy bývají zabíjeni.

Jak se to tedy všecko seběhlo ksakru!

Toho dne obhajoval Anton Tichomirov disertaci. Kandidátskou, kterou vypracoval už dávno. Ale obhajobu z nějakých důvodů neustále odkládal. Odvolával se na to, že musí shromáždit nová fakta, nové údaje. A našel je, protože když pak disertaci předložil k obhajobě, všichni oponenti se jednomyslně shodli, že převyšuje rámec kandidátské práce, že tu jde o velký vědecký přínos a že je možno disertaci považovat za doktorskou…

Bylo to v srpnu, vedra ještě nepolevovala. Rožděstvenskij byl u otce na letním bytě za městem, jeho nový družstevní byt ve výškovém domě byl prázdný. Tichomirov vlastní byt neměl. Jen pokoj v koleji.

„Proč bydlel Tichomirov ve vašem bytě?“

„V koleji jsou ke studiu mizerné podmínky. Tak mě o to požádal. Aby se mohl připravovat na obhajobu.“

„A to u vás v bytě jenom pracoval nebo i přespával?“

„Někdy taky přespával. Dokonce často. Ostatně nezakazoval jsem mu to.“

„Chodívali k němu cizí lidé?“

„Co to znamená – cizí?“

„Lidé, které byste neznal. Nebo o kterých jste nevěděl. Řekněme ženy…“

Rožděstvenskij pokrčil rameny.

„Na to se radši zeptejte sousedů.“

„Nezajímám se o to z pouhé zvědavosti.“

„Právě proto bych nechtěl dělat drby. Vás přece zajímají fakta.“

Ano, a ta fakta vypadala v hrubých rysech takto:

Po obhajobě byl, jak je zvykem, banket. Skončil brzy, asi v jedenáct hodin. Pak jel Tichomirov domů, lépe řečeno do bytu Rožděstvenského. A v půl páté našel domovník jeho mrtvolu. Expertiza zjistila: smrt nastala v důsledku pádu, nebyly objeveny žádné stopy zápasu nebo násilí. Mrtvola nebyla ovšem v nejlepším stavu – marná sláva, páté poschodí. I v pokoji bylo všechno v pořádku. Nic nebylo odcizeno, nic nenasvědčovalo násilné smrti. Ale taky žádný lístek o dobrovolném odchodu ze života. Ale proč by lezl na okno uprostřed noci? Ovšem opilý člověk je schopen ledasčeho. Jenže Tichomirov nepatřil mezi ty, kteří se dovedou zlinkovat do němoty.

„Vždycky znal svou míru,“ řekl Rožděstvenskij. „Štamprle koňaku nebo lahvička přírodního vína je na takového chlapa nic. Jenom se vždycky trošinku rozveselil.“

„Ale tohle byl banket. Mimořádná příležitost.“

„Já bych tomu neříkal banket. Formálně nebyla Ještě disertace potvrzena jako doktorská. A proto všecko probíhalo skromně. Prostě přátelská večeře jako tečka za určitou etapou – a dost.“

„Lidi moc nebylo?“

„Oficiální osobnosti. Hlavně dědečkové. Naleznout se – to vůbec nepřipadalo v úvahu.“

„A ženy?“

„Zeny žádné.“

„Ani Světlana?“

„Když jsem řekl žádné…“

Všechno to působilo logicky. A souhlasilo s údaji ostatních…

„Účastnila jste se obhajoby, Světlano?“

„Ne.“

„Proč? Člověk, s nímž spojujete svůj život, vás nepozval na takovou událost?“

Jeho otázka ji nepřivedla do rozpaků:

„Prosil mě, abych tam nechodila.“

„Dokonce!“

„Řekl, že obhajoba je odpovědná záležitost a že se musí pořádně soustředit. Řekl doslova: Když tě uvidím mezi přítomnými, budu myslet víc na tebe než na disertaci a ti dědkové jsou schopni mě na něčem zkoupat.“

Prosím, i v tom je kus logiky.

„Nezlobte se, a pak už jste Tichomirova neviděla?“

„Ne.“

Odmlka.

„Jenom telefonicky jsem s ním mluvila.“

„O čem?“

„Volal z restaurace. Povídal, že měl úspěch, že už ta večeře za chvíli skončí… a zval mě, abych k němu přijela.“

„Do bytu Rožděstvenského?“

„Ano. Ale já jsem nejela.“

„Proč?“

„Prosím vás! V noci, sama, do cizího bytu?“

„A kam vám volal?“

„Do naší koleje.“

„Veřejným telefonem?“

„Ano.“

„Slyšel někdo váš rozhovor?“

„Bodejť by ne! Vy neznáte naši Cerberku! Tak říkáme vrátné. Ta slyší i to, co si lidé myslí, natož co říkají do telefonu.“

„A nepohádali jste se? Nemohl ten rozhovor vašeho ženicha rozrušit?“

„Ani nápad! Anton byl tak šťasten!“„Ale když jste odmítla…“

„Neodmítla jsem přece proto, že bych ho nechtěla vidět.“

„Prostě jste usoudila, že taková schůzka není vhodná.“

„Přesně tak. A on mě pochopil.“

„Nevzpomínáte si, Igore Anatoljeviči, jestli Tichomirov z té restaurace někomu telefonoval?“

Po chvilce odpověď:

„Myslím, že ano. Ano, ano, telefonoval.“

„Nevíte komu?“

„Světlaně.“

„O čem mluvili?“

„Neposlouchám cizí rozhovory.“

„Promiňte. Ale vy jste poslední, kdo viděl Tichomirova živého, takže vaše údaje jsou neobyčejně důležité.“

„Říkám všechno, co vím. Co nevím, nepovažuji za možné vykládat.“

„To je samozřejmě správné. Takže po banketu, nebo po té přátelské večeři, jak jste se vyjádřil, odjel Tichomirov do vašeho bytu. A kam jste šel vy?“

Místo odpovědi otázka:

„Souvisí to snad s případem?“

„Je to snad tajemství?“

Rožděstvenskij se ušklíbl:

„Jenom pro bezpečnost. Ale pokud ml zaručíte omilostnění… Tuším, že u vás platí nějaké polehčující okolnosti pro kajícné zločince.“

„Podle toho, o jaký zločin jde.“

„Ve skutečnosti ke zločinu nedošlo. Ale z vašeho hlediska k němu mohlo dojít.“

Mazin chápal, že z toho vyleze nějaká pitominka, ale nevěděl ještě, Je-li pravdivá nebo vymyšlená.

„Dobře, riskněte to. Doznáni je polehčující okolnost.“

„Víte, zachoval jsem se poněkud lehkomyslně. Přijel Jsem do restaurace vozem. No a zpátky jsem jel pochopitelně zase vozem, ačkoli jsem, jak se u vás vyjadřujete, předtím požil určité množství alkoholických nápojů a byl Jsem v mírně podnapilém stavu.“

„Jestli mírně…“

„Proto mě vaše otázka zaskočila. Ale předpokládám, že tento přestupek je už promlčen.“

„Pokud slibujete, že v budoucnu…“

„Přísahám při vlastních chromozómech!“

Do Rožděstvenského vjel život, dokonce začal žertovat.

Je možné, že by byl opravdu dostal strach kvůli takové malicherností? uvažoval Mazin.

„Kde jste spal?“

„Venku u táty.“

„Jel jste tam přímo z restaurace?“

„Ne. Zajel Jsem za jedním člověkem. Ale když dovolíte, nebudu ho jmenovat.“

„Žena?“

„Ano. Ale nezastihl jsem ji, proto stejně nemůže má slova potvrdit. Zato dál už mám spolehlivé alibi.“

„Vy potřebujete alibi?“

„Nejspíš ano, když se zajímáte o mou osobu. Tak poslouchejte. Cestou jsem si vzpomněl, že venku na chatě nemáme ani kapku alkoholu, krámy už měly zavřeno, tak Jsem se rozhodl zajet do hotelu Kavkaz a říci si o lahvičku koňaku. S sebou, pochopitelně.“

„A to Je to vaše alibi?“

„Přesně tak. Velice příjemně jsme si tam popovídali s Admirálem. To je takový majestátní pán – vrátný. Vypadá jako admirál Makarov.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Čestné slovo, to nevím. Netušil Jsem přece, že to bude někoho zajímat.“

Co zůstalo v zápisníku po tomto rozhovoru? Moc ne. Jen poznámka: „Admirál všecko potvrdil.“

„Pracujete v hotelu už dlouho?“

„Dvanáctý rok.“

„Znáte Rožděstvenského dobře?“

„Chodívá k nám.“

„Prodali Jste mu koňak?“

„Uprosil mě. Nechtěl jsem mu ven nic nosit, máme to zakázáno. Ale on pořád: Udělej mi to kvůli, tatíku, vždyť jsem štamgast. Kamarád zapíjí úspěšnou obhajobu, No, tak Jsem mu to udělal kvůli… Když jsem viděl, jak je promoklý!“

„V kolik to bylo hodin?“

„To si přesně nevzpomenu. Vím, že zrovna lilo, jinak nic.“

Byl v té době Tichomirov ještě živ? Půda pod jeho tělem zůstala suchá. To znamená, že zahynul dřív, než začalo pršet. Ale byt Je daleko od hotelu a nemuselo taky všude pršet současně. A jestli byl tou dobou Tichomirov živ, kdo byl s ním v bytě. Nikdo? Že by byl sám?

Mazin si připomněl byt Rožděstvenského. Obyčejný moderní dvoupokojový byt. Pěkně vyřešený. Pokoje se zvláštními vchody. Kuchyně. Dva balkónky. Jeden u velkého pokoje, společný se sousedy, přehražený kovovou mříží s drátěným pletivem. Na druhý, maličký, se vycházelo z kuchyně. Na dveřích tohoto balkónku spatřil Mazin visací zámek.

„Proč je tady visací zámek?“ zeptal se Rožděstvenského.

„To sem dal Anton. Bál se, že mě vykradou.“

„V pátém poschodí?“

„Vedle na zdi vede požární žebřík. Já jsem říkal, že to je nesmysl. Ale on na to: Opatrnosti nikdy nezbývá. Nespím tady každou noc a nemám v úmyslu odpovídat za tvůj majetek. A koupil zámek.“

Tu noc byly dveře zavřené. Mazin si vzpomněl, jak otočil zámkem a vystoupil na balkónek. Požární žebřík se táhl skutečně blízko. Vrátil se přes kuchyni do po* koje, který Tichomirov opustil tak neobvyklým způsobem. Tam bylo otevřené okno a na jeho rámu se ucho* valy nejasné stopy Tichomirovových střevíců, vlastně jen jednoho. Déšť Je skoro spláchl.

Rožděstvenskému sloužil tento pokoj jako pracovna i ložnice. U Jedné zdi stála válenda a psací stůl, u druhé police s knihami. Na stěně visel portrét muže ve středních letech se starodávnými brýlemi bez obrouček. Gregor Mendel. Prý na zahradě kláštera pěstoval hrách. Hrách pěstuje hodně lidí, ale on si všiml toho, čeho si ostatní nevšimli: spatřil za náhodností zákonitost. A Mazin cítil, že i on by měl v tomto obyčejném pokoji něco objevit.

Ale neobjevil.

Neobjevil stopy po člověku, jehož lístek se mu teď dostal do ruky.

Jinak ovšem stop bylo habaděj. Podle špinavého nádobí, zmuchlaných polštářů na válendě, nedopalků v popelníku nebylo těžké dojít ke zjištění, že sem chodívalo hodně lidí. Ale to všechno byl jen obvyklý mládenecký nepořádek, stopy lidí, kteří sem přicházeli v nejrůznější dobu, a co je nejdůležitější, kteří své stopy nezahlazovali. Smůlu měl Mazin 1 pokud jde o sousedy. Ti nejbližší odjeli ven na dovolenou. Druhý soused se toho dne vrátil pozdě večer, šel hned spát a nic neslyšel. Nájemníci v bytě pod Rožděstvenským slyšeli kroky po pokoji, ale nemohli s určitostí tvrdit, jestli to chodil jeden člověk nebo dva.

Tak kdo sem tedy přišel? A má tato návštěva vůbec nějakou spojitost s Tichomirovovou smrtí? To Mazin nevěděl. Ale existuje člověk, který to ví. A ten poslal Mazinovi onen lístek. Proč?

Dál už musel jít naslepo. Lísteček mluvil o tom, že v den Tichomirovovy smrti se s ním chtěl sejít nějaký člověk, zřejmě dost blízký, v nějaké vážné záležitosti.

Nebo… někdo o tom chce přesvědčit Mazina a lísteček zfalšoval. Tak či onak, člověk, který lístek poslal, má zájem na tom, aby vyšetřování šlo takovým směrem, jaký on potřebuje.

V okolnostech Tichomirovovy smrti Je tedy něco, co se vymyká prosté náhodě, a jsou lidé, kterým není lhostejné, k jakým závěrům vyšetřovatel dojde. Ale chtějí pomoci odhalit pravdu nebo mají v úmyslu Mazina splést a odvést tak eventuální podezření nepravým směrem?

To je asi první z dobrých deseti otázek. Důležitých i takových, které nevypadají důležité, ale mohou se stát neobyčejně významnými.

Mazin se ovšem přikláněl k názoru, že lístek není falšovaný. Byl napsán dávno. To je vidět 1 bez expertizy: v přehybech ošoupaný, vybledlá, tužkou psaná písmena…

A co dál?

Jak se lístek dostal do ruky člověku, který ho teď odeslal?.

Četl ho vůbec Tichomirov?

Uskutečnila se jeho schůzka s I.?

Kdo je ten I.?

Nebo ta I.?

Rožděstvenskij se přece Jmenuje Igor, Krotovová Je Inna… Zatím se na tyto otázky nedalo odpovědět. Bylo třeba najít fakta. Ale Mazin věděl, že štěstí stejně jako neštěstí nechodí samo. Když led začne pukat, znamená to, že se brzy dá do pohybu. A on nemá v úmyslu čekat na břehu, až se ledy samy pohnou. Vstal z otomanu, přehodil si plášť a šel ven.

Dům, kde bydlel Rožděstvenskij, uzavíral společně se čtyřmi právě takovými osmiposchoďovými domy třídu Kosmonautů. Mazin sem dojel trolejbusem. Ve špičkách bývalo natřískáno, ale přes den jel trolejbus skoro prázdný, a Mazin si se zájmem prohlížel domy, které tu před rokem ještě nestály. Konečná stanic8 byla na místě budoucího náměstí a v novinách se čas od času objevovaly nejrůznější projekty vzpínajících se betonových, hliníkových a skleněných budov, které tu mají stát jako otevřená brána do města a ukazovat zahraničním turistům, co všechno už jsme dokázali. Ovšem prozatím se k zastávce muselo chodit po pěšinkách prošlapaných silou vůle uprostřed hustého bahniště. Cizinců bývá touhle dobou naštěstí málo a po cestičkách šlapali našinci, zvyklí na dočasný nepořádek. Mazin se zapojil mezi argonauty a napadlo ho, že by nebylo špatné postavit na budoucím náměstí vedle ostatních staveb i pomník neznámému chodci, který v blátě ztratil galoše. Ale takové myšlenky mu vypadly z hlavy, jakmile vstoupil na pevný asfalt.

Měl všechny důvody předpokládat, že Rožděstvenského nezastihne doma, a to mu naprosto vyhovovalo. Nebyl totiž připraven na setkání, navíc sama návštěva by Rožděstvenskému mohla připadat podivná, zejména ví-li, že Mazin má dovolenou. A vyšetřovatel se rozhodl, že ji odkládat nebude. Třebaže teď už by ho komisař asi nenutil, aby případ rychle uzavřel. Mazin chtěl, aby ten, kdo poslal lístek, nabyl dojmu, že všechno skončilo a že už není čeho se bát. Tyto úvahy měl ovšem Mazin správně sdělit svým nadřízeným, ale on se rozhodl s hlášením počkat, až bude moci předložit něco víc než je anonymní lístek.

Mezi domy bylo vyasfaltované prostranství, na němž stálo několik zablácených automobilů. Mazin mezi nimi poznal černou volhu Rožděstvenského a najednou zjistil, že se necítí ve své kůži: Jsem jak soukromý detektiv! – A v té chvíli k nim pocítil soucit, k těm soukromým detektivům. Každý má právo poslat takového člověka do horoucích pekel. Něco jiného je, když člověk může sáhnout do kapsy a vytáhnout… ne revolver, pochopitelně, ale služební průkaz. S takovou knížečkou je všechno mnohem snazší. Ale dneska zůstala doma. A i kdyby byla nezůstala, pomoci nemohla. Pátrání je přece skončeno!

„Stálý zdraví, soudruhu náčelníku!“

Mazin se otočil.

Stál u automobilu Rožděstvenského a hlas, který ho oslovil, patřil starci v nepromokavém vojenském plášti. Mazin ho v tom dlouhém khaki úboru hned nepoznal.

„Dobrý den.“

„Vy mě nepoznáváte?“

„Nejste domovník? Vasilij Prokofjevič?“

„Ano, Jsem,“ stařík roztáhl ústa v úsměvu a byl spo« kojen, že ho Mazin poznal. „Tak říkajíc – váš první svědek.“

To on, domovník, našel ráno mrtvého Tichomirova na trávníku pod oknem.

„Neměl byste cigaretku, soudruhu vyšetřovateli?“

„Je ml líto, Vasiliji Prokofjeviči, ale jsem nekuřák.“

Mazin měl zlost. Chtěl se tu chvilku projít docela sám a teď se Rožděstvenskij určitě dozví, že tady byl, a to už nebude k ničemu. Neměl by starého požádat, aby o tom mlčel?

Domovník měl ovšem ze setkání obrovskou radost a choval se nenuceně. Byla z něho trochu cítit kořalka.

„To děláte náhodou moc správně, soudruhu náčelníku!“

„Co dělám správně?“ nepochopil Mazin.

„Že nekouříte. Americká věda přesně zjistila, že z kouření Je rakovina.“

„Odkud vy berete zprávy o americké vědě?“

Domovník se urazil:

„Nemyslete si, že když hlídám, tak že jsem trouba! Já mám náhodou syna majora, abyste věděl. A ten má jenom novin předplaceno za pětadvacet rublů. A že dělám domovnictví, tak to je tím, že chci bejt užitečnej a ne že bych byl pitomec.“

A vytáhl zpod pláště krabičku cigaret.

„Vědecky to máte odůvodněno, a přesto kouříte,“ ušklíbl se Mazin.

„No k tomu se přiznám rovnou, to je slabá vůle,“ doznal Prokofjevič ochotně. „Totiž věda je jedno a člověk je něco docela jinýho. To dneska uznává i věda.“

Inu co, jsem na dovolené, tak si můžu dovolit i nějaké to poklábosení, usoudil Mazin, který zatím neviděl žádné východisko z této situace.

„Co uznává věda?“

„2e je člověk závislej na genechl,“ prohlásil stařec vítězoslavně a zastrčil si cigaretu do kolozubých úst. „Tím se stává, že jakej má kdo gen, takovej je celej, to je mu souzeno.“

„To vás takhle vzdělal Rožděstvenskij?“ zeptal se Mazin ohromený tak svéráznou hypotézou.

Za předním sklem volhy se na šňůrce pohupoval černočervený čertík.

„Občas si s ním popovídám. Abych se přiznal, já si chytrejch lidí vážím a vždycky jsem rád, když se dozvím něco novýho.“

„Jak jste se seznámili?“

„Občas mu dohlídnu na vůz. Zatím tady nejsou garáže, tak mi lidi někdy říkaj: Koukni se nám na to, Prokofjiči, když už stejně hlídáš. Je to pravda, proč bych dobrýmu člověku nevyšel vstříc?“

„A Rožděstvenskij je dobrý člověk?“

Stařec se na Mazina podíval bázlivě:

„Jak tomu mám rozumět? To se ptáte ouředně nebo jen tak lidsky?“

„Lidsky,“ ujistil ho Mazin a pomyslel si, že práce soukromého detektiva má možná někdy také své výhody.

„Když lidsky, tak vám řeknu rovnou – je laskavej a ohleduplnej. Neposmívá se, jako některý jiný. A vůz má vždycky v pořádku, na to on dbá. A že jsem tak smělej, tamta historie už je uzavřená?“

Při posledních slovech Prokofjič ztlumil hlas.

„Ano.“

„Takže příčinou byl asi nějakej potrhlej nápad?“

„Ano, nešťastná náhoda.“

„To je moje řeč! Ale proč na to okno lez?“

Mazin pokrčil rameny:

„Přibíjel hřebík.“

„Tak pozdě v noci? Ačkoli moh. Tenhle moh.“

„Vy jste znal i Tichomirova?“

Rozhovor začínal být zajímavý.

„Znal, jakpak by ne. Znal. Byli s Igorem velký kamarádi. Ale tamten, to byl docela jinej člověk. Nechte si říct.“

„A jaký?“

„Pichlavej a žlutej.“

Prokofjič se odmlčel a zapaloval si cigaretu, jako by jeho slova nepotřebovala další komentář.

„Žlutý?“ opáčil Mazin. V paměti se mu Tichomirov dochoval zdravý, dobře stavěný. „Mám pocit, že nemarodil.“

„No právě! Neříkám nemocnej, ale žlutej! To bejvá od povahy a ne od nemoci. To znamená, že člověkem v jednom kuse lomcuje nějakej neklid. Jemu to bylo vidět na očích. Zastara by se tomu řeklo – uhrančivej pohled. Od takovýho člověka nečekej nic kalýho. Proto povídám – tenhle moh vylézt na okno i o půlnoci. Začne mu bzíkat v hlavě, že musí přitlouct hřebík, a neusne, dokud ho nepřitluče. Tohle si dovedu představit, protože se vyznám v lidech… Například jako když mi Valentin říkal o tom autě, Igorovým, tak mu rovnou povídám: Ba ne, kamaráde, to není možný. V žádným případě. Igor by ho nikdy nenechal stát na ulici. Ten takovej není.“

„O čem to mluvíte, Vasiliji Prokofjeviči?“

„Ale o tom autě.“

Stařec však znovu pocítil k Mazinovi nedůvěru.

„Jenže to se vás vůbec netýká, myslím bezpečnosti. Protože Valkovi se v tomhle případě nedá věřit. On měl tenkrát pořádně vypito!“

„No, když se mě to netýká, tak se mě to netýká, nenaléhal Mazin a zatvářil se lhostejně. Vycítil, že starý domovník ví něco důležitého. Ale dokázal se ovládat natolik, že udělal pohyb, jako by chtěl odejít.

Znalec lidských duší, jak se často stává, se projevil velice prostoduše.“

„To ne, ne!“ Prokofjič se polekal, že jeho společník odejde a nechá ho samotného. „Na tom není nic tajnýho! Valentin, to je můj podnájemník. Odjížděl na dovolenou zrovna ten den, co Anton vypadl z okna. Jel nočním vlakem. A to je taky trochu moje vina. On totiž přivez flaštičku, no a já neodolal, jaká pomoc! Že bych si nějak popřával, to se nedá říct, hlídám svědomitě. Jenže s Valentinem jsme si tenkrát lízli, no… Taky jsem si chvíli zachrupnul. Proto jsem Antona našel až ráno, jinak bych si ho byl všiml samosebou dřív.“

„A co s tím má společného auto?“

„On totiž Valentin pospíchal na noční vlak. A potřeboval chytit noční autobus. A když se z těch lázní vrátil, přišlo se mezi řečí na to, že u zastávky autobusu stála tenkrát Igorova volha. Prej ji poznal podle toho čertíka. Myslel si, že je to volnej taxík a hodí ho do města. Přijde blíž – a prej to byla Igorova volha. Prej poznal toho čertíka. Jako kdyby těch čertíků nebyly spousty! Dneska každej kouká, aby si tam pověsil nějakou hračičku. Jak malý děti!“

„A kdo v tom autě seděl?“ vyhrkl Mazin.

„Ale nikdo. To je právě to. Přece by Igor nenechal ‚ stát svý auto jen tak na ulici, když ví, že tady na J plače mu ho vyhlídám.“

„No a co dál?“

„Tak utíkal na autobus.“

„Noční autobusy jezdí podle jízdního řádu?“

„To se rozumí! No a já se chci přeptat Igora. Ať řekne Valkovi sám, že je to vyloučený, aby tam stála jeho volha.“

„Neptejte se ho.“

„Cože?“

„Povídám, abyste se ho neptal. Tou dobou byl Rožděstvenskij v restauraci.“

„Dyť jsem to povídal. A on, že Igorova… Jako by těch čertíků nebyly spousty!“

„A Rožděstvenskému neříkejte vůbec nic. Když je pátrání uzavřeno, nemá smyslu rozviřovat drby. A zbytečně někoho rozrušovat.“

„To je moje řeč! Drb se na člověka přilepí a může sakramentsky uškodit.“

Prokofjič chtěl nejspíš rozvíjet dál svou myšlenku, ale Mazin už mu podal ruku na rozloučenou.

ROŽDĚSTVENSKIJ

Déšť, který padal bez přestávky po oba poločasy, ustal jako na povel při závěrečném hvizdu rozhodčího. Zbytky fanoušků, kteří přetrpěli až do konce nápor živlu i porážku svého mužstva, se teď šinuly po náměstí a jejich proud obléval z obou stran dva betonové fotbalisty na podstavci, kteří tu před vchodem na stadión bojovali o míč za jakéhokoli počasí.

Mazin opustil tribunu asi pět minut před koncem a procházel se u pomníku. Zamíchal se mezi ostatní, co tu čekali na své kamarády, aby se pak společně vypravili domů. Také čekal, třebaže s Rožděstvenským nebyl domluven. Ze svého místa dobře viděl černou volhu. Stála asi dvacet kroků odtud u zábradlí parku. Rožděstvenskij přišel k vozu sám a ještě než za sebou zabouchl dvířka, chytila se jich Mazinova ruka.

Igor se zamračil, ale pak poznal Mazina a usmál se.

„A to jste vy? Dobrý den.“

„To jsem já. Dobrý den. Jak se vám to líbilo?“

„Asi stejně jako ten lijavec.“

„No, já bych řekl, že v tom je určitý rozdíl. Našim klukům chybí houževnatost, a ten déšť jí měl víc než dost. Ale nebudu zdržovat.“

Mazin pokynul rukou.

„Kam jdete? Já vás svezu.“

„To jste hodný. Máte-li to cestou…“

„Na tom přece nezáleží!“

Mazin usedl vedle něho a Rožděstvenskij se s volhou pomalu rozjel mezi automobily, chodci a těžkopádnými trolejbusy.

„Aby člověk přetrpěl takový zápas, na to potřebuje hodně srdnatosti,“ poznamenal Mazin.

„To je zvyk. Já jsem starý fanda.“

„A navíc sportovec, viďte?“

„Bývávalo. Hrával jsem tenis. Ale vy Jste ten zápas taky přetrpěl.“

„Já mám zase dovolenou. Jak se říká: Po práci – legraci.“

„Z takové legrace by člověk nejspíš dostal zápal plic. Jste celý mokrý, zrovna jako já.“

Mazin si přihladil slepené vlasy:

„Mám doma schovanou láhvičku myslivecké. Jenomže svobodný člověk si takových drobných radostí neumí Vážit.“

„Svobodný člověk ovšem taky nemá život samý med. Ale jinak dávám přednost restauraci. Nezajedeme někam? Ohřát se?“

„Žena, Igore Anatoljeviči.“

Ale Rožděstvenskij se už nadšeně držel svého nápadu:

„Jenom na chvilku. A pak vás hodím domů.“

Mazin se zasmál:

„Teď jsme vás chytili. Nebo vy se tam nechcete ani napít?“

„A sakra! Vidíte, na to jsem nepamatoval.“

„Dejte si pozor, nebo vám vezmou papíry. A buďte rád, že jsem na dovolené. I když jste mě skoro zlákal.“

„Vivat! Mám skvělé řešení! Nechám stát vůz na dvoře restaurace, oni mě tam znají, a domů pojedeme taxíkem. Že je to báječný nápad?“

Asi za dvacet minut už seděli u stolku, známá číšnice se na Rožděstvenského usmívala a zapisovala si objednané předkrmy a hlavní jídla.

„A koňáček, Naděnko, ale rychle, prosím těl Jsme zmrzlí Jak… brrr…“

„Šťastný to člověk, oblíbený u číšnic. Ušetříte si spoustu nervů!“ zažertoval Mazin a prohlížel si přitom prázdnou skleničku proti světlu.

„To máte pravdu. Ale vy osobně máte nervy určitě v naprostém pořádku.“

„U nás to jinak nejde.“

„No právě. A potom styk s negativními stránkami života musí v člověku vypěstovat sklony k filosofickému myšlení.“

„Nějak tak to bude,“ odpověděl Mazin a sledoval, jak Rožděstvenskij nalévá koňak. „Děkuji. Jak se říká – na lehké odpočinutí vašeho zesnulého přítele.“

Napili se.

„Budiž. Já nejsem mstivý.“

„Copak? Vy jste nebyli přáteli?“

„Byli… Ale už dost dávno. Mimochodem, předpokládám, že už téhle historie máte plné zuby.“

„Proč?“

„Babrat se tak dlouho s prachobyčejnou nešťastnou náhodou! Vy jste přece profesionál.“

„Vy myslíte, že profesionálové touží jen a jen po vraždách? Naopak. O těch sní začátečníci. Ale i v Tichomirovově případu byly zajímavé momenty.“

„Myslíte?“ Rožděstvenskij vzal láhvičku znovu do ruky.

„Nemám na mysli kriminální stránku, ale psychologickou. Ta historie je dost tragická. Mladý nadaný člověk hloupě přišel o život. Když se člověk stýká s podobnými případy, není divu, že se z něho může stát filosof.“

„Obávám se, že vám to vylíčili příliš růžově.“

„Proč myslíte?“

„Projděte se po hřbitově. Na kterém pomníku je napsáno, že pod ním leží lump? Zvykli jsme si nebožtíky chválit. V Americe prý jim dokonce přimalovávají růžové tváře. Ale co, pojďte, napijeme se. Ta první mě nějak nezahřála.“

„Dobře. Ale proč jste tohle neřekl při vyšetřování?“

„Co? Dneska jsem vám taky ještě nic neřekl. A stejně všechno, co bych mohl říct, nemá na výsledky pátrání žádný vliv. Tichomirov je mrtev, spadl z okna. Jedině si nejsem jist, máme-li toho litovat.“

Mazin žvýkal citrón. Připravoval se na docela jiný rozhovor a teď svého společníka dost dobře nechápal. Viděl jen, že Rožděstvenskému stoupá alkohol do hlavy a že chce říci něco, co ho už dlouho trápí.

„Poněkud originální od dávného přítele.“

„Prosím. Ale my jsme nebyli přátelé. Ale museli Jsme se aspoň tvářit, že jimi jsme. I když vlastně nevím proč. Ale naše vztahy už se tak vyvinuly. Víte, my rádi bagatelizujeme náhodu, ale kdyby se byl Anton nenarodil na našem dvoře, asi sotva by byl vypadl z okna mého bytu. Co myslíte?“

„Stavíte otázku moc přímočaře. Kdybych o Tlchomirovovi věděl víc…“

„K čemu? Stejně do vězení nikoho nevsadíte. Ani samotného Antona ne. Pánbůh se rozhodl vyřídit si to s ním osobně. A budiž pochválen! Copak, překvapil Jsem vás?“

„Poněkud.“

„To se stává. – Mladý, nadaný… – Co když mu jednoduše závidím?“ Rožděstvenskij vytáhl cigaretu, „I když jsem byl vždycky považován za člověka, který má kliku. Ale netvrdil bych, že to tak bylo. Tady nejda o to mít kliku. Možná že jsem ji vůbec neměl. Ano, nejspíš jsem ji neměl. Prostě život plynul kolem mne, staral se o jiné a já se po něm kutálel jako koblížek a naivně jsem si myslel, že to jinak ani nemůže být. Víte, já jsem z těch, kterým se moc špatně píšou paměti. Všechno se to dá říct v několika řádcích: narodil se, studoval, nezúčastnil se, nebyl, národnost ruská. Tehdy a tehdy absolvoval školu. S vyznamenáním, pochopitelně. Pak vysoká, pak aspirantura. A tím to končí.“

Mazin mu podal hořící sirku a Rožděstvenskij si hned připálil.

„Kdežto u něho to bylo všecko obráceně. Kromě toho, že se narodil a té ruské národnosti. Tyhle dvě věci se u nás shodovaly. Z ostatního už nic. Můj otec byl profesor, on otce vůbec neměl. Totiž měl, samozřejmě, ale nikdy ho nepoznal, neviděl, a myslím, že se o to ani nezajímal. Vůbec měl vzácnou vlastnost – dokázal se nezajímat o to, co považoval za nepotřebné.

Bydleli s matkou pod schodištěm velkého, neobyčejně pohodlného domu, v němž my jsme měli obrovský, slunný byt. Antonova matka k nám chodila uklízet a my dva jsme spolu kamarádili. Tohle kamarádství mi bylo užitečné. Když jsem na ledě upadl a už se chystal natahovat moldánky, vzpomněl jsem si, že Toška nikdy nebrečí – a taky jsem nebrečel. Vždycky jsem se od něho mohl něčemu přiučit.

Všem se líbil. Tenkrát a později taky. Tenkrát se obzvlášť líbil starému Krotovovi. Slyšel jste o něm?“

Mazin sklonil hlavu.

„Moc dobře se na něho pamatuju. Konstantin Romanovič byl pozoruhodný člověk. Vzácný. Pochopil jsem to až teď. Těžko se to říká, ale víte, existujou lidé, kteří… jak bych to řekl… se od opice vzdálili víc i než ostatní. Dělají objevy, dělají revoluce, píšou knihy a a… milujou lidi. Nemám na mysli jednotlivé lidi, ale: všecky dohromady. Milovat celé lidstvo je prý snazší j než milovat jednotlivé lidi. Ale to není pravda. Jednotlivé lidi miluje každý z nás, ale všecky… K tomu je třeba hodně věcí chápat. A Krotov je chápal. A měl i rád všecky – kromě lumpů, samozřejmě. Dneska nevyjde ani jedna knížka z oboru genetiky, aby se v ní] na něho neodvolávali. Ale on v životě vůbec nebyl teoretik, jezdil do Etiopie. Léčil tam lidi, bojoval proti] epidemiím. Projezdil i celou naši zem. Někde ve Střední Asii mu umřela žena. Podruhé už se neoženil. Vychovával Inku, psal knihy, vypiplával Antona. Nebýt Krotova, z Antona by se byl nikdy nestal homo sapiens. Ale starý pán do něho vpravil takový náboj, že mu] vystačil na léta.“

Rožděstvenskij se najednou zarazil.

„Poslyšte, nenudí vás to?“

„Ne.“

„Nějak jsem se rozjel. Ale chci, abyste to věděl.“

„Ano, chápu vás.“

„Chápete?“

Podíval se na Mazina podivně, vůbec ne opile a zamáčkl cigaretu v popelníku.

Mazin čekal.

„No, když chcete. Ale nepokoušejte se mě chytit.! Stejně vám nic takového nepovím. Jsou to jenom vzpomínky z dětství… Jednou jsme u nás měli vánoční stromeček. Tedy ne u nás, ale u Krotovových. Pro děti byla při tom maškaráda. Strýc Kosťa mu dal africkou masku. Ani své Ince ji nedal, jemu ano. Je to maličkost, samozřejmě, ale on ho měl skutečně rád. Toška často okouněl u něho v pracovně. Krotova tenkrát vyhodili z university. Přátelil se totiž s Vavilovem. A ten mu dedikoval nějakou knížku. A Krotova za to vyhodili.] Nechali mu jen semináře. Ale on pracoval doma. A neměl rád, aby ho při práci někdo rušil. Vždycky říkal; Děti, využívejte svého dětství! Nedostaly jste Je na • doživotí! – a poslal nás hrát si na dvůr. Ale Tošku nevyháněl. Posadil si ho vždycky na koleno a ptal se: Jak žiješ, Antone? – A ten na to: Ale jakž takž, ujde to. Co to pořád píšete, strýčku Kosťo? – A představte si, starý pán mu docela vážně vykládal o darwinismu.

Nemyslím si ovšem, že by byl Anton tehdy pocítil nějakou touhu po vědě. Utkvělo v něm spíš něco obecnějšího – pracovna, knihy od podlahy až ke stropu, exotické zbraně na gobelínech a muž s bradkou, Jediný a jedinečný, který všecko zná, všemu rozumí a nedává pohlavky. Mám dojem, že tohle pro něho bylo tenkrát celým světem. Světem, který asi vypadal pohádkově. • Tenkrát. A pak už to byl jenom sen. A ještě později už to nebyl sen, ale jakýsi dosažitelný cíl, pták Ohnivák, který se dá chytit. Ovšem žádný sen se nedá chytit rukama. Ani když si je člověk předtím vydrhne mýdlem.“

„A on ho chytil?“

„Pokusil se. Že tady mají báječné nakládané houbičky, Igore Nikolajeviči? Co říkáte?“

Mazin nabral hříbek na vidličku a spolkl, aniž vnímal jeho chuť. Vzpomínal, co si do svého zápisníku napsal Anton Tichomirov:

„Nemám rád lidi, kteří se dojímají vzpomínkou na dětství. Považovat minulost za lepší než budoucnost je známka slabosti. Čím silnější je člověk, tím odvážněji musí směřovat kupředu, vytvářet si svůj zítřek a podřizovat si jej. Ovšem čistě teoreticky je otázka vlivu dětských zážitků na formování osobnosti velice zajímavá, protože léta dětství jsou tím životním obdobím, kdy prostředí a podmínky existence mohou zapůsobit větším vlivem než faktory dědičné. Ty totiž působí zatím ještě živelně a nemusejí se patřičně rozvinout. Například byl bych já nalezl v sobě houževnatost vzdorovat krajně zápornému prostředí, v němž jsem vyrůstal, nebýt starého K.?

Matce, jíž se život nevyvedl, jsem byl neustále na obtíž. Ji ani nenapadlo, že bych mohl být něčím víc než nádeníkem. O výchově neměla ant nejmenší ponětí. Kdybych nebyl vzdoroval tomuto prostředí, nebyl bych vychodil ani školu, zvlášť když přišla válka.

Vnitřní stimuly ovšem ve mně byly. Nenáviděl jsem matčiny přátele, kteří si mě posílali pro alkohol a cigarety. Nemohl jsem svůj život pokládat za normální. Ale na jak dlouho by mi to bylo mohlo vystačit, kdybych nebyl viděl vzor jiného života? Ačkoli slovo „vzor“ se sem nehodí. Starý pán nemohl být vzorem pro sedmiletého kluka. Okruh jeho zájmů mi byl absolutně nedostupný. Co mě tedy k němu lákalo? Čokoládové bonbóny, které jsem doma nikdy neviděl? Je to zvláštní, ale ani ty ne. Teď chápu, že jsem byl pod vlivem vysoce vyvinuté osobnosti, Díval jsem se na starého pána jako na zázrak, který nevyžaduje žádné vysvětlování. A je dobře, že zemřel dřív, než jsem se vrátil do města. Teď bych v něm viděl jen a jen velkého vědce, kterému bylo možná ukřivděno, který měl své lidské slabosti, ále vůbec ne nadpřirozený zjev…“

„Dobré houbičky. Ale ta vaše historie je ještě lepší.“

„Opravdu? Jsem užvaněný, já to chápu, ale jestli vás to neunavuje…“

Zapálil si další cigaretu.

„Všechno, o čem jsem zatím mluvil, se odehrálo už dávno, před válkou. Pak Jsme se dlouho neviděli. Můj život probíhal jako vždycky normálně. Evakuovali Jsme do Taškentu, otec měl slušné příděly.“

„Nezlobte se, ale váš otec se nikdy nedostal do potíží.“

„Rozumím. Ne, nedostal. Upřímně řečeno, na to byl příliš málo nadaný. Nebo jinými slovy, neměl ten talent, který činí vědce nesmiřitelným. Otcovým živlem byl kompromis. Ale to už přesahuje rámec vaší otázky.“

„Ovšem, zeptal jsem se Jen tak mimochodem.“

„No, tak Jsme žili v Taškentu, pak Jsme se vrátili. Dodělal Jsem školu, zapsal se na universitu a pochopitelně už dávno jsem zapomněl na Antona. Jenže on se objevil znovu. Před válkou byl Anton klučina sice ne vysloveně kost a kůže, ale poměrně hubený. Spoléhal spíš na umíněnost než na sílu. A teď ke mně přišel chlap jako hora, skoro jsem ho nepoznal.“

„Já jsem Anton,“ povídá, „Toška. Ty už se nepamatuješ?“

„Jakpak bych se nepamatoval! Dověděl jsem se, že odjel s matkou na vesnici a tam uvízl. Obsadili je Němci. V třiačtyřicátém byli osvobozeni. Pomaloučku se život dostal do normálních kolejí. Anton začal znovu chodit do školy. Vyšel ji jako já s vyznamenáním. Vzali ho na biologickou fakultu…

Ale v těch letech jsme se vídali málo. Já jsem stu^ doval o dva ročníky výš a kromě toho – každého z nás brousil život docela jinak. On ještě nosil široké kalhoty a vzadu rovný zástřih, kdežto mně každou chvíli vytýkali páskovství. Občas jsme se potkávali na chodbě nebo v čítárně. Ahoj – Ahoj! – Tak jak je? – Jakž takž! – A jdeme zase každý po svém. Tak to trvalo dost dlouho.“

Na pódiu se najednou rozezněla hudba a objevila se zpěvačka. Zamávala na kohosi rukou. Návštěvníci zatleskali.

„Oblíbená hvězda,“ vysvětlil Rožděstvenskij a zádíval se na prázdnou láhvičku. „Mám pocit, že by to chtělo zopakovat.“

Mazin nic nenamítal.

„Že je to všecko směšné?“ zeptal se Rožděstvenskij a hledal přitom očima servírku.

„To, co vyprávíte?“

„Ne, že to vyprávím já,“ zpřesnil Rožděstvenskij s důrazem na slově já. „Už ten fakt sám. Z ničeho nic si začnu vylévat srdce. Kdyby nás slyšeli lidi, co mě znají, padali by do mdlob. Já totiž nesnáším tu otevřenou slovanskou duši, všecku tu dostojevštinu. Považuju se za naprosto moderního člověka. Míň emocí, víc činů. Prázdného žvanění už je u nás stejně dost. Věcný člověk má být zdrženlivý. A najednou se ukazuje, že člověk stejně není Angličan.“

Konečně našel servírku:

„Naděnko, kdyby tě to neobtěžovalo.“

A znovu se otočil k Mazinovi:

„Je to zkrátka směšné, ale příroda si nedá poroučet. Přes všechny nánosy civilizace se najednou klube cosi nezdolného, prvobytného, zděděného po předcích.“

„A jaké máte předky?“

„Ti jsou v šerém dávnověku. Ale pozor, žádní aristokrati. Děda byl vesnickým knězem. A jeho děda nejspíš oral půdu, jako Bazarovův dědeček. Vlastně teď po revoluci máme všichni stejné předky. Modrá šlechtická krev dojí krávy v Argentině, jak tvrdil básník, a my všichni už jsme potomky prostého lidu, převážně ze středního pásma. Tam se také zformovaly naše ge« ny. Pod carem báťuškou, pod bárinem a ještě předtím pod Tatařínem. Dusili jsme se. A tu se objevila potřeba ulevit své duši rozhovorem s někým neznámým. Známý se vám totiž vysměje a stejně nebude věřit. Jelikož stojí příliš blízko, jeví se mu všechno docela jinak. Chápete, co chci říct?“

Mazin se snažil pochopit a najít smysl celého tohoto rozhovoru. Neočekávaného, třebaže dvě hodiny čekal v dešti, aby se mohl s Rožděstvenským „náhodou“ potkat. Ale všechno dopadlo jinak, on už nemusí „chytat“ tohoto člověka, musí jenom poslouchat – a tak se také dozví víc, než předpokládal, i když se možná dozví něco jiného, než očekával.

„Ano, chápu.“

Ale Rožděstvenskij mu zase nevěřil a zasmál se:

„Vsadím se, že ne. Ale jste jedinečný společník. Pro ruského člověka nenahraditelný. My si přece normálně rádi skáčeme do řeči! Vám se zdá, že všechno znáte, ale ve skutečnosti neznáte nic. Protože optický vjem a podstata věcí – to jsou dvě úplně odlišné záležitosti, i když se někdy navzájem podobají. A pak je Ještě štěstí, že já jsem pro vás cizí člověk. Vám ani nepřijde k smíchu, že si tu krajský přeborník vylévá duši jako opilý inteligent devatenáctého století pranýřovaný v dílech klasiků.“

Přinesli koňak a výborné voňavé bifteky.

„Taková nóbl večeře a Já se chovám, jako bych pil domácí kořalku a přikusoval kyselou okurku. Povězte mi, nejsem úplně opilý, co?“

Podíval se Mazinovi do očí a vyšetřovatel v nich ani teď nezahlédl žádné stopy opojení. Že by jenom tak chytračil? Chytračí on a ne já?

„Nejste opilý.“

„Ano, to je pravda. Alespoň se nechystám rozbíjet nádobí. To by bylo vulgární. Ale neřekl jsem vám to hlavní.“

„Poslouchám.“

„Vy Ještě doufáte, že něco vyzvíte?“

Mazin pokrčil rameny.

„Promiňte. To byla samozřejmě pitomá otázka.“

Rožděstvenskij znovu nalil koňak do skleniček.

„To je tím, že chci přejít k nesnadnému úseku téhle historie. Tak nějak vážněji jsme se sešli u Inny. Když on se vrátil z vesnice, já jsem dělal aspiranturu. Inna už pracovala v muzeu. Když se starý Krotov roznemohl a bylo jasné, že ho nikdo nezachrání, opustila fakultu a přijela, aby se o něho mohla starat. Marodil asi rok. Pak zemřel. Inna se vrátila do Leningradu. A natrvalo přijela zpátky až po dostudování…

Vcelku je Inna úplně jiná než ostatní. Pochopte mě správně. Já ji neidealizuju. Když říkám jiná, to ne« znamená lepší. Prostě – je svérázná. Jak bych vám to nejlíp vysvětlil? Někdy vypadá velmi slabá. A skutečně jí bývá sakramentsky těžko. Nejspíš proto, že se neumí přizpůsobovat životu, okolnostem. Nemám na mysli onu vulgární přizpůsobivost, ale nezbytnou schopnost živého organismu účelně reagovat na okolní prostředí. Člověk je přece právě takový biologický organismus jako kočky, které si Anton tolik oblíbil. Naše prostředí je ovšem komplikovanější. Nicméně máme komplexy konkrétních a v podstatě jednotných návyků, všeobecně uznávaných pojmů, chcete-li… Ale u nás se biologické otázky prolínají se sociálními, potřeby přírody s veřejným míněním, obecnými názory a chováním.

No a u Inny je to docela jinak. Ona si mnohokrát škodí, ale ne proto, že by se zmýlila, ale protože jinak nemůže. Mám dojem, že ani nemůže volit nebo pochybovat. Prostě něco udělá a nikdy toho nelituje. I kdyby to pro ni bylo bolestné. Chybí jí i pocit životních zkušeností, pocit omylu… Nechala studií a přijela pečovat o otce, třebaže tady byla její teta, Darja Romanovna. Ale Inna usoudila, že tady musí být i ona osobně, a tak přijela. Dá se to samozřejmě chápat jako projev oddanosti, jako snaha zachránit otce, ale když jí můj táta navrhl dát Konstantina Romanoviče na kliniku k jednomu slavnému odborníkovi, odmítla. Jedině proto, že mého otce jednou provždy vyškrtla z řady osob, které uznává. To bylo nespravedlivé. Můj otec Krotova nikdy nezradil, nikdy o něm nepronesl jediné špatné slovo. Ale nezáleží přece na tom, jestli se jí chování mého otce líbilo nebo ne… Měla myslet na svého otce. Na klinice mu mohli pomoci.“

„Jste si tím jist?“

„Řekl jsem – mohli. Udělat se mělo všechno.“

„Dejme tomu.“

„Po téhle události jsem u ní dlouho nebyl. Až do profesorovy smrti. Pak Inna odjela… Nenapijeme se, co?“ Nahlédl do prázdné skleničky a najednou s přemáháním řekl: „Měl jsem ji rád… A nikam to nevedlo.“

Mazin se díval mimo Rožděstvenského na pódium, kde zpěvačka svírala v rukou mikrofon. Měla ošklivé ruce s naběhlými žilami.

Proč radši nevystupuje v rukavicích?

„A snad by to bylo někam vedlo, nebýt Antona. I když to všecko není tak jednoznačné. Nepřebral mi ji. Ostatně i já jsem pochopil, že jsem ji miloval, až když bylo pozdě. Byl jsem zvyklý na úspěchy. Všechno mi šlo snadno. I Inna to věděla. I o ženách věděla. Sám jsem se tím chlubil, když jsme byli jen kamarádi. Býval jsem u ní skoro každý den. A pak jsem se začal bát.“

Rožděstvenskij se ještě trochu napil, ale do bifteku se pořád nepouštěl.

„Víš, on je u mne Anton, přivítala mě jednou, když jsem k ní zašel. Zkažený večer! pomyslel jsem si v tu chvíli – a moc jsem se zmýlil. Zkaženo bylo mnohem víc. A přitom právě ten večer proběhl hladce, mnohem líp, než jsem čekal.

On už v té době vypadal slušněji, nenosil už širokánské kalhoty, přestože přišel z vesnice.“

„Anton se chystá na aspiranturu,“ oznámila mi Inna.

„To je správné,“ odpověděl jsem zdvořile. „A co zdravý venkovský život?“

Odjel přece na vesnici dobrovolně.

„S tím je konec.“

„Naprosté zklamání?“

„Není účelné vkládat rozumové schopnosti do ztrápené věci.“

Vždycky býval kategorický, to se mu nedalo upřít.

„A co tomu říká rodina?“

„S ženou jsem se rozešel.“

„Ohó, mosty jsou spáleny?“

„Dokonce i vory.“

Vzpomínám si, že jsem přihlouple zavtipkoval: „Báječné! To je celá naše povaha. Na stará kolena začínat nový život. To známe z románů.“

„Nejsem starý!“

„Každý žije svůj život tak, jak sám chce,“ poznamenala Inna.

„Takže už to máme filosoficky podloženo. Nezbývá než se na to napít. Vzal jsem náhodou lahvičku.“

A začali jsme pít. Anton se dostal do ráže a hodně mluvil, ale ani ne tak o sobě, jako o genetice, o nových perspektivách, o škodách, které byly napáchány, zkrátka o všem, co už jsme tisíckrát přemleli – a tím budil dost provincionální dojem. A nejen na mne, i na Innu. Viděl jsem, že ho poslouchá bez zvláštního zájmu. Ale pak se dostal na problémy zemědělské a pověděl nám mnoho zajímavého. Nadával na nehospodárnost, mluvil o nedozírných možnostech. Inna ho najednou docela nečekaně přerušila.

„Víte, chlapci, když jsem jela z Leningradu, probudila jsem se ráno ve vagónu a vidím, jak vychází obrovské červené slunce. A napadlo mě, jak snadno bych spočítala, kolikrát jsem viděla východ slunce. Zato západů jsem viděla hodně. Ale při západu slunce je vždycky tolik neklidu a smutku…“

„Toho jsem si nevšiml,“ plácl Anton, „i když jsem jich viděl hezkou řádku.“

Rožděstvenskij si přece jen uřízl kousek bifteku. Mazin také ochutnal vychladlé maso. Ale třebaže už dost vypil, na jídlo neměl ani pomyšlení.

Blondýnka na pódiu zpívala:

Nebude smrt, Jen hudba bude znít…

„Dostat se na aspiranturu mu pomohl můj otec. Nevím, jestli v Antonovi skutečně objevil nadaného vědce, jak rád opakoval, ale začal ho podporovat velmi energicky. Spíš to způsobil komplex viny vůči Krotovovi. – Toho chlapce si Konstantin vážil! – Ačkoli on si ho vůbec nevážil a ani nemohl – prostě se s klukem babral. Ale lidi už jsou takoví: co si vymyslí, stává se faktem. Pravdou bylo v téhle historii jen to, že Anton všude hájil Krotovovy myšlenky a pracoval na stejných problémech.

A často chodil k Inně. Stále častěji. Viděl jsem, kam to směřuje, ale nemohl jsem na tom nic změnit. Mne život nenaučil bojovat. Vždycky jsem dosáhl toho, oč jsem usiloval, lépe řečeno ne usiloval, ale co jsem jednoduše chtěl. Chtěl jsem – a všecko se dařilo. A tady se to nedařilo a já byl naprosto bezmocný… Nakonec jsem pochopil, že je všechno ztraceno. A tu se Anton rozhodl, že si se mnou pohovoří. Teď už nic neriskoval.

Jednou jsme se u Inny dost dlouho zdrželi. Vypadalo to, jako bychom chtěli jeden druhého trumfnout – kdo zůstane sedět déle. Cítil jsem se mizerně, protože jsem moc dobře věděl, kdo z nás je tu zbytečný. A vůbec je směšné, když si dospělí lidé takhle hrají.

Konečně Anton vstal a jeho slova mě potěšila:

„Ty ještě neodcházíš, Igore?“

„Odcházím, ovšem, jdeme,“ začal jsem se chvatně sbírat a sám sobě jsem předstíral, že to je z mé strany džentlmenství, ačkoli to byla ve skutečnosti kapitulace.

Inna nás doprovodila ke schodům a my jsme šli. Sli jsme pěšky a spolu, třebaže jsme si mohli na něco sednout a stejně jsme jeli každý na jinou stranu. Ale aniž Jsme se o tom domluvili, kráčeli jsme spolu. Přesněji řečeno, já Jsem si šel za ním pro ten knokaut, ke kterému už si mě připravil.

Šli jsme, šli jsme a dlouho jsme mlčeli. Zřejmě ani pro něho nebyl takový rozhovor snadný.

„Igore, musíme si promluvit,“ začal konečně.

„Jako dva muži?“ Pokusil jsem se o zbytečný, pitomě ironický tón.

Ale on ho okamžitě přetrhl. Odpověděl přísně:

„Jako dva muži.“

„Tak mluv.“

Po chvilce začal:

„Igore, nevím a ani nechci vědět, co bylo mezi tebou a Innou, ale my se máme rádi. A je to opravdové.“

Čili všechno, co jsem prožíval já, nemohlo být opravdové! Ale já jsem se neurazil. Pocítil jsem úlevu jako malý kluk, když dojde ke zjištění, že úlohu z algebry za nic na světě nevypočítá. A řekl jsem: „Gratuluju. Mezi námi nebylo nic.“

Zaradoval se. Ať je to jak chce, pro nás muže ja vždycky nepříjemné vědět, že jsme měli předchůdce. Honem jsem ho uklidňoval nějakými falešnými slovy. Bylo to odporné – jako bych se Inny vzdával, jako bych ji zrazoval.

A marně jsem si potom namlouval, že jsem se zachoval správně, protože oni dva už se stejně milují, že sportovec má přijmout porážku od silnějšího bez zloby a závisti – láska přece není sport, nedá se řešit logikou a rozumem, zvlášť jestli rozum ospravedlňuje slabost.

Instinkty se bohudík ještě nepřežily. Někdy velice zdařile rozmotávají to, co rozum zašmodrchá. Rozum je přece náš úskočný sluha, umí se podřizovat, ale přitom klame a podvádí. Zato instinkt se oklamat nedá, příroda se nesmíří s nějakou sylogistickou chytačkou. Ale to všechno je teorie. Já jsem vyklidil pole bez boje.

„Ty ji máš rád?“ zeptal se svým neomaleným vesnickým způsobem.

„Byli jsme příliš dlouho přáteli,“ odpověděl jsem mu ubohou polopravdou.

„Ale nezlobíš se na mě, kamaráde?“

Aspoň teď jsem měl něco říct, ale vždyť jsem mu tahle slova sám dovolil, uvolnil jsem jim cestu. A tak mi nezbývalo nic než bezpodmínečná kapitulace.

„Ale jdi! Proč bych se zlobil?“

„Tak to jsem moc rád! To je dobře,“ spustil oživeně. „Rozumíš, já jsem se bál. Vždycky jsme přece byli přátelé. (Ačkoli, nebudeme-li počítat pozapomenutá dětská léta, nikdy jsme přáteli nebyli.) Potřebuju takové lidi, jako jsi ty a ona. (Tak tohle byla pravda.] A dovedeš si představit, jak pitomé by bylo, kdybychom my dva… No, však to jistě chápeš.“

Jediné, co jsem dokázal, bylo odmítnout se s ním napít na oslavu této události. Zato Anton mi stihl vylíčit, jaká je Inna skvělá. Už ji nazýval Inka a to mi šlo obzvlášť na nervy.

„Ty tomu nebudeš věřit, o takové ženě jsem vždycky snil. Prosím tě, co já jsem? Ohyzda. Plebejec. Půl života na vsi v chalupě pokryté došky. A předtím? V brlohu pod schodištěm. Vrchol přepychu – kolej s kovovou palandou, měděným čajníkem a nezbytnou broušenou skleničkou za devadesát kopějek ve staré měně. Ale já to nemyslím po stránce materiální, rozumíš? Co peníze? Ty se dají vydělat. O tom jsem přesvědčen. Dneska se dají vydělat i na vesnici. Myslim to jinak. Jde o prostředí, o lidi, o takového chápajícího člověka, na kterého by tíživě nedoléhala ta chalupa z vepřovic, schodiště, matka posluhovačka. To všechno se v tobě hromadí, ponižuje tě, stáváš se malicherný, bazíruješ na bezvýznamných drobnostech. Obyčejná záchodová mísa s čistou vodou ti začíná připadat jako zázrak. Dostat se v takové situaci na dno – to je jedna dvě. Začínáš pitomě uvažovat, k čemu vlastně potřebuješ disertaci. Jestli k tomu, abys měl otevřené dveře k vědě, nebo k tomu, aby sis otevřel dveře do samostatného bytu s tou prachmizernou klozetovou mísou. Já se potřebuju vytrhnout z toho svého plebejského bahna. Cítím v sobě dost sil. Ale potřebuju pomoc, rozumíš?“

„Mluvil hodně a zmateně. Chtěl, abych ho pochopil. Zmiňoval se dokonce o Irině.“

„O kom?“ zeptal se Mazin.

„O své ženě. Říkal o ní: rozuměj, holka je to hodná. I náš syn je hezký, takový cvalík. Ale svazujou mi ruce. Irina nemá ctižádost. Je spokojená vším, co udělá. Kamkoli si sedne, tam se jí líbí a začne se zahrabávat na věčné časy. Pustila se do školního, sadu, jako by to byla nějaká slavná botanická zahrada. A mají tam dohromady nějakých deset jabloní a mezi nimi kukuřici. A Irina odtud nevyleze ve dne v noci. A co je hlavní, je spokojená. Říká, že budou mít pěknou kukuřici. Člověk přece musí chtít kupředu, mít nějakou ctižádost.ů „Inna taky nemá ctižádost,“ řekl jsem mu poctivě.

„Jak v čem.“

„Smířila se s tím, že z ní není malířka.“

„Aha… tak tohle myslíš? Já mluvím o něčem jiném. O sobě. Bojím se, že mě všechna tahle přízemnost vtáhne a pohltí. Potřebuju člověka, který by byl naladěn na docela jinou vlnu, který by žil v jiné atmosféře. Pak dokážu něčeho dosáhnout.“

„A co si myslí ona?“ neovládl jsem se.

„Potřebuje mé. Věří, že to někam dotáhnu, že vyniknu, rozumíš? To přece bude i její vítězství. Ztratil jsem už hodně času, ale chci teď udělat skok, nejsem horší než ostatní… Mám ledacos v hlavě. A čas pracuje pro mě. Genetika teď poletí.“

Možná že má pravdu, říkal jsem si tenkrát, možná že Inna potřebuje právě takového člověka, houževnatého, který ještě nenašel své místo. Možná že ona skutečně vytvoří takovou atmosféru, o níž Anton sní. A on dosáhne svého… Nejspíš typ vědce, který žije jen pro vědu a nemyslí na úspěch, v současné době vymizel. Pokud vůbec někdy existoval. Jsme racionalističtější, i sama věda je organizovanější, utříděnější. To už není věž ze slonové kosti, ale systém, a člověk musí znát své místo v tomto systému „A vy svoje místo znáte?“ zeptal se Mazin.

Rožděstvenskij se ušklíbl:

„Jakpak ne! Jsem součástí jednoho z druhořadých systémů.“

„A Tichomirov?“

„Ten své místo neznal. Ale chtěl být přímo u kormidla.“

Ze zápisníku Antona Tichomirova:

„Někdy se mi zdá, že Igor R. a já jsme pokusnými živočichy při jednom z četných experimentů přírody. Jsou nám stanoveny cíle, ale vytvořeny zcela rozdílné podmínky existence. Kdo zvítězí? On, kterému vždycky v životě svítila zelená, nebo já, který zdolával jednu závoru za druhou? První stadium experimentu trvalo třicet let. Výsledky se dají znázornit graficky. U něho je to přímka, pravidelně a nepřetržitě stoupající. Kdybych já zanesl své výsledky na týž graf, byla by to křivka začínající ve stejném bodě jako jeho přímka, moje čára by prudce klesala, ale pak by se v ostrém úhlu zvedla vzhůru a dalo by se předpokládat, že přímku protne a dosáhne ještě vyšších hodnot.

A přesto jsem jen stěží pohyboval jazykem, když jsme mluvili o Inně. I. se sice projevil jako chlap, pravý sportovec. Kdybych já měl jeho důslednost a kulturnost (systematickou, nasátou už s mateřským mlékem, a ne pochytanou po kousíčkách jako to mám já), dokázal bych hory přenášet. Jsem ten zkušený, který vydá za dva nezkušené. Jenže jsem nepřivykl úspěchům. Byl jsem při té rozmluvě asi hrozně směšný. Otevřel jsem své srdce. Ale jinak to nešlo. I. je lépe vychovaný, má širší rozhled, ale já jsem silnější. Proto jsem se donutil uvěřit, že mezi ním a Innou nic nebylo. Dokonce, i kdyby bylo, nezáleží na tom, dokud cítím svou převahu.“

„A to je snad chyba?“

„Samo o sobě pochopitelně ne. Pokud je to skutečně pravé místo toho člověka. Ale o tom později. Teď bych… O čem jsem to mluvil? Ano, přesvědčil jsem sám sebe, že bude lepší, abych odešel. A taky jsem přesvědčil sám sebe, že to dělám málem dobrovolně. Dokonce jsem mu nabídl svůj byt. Ale k tomu došlo až později. Nejdřív nebylo nic. Prostě jsem za Innou chodil méně často. Ano, méně často, ne že bych byl přestal docela. Demonstrativní zmizení jsem považoval za nevychovanost. A tak jsme klamali každý sám sebe a trošinku jsme se klamali 1 navzájem.

Nejdřív mi ta nepřirozená situace byla poněkud na obtíž, jim dvěma bezesporu taky, ale pak jsme si všichni zvykli. Navenek jsme zůstali dobrými přáteli. Uplynuly asi tři roky. Předpokládal jsem, že se vezmou, ale nikdo o to ani slovem nezavadil. Anton bydlel jako dosud v koleji. Mělo se za to, že to jsou pouze známí. Někdy se to začínalo zdát i mně. Ale pravda zůstávala pravdou. Třebaže byla složitější, než jsem si ji představoval. Něco mezi nimi neklapalo. Ale chci být spravedlivý a myslím, že Anton mluvil upřímně, když říkal, že Innu miluje a že ji potřebuje. A nevzali se hned asi ne proto, že by on byl nechtěl, ale něco jim v tom zabránilo – a pak už k tomu vůbec nedošlo. Darebáci nebývají vždycky vypočítaví, velmi často jednají živelně. Dávají se nést větrem.“

„A Světlanu přinesl vítr?“

„Kdyby byl nepřinesl ji, našla by se jiná.“

„Mimochodem, co si o ní myslíte?“

„Těžko říct. Vždyť jste ji viděl. Poprsí na úrovni světových parametrů. Ještě pověsit cedulku: Made in USSR, a můžou ji vystavovat na mezinárodním fóru. Ale uvnitř… Vlastně, já nevím. Četl jste bibli?“

Mazin přikývl.

„Vidíte, já ne. Tam prý Ježíš řekl někomu… nebo o někom, kdo zhřešil: Odpusť jim, Pane, neboť nevěděli, co činí.“

„A Světlana taky nevěděla?“

„Myslím, že ne. Na holku se usmálo štěstí – ženich s velkou budoucností. To je všecko. Aktivní silou tu byl Anton. Viděl v té dívčině s vypoulenýma očima další fázi svého vzestupu. Rozhodl se dovršit úspěch zákonným sňatkem s obšťastněnou nevinností. Ona se ovšem tahala s nějakým letcem od tryskáčů.“

„Sakra, vy jste ho musel mít plné zuby!“

„Měl jsem na to právo.“ A když viděl, že na to chce Mazin něco namítnout, zarazil ho gestem. „Ne, to není žárlivost! Prostě jsem měl smůlu.“

„Co tím myslíte?“

„Jde o Innu.“

„Vy mu nemůžete odpustit, že ji nechal?“

„On Ji okradl!“

Tak vida, kam až dospěl tenhle rozhovor. Mazin cítil, jak je stále střízlivější.

„Samosebou nemluvím o penězích. Ani o krádeži v morálním smyslu.“

Mazin čekal.

„Ukradl práci jejího otce.“

Rožděstvenskij si nalil sodovku.

„Doslova. Mám na mysli Krotovovu neuveřejněnou práci.“

Z koňaku už v hlavě nezůstalo skoro nic.

„To vám řekla Inna Konstantinovna?“

„Ne. Našel jsem ve svém bytě sešit s Krotovovými zápisky. Je to základ Antonovy disertace. Bez nich by byl nenapsal ani kandidátskou, natož doktorskou.“

Mazin sáhl po odlívce s koňakem. Rožděstvenskij se zasmál:

„Porazilo vás to? Vidíte, a Já zrovna teď mám chuť na sodovku. Ale proč to ti naši chlapi kopou tak mizerně?“

„O tom už jsme mluvili. Chybí jim vůle.“

Hluk hlasů se vznášel v tabákovém kouři nad stolky, mísil se s džezem, který kňoural cosi děsně ufňukaného. Ale hluk Mazinovi nevadil. Zdálo se mu, že jsou přikryti zvukotěsným poklopem.

„O Tichomirovovi by se dalo dlouho povídat.“

„Ale to přece bylo riskantní. Mohla se zhroutit celá jeho kariéra.“

„Kdo ho mohl usvědčit?“

„Inna Konstantinovna.“

„Ta by byla poslední. Je kunsthistorička a v genetice se nevyzná.“

„Ale jiní se v ní vyznají.“

„Ti o ničem nevěděli. A vzhledem k tomu, že ten sešitek měl Anton u sebe i po rozchodu s Innou, nikdy by se byli nic nedověděli.“

„Vy myslíte, že ten sešitek prostě vstrčil do kapsy a odešel?“

„Nevím.“

„Vy jste o tom s Innou Konstantinovnou nemluvil?“

„Ne.“

„Ani s někým jiným?“

„Vy jste první.“

„Proč?“

„Proč s vámi ano – nebo proč s jiným ne?“

Mazin nestačil odpovědět.

„Proč to říkám vám, to už jsem se snažil vysvětlit. A právě proto nikomu jinému. Vám proto ano, že to musím někomu říct. To je ta dostojevština a karamazovština. A nikomu jinému, protože… k čemu? Nač?“

Rožděstvenskij si rozepjal knoflík vlněné košile.

„Proč rušit jejich smutek skřípěním zubů? Všichni teď truchlí – mám jim kazit potěšení? Kdo by dneska stál o nechutná odhalení?“

„Já mluvím vážně, Igore Anatoljeviči!“

„Vážně? Aha! Ovšem, Inna. Mluvíte o ní.“

„O ní taky.“

„Je mi jí líto. Ona je příliš svérázná. Tu by to neutěšilo. Naopak – urazilo.“

„A navíc Jste sportovec.“

„Jak to myslíte?“

„Toho, kdo Je na lopatkách, nebijeme, tím spíš…“

„Ano. Jsem Jako to naše mužstvo, chybí ml vůle. Mimochodem, tu šanci v poslední minutě, aspoň tu mohli proměnit.“

„Klouzalo to.“

„A byl těžký míč.“

„A co Krotovův vědecký odkaz? Myslel jste na to? To už přece není vaše osobní záležitost.“

„Odkaz? Ten se stal majetkem celé vědy. Disertace přece zůstala. A to je to hlavní. Rozdělíme se o slávu.“

„Se zlodějem.“

„Snad nejste moralista?“

„Vás to překvapuje?“

„Ano. Nemůže být moralistou ten, pro něhož Je ochrana morálky povoláními“

„O tom si povíme Jindy. Ale jste si jist, že Inna Konstantinovna o ničem nevěděla?“

„Ano. Pro ni byl otec skoro bůh. Toho by nedokázala prodat.“

„Jsou tedy možné dvě varianty. Za prvé: Tichomirov se seznamuje s Krotovovými zápisky v domě Inny Konstantinovny a pak prostě sešity ukradne.“

„Jeden. Ten nejdůležitější. Ono jich totiž bylo několik.“

„Dobře. Tak tedy jeden. To nám celou záležitost technicky zjednodušuje. A druhá varianta: Bere si sešit zcela legálně, se svolením Inny Konstantinovny, a jenom ho nevrátí. Řekne třeba, že tam není nic zajímavého. Ona si to přece nemohla ověřit. Co říkáte těm variantám?“

„Jedna z nich asi bude správná. Ale jak vidím, přecházíte z oblasti morální do oblasti kriminalistické. To je podmíněný reflex? Upozornil jsem vás, že všecko, co říkám, nemá s Antonovou smrtí nic společného.“

„To se neví! Řekněte mi, Igore Anatoljeviči, nemohl se vám ten sešit dostat do ruky před Tichomirovovou smrtí?“

„Nerozumím.“

„Našel jste sešit po jeho smrti?“

„To už jsem řekl.“

„Ovšem. Ale dovolte mi ještě jednu otázku.“

„Prosím.“

„Co byste byl udělal, jenom teoreticky si představte nemožnou věc – kdyby se vám byl ten sešit dostal do ruky přece jen před smrtí Antona Tichomirova?“

„Jste opravdu na dovolené?“

„Opravdu.“

„Nevím, co bych byl udělal. Ale rozhodně bych s ním po obhajobě nebyl šel do restaurace.“

„Ano, to můžeme pokládat za psychologické alibi.“

„Já už potřebuju nějaké alibi?“

„Vzpomínáte si, že já jsem se vás na alibi neptal, když jste mi dokazoval, že jste tu noc, co Tichomirov zemřel, byl v restauraci. Nemáte těch alibi trochu moc?“

„Ještě nevím, jak s nimi naložím a které z nich se mi bude hodit. Ale jak se mi zdá, vy nejste na dovolené.“

„Jsem. A případ je uzavřen.“

„Ovšem, vy jste odhodlán ho znovu otevřít, najdou-li se k tomu podklady.“

„To je povinnost vyplývající ze zákona. Ale dokud mluvíme neoficiálně, chtěl bych vám položit ještě jednu otázku.“

„Jako rubrika v novinách: Vy se ptáte, my odpovídáme.“

Chlapec začíná být podrážděný.

„Co Jste si myslel, když jste ujistil, co Tichomirov provedl?“

„Tohle už mi připomíná interview s filmovou herečkou nebo slavným horníkem. ‚Co jste si myslel? Jaké jste měl pocity?‘“

„Ale nicméně!“

„Víte, tenhle obrat v našem rozhovoru ze mne vyfoukl společně se stopami alkoholu i všechnu dostojevštinu. Já nejsem Mítěnka Karamazov. Už zase se cítím moderním, uzavřeným člověkem. A v tom duchu vám taky odpovím: jeho čin se mi nelíbil.“

„Jinak nic?“

„Možná o trochu víc.“

„O kolik?“

„O tolik, že bych mu dokázal říct pár slov.“

„A dát přes hubu?“

„Možná.“

„Myslíte vyhodit z okna?“

„Ano! Vyhodit z okna taky?“

V restauraci bylo najednou úplně ticho, i orchestr umlkl. Mazin se díval Rožděstvenskému přes rameno na pódium a viděl, jak nezvučné nadouvá tváře saxofonista, a bubeníkovy paličky jako by dopadaly do měkkých polštářků. Proč ta blondýnka otvírá ústa? pomyslel si Mazin a vrátil se pohledem k Rožděstvenskému. Pohledem veselým, povzbudivým. Tak co, chlapče, co mi povíš?

„Zklamal jste mne, pane vyšetřovateli.“

„Jednám netaktně?“

„Primitivně.“

„Ba ne,“ zavrtěl Mazin hlavou a pocítil najednou nával opojení. „Všecko dělám správně. Proč mi nechcete odpovědět na mou otázku?“

„Pokládám ji za netaktní.“

„Omyl, pane Karamazove. Vy neodpovídáte z docela jiného důvodu.“

„Nejsem Karamazov.“

„Tak snad Raskolnikov?“

„Jmenuju se Rožděstvenskij.“

Mazin se rozesmál:

„Neříkejte! A co když si ten důvod domyslím sám.“

„Zkuste to, Porfiriji Petroviči.“

„Neurazíte se?“

„Nevím.“

„Tak dobrá. Na dovolené si člověk může dovolit víc než normálně. Vy na mou otázku nechcete odpovědět ne proto, že byste ji považoval za nebezpečnou, ale proto, že vás přivedla do trapné situace. Prohlásit, že byste ho nevyhodil – to je vám nepříjemné, jste přece chlap! A říct: Ano, mohl jsem ho vyhodit, zasluhoval to! – to taky nemůžete, protože máte jisté vychování a nerad lžete. Vždyť vy byste Tichomirova z okna nevyhodil, Igore Anatoljeviči! Co?“

„Snad nejste pro svévolné trestání viníků?“

„Na to nemám právo. Jen si upřesňuju fakta.“

„To nejsou fakta, ale předpoklady. Co bych byl býval mohl udělat, kdybych byl býval… Dobrá, když vás to zajímá… Já bych ho opravdu nezabíjel. Vychovali mě trochu jinak, jak jste ráčil prozíravě vypozorovat.“

„Díky za poklonu. Ale co jste ksakru dělal u Tichomirova v noci po té jeho obhajobě? Proč jste se tam rozjel?“

„Kdy?“

„Přesně v té době, kdy jste podle prvního svého alibi seděl tady a podle druhého jste ještě neměl tušení o ukradených zápiscích.“

„Teda víte.“

„Vím.“

„Co víte?“

„Že jste tam byl.“

„To není pravda!“

„Je to pravda, Igore Anatoljeviči, je,“ řekl Mazin tiše.

„Odkud to víte?“ zeptal se Rožděstvenskij taky tlumeně.

„Asi ve dvanáct v noci viděli váš automobil poblíž domu, a přitom ne na stanovišti, ale u zastávky auto3 busu, stranou.“

Je to zvláštní, ale Mazinovi se zdálo, že se Rožděstvenskij zaradoval.

„Ale mne neviděl nikdo!“

Mazin po chvilce odmlčení:

„To ne.“

„A taky nemohl vidět, protože jsem byl tady.“

„To nám drobátko nesouhlasí, máte pravdu. Ale když člověk jede autem, může snadno zařídit, že se některé časové údaje zdánlivě kryjí. Stačí patnáct minut – a jste tam, dalších patnáct minut – a jste zase zpátky.“

„Vtipné. Pokud ovšem jste si to s tím autem nevymyslel.“

„Ne, nevymyslel.“

„A kdo ho teda viděl?“

„Podnájemník vašeho domovníka Prokofjiče.“

„S ním se neznám.“

„To Je možné, ale on poznal čertíka.“

„A to je všechno?“„Je to charakteristický detail.“

„A tohle může být podle vás důkaz? Mne neviděl, číslo vozu nezná… Nezná, že ne?“

„Ne.“

„Tak prosím! Jedině čertík mu připadal povědomý. Poslyšte, já samozřejmě nejsem honěný v právních vědách, ale tohle mi připadá trochu slabé.“

„Dokonce velice,“ připustil Mazin. „Když navíc dodáme, že nebyl docela střízlivý, máte plné právo takového svědka odmítnout.“

„To si myslím.“

„Třebaže mluvil pravdu.“

Rožděstvenskij naléval zbytky koňaku. Ruka se mu poněkud zachvěla a Mazin zaslechl, jak cinklo hrdlo láhve o okraj skleničky. Rožděstvenskij se s přemáháním usmál:

„Vy jste opravdu zkušený vyšetřovatel. Nechtěl bych se k vám dostat na opravdovský výslech.“

Mazin se uklonil.

„Znovu děkuji za uznání. Jenomže já mluvím skoro vážně.“

„Uvěřil jste opilci?“

„Mimochodem, je to důstojník Sovětské armády.“

„Aha, čest uniformy! Otázka cti!“

„Neironizujte. Nejde jen o toho důstojníka. Já bych mu nemusel věřit. Ale naneštěstí pro vás si vozu všiml i hlídkující milicionář. Nebyla sice porušena žádná pravidla silničního provozu, ale auto stálo v noci opuštěné, a tak si hlídka pro Jistotu zapsala číslo.“

„Takových údajů od vlastních spolupracovníků si můžete sehnat haldy.“

„Nebudeme se hádat, Igore Anatoljeviči. Pojdte se radši napít na vaše alibi.“

„Vy jste ale zvláštní člověk… Jak se s oblibou vyjadřuje můj vážený rodič – jste velice originální.“

Rožděstvenskij pozvedl skleníčku, ale nenapil se. Postavil ji znovu na stůl.

„Pijte, pijte, nebuďte nervózní. Vždyť si jenom povídáme, vyměňujeme si názory. Řekl jste mi mnoho zajímavého. Tak jsem vám to nemohl zůstat dlužen.“

„Povězte mi m rovinu, z kolika procent myslíte vážně to, co říkáte?“„Proč jste nervózní? Máte přece alibi.“

„Ano, mám. A můžu vám říct se stoprocentní; vážností, že jsem Tichomirova nezabil, i když si ten hajzlík zasluhoval vyhodit z okna. Udělal to místo mne pánbůh.“

„A vy jste v té době sháněl po městě koňáček?“

„Přesně tak.“

„Tak říkajíc – dělba práce?“ ušklíbl se Mazin. „Tak vida, co dělá výchova! A to jste se opravdu nedokázal přemoci? Rozzuřit se a drobet ho postrčit? Nešlo to?“

Rožděstvenskij do sebe hodil koňak jedním hltem.

„Ta – ak. Teď už začínám chápat, co to znamená dostat se vám do rukou. Tohle je přece horší než lámání kolem, když se člověku navzdory prokazatelným faktům nevěří.“

„No, to snad ne. Usvědčují přece právě fakta. – Rozumějte, já bych vám rád uvěřil, ale to mi absolutně nic nepřinese.“

„Nerozumím.“

„Jeden problém by byl nahrazen jiným, nic víc. Jestliže jste opravdu běhal po restauracích, a je to dost pravděpodobné, protože váš přítel Admirál si pamatuje, jak jste byl promočený deštěm, což by se nestalo, kdybyste byl seděl v autě, v tom případě to znamená, že vašeho auta použil někdo jiný.“

Mazin zvedl skleničku a také vypil koňak do dna. Rožděstvenskij se koukal zachmuřeně:

„To je ale smolný den! Všecko najednou. Hnusné počasí, mizerný fotbal a ještě tahle debata s vámi.“

„No, trochu jsme to natáhli. Kdepak máme Naděnku?“

„Když dovolíte, pojedu domů vozem,“ řekl Rožděstvenskij. „Už dávno jsem se necítil tak střízlivý jako teď.“

„Hlavně ať vás nechytnou!“ popřál mu Mazin.

Rožděstvenskij se rýpal vidličkou v nakládané zelenině na talířku:

„Ale stejně, řekněte mi upřímně, vy opravdu myslíte, že to nebyla nešťastná náhoda?“

„A vy?“

„Já už jsem to řekl.“

Díval se na Mazina vyčkávavě, ale ten mlčel.

„Takže,“ protáhl Rožděstvenskij, „případ se znovu otevírá a já mám čekat předvolání?“

„Případ je uzavřen. Ale není vyloučeno, že mě na=» padne zajít k vám někdy na skleničku. Mám přece dovolenou. A s vámi se moc pěkně povídá.“

Zahlédl číšnici a vytáhl desetirublovou bankovku.

SVĚTLANA

Mazin stál na rohu úzké dlážděné ulice a díval se na číslo nejbližšího domu. Musel sejít ještě níž, skoro až k řece. V této části města byla stará zástavba, už z konce minulého století, a tehdy se sem stěhovali všelijací lidé, většinou chudí. V domech byly malé místnůstky, sklepy, suterény a mezaniny. Byly k nim přilepeny přístavky, kryté vchody, některé se mezi sebou spojovaly, narůstaly do výše a táhly se vzhůru za větvičkami pichlavých akátů. A třebaže se na perifériích objevily už výškové kolosy, tady si ulice udržely svůj někdejší malebný vzhled oblažující oko turisty, který miluje exotiku.

Mládež, která v těchto domech vyrůstala, si nacházela zaměstnání, zakládala rodiny a postupně se stěhovala do nových bytů na nových sídlištích. Tady zůstávali jen staří lidé zvyklí na své pokojíčky, vařiče v kuchyních a stinné dvorky, kde se dá za klidného letního večera posedět a poklábosit se sousedy, kteří tu prožili nejednu desítku let.

Mazin vykročil dál a spatřil dům, kde, jak předpokládal, bydlela teta Světlany Puškarenkové. A skutečně, na vratech visela kdysi modrá, dnes důkladně vybledlá cedule se jmény nájemníků. A na ní u čísla sedmnáct byla napsaná J. K. Puškarenková. Mazin vstoupil na čisťounký dvorek zalitý čerstvým, ještě neprošlapaným asfaltem, a zeptal se ženy, která právě nabírala do čajníku vodu z pumpy; „Kde je tady byt číslo sedmnáct?“

„Koho hledáte?“

„Jekatěrinu Kondraťjevnu Puškarenkovou.“

„Katěrinu Kondraťjevnu?“ protáhla žena, jako by se rozpomínala

„Tady bydlí, vedle nás!“ ozval se místo ní kdosi shora a Mazin spatřil na dřevěné pavlači další ženu, která si ho prohlížela s nezakrývanou venkovskou zvědavostí.

„Aha… Kondraťjevna!“ uvědomila si najednou sousedka s čajníkem. „Tamhle bydlí, tam vedle nich. To musíte tady po schodech.“

Mazin poděkoval a začal stoupat po rozvrzaných schodech na pavlač, která připomínala cosi jako podkroví táhnoucí se kolem celého dvora.

„Tady jsou její dveře, ty zelené.“

„Děkuji, už vidím.“

Na klepání se nikdo neozval a Mazin už si pomyslel, že není nikdo doma. Ale pro všechny případy zaklepal ještě jednou a teprve pak uslyšel, že se za dveřmi něco pohnulo, a zazněl nevrlý hlas: „Už jdu.“

Pak zaslechl šoupavé kroky a přímo za dveřmi znovu hlas:

„Kdo je?“

„Hledám Světlanu Puškarenkovou.“

„Vy jste z university?“

Mazin se rozhodl, že to nebude vyvracet.

„Není doma.“

„V tom případě bych si chtěl promluvit s vámi.“

„Se mnou?“ podivila se teta, nicméně však otevřela. Mazin prošel úzkou chodbičkou a najednou se dostal do poměrně velké a světlé místnosti, nedávno vymalované unyle růžovou barvou se zlatým vzorkem. Za okny ucpanými na zimu se protínaly černé, klikaté, bezlisté větve. Červené, nízko stažené stínidlo a kulatý stůl dělily pokoj na dvě poloviny. Mazin se rozhlédl a pochopil, že jedna patří domácí paní, ve druhé polovině se zařídila Světlana. Spatřil tam lehkou moderní válendu a kaktus na malé knihovničce. V tetině polovině byl nábytek bytelnější, tmavší, na posteli ležely vyšívané polštáře. Jekatěrina Kondraťjevna nebyla zrovna stará. Měla úzké bledé rty a řídké Šedivé vlasy spletené v týlu do malého pevného drdůlku. Přes ramena měla přehozený tmavý, doma pletený vlněný šátek, jehož cípy pevně držela v hubených žlutých prstech. Mazin čekal, že ho vybídne, aby si sedl, ale teta se dívala světlýma, ostražitýma očima a bez jediného mrknutí čekala, co jí nečekaný host poví. „Kde je Světlana?“

„Poslala jsem ji do krámu. Pro mlíko.“

„To znamená, že se brzo vrátí.“

„Měla by. Jestli si někam nezaskočila. A co jí chcete?“

„Já jsem od bezpečnosti, Jekatěrino Kondraťjevno,“ řekl Mazin, protože viděl, že nemá smysl tajit cíl své návštěvy.

„Od bezpečnosti? A není to nějakej omyl?“

„Myslím, že ne.“

„Co mohla Světlana provést? Že je to něco kvůli motocyklu?“

Teta se vyjadřovala nesmírně důstojně a bylo znát, že si na sobě dost zakládá. To si Mazin uvědomil jen tak mimochodem. Víc ho zaujala zmínka o motocyklu.

„Tak Světlana se dala na motorismus? To jsem nevěděl.“

„Pročpak jste za ní přišel?“

„Chtěl jsem si popovídat s vaší neteří o Antonu Tichomirovovi.“

„O Antonovi? Tak proto! Vzpomněli jste si na něho pozdě. Říká se, že to mohl dotáhnout na profesora. Je to pravda?“

„Je.“

Mazin už nečekal na vyzvání a sedl si na židli z ohýbaného dřeva. Jekatěrina Kondraťjevna se uvelebila na vysoké posteli.

„Tak se Světlaně nepovedlo zařídit si život. A vy jste jí ještě přišel jitřit ránu. Co vám holka může říct? Proč jí zbytečně cucháte nervy?“

„My vaši neteř z ničeho nepodezříváme.“

„Ještě to tak!“

Chtěla něco dodat, ale v chodbě se ozvaly kroky. Otevřely se dveře a vstoupila Světlana.

„Tak tady ji máte.“

Světlana trochu přimhouřila oči a Mazin pochopil, že je krátkozraká, ale nechce nosit brýle. Skutečně by se nevyjímaly dobře na jejím klidném, zdravém obličeji.

„Dobrý den, Igore Nikolajeviči. Jak Jste mě našel?“

„Vaši adresu mi dali v koleji.“

„Ano, bydlím teď u tety. Co potřebujete?“

„Chtěl bych si s vámi pohovořit. Ale obávám se, že budeme rušit Jekatěrinu Kondraťjevnu.“

„To nic, stejně už jsem na odchodu. Můžu posedět třeba u sousedky.“

Teta nečekala na souhlas, sklouzla z peřiny přímo do rozšlapaných domácích pantofli, přitáhla si šátek a zamířila ven. Světlana vytáhla z tašky chléb a láhev mléka.

„Sedněte si na válendu,“ vybídla Mazina. „Tam je to pohodlnější.“

„Děkují, jsem zvyklý na tvrdší.“

Světlana nenaléhala. Sama si sedla pohodlně, jako doma, s nohama pod sebe a okraj krátké sukně si popotáhla ke kolenům. Nad hlavou, mezi válendou a knihovničkou, visela na stěně fotografie Cybulského vystřižená z časopisu. Zbygniew pohlížel na Mazina přes své černé brýle.

„Poslouchám vás. Ten případ ještě pokračuje?“

„Bohužel. Vlastně de facto byl uzavřen, ale chtěl jsem si pár věcí ujasnit.“

„Jsou snad důvody předpokládat… něco jiného… než nešťastnou náhodu?“

„To Jsem neřekl,“ odpověděl Mazin vyhýbavě.

„Ale případ se přece obnovuje jen tehdy, Je-li podezření z trestného činu!“

„Ohó, vy jste ohromná! Není moc lidí, kteří by měli takové právnické vědomostí,“ vyhnul se Mazin přímé odpovědi žertem. „Pokud jste se však zajímala o tento problém, víte jistě také to, že na něj existuje celá řada hledisek.“

„Mluvím o zákonu.“

Mazin změnil tón:

„V tom případě vám připomenu, že podle zákona může být každý člověk uznán vinným jedině na základě rozhodnutí soudu, kdežto vyšetřování je prostě vyšetřováni a zdaleka ne vždy končí tím, že se případ předává k projednání soudu.“

Ustoupila.

„Mám tedy naději se obhájit?“

Napětí povolilo.

„Ano, budete-li se ovšem hájit šikovně.“

„Jsem připravena.“

„Ani nemusíte. Přišel jsem z jiného důvodu. Chci, abyste mi vyprávěla o Tichomirovovi. Jaký to byl člo« věk a vůbec, jak jste si ho představovala.“

Teď mu Světlana nepřipadala taková, jako při jejich prvním setkání. Nevzlykala, chovala se klidně, ale v jejím klidu bylo znát napětí. Byl to soustředěný klid. A aby svůj dojem rozptýlil nebo potvrdil, Mazin opakoval: „Jak jste ho znala…“

„Myslíte, že je to snadné? Ztratit blízkého člověka… Všichni mě utěšují, připomínají mi válku. Ale tenkrát umírala spousta lidí, kdežto teď jsem měla smůlu jen Já.“

Slova „měla smůlu“ nepronesla cynicky, ale s odstínem pokory vůči nevyhnutelnému osudu.

„O čem mám vyprávět?“

„O všem. Jak jste se seznámili… a tak dále. Co říkat nechcete, nemusíte samozřejmě.“

„Nevzpomínám si, jak jsme se seznámili. My jsme se vlastně neseznamovali. Anton vedl v naší studijní skupině praktika. No a nějak postupně si mne začal všímat.“

„Chodila Jste s někým v té době?“

„Nijak doopravdy, ale jako každá holka… Měla jsem chlapce. Chodívali jsme do stejné školy. Absolvoval letecké učiliště. Psali jsme si. Na stolku jsem měla stát jeho fotku. Když ke mně Anton přišel poprvé, – to na pokyn děkanátu kontroloval bytové podmínky studentů – zeptal se, kdo to je. Odpověděla jsem mu pitomě, jak se to vždycky říká, že je to bratranec. Ani nevím, proč jsem to řekla.“

„A víc se na vašeho letce neptal?“

„Ne. Proč taky? Oleg mu nemohl být nijak nebezpečný.“

„Rozešla jste se s ním už dávno?“

„Prostí jsem mu přestala psát.“

„A on?“

„No, znáte mužské… Jsou tak ješitní! Telefonoval mi, prosil, abych mu řekla pravdu. Jakou pravdu?

Neměla jsem ho ráda – a to byla celá pravda.“

„Ale on to bral mnohem citlivěji.“

„To nic. Oleg je ohromně sympatický chlapec a líbí se děvčatům. Ten na ocet nezůstane.“

„Dobře, předpokládejme, že se utěší.“

Světlana si upravila sukni na kolenou.

„I když jsem mu způsobila nepříjemnosti, draze jsem za to zaplatila.“

„Nelitujete, že jste se s ním rozešla?“

„Ne,“ odpověděla bez váhání. „Anton zahynul ne= očekávaně. U Olega bych to musela čekat každý den. Víte, co to je tryskáč?“

„Přibližně. Mimochodem jízda na motocyklu taky není zrovna nejbezpečnější. Mám známého na dopravním inspektorátu a ten tvrdí, že snad ani jeden motocyklista se nedožil smrti s nepochroumanými kostmi.“

„Ale já moc nejezdím. Nemám vlastní stroj.“

„A toužíte po motocyklu?“

„Chtěla bych mít moskviče.“

„Nebo volhu?“

„Moskvič je modernější.“

„Umíte řídit auto?“

„Ne. Ale ptal jste se na Antona.“

„Ovšem. Skáču vám do řeči. Co jste si o něm myslela hned na začátku?“

„Nevím. Hned od začátku jsem o tom neuvažovala. Ale pak jsem zjistila, že máme mnoho společného. Oba jsme se museli sami probíjet. Nikdo nám nepomáhal. Myslíte, že je lehké dostat se na universitu?“

„Je to těžké?“

„Hlásila jsem se na ni dvakrát. Mezitím jsem pracovala jako laborantka v botanické zahradě.“

„To je přece příjemné místo.“

„V létě. Ale umíte si to představit v zimě? Ruce vás zebou, za nehty máte pořád hlínu.“

„Ale vy jste snad z vesnice.“

„Rodiče vyučují fyziku a matematiku na okresní desetiletce.“

„A vám se tohle povolání nelíbí?“

„Uhodl jste… Anton taky neměl rád vesnici. Věděl, co je to za med. Ne jako píšou v novinách. Vy se divíte? Ale je to tak!“

„Nechal tam ženu,“ poznamenal Mazin. Na Její vyzývavý tón nereagoval.

„Uvažujete jako moje teta. Ta říká, že mě bůh potrestal za to, že jsem si našla ženatého.“

„Jeho bůh potrestal víc.“

„Nikdo nikoho netrestal! Antona nebylo proč trestat. Měl prostě smůlu. Vždycky cítil, že má smůlu.“

„Mluvil o tom?“

„Ano, často.“

„A o čem ještě jste spolu mluvívali?“

Pokrčila rameny:

„O všem. Chtěl to dotáhnout daleko. Ale potřeboval nějakého blízkého člověka.“

„A vy jste se takovým člověkem mohla stát?“

„Ano,“ řekla přesvědčeně. „Se mnou mu bylo dobře.“

„Povězte mi, jak se vytvářel váš vztah. Hned úspěšně? Nebo s obtížemi? Byly nějaké komplikace?“

„Jedinou komplikací byla Krotovová.“

„Jak to?“

„Cítil se jí zavázán. Jako by to šlo milovat někoho z vděčnosti!“

„Takhle vám to říkal?“

„Ne, to jsem říkala já jemu.“

„Myslíte, že jste mu rozuměla? S Tichomirovem to přece nebylo snadné. Už se dvěma ženami mu to ne* vyšlo.“

„On za to nemůže. Byl hodný, prostě měl smůlu,“ opakovala Světlana. „Potřeboval jinou ženu, než byty‘ ty dvě…“

Ze zápisníku Antona Tichomirova:

„Je zajímavé, jak rychle jsem zapomněl na Ir. Dokonce ani na syna skoro nemyslím. A přitom když jsme se brali, byl jsem přesvědčen, že to je na celý život, jistě, Ir. se ukázala být ode mě velice vzdálená, přízemní, ale mně osobně neudělala nic špatného. Nikdy jsem k ní necítil nenávist, ale přesto už pro mě neexistuje. Je to mrzuté. Mrzuté proto, že škrtnutím Ir. ze života jsem ztratil i onu část vlastního života, kterým jsme prošli společně.

Ale hlavní jsou myšlenky, které člověka napadají o lásce vůbec. Proč to, co se zdálo drahé, ztrácí absolutně veškerou cenu? Znamená to snad, že slavné činy nejrůznějších Romeů a Julií jsou jen nenormální odchylky? Přestává tedy působit mechanismus pokračování rodu a nefunguje rozum? Ovšem pokračování rodu v tom bezprostředním a nejvulgárnějším smyslu se dá zajistit i nezávisle na lásce. K čemu psychózy a iluze?

Jak vzdálení jsme pořád ještě od chápání nejsložitějších procesů probíhajících v člověku! Mluví se o nedozírných perspektivách genetiky, ale přitom za mého života asi sotva dokážeme víc než to, aby na svět ne* přicházeli debilové. K hlubším procesům, které způsobují, aby se zrodila osobnost a ne jenom odstranil platfus, se dostanou v nejlepším případě naši vnukové. A nám zůstává jako dosud místo vědy filosofie. Nikdo mi neřekne, jak budou vypadat vztahy mezi mnou a Innou za rok. Ostatně, i kdyby bylo možné se to dovědět, bál bych se nahlížet do budoucnosti. Když jsem tahal půlmetrákové pytle, abych vydělal na pomeranče pro těhotnou Ir., neuvěřil bych žádnému stroji, který by byl uhodl, jak se můj život v budoucnu opravdu vyvine. Dobře že ani dnes žádný takový stroj neexistuje. Ale na druhou stranu – máme se schovávat před fakty jako pštrosové? Lidé vylučují ze svého života jeden druhého ne proto, že se povahově neshodli. Proč se přetvařovat a svalovat vinu na někoho, koho jsme ještě nedávno milovali? A proč ji právě tak svalovat na sebe?“

„Potřeboval jinou ženu, než byly ty dvě.“

„A co o nich víte?“

„To, co mi říkal on. S manželkou studovali ve stejné skupině. Byla vedoucí a dostala za úkol starat se o Antona, protože byl považován za pasivního – nechodil na schůze, nesportoval. Ona byla aktivistka. Anton říkával: Zamilovala se do mě kvůli patronátu. Příliš horlivě plnila komsomolské úkoly. Ale jak se vdala, usoudila, že už jsem definitivně zachráněn a zapomněla na mě. Vybrala si další objekt k zachraňování – pokusnou zahradu.“

„Není to příliš tvrdé?“ zeptal se Mazin.

„Ne, nemluvil o ní špatně.“

„A co o Inně Krotovové?“

„To už jsem přece říkala. Cítil se jí zavázán…“

„A vy jste žárlila?“

„Proč? Líbilo se mi, že je slušný člověk. Všechno ml řekl, když mi vyznal lásku. Až to bylo zbytečné, měla jsem nepříjemný pocit. Ale on mě nechtěl hned od začátku ani v nejmenším klamat. A já to pochopila. A vůbec se choval výborně. Neobtěžoval, jak je to teď zvykem. Byli jsme v divadle, pak jsme se procházeli a on mi všechno pověděl. Hráli tenkrát Takovou lásku. To je o dívce, která se zamiluje do ženatého. Když jsme vyšli ven, chtěla jsem mluvit o tom představení, ale věděla jsem, že chce něco říct, a tak jsem čekala, nechtěla jsem ho rušit.“

Anton řekl jakoby v žertu:

„Vidíte, Světlano, jak je nebezpečné zamilovat se do muže, který už má něco za sebou.“

Neodpověděla.

„Ale zamilovat se do spolužáka není o nic lepší.“

„Proč?“

„V takovém věku lidi málo znají život a často se mýlí.“

„Mýlit se člověk může v každém věku.“

Nevěděl, jak pokračovat. Světlana se rozhodla mu pomoci.

„Myslím, že neexistují lidé, kteří by se nemýlili.“

„Ano,“ ožil Anton. „Já… jsem se taky hodně mýlil.“

„Mluvíte, jako byste byl starý.“

„Taky jsem. Už začínám šedivět.“

„U muže to není žádné neštěstí.“

„Ženy vždycky utěšují.“

„Co naplat, když se to mužům líbí.“

„Tak vy neutěšujete od srdce?“

„Já nerada utěšuju. Utěšovat můžeme toho, kdo nám je lhostejný. Koho má člověk rád, s tím všechno prožívá.“

„Světlano, mám dojem, že jste spolehlivý a správný Člověk. Váš muž bude mít ohromné štěstí. Závidím mu.“

„Zatím se nechystám vdávat.“ – „Vy nikoho nemilujete?“

„Tohle se musí říkat učiteli?“

„Teď nejsem učitel, Světlano. Řekněte mi…“

„Co mám říct, Antone Nikolajeviči?“

„Mohla byste… mohla byste si zamilovat člověka, Jako jsem já? Staršího, který se v životě mnohokrát mýlil?“

Ze zápisníku:

„Podle mého názoru prochází muž v lásce třemi stadii. Stadium první. Organismus není ještě usměrněn, touží po ženě, aniž ví, co to žena vlastně je, je nepřekonatelně přitahován k osobě druhého pohlaví – a dost. Odtud manželství mezi mladými lidmi, náhodná, živelná a umíněná. Neberou na nic zřetel – ani na materiální ani na duchovní činitele, někdy dokonce ani na obludné rozdíly věkové. Prošel jsem tímto stadiem. Možná, že jsem měl s Ir. víc štěstí než druzí mně podobní, ale všechno to skončilo zákonitě a nevyhnutelně. Přichází zralost, člověk poznává sám sebe a vidí, že se dopustil chyby. Výsledek je jasný. Druhé stadium je složitější. Je přímým protikladem prvního. Člověk si vybírá ženu, kterou potřebuje. Náhoda se vylučuje. Ale jenom na první pohled. Rozum si s člověkem zle zažertuje. Ve třetím stadiu se rozum dostává do rozporu s fyzickými stimuly. Organismus už je v plné síle, nedá se ovlivnit rozumem, odvrhuje všechno, co včera uznával za hlavní – vzájemné pochopení, duchovní spřízněnost. Morálka jedině překáží. Mládí a rozmanitost jsou milejší než sebevětší pochopení. Člověk se zoufale pokouší přemočivše a sjíždí po šikmé ploše jako malý kluk po klouzačce. Boj je dobojován – je vyhráno. Člověk je poražen, zbyl jen samec, který nakukuje pod sukně a pronáší fráze o lásce. Naštěstí si je za těch deset patnáct let dobře nacvičil.“

„Tak mi vyznal lásku. Anton byl ohromně šťastný, dokonce ze záhonu v parku natrhal kytky. Jako uličník… často jsme mluvili o budoucnosti, jak budeme žít. Doufal, že po obhájení práce dostane místo v Moskvě. Chystali Jsme se, že vstoupíme do družstva, že pojedeme do ciziny, někdy že si koupíme auto. Plánů bylo moc! A takhle to skončilo…“

Mazin viděl, že její klid nevyvěrá z lhostejnosti, ale ze značné dávky sebeovládání. Ale v jejím sebeovládání bylo něco, co se mu nelíbilo.

„Vy toho všeho můžete ještě dosáhnout.“

„A Anton?“

Mazin měl trapný pocit. Tenkrát minule mu tahle dívka připadala slabší.

„Znala jste Igora Rožděstvenského?“ zeptal se a nechal její otázku bez odpovědi.

„Ano, samozřejmě.“ „Byli s Antonem přáteli?“

„Mělo se za to, že ano.“

„A ve skutečnosti?“

„Rožděstvenskij Antonovi záviděl.“

„Co mu záviděl?“

„Anton byl nadanější než on a on to věděl.“

„Mívala jste s Rožděstvenským konflikty?“

„Ne, ale nechoval se ke mně hezky. Cítila jsem to.“

„A s Innou Krotovovou jste se stýkala?“

„Viděla jsem ji.“

„To vás seznámil Tichomirov?“

„Prosím vás! Šla jsem za ní sama.“

Mazin si všiml, že se jí o tom nechce mluvit. A Světlana mu to potvrdila:

„O Krotovové bych nerada mluvila… Ale když vás zajímá všechno… Zachovala jsem se jako ženská. Věděla jsem o ní a o Antonovi a chtěla jsem jí vidět. A tak jsem zašla do muzea. Asi to nebylo správné.“

„Dá se to pochopit.“

„Ano, ale nemyslete si, že jsem se jí bála. Nebyla to žádná sokyně, protože ji Anton nemiloval. Prostě jsem se na ni chtěla podívat, abych o něm věděla všechno. Chtěla jsem o něm všechno vědět a on si to taky přál. Hodně mi o sobě vyprávěl. O dětství, kdy bydleli ještě všichni v jednom domě. O Krotovovi. Považoval ho za geniálního člověka. Vyprávěl o válce, o Němcích. Kolik strachu zažil, třebaže byl ještě maličký. Pak vyšel školu s vyznamenáním a rozhodl se jít na universitu.“

„Ano, to vím. Povězte mi, Světlano, jakou náladu měl Tichomirov poslední dobou, před obhajobou?“

„Byl samozřejmě rozrušený. Byla to přece neobvyklá obhajoba. Jeho disertační práce mohla být přijata jako doktorská.“

„Nikdy vám neříkal, že ve své práci využívá neuveřejněné závěry profesora Krotova?“

Světlana odpověděla až po chvilce:

„Říkal, že se snaží rozvinout jeho myšlenky.“

„Viděla jste se s ním v den obhajoby?“

„Ano, zastavil se v koleji.“

„Vy jste tenkrát bydlela v koleji?“

„Bylo to pohodlnější, měla jsem blíž na universitu.“

„Co vám říkal?“

A „Řekl, že je nejspíš všechno v pořádku a že mi hned po obhajobě zavolá.“

„Ale nezavolal hned.“

„Říkal potom, že se nemohl dovolat. Telefon byl obsazen. To se stává.“

„A když se konečně dovolal, žádal vás, abyste přijela k němu?“

„To už jsem říkala.“

„Ano, o tom už jsme mluvili. A přiznám se vám, Cerberka vaše slova potvrdila. Neurazila jste se?“

„Proč?“

„Že jsem prověřoval vaši výpověď.“

Zavrtěla hlavou.

„Je to vaše povolání.“

„Moje povolání,“ opakoval Mazin její slova. „Ale nejen to.“

„Copak ještě? Hobby?“ zažertovala.

„Hobby?“ opáčil Mazin. „Tímhle málo srozumitelným slovem se asi označují záliby všeho druhu. Třeba když člověk pěstuje kaktusy.“

„Nebo sbírá viněty.“

„Zcela správně. Já se zabývám vinětami. V práci to víno piju a doma odlepuju viněty. Mimochodem, dostanou se mi kolikrát do ruky zajímavé papírky.“

„Nerozumím vám.“

„Co je na tom složitého? Někdy se chce člověk dovědět víc, než vyžaduje vývoj případu. Jako třeba teď, 1 když Jsem na dovolené…“

„Na dovolené?“ podivila se.

„Ano. A případ je uzavřen.“

„Ale řekl jste…“

„Že není ukončen? Nevyjádřil jsem se dost přesně. Právnicky je uzavřen, ale pro mne osobně v něm zůstaly nevysvětleny některé, možná nepodstatné detaily. Něco jako ty viněty. Samozřejmě, viněta – to je nesmysl ve srovnání se samotným obsahem láhve. Ale najdou se lidi, pro které získá najednou ten papírek reálnou hodnotu. Patřím mezi ně. Už to chápete?“

Světlana zavrtěla hlavou:

„Co vlastně chcete říct?“

„Především to, že se mnou nemusíte mluvit, pokud se vám to nelíbí.“

Poprvé na něho pohlédla neklidně.

„Ale pro vás je ten rozhovor důležitý?“

„Ano.“

„Proč?“

Mazin vstal se židle a přistoupil k oknu. Dole stála dívka v balonovém plášti a mluvila s chlapcem. Ne^ bylo slyšet nic. O čem asi hovoří? Ačkoli, to je pochopitelné… Opravdu? Dá se všechno pochopit? Postavit sám sebe na místo druhého? Například na místo téhle Světlany. Nakolik je upřímná? Co očekávala od budoucnosti? O čem snila? Říká, že milovala… A proč by ne? To je v jejím věku velice snadné a přirozené. A nenávidět? To je taky snadné? Z čeho ji mohu podezřívat? Sáhl do kapsy a vytáhl obálku s papírkem, který dostal v poslední den vyšetřování.

„Protože když už byl případ uzavřen, poslal mi někdo tenhle papírek.“

A podal obálku Světlaně.

„Když už byl uzavřen?“

Vzala obálku, lépe řečeno natáhla ruku, ale dívala se Mazinovi přímo do obličeje, takže jí musel obálku sám vložit do natažené ruky.

Otevřela obálku, vytáhla papírek a dlouho si jej prohlížela, jako by nechápala, o čem se tam píše, nebo jako by přemýšlela, co na to odpovědět.

Čekal. Konečně Světlana pokrčila rameny:

„Vy jste vyšetřovatel, vy do toho musíte vidět líp.“

„Podle toho lístku se ten večer s Tichomirovem stalo něco neobvyklého, co mohlo být příčinou nebo aspoň pohnutkou k jeho smrti.“

„Takže přece.“

„Zatím to nic neznamená, fakta nemám.“

Mazin Jí vzal z ruky obálku i lístek, vložil jej dovnitř a beze spěchu Je zase schoval. Mlčky. Pak pohlédl na Světlanu. Klidu a sebejistoty v ní bylo méně. Žmoulala v prstech okraj sukně, zřejmě nevěděla, co říci, a Mazin stále mlčel a čekal. Zajímalo ho, co řekne sama, bez jeho pomoci. Bylo to velmi důležité, a proto čekal.

„Co tedy… co tedy ode mne chcete?“

Mazin vydechl. Byl by dal krk na to, že uslyší právě tahle slova.

„Ten lístek totiž vyvolává celou řadu otázek. Ale především bych chtěl znát odpověď na dvě z nich. Kdo to Je I.? A kdo mohl ten lístek poslat mně?“

„Vy nevíte, kdo vám ho poslal?“

„Ne,“ odpověděl Mazin a sám se podivil pevnosti svého hlasu. „Viděla jste přece, že na obálce není zpáteční adresa.“

„Ano, to máte pravdu.“

„Možná že ten člověk chtěl pomoci pátrání, a taky Je možné, že chtěl uškodit tomu I.“

„Tak proč nenapsal, kdo to je?“

„Třeba se bál, že by se takovými podrobnostmi prozradil. Kromě toho se mi zdá, že je to člověk, s nímž Jsme se už při vyšetřování setkali, a nechtěl, aby se poznalo Jeho písmo.“

„A proč to všechno říkáte mně?“

„Byla jste v blízkém styku s Tichomirovem. Třeba mi naznačíte, kdo to je?.“

„Jak to můžu vědět?“

Vyhrkla to příliš rychle.

„Nepospíchejte.“

„Nemohu vám nijak pomoct.“

„Třebaže znáte přinejmenším dvě I.“

„Dvě?“

„Ano. Innu Krotovovou a Igora Rožděstvenského.“. „Ale ty vy znáte taky I“

„Ne tolik jako vy.“

„Ne. Neznala jsem Je a nechci je znát. Mně ani Antonovi nepřinesli nic než neštěstí.“

„Tím spíš byste měla mít zájem na odhalení pravdy.“

Mazin přešel na druhou polovinu místnosti a přistoupil k výklenku ve zdi zavěšenému čistou bílou záclonkou. Byla poodhrnuta. Ve výklenku stála na podstavci, přehozeném bílou dečkou, stará ikona bez rámu. Na zašlé destičce k sobě smutná žena s dlouhým nosem tiskla nemluvně s dospělýma, unavenýma očima. Pod ikonou ležel svazeček seschlého vrbového proutí.

Světlana ho pozorovala z válendy.

„To je tety. To víte, je to stará ženská.“

„Chápu. Tak co myslíte, mohla ten lístek napsat Inna Krotovová?“ zeptal se Mazin a stále ještě si prohlížel smutnou matku s rabátkem.

„Proč zrovna Krotovová?“

„Protože s Rožděstvenským strávil Tichomirov společně skoro celý den, takže Igor neměl zapotřebí dávat Antonovi tímto způsobem zprávu, že s ním chce najednou mluvit. Zbývá tedy Krotovová.“

Ozvalo se stručné:

„Mohla!“

Otočil se.

„Proč?“

„Myslíte, že mu odpustila?“

„Jak to mám vědět?“

„Jsem přesvědčena, že ne.“

„Čeho chtěla dosáhnout?“

„Chtěla mu uškodit. Třeba taky doufala, že se k ní vrátí.“

„To sotva. Tady je přímo napsáno: Nejde o mne. Čili, i kdyby to byla psala Krotovová, o ni nešlo.“

„To neznáte ženské.“

Mazin se usmál.

„A kdopak je zná? Znají ženy samy sebe? Třeba vy?“

„Já ano.“

„Dejme tomu. Tak vy se domníváte, že lísteček mohla napsat Krotovová a vedla ji k tomu nenávist k Tichomirovovi.“

„Ano.“

„Teď mluvíte s jistotou, ale ze začátku jako byste byla pochybovala!“

„Přesvědčil jste mě.“

Mazin postřehl nabroušený tón.

„Nezlobte se,“ řekl vyhýbavě, „to se někdy stává. Ale vy jste ml nepřipadala jako člověk, který snadno podléhá sugesci.“

„Zajímalo by mě, Jak jsem vám připadala.“

Tohle už bylo řečeno tak vyzývavě, že Mazin musel hozenou rukavici zvednout.

„Protože si povídáme neoficiálně, řeknu vám to. Připadala jste mi klidná, vyrovnaná, jako člověk, který statečně snáší neštěstí a vždycky dělá Jen to, co sám chce. Tohle se mi zdálo na začátku.“

Zdůraznil slovo „na začátku“ a ona to postřehla.

„Na začátku? A teď?“

Není to ode mne asi poctivé, říkal si Mazin v duchu. – Starý praktik se chytí do křížku s nezkušeným dítětem. Ale je opravdu tak nezkušená? Ale co, vytáhneme větší kalibr.

„Víte, Světlano, Já svou práci, která je zároveň 1 moje hobby, nedělám první pátek. Ani první rok. A bohužel, musím se přiznat, ani první desítku let. Za ta léta jsem získal určité zkušenosti a návyky. Proto se bohužel málokdy mýlím. Říkám úmyslně bohužel, protože dřív, kdy se člověk mýlil často, byl život nějak veselejší. Ale to Je jenom taková odbočka, nebo chcete-li vyšetřovatelský fígl, abych vás odvedl od toho hlavního. To my někdy děláváme. S potěšením pozoroval, Jak se Světlana snaží odhadnout, kde končí legrace. „Někdy, Ale teď na příklad ne. Teď chci říct jen tolik, že už dávno jsem se nezmýlil na celých sto procent. Proto nehodlám svůj názor na vás od základu revidovat. Řekl jsem, že děláte to, co považujete za nutné, a myslím, že to je pravda. I když se v tomto bodě neshodují s Igorem Rožděstvenským, který vás řadí mezi lidi, kteří nevědí, co činí.“

„Proč on se o mne stará?“

„Nic. To přišlo jen tak mezi řečí. O čem jsem to vlastně mluvil?“

„O mém charakteru.“

„Aha, správně. Vlastně ne tak docela. Spí§ o tom, jakou Jsem si vás představoval. Nuže, některé své názory na vás Jsem musel zrevidovat.“

„Jaké například?“

„Považoval jsem vás za upřímnější.“

Teď už neseděla koketně s nohama složenýma pod sebou, ale vážně a vzpřímeně. Mazin znovu usedl na židli a klidně, trochu hřmotně se opřel o zaoblené opěradlo.

„Tak já podle vás lžu?“

„Takových slov bych nerad užíval.“

„Jen radši mluvte otevřeně. Přece jste sem nepřišel na schůzku se mnou.“

Mazin se zasmál:

„Myslel jsem, že na takové schůzce bývají lidé upřímní.“

„Vy si pořád děláte legraci.“

„Trošku.“

„Tak proč myslíte, že lžu?“

„Ne, tímto tónem odmítám hovořit.“

„Tak mluvte, jak se vám líbí.“

„Děkuji. Mám jisté důvody předpokládat, že Jste se s Tichomirovem po jeho obhajobě přece jen viděla.“

„Jak to?“

„Řekla jste, že vám telefonoval z restaurace a zval vás, abyste k němu přijela. Je to tak?“

„Ano.“

„Ale vy jste odmítla.“

„Ano.“

„A on už vás pak neviděl?“

Mazin měl dojem, že trochu zaváhala, než odpověděla, ale její slova zazněla pevně:

„Ne, on už mě neviděl.“

„Ovšem vy jste po tom telefonickém rozhovoru odešla z koleje.“

„Proč si to myslíte?“

Usoudil, že bude nejsprávnější říci pravdu. Cítil, že v tomto okamžiku bude pravda nejlepší metodou.

„Řekla mi to vrátná.“

„Ta drbna?“

„Chcete tím říct, že se Jí nedá věřit?“

„Moc bych si to rozmyslela.“

„Já asi taky. Ale ona nebyla Jediná, kdo ten večer o vás projevoval zájem.“

„Kdopak ještě, není to tajemství?“

„Řeknu vám to, třebaže jsem byl žádán, abych to neříkal. Oleg. Ten mládenec, kterému Jste přestala psát.

Jak vidíte, neutěšil se.“

„Škoda.“

Světlana se dívala zle.

„Ano, toho chlapce je opravdu škoda.“

„Copak jste se od něho dověděl?“

„Ještě jsem s ním nemluvil. Vím Jenom, že přišel za vámi. Šli k vám nahoru s vrátnou, ale nebyla jste u sebe.“

„A vy jste si řekl, že jsem zřejmě jela k Antonovi.“

„To je jedna z možností. Taky jste mohla jít dejme tomu pro chleba, některé obchody mají tou dobou ještě otevřeno. Nebo zajet k tetě. Nebo prostě neotevřít. Při nejhorším. Co z toho by se vám nejvíc zamlouvalo?“

„Nezamlouvá se mi, že se mnou mluvíte jako se zločincem. Na to nemáte právo!“

„Pochopitelně, to nemám.“

Odmlčela se. Pořád nemohla pochopit, oč mu jde.

„Víte, to je jako dálkové ovládání televizoru. Stačí zmáčknout knoflík a všechno ostatní přichází už samo od sebe. Když člověk někomu začne nedůvěřovat, objeví se automaticky v jeho řeči určitá intonace.“

Mazin to říkal vlídně, jako by jí sděloval něco, co nemá s případem nic společného.

„Co konkrétně mi nevěříte?“ zeptala se Světlana a rozevřela velké šedé oči s dlouhými, nepřibarvenými řasami.

„Zdá se mi, že jste v noci byla u Tichomirova.“

„A co když jsem byla u tety?“

„Ne, u tety jste nebyla.“

„A od koho zas víte tohle?“

„Taky od Olega.“

„Vždyť jste s ním nemluvili“

„To ne, ale říkal to vrátné. Zmínila se, že jste třeba Jela sem, ale on jí odpověděl, že do koleje přijel přímo od Jekatěriny Kondraťjevny a u ní že nejste.“

„Tolik energie bych od něho byla nečekala.“

„Však Jsem vám řekl, že se neutěšil.“

„Takže Jsem se zmýlila.“

„A nejen v tomhle.“

„Snad si nemyslíte, že jsem mohla Antona zabít?“

Řasy jí zacukaly. Teď se opět podobala oné Světlaně, Jakou si zapamatoval z prvního setkání. Mimoděk pohlédl na její plná kolena, pak na rozpačitý obličej, a usoudil, že by to pro dnešek mohlo stačit.

„Copak… copak vy si myslíte, 2e… že já… jsem Antona zabila?“

„To sotva. Ale myslím si, že o jeho smrti víte víc.“

Mazin se zvedl.

„Zvláštní věc. Než jsem dostal tenhle lístek, považoval jsem všechno, co se sběhlo, za jednoduché. Ale teď vidím, že to není zdaleka tak jednoduché… To že Tichomirov použil Krotovovy práce, to jste opravdu nemusela vědět.“

„Jak použil?“

„Ne zrovna poctivě. Nerad to říkám, ale co se dá dělat.“

„To není možné! Vždycky si Krotova tolik vážil. To ona ho pomluvila. Ona! Ze msty. Anton byl skvělý.“

„Ano, to jste nemusela vědět. Ale mohla jste se to dovědět. Dejme tomu náhodou.“

„Proč mě týráte?“

Teď vůbec nebyla hezká. Byla nějak šedivá, i když jí na tvářích hořel ruměnec.

Stačí, rozhodl se Mazin.

„Promiňte. Trochu jsem vás vyvedl z míry, že? Ale chtěl jsem u vás najít něco, z čeho bych mohl vyjít. Musím se přece dostat k pravdě. Takže vy jste u Tichomirova nebyla?“

Několikrát zamrkala.

„Samozřejmě, mohla jste se s Olegem taky minout. Promiňte. To všechno způsobil ten lístek. Nebýt jeho, byl bych na případ Antona Tichomirova už zapomněl. My totiž máme tolik jiné práce!“

Vzal za kliku.

„Kdybych vás ještě někdy potřeboval, zastavím se.“

IRINA

Na stanici, kam Mazin dojel vlakem, mu řekli, 2e do Krásného Pole jezdi autobus, že po silnici Je to jedenáct kilometrů a kromě toho existuje Ještě polní cesta, tou je to o čtyři kilometry méně, a teď, když je sucho, po ní každou chvíli jede nějaké auto.

Ani nevěděl proč, ale vybral si tuto třetí alternativu. Vydal se polní cestou. Pěšky. Byl jasný podzimní den. Slunce už nehřálo, ale zalévalo step tak pronikavou jásavou září, že pocítil touhu být chvíli sám ve společnosti té prosvětlené stepi a toho zářícího slunce.

Přešel koleje, prošel přes malé tržiště, kde prodávali jablka, kyselé mléko v kameninových džbánech a tvrdé, rychlokvašené okurky, a po široké nedlážděné ulici vykročil směrem, kde končily domky poházené mezi zahradami a kde začínala cesta – důkladně udusaný lesklý pruh táhnoucí se černozemí kolem zoraných polí a zahnědlých lesních školek, klesající do křovinatých roklí a opět šplhající na pozvolné svahy kopečků – dlouhá a slabá stužka přetínající zem pod nízkým a studeným podzimním sluncem.

Mazin kráčel lehce, a místo aby si promýšlel nadcházející rozhovor, nemyslel na nic, jen dýchal čerstvý, pachem automobilů nedotčený vzduch, rozhlížel se kolem sebe a představoval sil, že z obrovské slunečné výše vypadá asi jako malinký bod šinoucí se sotva znatelně po nedozírné zemi.

Byl celý naplněn tímto posilujícím pocitem volného prostoru, když přímo za zády uslyšel frkání koně a polekaný ženský hlas:

„Prrr!“

Pak ho dojela dvoukolka a žena, která ji řídila, řekla vyčítavě:

„Copak se chodí prostředkem cesty? A přitom vůbec neslyšíte! Já na vás křičím jako blázen.“

Měla šátek a prošívanou vestu, ale Mazin poznal, že to není kolchoznice, třebaže opratě držela v rukou ne* nuceně a zkušeně. Dlouhým ohebným prutem, který měla místo biče, se dotkla hladkého hřbetu vraníka, ten poslechl a znovu se rozběhl klusem. Dvoukolka se přehnala kolem Mazina, ale ne daleko. Žena se najednou obrátila a podívala se na něho: „Poslyšte, nejste vy ten vyšetřovatel?“

„To jsem,“ odpověděl Mazin, znovu se blížil k dvoukolce a litoval, že pěkně načatá procházka tak brzy skončí.

Žena čekala, opratě držela v rukou.

„Já jsem vám jela naproti na nádraží. My v Krásném Poli nemáme telegraf, takže než ml to vyřídili…“

Mazin pochopil, že dostala jeho telegram pozdě a nestihla pro něho dojet k vlaku, a teď pospíchá domů, aby ho čekala u autobusu.

„Tak vy jste se rozhodl jít pěšky?“ usmívala se Tichomirovova, spokojená, že ho přece jen zastihla. „Teď se dobře chodí po procházkách, počasí Jako vystřižené, ale stejně je to k nám pořádný kus cesty, sedm verst…“

Řekla verst, ne kilometrů, protože tady zřejmě mluvili lidé ještě tak, jak byli zvyklí jejich dědové.

„Pojďte si sednout!“

Mazin se chytil postranice, noha mu sklouzla po kole a on sebou neohrabaně žuchl na dřevěné sedátko.

„Už sedíte?“ Posunula se, aby mu udělala co nejvíc místa. „Tak hyjé!“

A kola se rozběhla v hrbolaté koleji.

„Vy jste Irina Vasiljevna?“

„Ano, jsem Irina Vasiljevna,“ odpověděla. Jako učitelka byla zvyklá na takové oslovování. „Co vlastně se ode mne chcete dovědět?“

„Chtěl jsem si s vámi popovídat o Antonu Tichomirovoví.“

„Copak on nespadl náhodou?“

„Každá smrt vyžaduje prošetření, 1 když se zemře na nemocniční posteli. To přece víte. Tak nemějte strach.“

„Proč bych měla mít strach? Pomůžu vám ve všem, v čem budu moci. Ale my už Jsme se dávno rozešli.“

„Já vím.“

Mohl by říci, že přes tuto skutečnost se s Antonem Tichomirovem viděla v den jeho smrti, nebo se alespoň chtěla vidět, ale rozhodl se začít odjinud. Začít tím, co pro něho bylo méně důležité.

„Já vím. Ale chtěl jsem si s vámi promluvit o minulosti. Víte, abychom člověka správně pochopili, musíme o něm vědět co nejvíc, a minulost může být někdy stejně důležitá jako přítomnost.“

„Když jdete do takové hloubky, tak zřejmě pochybujete,“ usoudila Irina s pohledem upřeným rovně před sebe. Cesta klesala po svahu rokliny k mělké říčce s podemletými jílovitými břehy.

Přitáhla otěže a kůň začal sestupovat pomaleji a zadržovat tíhu dvoukolky. Přímo u vody, pomalé a nazelenalé, pod níž bylo zřetelně vidět dno proříznuté dvěma kolejemi, se zastavil, sklonil hlavu a dotkl se hladiny tmavými měkkými pysky.

„Chce pít,“ poznamenala Irina, seskočila a vytáhla koni z tlamy kovové udidlo. Kůň začal pít, při každém doušku pohazoval hlavou, po pyskách mu stékaly kapky a dopadaly zpátky do řeky. Nad cestou se košatily pichlavé křoviny, mezi jejich větvemi s posledními tvrdými, zkroucenými lístky prosvítaly modrošedé plody připomínající malou švestičku.

„Co je to?“ zeptal se Mazin a ukázal na křovisko.

Irina poodešla několik kroků a utrhla pár švestiček. V dlaních je ponořila do vody, otřepala kapky a podala kuličky Mazinovi.

„Ochutnejte!“

Opatrně prokousl namodralou slupku. Dužnina pod ní byla tmavá, neobyčejně sladká a chladivá. Mazin si ji s požitkem vložil do úst.

„To je trnka,“ vysvětlovala Irina. „Je jinak hrozně kyselá, ale když ji přejde mráz, je docela dobrá.“

Vylezla na dvoukolku a pobídla koně.

Ten opatrně vstoupil do vody, od kopyt se mu zvedly obláčky zvířeného bahna, a kůň pomalu vykročil, uvážlivě stavěl nohy na neviditelné dno. Voda dosahovala skoro do poloviny kol a Mazin měl pocit, že určitě přijde Ještě větší hloubka, už napjal nohy, že je v případě nutnosti zkříží pod sebou, ale bylo to zbytečné, protože dno opět začalo stoupat, kůň vykročil s větší jistotou a rychleji, a teď už kola odhazují od sebe nalepené kousky bláta, roztáčejí se stále rychleji a dvoukolka uhání stepí kolem větrolamu, kolem havranů usazených na holých větvích a podezřívavě sledujících, kdo to tu jede.

„Anton měl rád mražené trnky,“ řekla Irina.

Ale Mazin už byl zase myšlenkami docela jinde. Pozoroval maličký traktor na vzdáleném poli. Lezl po okraji obrovského čtverce a Mazina napadlo, že Je vyloučeno, aby ten droboučký stroj dokázal zorat tak obrovitý lán. Pak i toto pole uplynulo dozadu a před nimi v údolí se objevila vesnice, zčásti krytá břidlicí, zčásti došky. A mezi těmi bílými chaloupkami, které z dálky vypadaly ohromně čisté, spatřil Mazin budovu z červených cihel obklopenou řadami stromů, sice ještě mladých, ale dobře udržovaných, silných a rozložitých.

„To je naše škola,“ mávla Irina prutem směrem k červenému stavení.

„A ten sad jste vypěstovala vy?“.

„Ano, já,“ odpověděla hrdě. „Založili jsme ho na úhoru. To byla práce! Anton mi za to pořád nadával. Lidi říkají, že jsem v tom sadu ztratila i svoje štěstí.“

Řekla to ironicky a na vysvětlenou dodala:

„Ale já si myslím, že jsem žádné štěstí neměla ani na začátku.“

A před jedním domkem s břidlicovou střechou zastavila.

„Tady bydlím.“

„Od začátku?“

Pochopila.

„Ano, bydleli jsme tady společně.“

Na zápraží si Mazin s požitkem protáhl zdřevěnělé nohy.

„Pojďte dál. Odložte si. Tady je umyvadlo a ručník… Umyjte si ruce. Hned dám na stůl.“

„Ale já nemám hlad.“

„To je taková městská stydlivost. U nás to bereme jednodušeji. Nemáme tu sice žádné zvláštní lahůdky, ale po cestě musíte něco sníst. S prázdným žaludkem by to nebylo žádné povídání. Vy byste byl vzteklý a toho já se bojím.“

Poprvé od jejich setkání se odhodlala zažertovat. Zřejmě se pod vlastní střechou cítila ve větším bezpečí. A hned začala pobíhat, přehodila přes stůl čistý ubrus.

Mazin si umyl ruce v plechovém umyvadle a pomalu si je utřel. Byl tímto přijetím trochu vyveden z míry a uvažoval, neměl-li raději přijet oficiálně a ubytovat se v nějakém hostinském pokoji. Ale na útěk už bylo pozdě, taky už by to k ničemu nevedlo, naopak – mohlo by to zničit kontakt, který, jak Mazin cítil, mezi ním a Irinou vznikl, třebaže se znají teprve chvíli.

Zatím už se na stole objevil vysoký bochník bílého, doma‘ pečeného chleba, salám z vepřového masa nakrájený na velké kousky, nakládané okurky, pozdní zahnědlá rajčata a lahvička moskevské vodky.

Mazin zavrtěl hlavou. Ale Irina nalila i sobě, stejně jako jemu, plnou odlivku, 1 když pak nevypila celou, ale jen polovinu. Otřela si rty cípem zástěry a řekla vážně:

„Stejně tomu nerozumím, co se ode mne chcete dovědět.“

A Mazin viděl, že tahle žena patří mezi lidi, kteří žijí v jasném, konkrétním světě, a že musí vědět, co se od ní žádá.

Ukousl si chřupavé, chutné okurky a odpověděl:

„Anton je mrtev. Nejspíš je to nešťastná náhoda. Ale okolnosti jeho smrti nejsou do detailů jasné. Dá se předpokládat i sebevražda, dokonce i to nejhorší – násilná smrt. A abych zjistil pravdu, musím se co nejvíc dovědět o samotném Tichomirovovi. Jaký to byl člověk, čeho byl schopen. To může pootevřít dveře k tomu, co zatím neznáme… Proto mi o něm povězte všechno, co víte, co si pamatujete, jaký to byl podle vás člověk. Nebude-li vám to zatěžko.“

„Není to lehké, samozřejmě. Je to přece můj život… Neúspěšný, jak vidíte. Teď už radši o tom nemluvit. Ale přece jste sem nejel zbytečně.“

Složila ruce v klíně.

„Asi jsem mu nikdy správně nerozuměla, jinak by bylo nedošlo k tomuhle našemu omylu. On byl, jak bych vám to řekla, chytrý, ale příliš sebevědomý. Ne=» zdravě. Jak něco udělal – hotovo. Je to správné a basta! Nevzpomínám si, že by jednou jedinkrát přiznal, že udělal chybu. Byl strašně tvrdohlavý. Jeho pracovní skupina prodělává, dělá ostudu, ale on sedí, mlčí, dívá se z okna: ale no jo, to všecko už jsem slyšel desetkrát. Nikdo ho nedokázal převychovat. Ani já… Nedokázala jsem to, jen Jsem si přidělala komplikace. Tím to vlastně všechno začalo. Dostala jsem úkol dbát na jeho výchovu. Je to směšné, já vím. Teď chápu, že není tak jednoduché předělat člověka. Ale co tenkrát? Uložili mi to, tak jsem se do toho dala.

Chodil v takovém chlupatém svetru a zásadně neučesaný. A vysmíval se mi:

„Irko, vypracuj graf mé převýchovy s přesnými terminy, abych se podle něho mohl orientovat. Nebo sa stane, že se napravím předčasně, a bude zle:“

Jindy zase:

„Tak co, ještě to nemáš?“

A sám přitáhl list pauzovacího papíru, na něm různé osy, souřadnice, číslice, všelijaké pitominky. Přijdu do koleje a na stěně visí tenhle graf. Bylo to narýsováno v různých barvách. Holky se smějou: „To přinesl Anton a pověsil to sem. Nás už bolí břicho od smíchu. Ale já měla slzy na krajíčku. Povídám mu:

„Proč jsi tak neuvědomělý? Děláš nepříjemnosti celé studijní skupině!“

A on:

„To by mě zajímalo, čím já můžu dělat nepříjemnosti skupině? Vsugerovali jste si takovou pitomost! Řekni mi, prosím tě: když jsem se já nepřipravil na seminář, čím to uškodilo tobě osobně?“

„Mám nad tebou patronát.“

„Tak jsi ho měla odmítnout a bylo to. Sama sis po« věsila chomout na krk a já za to můžu? Člověk musí žít tak, jak je zařízen, a ne jak mu předepisuje Anka Sitnikovová. (To byla naše komsomolská vedoucí.) Ona snad může mít zájem na tom, abych byl vzorný, to bych pochopil. Třeba Ji pak zvolí do výboru. Ale co mně je do její kariéry? A co s tím má společného skupina?“

Samozřejmě jsem mu oponovala:

„Myslí ti to šejdrem, Antone. Když už ti to nedojde i tou skupinou, mysli aspoň sám na sebe. Proč vlastně studuješ? Vždyť jsi lenoch!“

„Ba ne,“ povídal mi, „nejsem lenoch. To, co se mi líbí, to studuju. Ale že je Lysenko veliký vědec, tomu nikdy věřit nebudu.“

„Vždyť je to akademik! Nebo snad myslíš, že to je náhoda?“

„Jsi zabedněná, Irino, a naivní. Ničemu nerozumíš!“ To bylo jeho oblíbené slůvko – zabedněná. Když něco neuměl dokázat, mávl rukou a prohlásil: Zabedněnost!

No a tak se smál, smál, jenže před zápočtem přišel a jako by v legraci říkal:

„Irko, chceš plnit plán mé převýchovy?“

„O čem to mluvíš?“

„Dej mi přečíst konspekty. Já svoje nemám, víš, krysy v koleji mi je sežraly.“

Myslím si: Ať se na zkoušky naučí radši z mých konspektů, než aby se nepřipravoval vůbec. Dala jsem mu je. Trochu ho to překvapilo.

„Čekal jsem, že mi je nedáš. Je vidět, že máš ještě srdce. Nejsi docela ztracená.“

A říká to tak, že to není ani žertem, ani vážně.

Zkoušku složil a potom mě zastavil na chodbě. V ruce žmoulá lístky do biografu, byly takové namodralé.

„Víš o tom, Iročko, že dobré skutky mají být odměňovány? Koupil jsem lístky na ohromně zajímavý film.“

„Já tvoje lístky nepotřebuju.“

„Copak, stydíš se se mnou jít? Bojíš se, že by to Anke neschválila?“

„Ničeho se nebojím!“

A šla jsem…

„Copak že nejíte?“ všimla si najednou Mazinova prázdného talířku. „Hned vám udělám vajíčko.“

„Neobtěžujte se. Mám dost.“

„Řečí se člověk nenají.“

Odešla do kuchyně. Brzy se odtamtud začala linout vůně pražené slaniny.

„No, tak to všecko začínalo,“ navázala, když před Mazina stavěla pánvičku s volským okem. „Napřed komsomolský úkol, všelijaké legrácky a vtípky, a na“ konec to bylo vážné a tíživé. Vůbec jsme si nerozuměli, každý z nás chtěl toho druhého obrátit na svou víru, ale copak je to možné? Pořád jsem doufala, že se změní on, že bude jako druzí. A skutečně to vypadalo, že se mění. Zvážněl. Mezi kolegy ve skupině žertoval, ale když byl se mnou, byl spíš vážný. Všichni sa k nám chovali hezky. I jeho měli lidé rádi, třebaže mu dávali do těla. Přece jen byl chytrý… Trvalo to dost dlouho, než jsem se odhodlala provdat se za něho. Dlouho Jsme jenom kamarádili. Choval se dobře, zbytečně neobtěžoval. Zašel vždycky do čítárny a pak mě doprovodil do koleje. Na přednáškách sedával vedle mne. Ale konspekty si nikdy nepsal. Říkal, že je neracionální dělat dvojí práci.

„Jak to dvojí? Piš si je pro sebe.“

„Proč, když už Je píšeš ty?“

„Já přece nejsem povinna je psát tobě.“

„Mezí námi, Iročko, nemohou být žádné povinnosti. Mezi námi Je láska až do hrobu. A láska je jak opojný, sen.“

„Prosím tě – láska! Prostě spolu chodíme.“

Ovšem po pravdě řečeno jsem ho milovala. Došlo k tomu nepozorovaně. Najednou jsem cítila, že bez něho nemohu být. Když některý večer nepřišel, chodila jsem jako tělo bez duše. A když přišel, cítila jsem se dobře a klidně.

Brali jsme se ve třetím ročníku. Kolegové nám vystrojili svatbu. Byla spousta legrace. Dostali jsme horu darů, potřebných i zbytečných. Oslavovalo se až do rána. A když všichni odešli a my zůstali sami dva, objal mě a povídal: „Nebojíš se?“

„Prosím tě!“

„Nebojíš se života?“

„Já ti nerozumím.“

„Budeme teď muset tolik projít, tolik překonat!“

„Co překonat?“

„Všechno. Možná válku, možná nemoce, neštěstí – možná i sami sebe.“

„To sis našel pravou chvíli na filosofovánu.“

„Takže se nebojíš?“

A zasmál se.

Nepochopila Jsem ho, ale on se znal líp. On se bál. Třebaže chtěl, aby všechno bylo co nejlepší. Svůj budoucí život jsme si tenkrát představovali oba stejně. Pojedeme někam na umístěnku a tím to končí. Aspiranturu nám nikdo nenabízel. Já jsem se vědeckou prací nezabývala, on by byl sice mohl, ale nechtěl. Nelíbilo se mu, že je genetika odstrkována. Často mi říkal: „Ty si ani neumíš představit, čeho je tahle věda schopna!“

Ale jinak v té době o vědě ani moc nesnil. Brzy jsem čekala Voloďku. Anton se o mne hrozně bál. Se vším mi pomáhal, běhal přivydělávat, aby mi mohl koupit kilo jablek nebo pár mandarínek. Když je přinesl, zářil vždycky radostí a sám mě krmil: „Vitamíny pro syna!“ křičel při tom.

„Jak můžeš vědět, že to bude syn a ne dcera?“

„Dceru nechci, holky jsou vždycky po tátovi. Čili byla by pitomá. Syn bývá po mámě – bude tedy chytrá hlava.“

To byl samozřejmě žert, protože sám sebe nikdy nepovažoval za hloupého. Ale uhodl. Narodil se nám chlapec.

To už bylo těsně před ukončením studií. Pokud jde o práci, nebyly mezi námi rozpory. Já na vesnici vyrostla a nebojím se tady žít. Samozřejmě, asfalt tady není, divadlo taky ne, ale televizi už máme, žije se tu volněji, víc vzduchu je tu a vydělá se zrovna tolik co ve městě. I když někdy bývá dost úzko. Já věděla dobře, co a jak tady je.

Jenže Anton žil na vsi jenom jako malý chlapec, za války. Říkal ml, že ho to táhne na vesnici, že pojede velmi rád, že bude pracovat na poli, a na město nadával: tam prý jsou sami ouřadové. Na katedrách v kancelářích. Kdežto opravdová věda se dělá na poli.“

Irina si vzdychla:

„V tomhle případě sám sebe neznal. Říkal to všechno upřímně, ale náš život si představoval dětsky, spíš přírodu než práci. Myslel, že všechny ohromí svými znalostmi. Jenže tady není čas na divení, každý se musí sakramentsky otáčet.

Přijali nás tu dobře. Ve všem nám pomohli. Jeho udělali agronomem, já šla do školy. Nechtěla jsem sice, ale zvykla jsem si. Ve škole je taky hodně zajímavého a užitečného.

Anton se nejdřív nadchl. Z polí ho museli tahat. Prozkoumal půdu, prostudoval podnebí za všechna minulá léta, vyptával se starých pamětníků. Zkrátka – předložil předsedovi celý projekt, kde je třeba co sít, aby se co nejvíc sklidilo a výnos se zdvojnásobil.

Říkal mi doslova:

Jestli budeme správně hospodařit, Je v našich silách za takové dva tři roky mít milionářský kolchoz.“

Zanesl plán předsedovi. Byl takový spokojený, rozradostněný… Čekal, že mu to okamžitě schválí. Ale čas plynul a předseda má pořád moc práce, moc práce.

„Nemám čas,“ říkal, „počkej.“

Anton začal být nervózní, ačkoli to nedával najevo. Co naplat, musíme čekat.

Jednou takhle večer zahučelo pod oknem auto. Někdo klepe. Otevřu – a on to sám předseda. A za ním Chochrjakov, jeho šofér, a táhne něco těžkého.

„Buď zdráv, Antone Dmitrijeviči,“ povídá předseda, Tak jsme si řekli, že se na tebe a na tu tvou chalupu podíváme, jak si tady u nás žiješ. Můžeme dál?‘

A Anton samozřejmě:

„Jen pojďte dáli“

„A tohle je pro tebe, aby ses tu s mladou ženou nenudil. Postav to, Tošo, a můžeš jet. Odpočiň si. Domů už dojdu po svých.“

Díváme se, Tichon staví na stůl rádio.

„Rozhodli jsme se přivézt ti sem to naše rádio z kanceláře představenstva. Tam stejně není na poslouchání kdy. A tobě tu s ním bude určitě veseleji.“

Svléká kožíšek a vytahuje z kapes dvě lahvičky.

„Ale Ivane Matvejiči!“

„No co? Jedu k vám přece oslavit nastěhování, i když trochu pozdě. Hanba mi! Ty už tu bydlíš půl roku a já tě doma ještě nenavštívil… Neuděláš mně a agronomovi nějaký vajíčko?“ obrátil se na mě.

A vytahuje z kapsy Antonův projekt.

„No a tady si musíme popovídat o služebních věcech.“

Vidím, jak Anton znervózněl, ale na nic se neptá, a předseda taky nepospíchá. Než jsem připravila na stůl, povídali si o všem možném, ale jak si sedli a Ivan Matvejič do sebe obrátil první skleničku (a je to chlap jako skála, vypije litr a jenom trochu zčervená), Začal: „Pročetl jsem si ten tvůj projekt důkladně a vidím, že jestli od nás neutečeš, můžeme říct, že kolchoz měl na agronoma kliku. Řeknu ti rovnou, máš otevřenou palici! A když ti to tak dobře myslí, určitě správně pochopíš, to, co ti teďka řeknu. S tím svým plánem, kamaráde, moc nepočítej!“

Antonovi se zachvěla sklenička v ruce.

„Samozřejmě se zeptáš – proč? Možná že ti to nedokážu všecko vysvětlit, ale jednoduše ti řeknu tolik: naše myšlenky jsou jedna věc, ale život si běží svou cestou. To celkově. A konkrétně – nikdo nám svévolnost neschválí, protože okres má svůj plán, kraj má taky svůj a pak ještě existuje celostátní politika a ta je teď zaměřena na kukuřici.“

„To znamená, že i my musíme dát nejlepší půdu na kukuřici?“

„Už jo.“

„Ale my na ní nikdy nedosáhneme vysokých výnosů!“

„Kdo ti to řekl? Američani jich dosahujou. V té své Iowě.“

„Jenže v Iowě je úplně jiné podnebí. Vláhy tam mají, kolik chtějí. Ale my…“

„Jak je to u nás, to vím líp než ty. O tom mi vykládal i děda Jevsej. Znáš dědu Jevseje, co bydlí u Hluboké strže?“

„Znám.“

„Tak vidíš. A ten mi povídal, že už v době, kdy naše půda patřila statkáři Kuzněcovovi, tak už tenkrát se tady zkoušela kukuřice.“

„No, a co?“

„Nic z toho nebylo. Sucho ji zničilo. A taky časný mrazíky… Jenže to bylo za statkáře. Dneska máme sovětskou vládu, techniku, různý hybridy a taky chemii. Zkrátka, jak se říká, není pevností, kterých by bolševici nedobyli.“

„Ale proč máme dobývat nějakou pevnost, když máme pod nohama zlato? Sklidíme báječnou pšenici, nad řekou budeme pěstovat zeleninu, jsou tu nádherné louky, tak rozvineme živočišnou výrobu – a budete mít kulturní, pokrokové, různorodé hospodářství bez kukuřice. Obilí, maso, zelenina! Víte, co se ve městě platí za ranou zeleninu? A na kolik nás přijde kukuřice i se vší tou chemií?“

Předseda si vzdychl.

„Neuvažuješ v širších souvislostech, Antone. Jsi skoro jako kulak. Vidíš jenom svůj vlastní prospěch a nezajímá tě celostátní hledisko.“

„Jaké je to hledisko?“

„Kukuřice. Ta změní celé naše hospodaření, Jestli ji zavedeme.“

„To je právě ono! Jestli ji zavedeme…“

„A proč ne? Tuhle nám na krajským výboru říkali příklad z dějin. Když začal Petr Veliký pěstovat brambory, spousta lidí byla taky proti tomu. Tvrdili, že se neujmou. A podívej se dneska! Kde bysme byli bez brambor? A s kukuřicí je to zrovna tak.“

„Takže svůj projekt můžu hodit do kamen?“ Předseda vypil další odlívku a s chutí se pustil do jídla.

„Proč do kamen? Do stolu ho dej, do šuplíku. Zatím do nějakýho vzdálenějšího, kterej moc často nevytahuješ. Ať si tam leží. S kukuřicí ještě život nekončí.“

„To je mi útěcha! A co když ten plán stejně přednesu na předsednictvu nebo na plenárce kolchozu?“

„Mám ti to říct rovnou?“

„Proč hledat vytáčky?“

„Dobře, nebudu hledat vytáčky. V tom případě budu první, kdo proti tobě vystoupí.“

„Ale vždyť přece sám chápete, že v mém plánu je racionální jádro!“

„To se rozumí, že chápu. Ale ty počítáš, že se investice vrátí za dva nebo tři roky. A s čím budeme začínat?“

„Ovšem u kukuřice to bude trvat ještě déle.“

„Na kukuřici dostaneme shora. Všecko: setbu, hnojiva, lidi na výpomoc, stroje, hlavně při sklizni. Protože tohle je státní plán a ne plán Antona Tichomirova. A potom, ještě něco ti řeknu, chlapče, jestli teď vylezeme s tím tvým papírem, víš, jak se to bude hodnotit?“

Anton poznamenal už jízlivě:

„Bojíte se?“

Lekla jsem se, div mi pánvička nevypadla z ruky. Náš předseda je pes. Že přivezl rádio, to ještě nic neznamená. Říkala jsem si: Teď praští pěstí do stolu, jako už tolikrát na představenstvu. A pěsti má jako kladiva.

Ale nepraštil. Čichl si jenom k chlebové kůrce a ušklíbl se.

„Aha, dobří přátelé si mají říkat pravdu. Tak poslouchej, naleju ti čistýho vína. Mně se nechce z tohohle kolchozu pryč. Nechal jsem v něm celej život. Rozumíš? Co ty? Ty se sebereš a půjdeš. Tobě patří celá zem. Od Vladivostoku až do Bialystoku, jak nám říkali před válkou v takovým učilišti. Ale moje vlast je tady, skoro celou obhlídneš tady z toho okna. Po válce jsem ji oral vlastníma rukama. Mýho potu je tu víc než herbicidů. Kam bych odtud šel, co?“

Anton ustoupil:

„Nu dobrá, ať je po vašem. Pojďte se radši napít.“

„To bude lepší, nemá smysl se urážet. Vyzkoušíme kukuřici a pak se uvidí.“

Ještě chvíli seděli, popíjeli a pak se v dobrém rozloučili. Když předseda odešel, vzal Anton své papíry, škrtl sirkou a podpálil je.

„Proč to děláš?“ ptám se. „Nech je chvíli ležet.“

„V šuplíku někde vzadu?“

Dívá se na hořící papír a nevnímá, že si připaluje prsty.

„Máme chytrého předsedu,“ říká. „Všemu rozumí, Jenomže nevidí dál než z okna své chalupy. To řekl správně.“

„Takže se s předsedou neshodli?“ zeptal se Mazin.

„Ne, naopak, ohromně se skamarádili,“ odpověděla Irina nečekaně. „Nejdřív mu Anton nadával, nazýval ho oportunistou, zbabělcem. A dodával, že je to prý aspoň poctivý zbabělec, zaplať pánbůh i za to.

A pak přišlo jaro, to už není čas na rozmíšky, a Anton od rána do noci byl na polích. A pořád kolem kukuřice. Nechápala jsem to.

‚Antone, tys byl tak zapřisáhlý odpůrce kukuřice a teď nevidíš v kolchoze nic jiného než kukuřici.“

Ušklíbal se:

„Proti takovým lidem se musí bojovat fakty. Chci dokázat, že ani při optimálních podmínkách se u nás kukuřice neosvědčí. Na všechno bude pamatováno, aby mi pak nikdo nemohl nic vytknout nebo mě obvinit, že jsme něco opomněli. Oni pak uvidí sami!“

A viděli. Ale docela něco jiného. Byl to mimořádně vydařený rok. Takový se povede jednou za deset let. Teplé, klidné jaro, vlhké, horké léto a podzim nádherný – slunečný, suchý. Zkrátka nevyrostla nám kukuřice, ale hustý zelený les – vzpřímený člověk se v něm schoval. A palice jako zlaté cepy.

Anton byl nesvůj. Předseda ani slovo. Neříkal mu nic, ani dobře, ani špatně. Ale vymyslel plán. Z kraje přijel dopisovatel a předseda mu prozradil, že pravým organizátorem úspěchu je náš mladý agronom Anton Tichomirov. Anton o tom neměl tušení. Z ničeho nic k nám zajel Ivan Matvejevič.

„Už jsi to čet?“ ptá se a mává čerstvými novinami. Anton je ještě neviděl. Bere noviny, rozevírá je, kouká.

„To je vaše práce?“

„Ano. Pěkně to vyšlo, co?“

„Špatně.“

„Jak to?“

„Jaký ale?“

„Teda víš, kamaráde! Jinej by skákal radostí a ty…“

„Řekni mi, co na tom není pravda? Cifry o výnosech jsou správně?“

„To jsou.“

„No proto! Žádný žvásty. Celý rok ses od kukuřice nehnul. Je to pravda?“

„Je, ale… kdyby nám nebylo přálo počasí…“

„Hele, to nech stranou! Copak takový počasí jsme měli jenom my? Sousedi snad měli jiný? A vidíš, úrodu mají poloviční! Dej pokoj s počasím. Důležitý jsou lidi. Neexistují pevnosti, kterých by…“

„To znám.“

„No bodejť! Takže ani tady žádnej žvást. Všecko je to zasloužený. Pojedeš na oblastní poradu. Budeš tam referovat o naší zlatý sklizni.“

„To je fakt, že je zlatá. Za každou palici rubl.“

„Takhle na ruble to nepočítej. Ty jsou vloženy do velký politiky a přinesou úroky. A tenhle článek taky přinese úroky.“

„Článek?“

„Ano, článek. Tobě přinese úroky!“

„Co mi může přinést? Falešnou slávu?“

Předseda se obrátil ke mně:

„Teda, Irino, ten tvůj je chytrej, ale taky skromnej.“ A zase Antonovi: „Co teď potřebuješ? Hlavu máš, vědomosti taky. Co ti ještě chybí? Autorita! Až budeš mít autoritu, bude to úplně v pořádku. Pak budou brát vážně i tvoje plány. Už tomu rozumíš?“

Sedl do auta a odjel.

Anton se za ním díval, pak sedl ke stolu a přečetl sí novinový článek.

„Možná že ten starý lišák má pravdu. Aby člověk mohl bojovat za svou věc, musí mít autoritu, popularitu. A k tomu se nedá vždycky dojít přímo.“

Ale přesto se před oblastní poradou rozhodl jinak. Všimla jsem si v noci, že nespí.

„Co je, Antone?“

„Přemýšlím, Iro. Vzal jsem to ještě jednou do pera, všechno jsem propočítal do poslední kopejky a teď naprosto přesně vím, že i při tak vysokém výnosu je u nás kukuřice nevýhodná kultura. Máme moc vysoké vlastní náklady. A ty se nám nevrátí. Co myslíš, co se stane, když to na poradě řeknu?“

„Ty ses zbláznil!“

„Proč? Možná že se tam nikdo nad touhle stránkou věci nezamýšlel.“

Celou noc jsme nespali.

Druhý den odjel.

Čekala jsem ho celá nervózní, neměla jsem chvilku klidu.

Přijel zamračený. Hned na prahu prohlásil:

„Jsem zbabělec.“

Odložil si. Zvedl Voloďku nad hlavu.

„Podívej se na tátu. Máš tátu bačkoru.“

A posadil se na postel.

Když si sedl k jídlu, začal vyprávět:

„Jazyk mi odmítl poslušnost. Zvolili mě do předsednictva, začalo veliké vytrubování. Matvejič sedí v sále, hodně vpředu, dívá se na mě a uculuje se jako oslavenec. Seznamovali se se mnou nějací vysocí představitelé, ve svých referátech mě dávali za vzor. Zkrátka, když jsem dostal slovo, rozjel jsem se úplně jinak. Jako ten inženýr z Dvanácti křesel, co měl projev při otevření tramvaje. Nechtěl mluvit o mezinárodní situaci, ale jen otevřel ústa, pustil se do Chamberlaina. Já zrovna tak. Když jsem zahajoval, říkal Jsem si: tak, teď jim to všecko povím. A když jsem si poslechl svůj vlastní hlas, nepoznal Jsem ho. Zněl tak cize, bodře optimisticky: Naše úspěchy, soudruzi, názorně dokazují, že kukuřice zvítězila na celé čáře a v podmínkách našeho kraje ji můžeme považovat za vysoce produktivní, každému zemědělskému podniku nezbytnou kulturu. Tohle ze mne vylezlo. Nebo něco na ten způsob. Zkrátka nasadil jsem tomu korunu.

Celkově mám z toho všeho hnusný dojem. Jedině jedna věc je příjemná. O přestávce ke mně přišel profesor Rožděstvenskij. Pochopitelně mě chválil. Ale o to nejde. Říká, že se u nich změnila situace a že skupina vědeckých pracovníků usiluje o tvůrčí rehabilitaci Krotova. Vzpomněl si, že jsem o Krotovovy práce projevoval zájem. Mimo jiné se taky ptal, nechystám-li se na aspiranturu. Říkal: Kdyby ses rozhodl, obrať se přímo na mne. Potřebujeme teď takové lidi, pokrokové a energické, kteří dovedou spojovat teoretickou práci s praxí.“

Od té chvíle začal myslet na aspiranturu.

No a náš společný život šel od deseti k pěti. Nevím, kdo na tom má vlnu. On ji dával mně, já jemu. Ale to už je dávno pryč…

Antonova autorita se v kolchoze skutečně zvedla, a nejen v kolchoze. Začali k němu jezdit pro zkušenosti, zvali ho na různé konference. Jezdil. Nejdřív se nad tím uškliboval, pak si zvykl. Předseda byl taky spokojen a kolchoz získával stále větší slávu. Ale já viděla, že si Anton sice zvykl, ale že to všechno není to, co by potřeboval.

Ptám se ho:

„A co tvůj plán?“

Mávl rukou:

„Jak vidíš, lidi žijou i bez mého plánu a někteří jsou dokonce spokojeni. Plán, to je jen takový dětský sen. Teď jsem hodně věcí pochopil. Musíme se bít za opravdový plán. Hledat své místo v životě.“

Ze zápisníku Antona Tichomirova:

„Obvykle se mluví o přizpůsobivosti organismu k prostředí (jde-li o člověka, zní to někdy pejorativně. Ale je to pravda? Podstata procesu je možná hlubší a organismus se přizpůsobuje sám sobě, svým možnostem, nachází je a využívá jich v nejpříznivějších podmínkách, při optimálních režimech. Pokud jde o mne, vždycky jsem se snažil především přemoct sám sebe. Ale pochopit své potřeby a možnosti – to Je velice obtížné. Nejvíc tomu brání všeobecně uznávaný standard. Standard vznikne s ohledem na průměrného člověka a usnadňuje mu existenci, ovšem způsobuje mnoho škody tomu, kdo se nějakým způsobem vymyká průměru. Například heslo ‚z vysoké školy – na venkov‘ je ve své podstatě správné, tedy ve svých pětadevadesáti procentech. Všichni přece nemohou zůstat jako aspiranti! Ale pro pět procent Udí je toto heslo škodlivé. Já například jsem je považoval za správné – a dostál jsem se do složité situace. Měl jsem se tedy přizpůsobovat vnějším podmínkám a proti svému přesvědčení zůstat na vesnici? Zkusil jsem to a zjistil jsem, že to není možné. Musím se přizpůsobit sám sobě, to znamená vytvořit si optimální podmínky pro realizaci vlastního já. Při tom jsem musel překonávat vnitřní i vnější setrvačnost. Z hlediska mnoha lidí jsem protispolečenský typ.

Je snad snaha přizpůsobit se sám sobě považována za onu přizpůsobivost v hanlivém slova smyslu? Ne, síla není v tom, když člověk kráčí od jednoho ukazatele ke druhému. Svět objevili ti, kdož pluli podle hvězd, a ne podle rádiových majáků.“

„Hledat své místo v životě se chystal samozřejmě ve městě. Nevymlouvala jsem mu to, ale bála jsem se toho. Své místo jsem viděla tady a neuměla jsem si představit, jak bychom žili ve městě. Začalo se to mezi námi hroutit.

„Jsi člověk bez vyšších cílů. Co uděláš, s tím jsi spokojená!“ Tohle mi často říkával. Ale viděla jsem, že nejde jen o tohle. Poznala jsem, že v tom novém životě, který si naplánoval, se pro mne nenašlo místo. On to pochopil taky a vztekal se, protože měl Vovku a mne rád, ale svou povahu přemoci nedokázal. Už byl takový. Začalo se v něm napínat nové péro a se vším dřívějším bylo skoncováno. A to není vina kukuřice. Anton nemohl být jiný. Celý život se někam hnal, ale kam – to jsem nikdy nedokázala pochopit.“

„A mohl se stát významným vědcem, co myslíte?“ zeptal se Mazin.

„Nevím. Schopný byl, to Je fakt. Ale podle mého to na vědce nestačí. Tak třeba rád vzpomínal na Hrotová.

Ale to byl přece úplně jiný člověk. Neviděl nic jen svou vědu. Kdežto Anton vycházel vždycky z opaku. Nedělal věci proto, že se mu líbily, ale proto, že se mu něco jiného nelíbilo. Nelíbilo se mu ve městě – tak odjel na vesnici; život na vesnici ho zklamal – dal se na vědu. Tak to u něho bylo se vším. Ovšem o jeho posledních letech nevím nic.“

„Vy jste se po rozvodu neviděli?“

„Ne –“

„A nedostala jste někdy chuť vidět ho?“

„Mám svou hrdost,“ odpověděla Irina a Mazin jí věřil, ačkoli ho tato odpověď ani trochu neposunula k cíli, k němuž kráčel dlouhou a obtížnou cestou.

„Pomáhal vám Tichomirov?“

„Zřekla jsem se jeho pomoci.“

„Máte přece dítě!“

„Moje dítě má všecko, co potřebuje.“

„Chápu, že váš syn netrpí hladem, ale přece jenom otcovská povinnost…“

„Jaká povinnost? Poslat jednou za měsíc dvacet rublů? To je almužna, a ne povinnost. My s Voloďkou nemáme zapotřebí žebrat. A svou povinnost přestal Anton plnit, hned jak opustil dítě. Pravý otec má syna vychovávat, a ne mu posílat peníze na cukroví. A když odešel, znamená to, že je synovi souzeno nemít otce.“

„Teď už z Irinina hlasu nezaznívalo smíření s tím, co se stalo. Třebaže to nechtěla dát najevo, stará urážka ji stále ještě bolela.“

„Takže víckát jste se neviděli?“

„Ne, nechtěla jsem se zbytečně trápit a syn to nepotřebuje. Až bude velký, všecko mu povím, ať nás rozsoudí sám. A bez cukrátek se obejdeme.“

Proč asi? Proč je najednou tak drsná, jen jsem se zeptal, jestli se pak někdy neviděli? uvažoval Mazin. – Nebo ho má pořád ještě ráda? Že by? A proto tolik vyprávěla? Promítala si znovu celý život?

„Teď se bez cukrátek budete muset obejít.“

„Ano.“ Najednou se výraz její tváře změnil, jako by si teprve teď uvědomila, že Anton není naživu.

„Vy Jste se o jeho smrti dověděla z mého dopisu?“

„Ne, říkala mi to už předtím kamarádka. Chodily jsme spolu do stejné studijní skupiny ve škole.“

„A co vám oznámila?“

„Že se stalo neštěstí. A jak koukám, vy o tom pochybujete.“

„Proč myslíte?“

„Proč byste sem jinak jezdil a vyptával se? Přece už jsem vám všechno napsala v dopise a vy jste stejně přijel.“

Nemůže jí přece říci, že jí napsal a požádal o odpověď na některé nejzákladnější otázky, které už mu stejně byly jasné, jen proto, aby viděl její písmo. Mohla sice napsat odpověď na psacím stroji nebo dopis někomu nadiktovat nebo konečně písmo změnit nebo se o to aspoň pokusit. Ale Irina nic z toho neudělala. Odpověděla přesně a důkladně. A všechno vlastní rukou.

Pak už nebylo pochyb – dopis Mazinovi 1 lístek Tichomirovovi psala stejná ruka.

„Řekla jste mi mnoho zajímavých věcí.“

„Znám jenom minulost.“

„Rozumím. Vy už jste se potom neviděli. Ale 1 když to s věcí přímo nesouvisí, řeknu vám, že jste udělala chybu, když jste se rozhodla přerušit všechny styky mezi dítětem a jeho otcem.“

„Už se stalo.“

Mazin se podíval na její talířek, na němž leželo vychladlé, netknuté vajíčko, vzal ze stolu láhev a sám nalil do broušených pohárků.

„Vidím, že jsem vás rozrušil. Raději se oba napijeme. Třeba se trochu rozveselíte.“

„To sotva.“

Ale svou skleničku zvedla a jedním douškem, po chlapsku ji do sebe obrátila.

„A co Tichomirov? Neprotestoval proti vašemu rozhodnutí?“

„Nejdříve ano, to se ví, ale potom si odvykl… Jako každý mužský.“

„To si myslíte vy, že odvykl. Ale co když se trápil?“

„Ten na to neměl kdy. Dělal vědu. Ostatně ani 2ena ské ho nenechaly, aby se nudil.“

Zřejmě věděla o Antonově životě hodně. Snad doufala, že se vrátí. Ale ne, to asi ne. Ale proč pořád ne* chce mluvit o tom posledním dnu?

Mazin si nalil další odlivku. „Na tom vašem vzduchu člověk vyhladoví Jako vlk.“

„Tak si berte!“

„Děkuji.“

A položil si na talířek kousek salámu.

„Býváte často ve městě?“

„O prázdninách, na poradách. Nijak zvlášť mě to tam netáhne.“

„Letos v létě jste tam taky byla?“

„Ano.“

„V srpnu?“

„Ne, v červenci. Ačkoli, zdržela jsem se tu začátku srpna. Asi kolem pátého Jsem odjížděla.“

„Než Anton zemřel?“

„Ovšem. On spadl asi čtrnáct dní nato.“

„Kde jste byla v té době?“

„Tady.“

„Mohou to potvrdit svědkové?“

„Svědkové? Řekněte mi už konečně, proč jste přijel.“

Mazin položil na stůl lístek:

„Psala jste to vy?“

Irina jen letmo pohlédla na papírek a Ihned prohlásila:

„Ano, já.“

Mazin položil vidličku.

„Povězte mi o tom něco.“

„Voloďka se rozstonal. Musel jít na operaci. Dostala jsem strach. A přemohla jsem se. Říkala jsem si, že by Anton mohl tam ve městě něco zařídit u doktorů. Styděla jsem se, ale obrátila jsem se na něho. Šlo přece o dítě!“

„A jak to dopadlo?“

„Nijak. Napsala jsem tenhle lístek a večer byl Voloďka v kritickém stavu. Celou noc jsem proseděla u něho v pokoji. No a pak už jsem za Antonem nešla. A on ani neprojevil zájem. Přitom věděl, že bývám vždycky u Máši.“

„Ovšem Tichomirov nemohl projevit zájem, jelikož už nebyl naživu,“ poznamenal Mazin podrážděně.

„Jak to že ne?“

„Téhož dne zemřel. Třiadvacátého srpna.“

„Já jsem to nepsala třiadvacátého.“

„Tak kdy?“

„Druhého! Takový den se nezapomíná!“

„Tak se podívejte na lístek. Je tam datum.“

Irina konečné vzala do ruky ten kousek papíru a zvedla si ho k očím. Mazin postřehl, Jak zbledla.

„Psala jsem to druhého. V nemocnici vědí, kdy došlo ke krizi.“

„Ale v nemocnici nevědí, kdy jste to psala.“

„Psala jsem to druhého,“ prohlásila znovu.

INNA

„Věděla jsem, že se určitě setkáme, ale nenapadlo mě, že přijdete sem.“

Mazin seděl u velkého kancelářského stolu. Byl prázdný, jen pod tlustým sklem ležely Ejzenštejnovy reprodukce a kresby a portrét Anny Achmatovové od Petrova-Vodkina. Odsunul rukavice z portrétu.

„Mohl jste si mě zavolat.“

Inna Krotovová položila na stůl ukazovátko.

Zašel za ní do muzea. Den se chýlil ke konci, venku byla skoro tma a v místnosti, kde na Innu čekal, v tom pokojíku, na jehož dveřích byla cedule „Vědečtí pracovníci“ a který byl skoro celý zaplněn obrovitým stolem, kromě nich už nikdo jiný nebyl.

„Chtěl jsem si s vámi promluvit neoficiálně.“

Vytáhla z kabelky cigarety a několikrát – po žensku daleko od těla – škrtla zápalkou. Zavoněl dým.

„Máte nějaké dobré cigarety.“

„Ameriky. Daroval mi je jeden cizinec, kterého jsem prováděla po muzeu.“ A zažertovala: „Doufám, že to nebyl špión.“

Mazin se zdvořile usmál. Málo platné, hodně lidí si představuje špióny podle dobrodružných románů.

Inna vtáhla dým a pak ho pomalu vypouštěla. Měla velká ústa, která se táhla Jako jemný předěl přes pohublý, živý obličej.

„Vy chcete mluvit tady?“

„Ne, tady by to asi nebylo vhodné. Já Jsem se na vrátnici nelegitimoval. Proč zavdávat příčinu ke zbytečným drbům? Nebo se snad v muzeu nepomlouvá?“

„Jste velmi milý a máte pravdu. V muzeu jsou zaměstnány skoro výhradně ženy. A my ženy máme své slabosti. A taky dost času vzít bližního svého do prádla.“

„Doprovodil bych vás domů. Myslím, že je venku docela hezky.“

„Dobrá. Nebydlím daleko odtud.“

Pomohl jí do pláště.

„Děkuji.“

Z Tichomirovova zápisníku:

„Přísně vzato je člověk stroj. Sice neobyčejně slo* žitý, ale přece jen stroj, ještě jsme neprozkoumali funkci mnoha uzlů, ale je jisté, že se všechny součástky podřizují v prvé řadě běžným zákonům chemie, fyziky a biologie, a teprve potom desateru přikázání nebo trestnímu zákoníku. Pro člověka je samozřejmě ponižující zjištění, že není zázrakem přírody, nýbrž jen poněkud komplikovanějším mechanismem, jenže jak* ta jsou fakta, a existují i tak smutná fakta, jako je například zvýšená úmrtnost v důsledku slunečních erupcí. Zlo má převahu: kdosi bez tvého dovolení otočí vypínačem – a tobě v srdci nebo v mozku praskne něco naprosto nepostradatelného.

Nechci být stroj. Zvlášť když jsem s Innou. Ona je vysloveně antistroj. Znám nejen každé její slovo, ale každou intonaci, a přesto mě neustále překvapuje svou ‚nestandardností‘. Jsem Innou nadšen. Jsem nadšen, třebaže nejsem schopen jako ona uvěřit v absolutní lidskost, protože vím, že žijeme v krutém světě řízeném přírodními zákony, a nikoli našimi city. Závidím jí. Ale zároveň se bojím. Nic nevyvolává tolik iluzí jako láska. Dnes mí iluze pomáhají žít, ale co zítra? Uchovám si je? Chci si je uchovat, i když vím, že to jsou iluze.“

V muzejních sálech bylo prázdno. Prošil galerií obrazů z osmnáctého století. Byly to hlavně portréty mužů a žen v napudrovaných parukách, samé krajky, hvězdy, potemnělé uniformy a těžké sametové róby.

„Proč jsou všichni tak oškliví?“ zeptal se Mazin.

„Tenkrát bylo zvykem takhle malovat. I cary.“

„Ano, vzpomínám si na portréty Pavla a Petra Třetího. Ale to je taky nespravedlivé. I na fotografiích vycházejí lidi různě.“

„Pravou podstatu člověka prý ukáže teprve smrt. Zesnulý už nemá možnost se přetvařovat. Stane se sám sebou. Vzpomínám na otce. Byl po smrti klidný a moudrý. Takový, jaký byl ve skutečnosti. A dokud byl živ, vypadal nervózní a roztržitý. Smrt provádí souhrnnou bilanci.“

„Neřekl bych,“ odpověděl Mazin.

Venku bylo sucho a chladno. Rozhořely se bledé svítilny a na chodník dopadly ostré abstraktní stíny holých akátových větví.

„Chci říci morální bilanci. Ta může člověka povznést 1 naopak ubrat na ceně. Po smrti je celý život přehlednější, jasnější…“

Mazin se pozorně zaposlouchal. To souhlasilo s jeho vlastními názory. S tím rozdílem, že on na to šel z druhé strany, uvažoval o vlivu života na smrt. Inna zase viděla retrospekci.

„I když někdy není o co stát.“

„Teď vám dost dobře nerozumím,“ přiznal se Mazin.

„Já sama si někdy nerozumím. Dřív jsem si myslela, že každý člověk a každý skutek má být hodnocen tak, jak si zasluhuje, bez ohledu na momentální okolnosti. Ale teď se mi zdá, že zaplatit životem – je příliš velká cena 1 v případě, že je to v zájmu pravdy.“

„Podle toho jakým životem a co pokládáme za pravdu. Já se na tyhle věci dívám jedině konkrétně, případ od případu. Musím totiž operovat právnickými kategoriemi a v jejich základě jsou fakta.“

„Fakta přece taky vytvářejí lidé. Vy mluvíte se mnou, s Igorem, s ostatními, abyste si objasnil fakta, a při tom se fakta postupně nahrazují tím, co vám říkáme my.“

„Chcete tím říct, že ne každý, s kým hovořím, Je upřímný?“

„Zjednodušujete. Myslím jen tolik, že každý z nás vidí stejné věci různé. A vy se procházíte královstvím křivých zrcadel.“

„Je nějaké východisko?“

„Kromě zákonů, které vymysleli lidé, existují snad i jiné.“

„Myslíte boží?“ zeptal se Mazin ironicky.

„Ne, bůh by to taky nezvládl. Je už nás příliš mnoho. A každý si žije podle svého.“

„Podle svých vlastních zákonů?“

„Chcete-li, tak ano. Ale když jednotlivé lidi soudíme, hodnotíme je podle zákonů všeobecných, vymyšlených, a proto se tak často mýlíme.“

„V čem jsem se tedy zmýlil já?“

„V tom, že se pořád ještě babráte s uzavřeným případem. Proč? Nedává vám to pokoj jako vyšetřovateli nebo to má být hledání nových psychologických způsobů?“

„Od každého trochu.“

„A všecko zbytečně. Žádná vražda spáchána nebyla a psychologie je nevděčná a tajemná záležitost.“

„Zbývá ještě jedna varianta. Sebevražda.“

„To říkáte vážně?“

Mazin jí neviděl do tváře, ale zdálo se mu, že její hlas zazněl trochu tlumeněji.

„Chtěl jsem slyšet, co si o tom myslíte.“

„Já? Aha, ovšem. Promiňte. Vás zajímají docela konkrétní věci a já se s vámi pouštím do filosofické diskuse. Pochopitelně, musíme si promluvit vážně. Ala už jsme na místě. Budete muset zajít ke mně, nepřivede-li vás to do rozpaků. Tam nás nikdo nebude rušit.“

Mazin nachýlil hlavu:

„S radostí.“

Dům, kde Inna bydlela, byl velký a kdysi pravděpodobně majestátní. U vchodu drží kamenní atlantové na ramenou kamenné balkóny.

Vystoupili po širokém, starém zašpiněném schodišti s pradávným litinovým zábradlím. Do bytu vedly z podesty vysoké dveře s měděnými klikami.

„Tady jste bydlela pořád?“

„Jako kočka. Anton jednou řekl, že v první polovina svého života se člověk podobá psovi – s každým by šel, líže ruce a dostává kopance, v druhé polovině se podobá kočce. Už se nedrží lidí, ale chalupy. Já jsem svůj život začala hned od druhé poloviny – držím se pořád chalupy. A neumím už si představit, že bych bydlela někde jinde.“

Inna odemkla. V chodbě bylo šero. Malá žárovka přímo u stropu svítila mdle.

„Tady,“ ukázala na jedny dveře.

Mazin vkročil do pokoje a první, co mu padlo do oka, byla velká válenda a nad ní gobelín. Na něm kulatý africký štít a asegaj, kopí s širokým bodcem.

„Pojďte dál. Můžu vám nabídnout hrneček kávy.“

„Milerád si dám. Káva jde dobře dohromady s touhle tropickou zbrojí.“

„Toho si každý hned všimne.“

„Co je neobvyklé, to je nápadné.“

„Pro vás obzvlášť?“

„Narážíte na můj obor? U nás je toho všedního zrovna tolik jako v každém jiném povolání. Watson se znal se Sherlockem Holmesem třicet let a dokázal popsat jen asi padesát případů z jeho praxe. A z nich dobrá polovina, upřímně řečeno, se opakuje. On přitom Holmes byl labužník. Sbíral smetánku a kapesními krádežemi se nezabýval. Víte, co to je kapsář? Věřte ml, to není žádný profesor Moriarthy. A vůbec zločinec Jako osobnost je málokdy zajímavý. Myslím, že měl Puškin pravdu, když napsal, že génius a zločinec jsou dvě různé věci. Zločin je podle mého názoru častěji důsledek nedostatku Intelektu než produkt Jeho vyšších forem.“

„To ovšem mluvíte o předem promyšleném zločinu. Ale může jít taky o náhlé vzplanutí, nečekaný záchvat hněvu, nenávisti, třeba i pohrdání… Vy Jste nikdy zločince nelitoval?“

Mazin neodpověděl hned.

„Asi jsem se zeptala netakticky. Promiňte, ale jak jsem se ocitla doma, zapomněla jsem, že klást otázky musíte vy a ne já.“

„Nerad bych kladl otázky.“

Inna se usmála:

„Počítáte s dobrovolným přiznáním?“

Mazin odpověděl vážně:

„Ano.“

Zeptala sa rovněž vážně:

„A nejsem-li vinna?“

„Tím spíš.“

Mazin se dotkl dřevce asegaje:

„Myslíte, že se dá člověk zabít Jenom něčím takovýmhle?“

„Vy si přece jen myslíte, že byl Anton zabit?“

„Chci se jen dovědět, stálo-li za to ho zabíjet.“

Inna vytáhla z příborníku hrníčky.

„A to se chcete dovědět ode mne?“

„Od vás taky.“

„Rozsudky vynáší soud. Necítím se povolaná rozhodovat, stojí-li za to nějakého člověka zabít nebo ne.“

„Soud to taky nemá vždycky jednoduché. My Jsme v lehčí situaci. Tichomirov nežije, takže vyneseme-li nad ním rozsudek, nemusíme se bát, že bude muset být vykonán.“

„Hrozí nám něco jiného.“

„Co konkrétně?“

„Může se ukázat, že už jsme ho vykonali.“

Mazin se na ni zadíval velmi pozorně.

„Jste chytrá žena.“

„Děkuji.“

„Tohle je neobvyklý případ, Inno Konsiaminovno. Nevejde se do jednoho paragrafu. Proto se jím zabývám jinak, než bývá obvyklé.“

„A nepřekročujete přitom svou pravomoc?“

„Možná. Ale to si zodpovím před svými nadřízenými.“

„Vy uznáváte odpovědnost jedině vůči nadřízeným?“

Mazin rozhodil rukama.

„A co zodpovědnost vůči nám? Nedovolujete si příliš, když se dotýkáte něčeho, co je pro vás jen předmět zájmu, kdežto pro ostatní ještě nezacelená rána?“

„Nechci nikomu ubližovat, a buďte tak hodná, nepovažujte mě za člověka, kterému dělá potěšení dívat se klíčovou dírkou. Možná že moje metody připomínají psychologické experimenty, ale ty nevznikly z touhy po dramatických zážitcích. Jsem přece jenom vyšetřovatel a kolem Tichomirovovy smrti jsou momenty, které nemohu nechat nevysvětlené.“

„Například?“

„Například to, že volha Rožděstvenského stála v noci u domu, kde zahynul Tichomirov.“

Inně cinkly v rukou koflíky.

„On Antona nezabil.“

„Ano, má alibi.“

„Vždycky měl štěstí!“

„Ale jeho auta mohl použít i někdo jiný.“

„A vy chcete zjistit kdo? Nebo to už víte?“

„Chci zjistit, stálo-li za to Tichomirova zabíjet,“ opakoval Mazin.

„Ty, kteří stojí za to zabít, ty můžeme zabíjet?“

„Bohužel ne.“

„Jste zvláštní člověk.“

„Nic zvláštního. Slíbila jste mi kávu.“

„Nerozmyslel jste si to?“

„Ne. Musíme ještě pár věcí prohovořit.“

„Dobře. Tak chvilku počkejte. Můžete si prohlédnout naše rodinné album. Dívky takhle v dřívějších dobách zabavovaly mladíky. Ve slušných rodinách. Leží na stole.“

Inna odešla do kuchyně, Mazin vstal z pohovky a podíval se z okna. Začalo mžít, drobný deštík pokropil asfalt.

Stál ještě u okna, když se vrátila.

„Tak vy Jste neměl chuť podívat se na obrázky?“ zeptala se Inna a postavila malý podnos s kávou.

„Ne, přemýšlel jsem.“

„O čem?“

„Snažil jsem se představit si, o čem asi uvažujete v tomhle pokoji, když zůstanete sama.“

„To vám mohu říct. O stejných věcech Jako ostatní. O práci, o nepříjemnostech, o nových šatech, o nemoci tety Dáši, o tom, co musím ještě koupit.“

„A o tom, 2e Je život nespravedlivý?“

Ušklíbla se:

„Jste zkušený vyšetřovatel. Ale dopustil jste se omylu. Z přílišného sebevědomí. Vy totiž podceňujete intelekt zločinců. A to je chyba. Nedomnívám se, že by byl život ke mně nespravedlivý. Zdálo se mi to, ale to už Je pryč. Teď uvažuju jen o tom, co jsem říkala.“

„O práci, o nepříjemnostech…“

„A tak dále.“

„Ale copak Je Tichomirovova smrt jenom obyčejná nepříjemnost?“

„Tak jste mě chytil. Ano, není to Jenom nepříjemnost. Aspoň pro mne. Ale to by bylo dlouhé povídání.“

„Nebudu na vás pospíchat.“

„Vzbuzujete ve mně důvěru.“

„A to snad je chyba?“

„Bude ml to vadit.“

„Bojíte se, že řeknete víc, než byste chtěla?“

„Naopak. Budu spoléhat na váš soucit a nedokážu říkat jen fakta. Ta fakta, která potřebujete.“

„Znám už dost faktů, ale neumím je všechny správně zhodnotit. Třeba mi pomůžete.“

„Co tedy víte?“

Mazin k ní přistoupil blíž.

„Chcete upřímnost? Prosím. Tady jsou fakta. Milovala jste Antona Tichomirova a kvůli němu jste se rozešla s Rožděstvenským. Ale Tichomirov vás zradil. Nejen vaši lásku, ale i vaše jméno, zradil vašeho otce. Ukradl jeho práci. Nejraději byste byla Tichomirova zabila. Ale nezabila jste ho. To jsou fakta.“

Inna se dívala na lesklý kávovar.

„Netušila jsem, že víte tolik. Ale stejně nevíte skoro nic. Všecko je to docela jinak, kromě jediné věci. Že jsem Antona milovala. To ostatní není pravda,“ řekla tiše, ale pevně.

Mazin k ní přisedl.

„Ale je zbytečné kohokoli zachraňovat,“ řekl a položil ruku na hřbet její úzké dlaně.

„Vzbuzuji ve vás lítost? A otec vždycky chtěl, abych byla silná!“

„To není lítost. To je něco jiného.“

Ovládla se.

„Snad jste se do mne nezamiloval?“ řekla a ušklíbla se.

Mazin stáhl ruku.

„Nezlobte se. Nechtěla jsem se vám posmívat. Vidím, že vám musím povědět všechno. Nedokážu to chronologicky, utříděně, jako když provádím exkurzi po muzeu. Ledacos si budete muset domyslet sám. Třeba pochopíte to, co já sama nechápu. Nevím. Nikdy jsem si nepomyslela, že se něco takového stane.

Řekla jsem, že vaše fakta neodpovídají pravdě. Řeknu to líp. Jsou věci, které nemůžeme nazvat Jenom pravdou nebo jenom nepravdou. A tady je takových věcí mnoho. Chápu, že pro právníka nemohou existovat polopravdy, vy máte docela jiné kategorie. Ale já nejsem žádný právník. Já jsem prostě člověk, který soudí především sebe.“

„Za co?“

„K tomu dojdeme. Nejdřív něco o tom, co jste říkal vy. Ano, ovšem, Anton a já… Říkala jsem už, že jsem ho milovala, ale on mě taky miloval. Je to tak, i když vám se třeba může zdát, že jsem jenom oklamaná žena. Ale on byl taky oklamaný. Je to složitější, než se píše v knížkách – poznali se, zamilovali se do sebe a prožili svůj život jako dva holoubci, srdečně zveme na zlatou svatbu. My jsme neměli žádnou svatbu, ale hodně jsme prožili, opravdu hodně. Když jsme se setkali, byli Jsme příliš dospělí. U takových lidí bud nevznikne láska, ale jen flirt, nebo naopak trápení, protože člověk bojuje sám se sebou, s přírodou, s životem, s tím, co bývá považováno za neotřesitelné. Láska je pro osmnáctileté. A pak – k tomu musí být že« na, musí být muž, a navíc nijak nevázaní. Jako kdyby spolu mohli být jen ti, kteří jsou k sobě vázáni! Chtěli jsme to všechno překonat, začít od začátku, přeskočit minulost, uvést do pohybu to, co už začalo ochrnovat, tuhnout, odumírat. Ale nedokázali jsme nic, protože existují síly, proti nimž je člověk bezmocný. A my jsme byli příliš slabí a proud byl stále prudší. Nejdříve odnesl Antona, potom i mne, ale netušila jsem, že konec bude tragický. Spíš se to podobalo banální komedii nebo dejme tomu sentimentálnímu melodramu. Ob* jevila se dívenka, která neměla nic než bujné poprsí. Není to tak moc, ale někdy to může být všechno…“

Mluvila rychle a zmateně, a Mazin měl co dělat sledovat její myšlenky. Něco však přece jen zachytil, s něčím souhlasil, něco si ukládal do paměti.

„Ale začala jsem od konce. A přitom jsem toho chtěla tolik říct. Hlavně o tom, co nevíte, třebaže si myslíte, že to víte. Dokonce 1 o Igorovi. Řekl jste, že jsem ho nechala. Ne, ani to není pravda. Odešel sám. Igor se vzdal, protože vůbec není sportovec, ačkoli se celý život zabývá sportem. Není náhodou, že nikdy nebyl první. Odešel sám.“

„Když viděl, že Je poražen?“

„Dobrá, dejme tomu. Ale tohle přece není fotbal. Nehraje se na čas ani na skóre. Tady ještě ani deset nula neznamená porážku, má-li člověk sílu k dalšímu boji. Jenže on postřehl, že začíná prohrávat, a usoudil, že už vyrovnat nedokáže. Ba ne, nic není tak, jak Jste říkal, je to docela jinak. A Anton nezradil mne ani otce. Nic neukradl, nic!“

„Možná že si neuvědomujete jasně význam materiálu, který se dostal Tichomirovovi do rukou.“

„Já? Já jsem jeho význam mohla jedině přecenit, v žádném případě ne bagatelizovat. Otec snad tisíckrát říkal, že nejcennější, co v životě udělal, zůstalo nezveřejněno. V posledních letech nemohl publikovat. Ale pracoval každý den. Jedině já jsem věděla, kolik pracoval a jaký význam své práci připisoval. A otec svou práci nikdy nepřeceňoval. Spíš naopak.“

„Takže vy jste všechno věděla?“

„Jak jinak?“

„A to jste nikdy nepokusila Jeho práci zveřejnit?“

„Ne. Nechtěla jsem dávat výsledky otcovy práce lidem, kteří ho před časem zavrhli.“

„Aby si je nepřisvojili?“

„Kdo? Starý Rožděstvenskij a jemu podobní? Ne! To by bylo na jejich žaludky příliš. Takovou potravu by nedokázali strávit ani rozžvýkanou. Prostě jsem nechtěla přijít s nimi do styku. Štítila jsem se jich.“

„A jak se sešit dostal k Tichomirovovi?“

„Neukradl ho! Ale řekněte mi nejdřív, odkud o tom sešitě víte?“

Mazin chvilku uvažoval. Pak řekl:

„Dobře. Řekl mi o něm Igor Rožděstvenskij.“

Inna odhodila nedopalek do popelníku:

„To neměl dělat.“

Mazin si vzpomněl na rozhovor s Rožděstvenským:

„Vy jste o tom s Innou Konstatinovnou nemluvil?“

„Ne.“

„A s nikým jiným?“

„Vy jste první…“

Nemluvil pravdu. Ona se přece vůbec nepodivila. Ne* překvapuje ji, že Rožděstvenskij o sešitě ví. Ale proč lhal?

„To neměl dělat.“

„Proč?“

„Asi dostal strach, když se dověděl o tom autě.“

„Neřekl bych. Zapomínáte na jeho alibi.“

„Clil Igor Je mimo podezření?“

„Skoro. Ale nemusel mít strach o sebe.“

„Tak o koho?“

Mazin neodpověděl.

„Říkal Jste, myslím, že Je možné zabít člověka nejen asegajem.“

Přikývl.

„To je pravda…“ Inna se odmlčela. „Je to legrační. Vy potřebujete člověka, který shodil Antona z okna, ale přitom vidíte obrovský rozdíl v tom, jak to bylo provedeno – jestli rukama, nebo jen tak, bez jediného dotyku. Je to opravdu tak podstatné?“

„Pro toho, kdo to udělal, velice. V prvním případě to znamená mnohaletý žalář, když to dobře dopadne. A ve druhém…“

„Jen vlastni svědomí? Nebo to vy nepovažujete za trest?“

„Jak u koho.“

„Ano, jak u koho. Mně nejspíš vězení nehrozí, 1 když… ba ne, Já se to bojím říct. Prostě nebýt mne, byl by Anton pravděpodobně žil dodnes. Přestože jsem ho z okna nevyhodila.“

„Neunáhlujte se s takovým tvrzením. Vy jste Tichomirova nezabila. A nalejte mi už konečně to kafe.“

Inna nahnula konvici nad šálek.

„Brzy bude všechno jasné.“

Potřásla hlavou:

„Mně už je to jasné teď.“

Mazin usrkl kávy:

„Pamatujete se na válku?“

„Málo a špatně.“

„Ale na nálety se pamatujete?“

„Ano, na to nezapomíná.“

„Pamatujete si na kužel světlometu, který v nebi hledal letadla? Pronikal hrozně daleko, do obrovské vzdálenosti, dokud se nerozplynul někde v nebi ještě dál. Y takovém kuželu bylo vidět všechno, ale zachytit letadlo se mu nedařilo. Pamatujete se, jak bezmocně pobíhal po obloze a pátral po zdroji hluku? A když je přece chytil, bylo to jenom na okamžik. Kořist mu unikla, protože kužel byl příliš úzký. Ale stačilo, aby vytryskl další kužel a situace se změnila. Ve dvou jim bylo líp, letadlu naopak hůř. A když byly tři nebo čtyři kužely? Pak už jim letadlo neuklouzlo a světlomety ho zatáhly až do palby kanónů…

Promiňte mi to primitivní srovnání. Vy toho víte hodně, ale to je Jeden dlouhý kužel světla ztrácejícího se v nekonečnu. Jeden. Ale existují další. A já chci, aby se proťaly. Musí existovat bod, kde se všechny ty kužely protnou.“

Inna poslouchala pozorně.

„Rozumím vám. Ale už jsem říkala – je to pouhé zdání, že my dva hledáme totéž. Všechno vidíme každý jinak.“

„Nebo ten druhý vidí něco, čeho si první nevšiml.“

„A každý si myslí, že tomu rozumí líp než ostatní. Vy jste přece Antona vůbec neznal.“

„To je moje výhoda.“

Inna nalila kávu i sobě.

„Snad máte pravdu. Ale co když ani vy nezjistíte nic, co by zasluhovalo odsouzení?“

„V tom případě se vám uleví.“

Pohlédla na něho vděčně.

„Děkuji. Ačkoli vy mi asi sotva dokážete pomoci. Už jste mluvil s… ostatními?“

„Ano, mluvil jsem s Igorem Rožděstvenským, s Irinou Tichomirovovou a se Světlanou.“

„No a co, co vám o Antonovi řekli?“

„Hodnotili ho různě. V podstatě tak: Irina se domnívá, že sám Tichomirov nevěděl, co od života chce. Nejdříve myslela, že je to důsledek nesprávné výchovy, ale pak pochopila, že to vyplývá z nenapravitelné povahy. A byla přesvědčena, že takový člověk Určitě neskončí dobře.

Igor Rožděstvenskij. Jeho přítel, dá-li se přítelem nazvat někdo, kdo člověka nenávidí. Jeho názor Je kategorický: darebák, který se nezastaví před ničím…“

„To Jsem čekala. Povězte mi i ten třetí názor.“

„Jen to nejnej: Anton byl ze všech nejlepší.“

„To se taky dalo čekat. Tak u2 máte tři kužely. Vypočítejte si aritmetický průměr a dozvíte se pravdu. Darebák plus ze všech nejlepší plus pomatenec – co to dává dohromady?“

„Nulu.“

„Ne. Anton nebyl nula. Byl prostě slabý. Budete se muset přece jen asi podívat na mé fotografie. Chci vám jednu ukázat. Od toho dne si Antona pamatuju.“

Vzala se stolu album a položila si jej na klín.

Bylo na první pohled znát, že se albu nikdo nevěnuje. Polovina obrázků nebyla ani nalepena, ale jen tak volně vložena mezi listy.

„Tohle je táta,“ ukázala Inna.

Krotov byl na fotografii mladý, veselý, s bradkou.

„A tadyhle je, jak byl v Habeši.“

Na obrázku obklopovaly Krotova mladičké rozesmáté dívenky. Jedna z nich ruskému lékaři něco podávala a ani trochu se nestyděla za své nahé, jako z ebenu vysoustruhované tělo.

„Maminka…“

Mladá žena podobná Inně V pánské košili s rozhalenkou. A pak znovu tatáž žena v gymnasijní uniformě. Na obou obrázcích smutná.

„Ale tohle není ono… Tady je ten snímek…“

Zažloutlá amatérská fotografie. Tři děti u vánočního stromečku. Jeden kluk ve španělském kostýmu, na hlavě fez se střapcem na šňůrce, druhý v africké masce s péry a holčička ve vysoké, špičaté budonovské čepici s velkou hvězdou.

„Ten v masce je Anton.“

„A tohle jste vy?“

„Jsem si podobná?“

„Ano.“

„Ten třetí je Igor. To jsou poslední vánoce před válkou. Moc jsem si přála, aby otec dal tu africkou masku mně, ale dal ji Antonovi. Řekl mi: Anton má těžší život, dcerunko, uděláme mu radost. – Nechápala jsem, proč má Anton těžší život. Otec mi vysvětlil, že to je tím, že jeho matka je uklízečka a osamělá žena. Ví« dala jsem, jak Jeho matka myje schody. Zvlášť v zimě. Měla veliké zarudlé ruce. A že je osamělá, to jsem chápala. Anton neměl otce, já neměla matku. Tenkrát Jsem k němu pocítila lítost.“

„A litovala jste ho celý život?“

„Ne, nepotřeboval to. Naopak. Vypadal silný a poctivý. Především poctivý sám k sobě. Jednou, když sa právě vrátil z vesnice a ještě mezi námi nebylo nic než staré kamarádství, seděl tadyhle na pohovce a říkal: Mnoho lidí mě odsuzuje. Někteří z mocí úřední, protože jsem opustil kolchoz, obtížné pracoviště. Jiní za to, že jsem opustil syna a ženu. Soudil jsem sám sebe, a třebaže jsem nemohl vynést osvobozující rozsudek, přesvědčil jsem se alespoň, že jsem jinak nemohl. Bylo by to nepoctivé. A to, co je nepoctivé, ne‘ přináší štěstí člověku samotnému ani ostatním lidem. Radši ať člověka odsuzují ti druzí než on sám.“

„A říkal to upřímně?“

„Anton věřil každému svému slovu. V tom právě byla jeho slabost. Ale já mu taky uvěřila. Potřebovala jsem člověka, který by ml dal trochu klidu a radosti. Už jsem nečekala štěstí a úspěchy. Víte snad, že jsem snila o malířství, ale nic z toho nebylo. Ale chtěla jsem zažít, jak má úspěch někdo blízký, a jeho úspěch pocítit jako svůj vlastní. Anton říkal: Už mám první šedivé vlasy a zatím jsem ničeho nedosáhl. Ztratil jsem zatraceně moc času. Ale zato jsem poznal sám sebe. Vím, čeho jsem schopen, a pomůžeš-li ml, dosáhnu svého.

Věřila jsem, že mě potřebuje.

Znala jsem ho celý život. Vlastně ne, zdaleka ne celý život, ale mně to tak připadalo. Nejdřív jako kluka, pak jako studenta a nakonec dospělého s prvními šedinami. Když přišel, byla jsem k zoufání sama. Tak sama, že jsem nevyháněla ani Igora, třebaže mě neustále dráždil svým prospěchářstvím, které nikdy nepřerostlo v opravdový úspěch. Všechno mu šlo neuvěřitelně hladce. Žádné nepříjemností. Mám dojem, že snad nikdy neměl ani chřipku. A pokaždé byl pečlivě oholen. Tváře měl hladké jako koule od kulečníku. Jedině trochu teplejší. Nevím, jak to dělal, ale v dešti a blátě vždycky přišel v čistých střevících. Jako kdyby si je na prahu leštil kapesníkem. Ale kapesníky měl čisté. A vždycky složené, nikdy ne zmuchlané. Je snad možné, abych se s takovým člověkem necítila sama?“

Mazin pokrčil rameny.

„Ale nevyhodila jsem ho. Lépe řečeno, občas jsem ho vyhodila. Trpěl tím. A znova se holil a holil, až se mu tváře blýskaly. Hrál si na Angličana.

A pak se objevil Anton. Myslela jsem, že přijel na služební cestu nebo na dovolenou.“

„To je skvělé, Antone, že ses zastavil. Povídej mi, jak žijou obyčejní lidé, tam v lůně přírody?“

„Utekl jsem od nich.“

„Nadlouho?“

„Myslím, že navždycky.“

Pochopila jsem, že je to vážné.

„Ty ses zbláznil!“

„Ne, dále už jsem nemohl.“

Byl o tom přesvědčen. A když mi všechno vysvětlil, byla jsem o tom přesvědčena taky. Uměl přesvědčovat. Dařilo se mu to, protože se především snažil přesvědčovat sám sebe. A kromě toho uměl být k sobě ironický.

„Byl jsem tam veliké zvíře, přední agronom. Jezdili za mnou žurnalisté a zapisovali si, co říkám, občas i fotografovali, jednou to bylo v polích. Dívám se do dálav a vidím rozevláté moře klasů. Jenže na snímku to pak bylo rozmazané.“

Nedělalo mu obtíže být pozorný. I v zimě dokázal sehnat čerstvé květiny a přinést je, jako by to byla obyčejná plechovka sterilované zeleniny.

„Toško! Kytky jsou přece hrozně drahé!“

„Hlavně když se ti líbí. V tom případě se výdaje rentujou.“

A říkal to upřímně. Snad ani neznal, co to je póza. Spíš byl ostýchavý. Už nám oběma bylo všechno jasné, ale on se nemohl odhodlat k poslednímu kroku. Sedával tu celé večery na pohovce nebo na stoličce, objímal si rukama kolena a říkal: „Pro tebe je tohle prostě pokoj, v kterém bydlíš, ale pro mne je to celý svět. Nedosažitelný svět snů. Pochopil jsem to, když jsme evakuovali. Nocovali jsme v nevytopené chalupě. Skrčil jsem se pod pokrývkou s kožíškem, který přese mne přehodili, a vzpomínal jsem na tvůj pokoj s těmihle zbraněmi na gobelínu. A třebaže jsem v něm byl mnohokrát, nemohl jsem tehdy uvěřit, že by opravdu existoval. Byla to pro mne komnata z pohádek.“

Rozhlížela jsem se, viděla jsem prach na knihách, prasklou nohu skříně, od molů vyžrané díry v gobelínu a říkala jsem si, že přesto má Anton pravdu. A měla |sem z toho radost.

To byly naše nejšťastnější dny. Skoro nikam jsme nechodili, seděli jsme doma a bylo nám dobře. Ani o budoucnosti jsme nepřemýšleli.

Předpokládá se, že každá žena, zejména v mém věku, kouká, aby se honem vdala. Ale čestné slovo, já jsem na to nemyslela. Všechno mi připadalo jednoduché a jasné. Jemu taky. Neklamal mě.“

„Promiňte, Tichomirov věděl hned od začátku o pracech vašeho otce?“

„Slyšel o nich už jako student, a když se pak vrátil, moc se divil, že jsem je nepublikovala. Ovšem, zápisky bylo třeba připravit k tisku, a já jsem se nechtěla obracet na Rožděstvenského.“

„Vy nemáte moc ráda tuhle rodinu, že?“

„Ne. Igor je samozřejmě jiný. Ale jeho otec… Jak ten nechal mého tátu na holičkách! To je taky umění. Nepranýřoval ho veřejně, dokonce s ním sympatizoval, ale nenápadně k nám postupně přestal chodit! A přitom tak, že to vypadalo přirozeně – navštěvoval nás čím dál méně a vždycky se tvářil ušlechtile. Právě tuhle promyšlenost mu nikdy nezapomenu… A on to moc dobře ví. Mohla jsem takovému člověku svěřit otcovy papíry? Živé řádky, které psal v posledních dnech života? Bylo pro mě těžké dát je vůbec do nějakých cizích rukou.

Anton věděl o otcových pracech jen z mého vyprávění, protože tenkrát byly zápisky v Saratově u tety Dáši. Své téma začal Anton zpracovávat docela samostatně.“

„A byl by je dokázal dokončit?“

„To vám vysvětlím. Tady nešlo o schopnosti, ale o charakter. Například můj otec si vždycky věřil, věděl, co dělá. Ale nebyl ctižádostivý, netoužil po slávě. Když musel odejít z university, bylo mu líto jedině laboratoře a vůbec ne postavení, které ztratil.

Anton byl úplně jiný. Trpěl komplexem méněcennosti. Neustále se bál neúspěchu. Nevím, z čeho to pramenilo. Jestli se takový už narodil nebo jestli to v něm vypěstoval život. Nebo jestli snad to byla nějaká neodbytná předtucha. Jak se ukázalo, ke katastrofě nakonec přece došlo.

Vybral si téma, o jehož perspektivnosti psal otec v poslední své knize. Na tom místě Anton začal. Nedařilo se mu všechno, ale počítal, že disertaci dokončí včas.

Přibližně ve stejné době jsem dostala dopis od tety Dáši. Chtěla bych, abyste se na něj podíval, zvlášť na datum. Má to svůj význam.“

Inna vytáhla z kabelky svazek klíčů na kovovém kroužku a odemkla sekretář. Ležela tam celá hromádka dopisů. Vzala ten horní.

„Tady je. Prosím.“

Mazin ze zvyku pohlédl na razítko. Dopis byl odeslán asi před rokem. Stejné datum jako na razítku stálo i v záhlaví dopisu.

„Všechno to nemusíte číst. Je tam spousta soukromých věcí. Tadyhle odtud.“

Dopis byl napsán červeným inkoustem, nejistým, ale pečlivým písmem, jakému se učívalo na gymnasiích.

„Jistě si vzpomínáš, Inko, že Konstantinovy papíry s jeho posledními pracemi schovávám u sebe. Jsou kompletní a v pořádku. Lidi, kteří se v tom vyznají, mi teď říkají, že snad už genetika není zakázaná a že vědci, kteří v tom oboru pracovali, jsou rehabilitováni. Nepřišla chvíle ukázat Konstantinovy práce odborníkům? Je v nich jistě hodně zajímavého. Jsme tím Tvému otci povinovány. Napiš, co st o tom myslíš. Souhlasíš-li se mnou, pošlu Ti ty sešity poštou, nebo je radši přivezu osobně, aby se neztratily…“

„Vidíte, dopis je napsán později, než Anton dokončil hlavní práce na své disertaci. A ty sešity jsem mu ukázala ještě později, až po příjezdu tety Dáši.“

„Nemohl z nich tedy nic převzít?“

„Všechno je složitější a tragičtější. Když si Anton otcovy zápisky přečetl, přišel za mnou. Nikdy na ten večer nezapomenu.“

Beze slova si odložil, zašel sem do pokoje a sedl si na pohovku.

„Co je ti?“ zeptala jsem se.

Anton se nuceně usmál, vytáhl z aktovky sešit a podal mi ho.

„Je to zajímavé?“

„Nesmírně.‘

‚A dá se to uveřejnit?“

„Musí.“

Byla jsem šťastná a nechápala jsem, proč je tak odměřený.

„To je přece skvělé!“

„Ovšem.“

„Co je ti, Antone?“

Ještě jednou se pokusil o úsměv.

„Už jsi někdy slyšela o tom mongolském chlapci, který vynalezl jízdní kolo?“

„Jaké jízdní kolo?“

„Dřevěné, nikomu nepotřebné. Nevěděl, že už kolo dávno existuje.“

„No a co?“

Už mi začalo svítat.

„Já jsem taky takový vynálezce. Na čem jsem tři roky pracoval, to tvůj otec objevil už před deseti lety.“

„No a co?“ opakovala jsem znovu, protože jsem nevěděla, co říci.

„Nic.“

„Jak to – nic?“

„Tak tedy všecko! Všecko se zhroutilo. Tys přece k tomu došel samostatně.“

„Samostatně jsem řezal dříví. Uvědomuješ si, co to je dřevěné jízdní kolo? A já snil o doktorské disertaci.“

Bezmyšlenkovitě jsem listovala v sešitku, z něhož jsem ničemu nerozuměla. Došlo k nesmyslné tragédii. Řekla jsem první větu, kterou mi slina na jazyk přinesla:

„A kdybych to uveřejnila až po tvé obhajobě?“

Zavrtěl hlavou:

„To by bylo ještě horší.“

„Proč?“

„Každý ví, že jsem k těm zápiskům měl přístup. V nejhorším případě by mě zbavili titulu. A v nejlepším… Vlastně tady nic lepšího neexistuje. Tak nebo onak to na mě vrhne hanbu, kterou nesmyju.“

„Já přece můžu potvrdit, jaká je pravda.“

„Tobě nikdo neuvěří. Zapomínáš, že my dva teď patříme dohromady. A co uděláš s těmi, kteří nás budou za zády pomlouvat?“

Měl pravdu.

„Tak co budeme dělat?“

„Už jsem řekl. Nic. Lépe řečeno, musíš uveřejnit všechno, co tady je napsáno.“

„A co ty?“

Svraštil tvář, jako by ho rozbolely zuby.

„Dokončím aspiranturu bez obhajoby. Vezmu si nové téma. A místo abych byl za rok doktorem věd, stanu se za pět let kandidátem.“

„Ty ještě žertuješ?“

„Ani trochu. Nemám sílu žertovat, třebaže je to to jediné, co mi ještě zbývá.“

„Žádná situace není přece bezvýchodná!“

„Ale pro slušné lidi nejsou všechna východiska přijatelná.“

„Co tím myslíš?“

„Mohl jsem ti přece říct, že jsem ty sešity ztratil v autobusu nebo že mi ukradli aktovku.“

„Že můžeš takhle mluvit!“

„Já jenom vyjmenovávám východiska, abys je mohla zhodnotit. Dlouho jsem přemýšlel. A jak vidíš, nepřišel jsem za tebou hned. Zato mám všechno promyšleno. Je třeba jednat poctivě a uveřejnit práci tvého otce.“

„Dobře,“ řekla jsem. „Zatím nikomu nic neříkej, já si to taky promyslím.“

„Jistě si domýšlíte, jak jsem se rozhodla.“

„Ano,“ odpověděl Mazin.

„Bylo to velmi obtížné a… nesprávné rozhodnuti. Ale pochopte mě. Říká se, že nejlepší rozhodnutí je čestné a zásadní. Ale v této situaci se všechno převrátilo vzhůru nohama. Otisknout otcovu práci bylo správné, zásadní a čestné z širšího hlediska. Ale pokud jde o Antona, bylo to nespravedlivé. Pobouřila mě nesmyslnost a krutost toho, co se stalo. Uveřejnit rukopis znamenalo zbavit Antona všech nadějí, shodit ho do propasti. Nedovedete si představit, jak snil o úspěchu. A dosáhl toho. Sám. A najednou se má všechno rozpadnout v prach?

Ptala jsem se v duchu, jak by se zachoval otec. A připadalo mi, že by mě pochopil. Vždycky říkal, že ve vědě není podstatné, od koho objevy přicházejí, kdo je podepsal, hlavní prý je, aby se dostaly k lidem. Věděla jsem, že se Anton z té rány třeba nevzpamatuje a to bude jeho konec jako vědce. To by mi otec neodpustil. Jenže na druhé straně publikovat nový otcův objev bylo i mou touhou. Takže jsem musela volit mezi otcem a Antonem. Bylo to pro mě nesnesitelně těžké.

Za několik dní měl Anton narozeniny. Už se o rukopisu ani nezmínil a snažil se vypadat statečně. Reno mi zavolal do muzea a řekl, že by chtěl narozeniny strávit v mé společnosti, u mne.

Přišel s šampaňským, se zákusky, vypadal docela normálně a hned začal žertovat:

„Jestlipak máš pro mě nějaký dárek?“

„Napřed si odlož!“

Svlékl si kabát. Byla jsem ráda, že jsme spolu, že je se mnou, a zdálo se mi, že se nedá jednat jinak, než jsem se rozhodla já.

„Tady máš ode mne dárek.“

Vzal balíček a rozvázal ho. Spatřil sešity.

„Inno, co to znamená?“

„Tyhle sešity ti nesmějí stát v cestě.“

Viděla jsem, Jak se mu zachvěly prsty.

„Nemohu si je vzít.“

„Musíš. Kdybychom to otiskli, žil by objev, ale bylo by možná o jednoho vědce míň. A když obhájíš disertaci, zůstane objev i ty.“

„A co tvůj otec?“

„Udělal by totéž.“

„Nutíš mě k hroznému rozhodnutí.“

„Ne, rozhodla Jsem všechno sama.“

„Tak jsem mu to řekla.“

A Mazin viděl, že říká pravdu.

„Souhlasil hned?“

Z Tichomirovova zápisníku:

„Drobek syn se zamyslel, bradu o pěst opřel: Táto, copak je to zle a co je to dobře? Potřeboval bych takového tátu, který všecko věděl. Člověk jede například ‚autem, vysvětlili mu, že zelená je dobře a červená zle. Jede tedy na zelenou a najednou odněkud vyrazí náklaďák s ožralým troubou za volantem, ten nic nevnímá a pro člověka už není důležité, kde je červená a kde zelená. Dětská knížečka o dobru a zlu skončila a ty zůstáváš sám se svým osudem. Rozhoduj se rychle, snad ještě stihneš strhnout volant tak, abys zůstal naživu.

Nastala vteřina jediného rozhodnutí. Ani dobrého, ani Špatného, ale jediného. Cílem je zachránit život nebo to, bez čeho další život ztrácí smysl), prostředky už nelze vybírat. Rozhodnutí je vynucené. A dál podle okolností.

Vynucené. Prosím, máš tu otázku – determinismus a svoboda vůle. Jak příjemné je psát na toto téma moudré úvahy! Všechno rozpitvat v měřítku molekul. Ale cizích, protože jedině v cizích molekulách se člověk může vyznat. – Račte mi předložit vaše chromozómy: Tak jakpak to vypadá? Ajajajaj! Říkáte, že se nemůžete rozhodnout? To je nepříjemné. Nemáte v pořádku nukleinové kyseliny… – Ale co dělat? Zastavit stroj ve finiši závodu? Začít prosit: Nezlobte se, já se pro vás nehodím? Mám slabé nervy. Jsem vychován kladnými příklady. Ale já jimi přece nejsem vychován. Naopak, jsem vychován zápornými. Tisíce mých předků myly schody, aby po nich mohli stoupat jiní. A já jsem se po těchto schodech škrábal jako opice a nezastavím se přece proto, že na nich budu muset nechat pár blátivých šlápot. A když mi do nich strčí čumák? Nestihnou to, zatím už budu nahoře.

Cítím, že jsem zlý a mazaný. To je obranná reakce. Ne všechna rozhodnutí jsou snadná, ale je lepší jet na červenou, než se dostat pod kola.“

„Souhlasil hned?“

„Ne. Řekl, že si rukopisy vezme, aby si je napřed přečetl…“

Inna se odmlčela a zamíchala lžičkou kávu. Oči měla neobyčejně suché, jemná kůže jí pevně přiléhala k lícním kostem.

„To byl začátek konce mezi námi. Nechápala jsem, jak se mohlo stát, že jsem ho tímto činem k sobě připoutala zpuchřelým provázkem. Nejde o to, že jsem ho mohla udat, ale o tu podvědomou vděčnost, kterou on nesnášel. Pro něho bylo nesnesitelné dostat štěstí darem.“

„Neumíš si představit, jak jsem ti zavázán.“

Poprvé to znělo jako výkřik z duše zachráněného člověka.

„Já jsem ti tak zavázán…“

Podruhé už se ozvala únava.

„Jsem ti přece zavázán.“

To už byla ironie.

„Ano, ano, vím, pamatuji si, čím jsem ti zavázán.“

Tentokrát jsem vycítila nenávist.

„Odejdi! Nejsi mi ničím zavázán!“ řekla jsem tehdy.

Předtím však bylo tolik trápení, že prostě nemám sílu podrobně vykládat, jak to všechno bylo. Není to snad moje vina? Nezdůrazňovala jsem nějak svou ušlechtilost? Myslím, že ne. I když, to se přiznám, jsem v sobě pocítila jakési nové právo na něho. Ne, vlastnické právo ne. Spíš cosi mateřského. Ale na něho mnohem víc působily jeho vlastní představy než opravdová skutečnost. Trpěl tím komplexem a s tím už se nedalo nic dělat. Konečně jsem se rozhodla, že si to vysvětlíme: „Antone, vidíš jistě, že jsme se za poslední dobu oba změnili.“

„Ano.“

„Proč to tak je?“

„Ty to víš zrovna tak dobře jako já.“

„Ne, nechápu, co se děje.“

A tady vybuchl.

„Nechápeš? No ovšem, jak bys mohla chápat. Obětovala ses, abys mě zachránila a obšťastnila, a já místo abych ti vděčně lízal ruce, tak štěkám.“

„Jsi strašně nespravedlivý.“

„Možná. Ale aspoň říkám, co si myslím, co cítím. Abys věděla, pořád se trápím.“

„Proč?“

„Už zase – proč! Tisíckrát proč! Dobře, řeknu ti to. Tys mě nezachránila, tys mě zašlápla do bláta. Neměl jsem právo souhlasit s tvým návrhem, ale svolil jsem, a tím jsem se jednou provždy ponížil. Dneska pohrdám sebou já sám, zítra si mě přestaneš vážit ty. Stala se ze mne nicka, já sám jsem se o tom přesvědčil.“

„Přeháníš, Antone.“

Moc jsem si přála, aby neodešel.

Ale on vstal a šel.

Našla jsem v sobě dost hrdosti, abych ho nechala odejít…

Ovšem to ještě nebyl úplný rozchod. Poslal mi pak dopis.

Inna zřejmě váhala, má-li dopis Mazinovi ukázat, ale pak mávla rukou.

„Teď už je to všecko jedno. I tak už jsem vám toho řekla až moc.“

A vytáhla další obálku.

Mazin ji hned neotevřel, čekal chvíli, jestli si to Inna nerozmyslí.

„Jen čtěte, čtěte!“ A sáhla po cigaretách.

„Inno!

Píší Ti, protože jinak nemohu. Bylo mezi námi příliš mnoho hezkého, než aby se to dalo přeškrtnout dvěma slovy – jdi pryč!

Šel jsem pryč, ale stále ještě Jsem s Tebou. Stačí, abys řekla: Přijď! Vím, že je Ti zatěžko to vyslovit, a neurazím se, když nedostanu odpověď okamžitě! Snad opravdu potřebujeme přestávku, abychom se vzpamatovali a podívali se na náš vztah z odstupu. Snad. Jsem ochoten i k tomu.

V současné době mobilizuji zbytek sil k obhajobě disertace. Ale jakmile to budu mít za sebou, věřím, že se mi podaří vyvrátit Ti Tvůj názor a sobě taky.“

„Na ten dopis jsem neodpověděla, protože jsem vě« děla, že už se stýká s tou holkou. Ale den před obhajobou mi zatelefonoval domů.“

„Inno, to jsem já.“

„Buď zdráv, Antone.“

„Víš, já mám zítra obhajobu.“

„Vím.“

„Jestli chceš, řeknu tam všechno, jak to je.“

„Nechci,“ řekla jsem a zavěsila.“

„Ale to jste ještě věřila, že vás miluje?“ zeptal se Mazin s nečekanou drsností.

Sklopila hlavu.

„Jsem stejná husa jako všecky ostatní. Totiž, nebylo by asi správné říkat, že jsem věřila nebo doufala. Tohle se vymyká logice. Ostatně nevím, co bych udělala, jak bych se zachovala, kdyby.“

„Kdyby byl Rožděstvenskij nenašel ten sešit?“

„Ano.“

„Řekl, že ho našel po Tichomirovově smrti, ale já myslím, že to není pravda.“

„Není to pravda. Kdyby ho byl nenašel, mohl Anton žít. Já jsem si nepřála jeho smrt.“

„Copak vy se opravdu považujete za viníka Tichomirovovy smrti?“

„Ano.“

„Vždyť jste ho nezabila!“

„Dýkou ovšem ne. Vyskočil z okna sám. Po rozhovoru se mnou. Přijela jsem k němu Igorovým autem.“

„A došlo k tomu ve vaší přítomnosti?“

„Ne. Až když jsem odešla.“

Mazin si s úlevou vydechl.

„Zaplať pánbůh! Mluvila jste tak přesvědčivě, že jsem tomu na chvíli uvěřil, ačkoli to odporuje faktum.“

„Jakým faktům? Ještě jsem nemluvila o tom posledním…“

„Teď není třeba. Pro dnešek to stačí. Čeká vás ještě jedna zkouška. Zatím si pamatujte: vy jste Antona Tichomirova nezabila, ani nejste příčinou jeho sebevraždy. Nemáte vinu na jeho smrti. Myslím, že už vím, jak k ní došlo. Je ovšem třeba, abyste se setkala s ostatními a před nimi to všechno řekla. Pro vás to bude těžší než pro ně. Vy jste mluvila upřímně, i když to nebyla vždycky pravda. Rožděstvenskij a Světlana taky neříkali celou pravdu, ale ti to dělali vědomě. Chci, aby všichni řekli všechno, co vědí, a pak bude pravda každému jasná.“

Inna pokývala:

„Moc bych si to přála. Ale nemýlíte se?“

„Myslím, že ne. Mám nečekaného svědka. Snad dokonce dva, protože ledacos nám může říct 1 sám Tichomirov, jeho zápisník, třebaže to není deník. Viděla jste ho?“

„Ano, ale nevím, co si psal.“

„Moc ne. V podstatě všeobecné úvahy. O životě, o sobě. Nejsou tam skoro žádná jména a fakta. Ale něco se tam najde.“

Ze zápisníku:

„Procházeli jsme se se Sv. Dostala chuť povozit se na čertově kole. O kolik je mladší než já! Kromě toho já se už od dětství bojím výšek. Odporně se mi zvedá žaludek, když mám zem hluboko pod nohama. Styděl jsem se přiznat ke své slabostí a řekl jsem, že vozit se na kole je dětinské. A měl jsem na sebe vztek. Had nikdy nebude létat. Nedokážu se přemoci ani v takové maličkosti. Ukazuje se, že člověk je opravdu vrcholným dílem tvorstva, protože my lidé jsme vždycky sebou samými, se všemi slabostmi a nedostatky. Zbabělec se nedonutí k odvaze, leda snad pod vlivem vodky.

Ale to všechno je fňukání a kňučení. Brzy už dojde k obhajobě a dopadne-li dobře, nebude mít smysl dál se v sobě babrat. Nová doba nové písně přinese! Ale dopadne to dobře? Inna mlčí. Je hrdá. Trpí, ale vydrží všechno. Jak já bych si přál, aby mě nemilovala! Copak ona si mě i teď idealizuje? Považuje mě za dobrého a silného? Jsem dobrý? Dobro neexistuje bez zla. Jsem silný? Možná. Ale kolik to dá práce! Ačkoli bezesporu existují kreténi, kteří neznají pochybností. Nepatřím mezi ně… bohužel. Ale konec neplodného filosof o* vání! Hlavně klid. Čím pevnější jsou nervy, tím blíž je cíl. A ty potřebuješ hodně pevné nervy, Antone!“

„Děkuji vám za kávu.“

„Není zač. Byl to takový zmatený rozhovor.“

„Za ten vám děkuji ještě víc. Mnohem víc. Mimo* Chodem, chtěl jsem se ještě na něco zeptat. Nepozorovala jste u Tichomirova strach z výšky? Víte, jsou lidé, kteří trpívají takovou závratí, že se ani na balkóně necítí ve své kůži.“

„Jakpak by ne! Mnohokrát si stěžoval, že se bojí lítat letadlem. Proto také nemůžu uvěřit, že by šlo o nešťastnou náhodu. Anton by za nic na světě nevlezl na okno, nota bene v noci.“

„To, co jste mi sdělila, Inno Konstantinovno, může být velmi důležité. I když já z vašich slov dospívám k jinému závěru.“

Mazin vstal.

„Mimochodem, kde jsou teď zápisky vašeho otce?“

„Anton nejspíš ten sešit spálil, zničil ho před smrtí. My jsme ho s Igorem nenašli.“

TICHOMIROV

Teď vypadám jako prokurátor, pomyslel si Mazin mimoděk, když si před zrcadlem vázal kravatu.

Černý oblek mu dodával přísného a oficiálního vzezření, ale na převlékání už nebyl čas. Před vchodem čekal taxík.

„Nejdu moc pozdě?“ zeptal se řidiče.

Ten zašilhal po taxametru.

„Normálka.“

„Tak jedeme. Na třídu Kosmonautů.“

A okamžitě zapomněl, že sedí vedle šoféra, který by určitě jako většina taxikářů s radostí prohodil se zákazníkem pár slov. Ale Mazin mlčel.

Možná že jsem to přehnal. Pouštět se do takových experimentů je nebezpečné přinejmenším z deseti příčin, a možná že to je vůbec nevhodné. Ať je to jak chce, vžitý pořádek má rozhodně své přednosti a není správné příliš často tepat byrokratickou rutinu. Světlana mě může poslat do háje a já jí na to nebudu smět říct ani slovo. Tohle je něco jiného než pěstovat kaktusy za oknem nebo sbírat nálepky z láhví. Tohle jsou živí lidé. Člověk si o sobě nesmí myslet, že je chirurg, který odstraní všechny nádory, včetně rakovinových. Jenže na uvažování už je pozdě. Je rozhodnuto. Třebaže se zatím nic nerozhodlo. A co z toho vzejde? Dovědí se pravdu? Jakou? A proč? Co je to za člověka ten Tichomirov? Nebo Světlana? On měl smůlu. A ona? A Inna Krotovová? A co když některý z nich prostě nepřijde? A proč tak chaotické myšlenky, když mozek musí být absolutně svěží?

„Do kterých míst na třídě Kosmonautů?“

„Až dozadu. Jak jsou ty nové výškové domy.“

Asi začínám mít strach. Ale já se nesmím bát. Musím všechno dovést do konce. Protože teprve až to dovedu do konce, dosáhnu toho, co stojí za všechnu tu námahu. Počkat, odkud vím, že to za tu námahu opravdu stojí?

„Kolik platím?“

„Podle taxametru.“

„Prosím.“

„Tady je nazpátek.“

Mazin zaklapl dveře volhy a vykročil k domu, kde bydlel Rožděstvenskij.

Všichni, s nimiž se chtěl v tomto bytě setkat, už tu byli. Podíval se na hodinky. Přišli dřív, než bylo domluveno.

„Dobrý den.“

Mazin si pověsil plášť a vstoupil do pokoje.

Igor se snažil vypadat jako sportovec. Táhla z něho kolínská a čisté nylonové manžety mu čouhaly z rukávů přesně tolik, kolik je slušné.

Inna vypadala staře a přidržovala si u krku límec silné pletené vesty, jako by jí foukalo do obličeje.

Světlana seděla s rukama na stole jako žačka při zkoušení.

Mazin se usmál.

„Chápu, že je vám to všem nepříjemné, ale uznejte, že je to tady přece jen lepší než u mne v kanceláři.“

„Proč jste nás svolal?“ zeptala se Světlana.

Inna se na ni úkosem podívala, ale neřekla nic.

„Doufám, že se to teď dozvíme,“ prohodil Rožděstvenskij a rovněž si sedl ke stolu.

„Pokusím se to vysvětlit,“ přikývl Mazin a vzal si židli.

„Buďte tak hodný.“

„Prosil jsem vás, abyste přišli, protože si chci s vámi popovídat. Domnívám se, že se tak snáze dozvíme pravdu. Pravdu o smrti Antona Tichomirova. A Je to důležité pro vás 1 pro mne. Pokud ovšem máte námitky proti takovéto formě jednání, Jsem ochoten vrátit se k oficiálnímu výslechu.“

Všichni mlčeli, nikdo neměl námitky.

„Nikdo není proti,“ ušklíbl se Mazin. „V tom případě vám povím, co konkrétně bych od vás chtěl slyšet.

V tomto pokoji skončil 23. srpna život jednoho člověka, Antona Tichomirova, k němuž každý z vás měl určitý vztah. Složitý a nesnadný. Všichni, jak tu jste, jste se s Tichomirovem viděli v den jeho smrti, dokonce přímo v posledních hodinách jeho života. O tom už jsme mluvili. Pamatuju si všechno, co jste mi sdělili. Ne každý z vás byl upřímný. Z různých důvodů. Ale nechtěl bych teď kohokoli kárat, jenom vás prosím, abyste mi všichni ještě jednou vyprávěli o tom dni. A můžete se navzájem doplňovat. Podaří-li se nám projít celý ten den, hodinu po hodině, dozvíte se možná pravdu i o jeho posledním okamžiku. Souhlasíte?“

Všichni se dívali do stolu.

„Opravdu moc dobře chápu, že je to těžké, zejména pro ženy. Ale nemáme jinou možnost.“

„Obvinil Jste nás z neupřímnosti. Mám tomu rozumět tak, že víte všechno, nebo skoro všechno, co vám my můžeme povědět?“ zeptal se Rožděstvenskij.

„Ano, domnívám se, že základní fakta znám.“

„Tak proč si je tady máme před sebou opakovat?“

„Uvidíte, Že to bude užitečné.“

„Ale my vás můžeme zase oklamat,“ řekla Inna.

„Chci, abyste neklamali sami sebe. Žádný z vás.“

„To zní hodně vznešeně, ale trváte-li na tom, jsem ochoten začít.“ Rožděstvenskij pohlédl na Mazina s přemáhanou antipatií.

Bylo znát, že už lituje všeho, co mu napovídal v té restauraci, bylo mu nepříjemné mluvit před ženami, dokonce se styděl, a proto se rozhodl chovat se jako pouhý náhodný svědek, kterého už otravuje opakovat pořád totéž.

„Jsem ochoten vyložit fakta. Zdůrazňuji – fakta. Protože emoce jen zamlžují podstatu věci.

Obhajoba, jak známo, byla stanovená na dvanáctou hodinu. Noc předtím jsem spal venku na chatě. Co Jsem dělal do rána, to snad není podstatné. V půl jedenácté jsem vyjel vozem do města. Pokud si pamatuju, neměl jsem v úmyslu stavět se u Antona, ale cestou jsem zjistil, že Jsem si zapomněl cigarety. Zastavil jsem u jedné trafiky, ale tam prodávali jenom nějaký hnůj. Dvě krabičky dobrých cigaret jsem měl schované tady v bytě. Rozhodl jsem se, že si pro ně zajedu a zároveň svezu Antona, pokud ještě neodešel.“

Zatím to odpovídá, pomyslel si Mazin a bez námahy si představil Rožděstvenského, jak štítivě obhlíží obyčejnou trafiku.

„Ale Anton už byl pryč. Otevřel jsem si svým klíčem a vešel jsem tamhle do vedlejšího pokoje.“ Ukázal palcem přes rameno. „Cigarety ležely ve spodní zásuvce psacího stolu. Našel jsem je tam. Ale na nich ležel nějaký sešit. Starý školní sešit se špatným papírem – takové se vyráběly těsně po válce. Nebyl to můj sešit, a tak jsem si pochopitelně prohlédl štítek. Bylo na něm červenou tužkou napsáno: Kunst. Krotov. A římská devítka. Otevřel jsem sešit a začal si prohlížet zápisy.“

I to si Mazin snadno představil. S trochu přimhouřenýma očima sedí Igor na bobku u stolu a nechápavě listuje v sešitě, nejprve několik stránek najednou, potom…

„Potom mi padlo do očí něco známého. Zabývám se sice jinou problematikou a netroufl bych si bez rozmýšlení posoudit vědeckou hodnotu zápisků, ale před nedávnem jsem měl příležitost přečíst si Tichomirovovu práci, a tak bylo snadné udělat si určitý závěr.“

„Jaký to byl závěr?“

„Obsah sešitu a Tichomirovovy práce se shodoval téměř doslova.“

„To není závěr.“

„Ne, to je fakt, který jsem zjistil. A třebaže mě tento fakt jako takový přiváděl ke zcela konkrétnímu závěru, nechtěl jsem se ukvapit, dokud nebude docela jasno.“

A aby měl jasno, vstal a usedl za stůl, že si zápisky důkladně prohlédne. Aby se přesvědčil nebo aby zjistil, že se mýlí. Ale nebylo možné nevěřit. Na to je Rožděstvenskij příliš logicky založený. A co pocítil, když uvěřil?

„Asi hodinu jsem četl Krotovův sešit a srovnával s Tichomirovovou prací. Zatím bylo nezvratné jedno: svou disertaci založil Tichomirov na Krotovově objevu, o kterém zřejmě nikdo nevěděl.“

„A vy jste usoudil, že ho ukradl?“

„Takového slova bych nepoužil. Nález byl příliš nečekaný. Musel jsem si všechno promyslet.“

Takovým věcem je ovšem těžké uvěřit. A Rožděstvenskij byl asi v té chvíli sotva tak klidný, jako teď. Tichomirova, kterého nenáviděl, měl teď zcela v rukou. Ano, už si nemusí hrát sám před sebou na schovávanou, může otevřeně prohlásit: nenávidím ho. I když to řekne zatím jen sám sobě. Pro začátek.

„A rozhodl jste se, že pojedete na obhajobu?“

„Ano, považoval jsem to za jediné řešení. Musel jsem se ještě jednou přesvědčit. Podívat se, jak se bude Anton na obhajobě chovat. Co když se chystal o profesorově práci něco říct?“

„Vy se domníváte, že kdyby se byl Anton Tichomirov nějak zmínil o zásluhách zemřelého profesora Krotova, bylo by to změnilo charakter jeho činu?“

„Ne, to sotva. Bylo příliš jasné, že je to opsáno. To už není další rozvinutí myšlenek, to je vyslovený plagiát. Přesto mi ocenění Krotovových zásluh připadalo jako určité minimum…“

Mazin pohlédl na Innu. Pořád ještě si tiskla k hrudi pletenou vestu a na slova Rožděstvenského nijak nereagovala. Vypadalo to, že ho snad ani neslyší.

„A tak jste tam jel.“

„Ano, rozjel jsem se do ústavu.“

„Vzal jste sešit s sebou?“

„Ani nápad! Položil jsem ho zpátky na místo, do zásuvky.“

To byl celý Rožděstvenskij! Nedokázal sešit vzít, ‚ukrást* ho. Princip? Nebo další projev nerozhodnosti, která každým dnem provázela tohoto sportovce s energickou bradou? Vzít sešit by přece znamenalo začít jednat. A to není nic pro Rožděstvenského, pochopitelně, ten musel ještě přemýšlet, uvažovat.

„Obhajoba se konala ve velké posluchárně. Půlkruhovité řady sedadel se tam svažují jako v amfiteátru. Vchody jsou dva. Do horních řad z třetího patra a do dolních z druhého.“

„Vy jste šel shora, že?“

„Ano. Protože jsem se zpozdil a přicházel jsem už po zahájení obhajoby.“

A taky proto, že nechtěl sedět v prvních řadách.

Rožděstvenskij vytáhl cigarety, ale pohlédl na ženy, a odhodil krabičku na stůl.

„Obhajoba byla už v proudu. Vydržel jsem tam sedět až do konce, ale za celou tu dobu neřekl Anton o Krotovovi ani slovo. Aspoň co já tam byl. Pak jsem se dozvěděl, že o něm mluvil v úvodu, ale jen všeobecně, o jeho zásluhách o vědu… Oponenti ho chválili a můj otec pronesl celou ódu. Mluvilo se o tom, že disertace překročila rámec kandidátské práce a že je na místě posuzovat ji jako doktorskou.“

„Promiňte, neměl jste nutkání vstát a říct pravdu?“

„Tedy ne pravdu, ale to, co mi tenkrát připadalo pravdivé? Víte přece, že to všechno bylo mnohem složitější.“

„Teď to vím, ale vy jste to tehdy nevěděl.“

„Vyvolávat skandál mí nepřipadalo slušné,“ odpověděl Rožděstvenskij trochu svrchu. „Stačí, že je u nás každou chvíli nějaký skandál ve frontě před krámem. Koneckonců věda je součást civilizace a nehodí se zanášet do ní hokynářské způsoby…“

„Děkuji, rozumím vám.“

Igor trochu pozvedl obočí, jako by se chtěl přesvědčit, není-li v tom ironie.

„Obtížnější rozhodnutí mě čekalo po obhajobě. Byl jsem pozván na oslavu do restaurace. Šel jsem tam a chtěl bych z etického hlediska vysvětlit, proč jsem neodmítl, jak si vzpomínáte, řekl jsem vám, že bych do restaurace nebyl šel, kdybych byl věděl, že je Tichomirov zloděj.“

„Vzpomínám si,“ vzdychl Mazin. „Nazval jste to psychologickým alibi.“

„Já ne, to vy jste to tak nazval,“ opravil ho Rožděstvenskij.

„Správně,“ souhlasil Mazin.

„Neřekl Jsem pravdu, ale domnívám se, že jsem se zachoval správně.“

Podíval se Mazinovi zpříma do očí.

„Řekl jsem, že jsem objevil sešit až po Tichomirovově smrti. To proto, abych do toho nezatahoval ji… Innu. Nechtěl jsem, abyste věděl, že kvůli tomu sešitu Jela za Antonem. Nechtěl jsem, aby na ni padala pitomá podezření.“

„Cesta do pekla je dlážděna dobrými předsevzetími. Teď tam přibyla další kostka,“ poznamenal Mazin.

„Možná, ale považoval jsem za správné netrápit ne* vinného člověka. Proto taky jsem byl nucen říct, že bych byl do restaurace s Tichomirovem nešel.“

Mazin nic nenamítal, jen poznamenal:

„Ale šel jste.“

„Ano, byl jsem slaboch. Mohl bych sice předstírat, že Jsem tam šel s úmyslem ho pozorovat, že jsem chtěl ně* čemu přijít na kloub, ale to by byla lež. Šel jsem proto, že mi bylo trapné mu odmítnout.“

„Tak, Igore, myslím, že je všecko v suchu. Konečně je na čase svlažit hrdlo.“

„Víš, já…“

„Co zase?“

„Nešlo by to beze mne?“

„To tě nesmí ani napadnout! Všecko je objednáno“

„Ale já…“

„Už ani slovo! Uznej, že v té hospodě musí být aspoň jedna pohledná držka uprostřed těch starých tlam. No tak! To bys mi přece neudělal! Pojď, jdeme.“

„Dobře, tak já tam přijedu.“

„Ty jsi tu s vozem? Co kdybys tam zavezl pár těch dědousů?“

„Proč ne.“

Nejspíš to tak opravdu bylo.

A pak se pozvedaly číše, pronášely se přípitky na úspěch, na talent, na budoucí úspěchy novopečeného skorodoktora věd. A Rožděstvenskij si přiťukával s tím, koho považoval za zloděje…

„Na banketu jsem se samozřejmě cítil hnusně. Přál jsem si, aby to co nejdřív skončilo. Pil jsem málo. A když se všichni patřičně rozparádili, vyšel jsem do vestibulu. Za mnou se vynořil Anton.“

„Kamaráde, mám sice v hlavě, ale vidím, že nejsi ve své kůži.“

„Ale to nic.“

„Osobní problémy?“

„Něco na ten způsob.“

„Já taky tak. Chci teď zavolat Světlaně.“

„Takže s Innou je konec?“

„Hotovo, kamaráde. Rozešli jsme se jako koráby v moři.“

„Obešlo se to bez scén?“

„Když v lásce mnoho radosti není, bez smutku bývá rozloučení.“

„A vypadalo to, že to je na věčné časy.“

„Iluze. Je to samozřejmě škoda. Inna je báječná holka. Ale dá jí hroznou práci zařídit sí život. Má zvláštní povahu. Nehodí se pro tenhle svět.“

„Ano, je taková nevyrovnaná, nemoderní.“

Inna seděla přihrbená, jako by slyšela přímo hlasy obou mužů.

„Choval se jako nafoukaný mamlas, který netuší, že všechno Jeho štěstí visí na vlásku, na nitce, jejíž konec mám omotaný kolem prstu. Svádělo mě to, abych tou nitkou cukl. Ale říkal jsem si, že nemám právo to udělat, dokud se neporadím s Innou.“

Aby ona vzala na sebe to, čeho ty ses bál.

„A rozjel jsem se k ní…“

„Moment. Nepamatujete si, jak skončil jeho rozhovor se Světlanou?“ přerušil ho Mazin.

„Neptáte se na to poprvé. O nic jsem neměl tak malý zájem jako o jejich rozmluvu.“

„Promiňte. V tom případě to řekněte vy, Světlano, prosím vás.“

„Vždyť to víte.“

„Je pro nás důležité rekonstruovat události, jak po sobě následovaly.“

„Zval mě, abych přijela sem.“

„A vy jste odmítla?“

„Ano.“

„Světluško, všecko je v nejlepším pořádku. Ano, ano. Naprosto v pořádku ‚Obhájils?“

„ Budu ji obhajovat ještě jednou jako doktorskou.“

„Gratuluju!“

„Jinak nic?“

„Mám velkou radost.“

„Urazila ses, že jsem tě ne pozval?“

„Odkud voláš?“

„Z restaurace.“

„Veselíte se?“

„Světko, neblázni. Víš přece, jak veselo mi může být bez tebe!“

„Takže je tam nuda?“

„Světlunko, co se štětíš? Dneska je fantastický den. Musíme ho oslavit sami dva. Přijedeš?“

„Kam?“

„Ke mně. Na třídu Kosmonautů.“

„Kdy?“

„Teď.“

„Samozřejmě že ne.“

„No tak, Světluško.“

„Antone, tys pil.“

„Ale jenom malinko…“

„Dobře, dneska se to nepočítá. Dneska na to máš právo. Gratuluju ti… a posílám pusu, ty mazavko neštastná! Zítra se sejdeme.“

Zřejmě takhle mluvila, protože se přece Jen urazila. Ale hádat se nechtěla. Jsou lidé, kteří se za všech okolností snaží být slušnými. Celé roky milují potajmu, protože to jinak nejde, a potom, když se otevřou všechny možnosti, uspořádají okázalou svatbu ve Svatebním paláci, se závojem a v bílých šatech, se snubními prsteny a ostatními hloupostmi, a dovedou ohromně rychle zapomenout na ponižující schůzky v cizích bytech, chvatné a bolestné, kdy jeden bez druhého nemůže žít a kdy se oba musejí přetvařovat, aby svůj cit skryli a zachovali zdání slušnosti. To všechno dovedou navždy vymýtit z paměti a pohrdavě se mračí, když o něčem takovém zaslechnou mluvit. Ba ne, to my jsme byli docela jiní…

Mazin se obrátil na Rožděstvenského:

„Co dělal Tichomirov dál?“

„Vrátil se do restaurace.“

„A vy jste jel k Inně Konstantinovně?“

„Ano.“

Mazin pohlédl na Innu a znovu se ho zmocnily pochybnosti, je-li správné to, co dělá. Proč má Inna tohle všechno znovu prožívat?

„Dovolíte? Vylíčím to sama,“ nabídla se tiše.

„Ne, Já!“

Rožděstvenskij trval na tom, že bude mluvit on.

„Tak dobře,“ rozhodl Mazin, „vypravujte vy. V hrubých rysech. Jen to hlavní. A Inna Konstantinovna doplní, co bude považovat za nutné.“

„Přijel jsem k Inně do bytu a řekl jsem jí všechno, co jsem věděl.“

„Buď zdráv, Igore. Odlož si.“

„Přicházím v jedné moc důležité věci, Innočko.“

„Odkud jedeš?“

„Z restaurace.“

„Obhajoba dopadla úspěšně?“

„Mluví se o doktorské“

„Tak můžeme Antonovi blahopřát.“

„Neřekl bych.“

„Co je?“

„Inno, po Konstantinu Romanoviči zůstaly nějaké neuveřejněné práce?“

Na to se Jí asi hodně těžko odpovídalo!

„Co máš na mysli?“

„Zkrátka, byl jsem dneska u Antona. Ve svém bytě. Přijel jsem st tam pro cigarety, sáhl jsem do zásuvky stolu…“

Co asi prožívala, když mluvil? Zřejmě seděla jako teď schoulená na kraji pohovky. Nebleskl jí hlavou radostný pocit pomsty? Ne.

„Vím o tom sešitu, Igore“

„Ty o něm víš?“

„Sama jsem mu ho dala“

„To je neuvěřitelné!“

„Ale je to pravda. Nic neodcizil. Na všechno přišel sám, rozumíš? Jenom nevěděl, že na totéž přišel můj otec už před deseti lety.“

„Její slova mě zchladila,“ pokračoval Rožděstvenskij a dál suše vykládal fakta, „ale já jsem jí nemohl plně uvěřit. Totiž rozumějte, jí jsem samozřejmě věřil, ale text Antonovy disertace se tak doslova shodoval s tím, co napsal Krotov, že jsem nevěděl kudy kam.“

„Mohl tě oklamat!“

„Jak? Sešity přivezla teta Dáša v době, kdy už byl Anton se svou prací skoro hotov.“

„To nic neznamená. Mohl v nich najít to hlavní, základní. Jsem přesvědčen, že bez prací tvého otce by byl dokázal sesmolit jedině nějakou ubohou, primitivní slátaninu určenou myším ve skříních archívu.“

„Křivdíš mu, Igore. Odborný vedoucí musel přece vědět, na čem Anton pracuje.“

„Můj táta? Ten se dá oblafnout raz dva. Sám už dávno přestal samostatně pracovat, a proto se teď nezřízeně vychloubá takzvanými žáky. To se mu povedlo! To objevil vědce!“

„Jsi nespravedlivý, Igore!“

„A ty si hraješ na ubohého sirotka! Hnusí se mi to tolstojovství, to neprotivení se zlu. Nastav ještě jednou tvář, když jsi dostala políček. Ne druhou, ale tu samou! Aí to víc bolí!“

Ani si neuvědomoval, že políčkuje sám.

„Už to, že se Anton o Konstantinu Romanoviči ani slovem nezmínil, už to samo o sobě je neodpustitelné.“ Ano, to mu ani ona nemohla zapomenout. Představovala si to jinak. Doufala, že znovu zazní otcovo jméno a konečně zaujme místo, které mu patří.

„Když už nic jiného, kde je tvá ženská hrdost?“

„Jsou věci, kterých by ses neměl dotýkat, Igore.“

„Promiň, lnno, chápu, že se tohle týká jenom tebe, ale mě bolí, když tě někdo ponižuje.“

„Kde vidíš jaké ponižování? V tom, že jsme se s Antonem rozešli? Že se mezi námi žádný vztah nevyvinul?“

„Co to znamená – nevyvinul? Můžeš být naivní, ále všechno má své meze. Anton tě okradl a odhodil. A teď v jednom kuse telefonuje té prsaté figuríně – Světlunko, Světluško… Šišlá a pitvoří se!“

„Proč mě ponižuješ, Igore?“

„Mám tě rád.“

„O tom nemluv.“

„Já vím. O ničem nemluvit. Neříkat pravdu.“

„Co ode mne chceš?“

„Nemáš právo nechat to tak. Už kvůli otcově památce.“

„Tak co mám dělat?“

„Říct pravdu.“

„Komu?“

„Všem.“

„Igore, pochop mě. Jsem asi velmi slabý a nešťastný člověk, ale nejsem hokyně, nejsem pomstychtivá měšťačka. Ty sešity jsem mu dala, a jestliže se zachoval nečestně, ať se s ním vypořádá život.“

„Život? Ten jde právě na ruku takovýmhle šejdířům!“

„A já ho mám měnit?“

„Takže ty neuděláš nic?“

„Ne.“

„Já tě nechápu.“

„Igore, z tebe mluví pomstychtivost.“

„Ne, ze mne mluví touha po spravedlnosti.“

„Protože se ti spravedlnost náhodou hodí.“

„Ale pořád zůstává spravedlností! To je jisté zrovna tak, jako že Anton je lump.“

„Život je příliš složitý, než aby se lidé dali dělit jenom na špatné a dobré“.

„Čili každý jsme jenom člověk? Už zase to tolstojovství?“

„Žádné tolstojovství. Ty o Antonovi nic nevíš. Není to žádný zloděj, darebák ani zločinec. Je to člověk, který měl těžký osud. Můžeme mu nadobro zničit život. Ale on má nadání. Vezme si od mého otce to, co potřebuje k rozběhu, a půjde dál samostatně. Pro vědu přece není důležité, kdo něco objevil. Důležité je, aby se to dostalo k lidem, A my ho zničíme, zabijeme. Proč? Za co? Za to, že mě tobě přebral? Ale vždyť to není pravda. Mezi námi žádná láska nebyla. Jenom jsme se báli nudy, osamocenosti. Proč bych se mu měla mstít? Ty říkáš, že mne odhodil? Snad mě přestal milovat. Ale zloděj není. Takhle to všechno vzniklo. ]á nemám právo se mstít. A nikdo ho nemá. Jsme kulturní, civilizovaní lidé, a ty chceš, aby se uvolnila cesta zvířeckým pudům, které jsou v každém člověku. I v nás dvou. Chceš pustit šelmu, aby kousala, trhala, vyřizovala si účty…

„My nejsme zvířata.“

„Protože jsme se naučili obalovat instinkty pavučinou slov.“

„Říkej tomu, jak chceš, ale já vím jedno: kdo spáchá hanebnost, musí za to plati.“t

„Jsi jako robot.“

Inna:

„Igor se mě snažil přesvědčit, že je Anton darebák. Ale na kom se provinil? Na mém otci. Ovšem já jsem se na něm neprovinila o nic méně. Jak jsem se tedy mohla Antonovi mstít?“

Igor Rožděstvenskij:

„Ale já jsem trval na svém. Byl jsem přesvědčen, že mám pravdu.“

„Jestli kategoricky odmítáš usvědčit toho ničemu, udělám to sám.“

„Jak?“

„Řeknu to o tom sešitě.“

„Anton to popře.“

„A ty? Ty přece nebudeš lhát.“

„To bych nedokázala. Řeknu pravdu. Řeknu, že jsem mu ten sešit sama dala.“

„To ho nezachrání. Naopak. Zostudí ho to.“

„A mě taky. A proto ty to neuděláš.“

Takovou odpověď neočekával. Odmlčel se. Nemohl přece Inně ublížit. Ale vzdát se myšlenky na pomstu také nedokázal. Měl střízlivý analytický mozek.

A ten mu naznačil řešení.

„Dobrá. Neublížím ti. To je fakt. Udělám něco jiného. O tom sešitě to stejně řeknu. Ale jemu samotnému. At si uvědomí, že je darebák a že to ví nejen on sám.“

Igor Rožděstvenskij:

„Byla to věc zásady. Musel dostat přes čumák. Jsem přesvědčen, že bych ho byl donutil nejen ke strachu. Začal by z obavy zametat stopy a tak či onak by byl musel přiznat Krotovovu prioritu. Řekl jsem Inně, že k Antonovi zajedu.“

„Kdy to chceš udělat?“

„Hned teď.“

„Myslíš, že je doma?“

„Ano. V restauraci už se zvedal, že půjde domů. Lépe řečeno ke mně.“

„Ale třeba není sám.“

„Světla tam není. Pro chudou dívenku je jediným pokladem její dobré jméno. Odmítla to. Sám jsem to slyšel. Morálka především“

„Tak tam pojedu já.“

Inna:

„Nevím, proč jsem se tak rozhodla.“

„Protože myslela, že si ho zase přetáhne. Nepodařilo se jí koupit si ho tím sešitem, tak se rozhodla ho zastrašovat.“

To řekla Světlana. A znělo to zlostně.

Mazin se na ni podíval trochu přimhouřenýma očima. Pak přejel pohledem na Innu. Seděla schoulená Jako pták na větvi za mlhavého podzimního dne.

„Na vás dojde řada, Světlano.“

„Jaká řada? Stojíme tu snad ve frontě jako v krámu? Proč jste mě sem pozval? Abyste mě trápil? Proč mám poslouchat, jak ho nenáviděli? Jak ho dohnali k smrti? Proč?“

„Přestaňte. Řeknu vám proč. Za chvíli.“

„Nesmíte odsuzovat tuhle dívenku. Já ji chápu. Ona nenávidí mne a já považuju zase ji za příčinou svého neštěstí. V tom je těžké se vyznat. Nechystala jsem se ho zastrašovat. Právě naopak. Chtěla jsem Antona zachránit. Ovšem nevěděla jsem jak. Přesto jsem tam jela.“

Přesně tak, zachránit. Jak? To pochopitelně nevěděla. Prostě ujížděla vozem prázdnými nočními ulicemi a uvažovala, uvažovala. A nemohla na nic přijít, kromě jediného – udělat pro něho všechno, co je v lidských silách, a odejít. Odejít, zapomenout a zůstat sama. Zůstat sama v pokoji s odpornou divošskou zbraní, v muzeu, kde po stěnách visí oškliví rytíři v parukách, kteří si svoje vytrpěli už před dvěma staletími. Zůstat ve městě za parného léta i deštivé zimy, sama uprostřed miliónů lidí. A ona zůstane. Nejdřív ho zachrání, tentokrát už doopravdy, a pak zůstane sama a už nikdy nepřipustí, aby se trápila a doufala.

A bude-li se Anton chtít vrátit? Tato myšlenka v ní žila zatím jen podvědomě, Inna ji zaháněla někam dovnitř, nenechávala ji vylézt. Ale myšlenka si našla skulinu, vyvlekla se z pout, popadla jí za krk a škrtila. Inna dupla na brzdu. Ozvalo se zaskřípění a pak bylo ticho. A k tomu prázdnota a tma. Inna si položila hlavu na volant a přitiskla čelo k chladivé umělé hmotě. Ale nic hrozného se nestalo. Proč se vlastně bála? Ať už on se chce vrátit nebo nechce, ona je unavená, hrozně unavená, a to, co kdysi bylo, je dávno pryč.

Pak se rozhlédla a viděla, že automobil stojí až na konci třídy Kosmonautů. K výškovému domu bylo odtud, co by kamenem dohodil. Inna se rozhodla, že vůz nechá stát tady.

„Neměla jsem v úmyslu se skrývat. Prostě když jsem přijela, trvalo mi chvilku, než jsem poznala, kde jsem, a pak jsem šla k domu pěšky. Výtah nefungoval, musela jsem jít po schodech. Přede dveřmi jsem se trochu vydýchala. V bytě bylo ticho. Dokonce mě napadlo, že tam Anton třeba není. Ale zazvonila jsem.“

Přišel před chvílí, několik minut před Innou. Sundal si sako, pověsil si je přes židli, odvázal si kravatu a právě si rozepínal manžetové knoflíčky, když se ozvalo zazvonění. Nejspíš si myslel, že přišla Světlana, protože Inna spatřila na jeho obličeji úsměv.

„To jsi ty? zeptal se, úsměv z tváře zmizel a místo něho se objevil neklid.“

Inny se to bolestně dotklo.

„Ano, to jsem já. Můžu dál nebo máš návštěvu?“

„Jsem sám. Pojď dál.“

Vstoupila dovnitř a ještě jednou si ho prohlédla ve světle lustru. Byl vysoký, upravený, měl novou bílou košili s rozepnutým límcem a nažloutlou, unavenou tvář, spokojenou i zneklidnělou zároveň.

„Posaď se.“

„Děkuju.“

Čekal, co řekne, ale Inna neměla chuť nic říkat. Kromě toho vycítila, že se k ní Anton nevrátí, a znovu jí to nebylo lhostejné, bolelo ji to, a už ji přešla chuť zachraňovat tohoto cizího člověka, kterého teď vidí prvně v životě, doslova prvně v životě takového.

„Poslouchám tě.“

„Nepřišla jsem ti vyznávat lásku, Antone“.

Zamračil se, protože pochopil, že všechno, co teď přijde, bude velmi vážné.

Inna:

„Nevěděla jsem, co mám říct. Musela jsem mluvit o tom nejdůležitějším, o tom, že se Igor dověděl všechno, ale najednou mě napadlo, že mi Anton třeba nebude věřit, bude si myslet, že jsem to Igorovi řekla sama a teď jsem se přijela mstít, nebo, a to by bylo ještě horší, že ho chci výhrůžkami donutit, aby se ke mně vrátil. Hrozně Jsem se styděla, přišla jsem do rozpaků.“

„Mělo by se ti gratulovat.“

„Jenom ne ty.“

„Proč ne? Možná zrovna já.“

„Tys mi tedy přijela gratulovat?“

Jeho nejistota se projevovala tím, že byl hrubý.

„Ne, k tomu bych se neodhodlala. Co kdybys u sebe měl jinou ženu?“

„No – a…“

Postřehla, že je bledý nejen únavou. V té restaurací toho vypil přece jen asi dost.

„Nemám snad právo mít u sebe jinou ženu?“

„Kdo ti to může zakazovat?“

„Ty bys mí to chtěla zakázat.“

Nezaslouženě nepřátelský tón se jí dotkl. „Nemluvme o tom, Antone.“

„Taky si myslím. Necháme toho.“

„Jsem ráda, žes mi hned na začátku dal na srozuměnou, že neexistuje cesta zpátky, sama sis ji zatarasila“

„Snad.“

„Ne snad, určitě.“

V jeho slovech zaznívala opilá umíněnost, snaha dosáhnout svého, i toho, co je bezvýznamné.

„Chtěla jsi, abych vždycky… abych vždycky věděl, kam patřím.“

„Nech toho…“

„Že jsem plebejec!“

„Antone! Měla jsem tě ráda.“

Ten minulý čas ho nerozradostnil, ale švihl. Byla to špetka soli do nesmyslné, opilostí uměle jitřené rány.

„Měla ráda! Já vím jak. Jako štěně, jako kotě. Dívenka má ráda svého Mourka, dokonce i svou čokoládičku mu dal. A Mourek čokoládičku nežere, nemůže se na ni odporem ani podívat!“

„To vidím!“

„Co vidíš?“

„Že je il odporné dívat se na mě.“

„To je normální ženská logika!“

„Neurážej mě.“

„Vůbec neurážím, mluvím pravdu.“

„Jaká je ta tvoje pravda?“

„To není moje pravda. To je prostě pravda a hotovo.“

„Ale v čem spočívá?“

„V tom, že Jsem byl Mourek. Učesané, vymydlené a nakrmené kotě s mašlí kolem krku. Vždycky ses ke mně chovala povýšeně. Tys mě nemilovala, ale obšťastňovala. Obětovala ses! Počínaje tou habešskou maskou u vánočního stromečku. Legrační maska. Ale nedá se nosit celý život.“

„Však jsi ]i shodil.“

Myslela to jako – zbavil se, on to pochopil jako – odhalil se.

„Ano, shodil jsem masku. Jsem jenom kmán.“

„Ty umíš být nespravedlivý/“

„Kmán nikdy nebude pán“.

Inna:

„Choval se ke mně nepřátelsky. Myslel si možná, že Jsem přišla proto, abych ho donutila křísit svůj vztah ke mně. Vyčítal mi, že jsem byla vždycky despotická, že jsem se ho snažila komandovat, že jsem mu vnucovala Zbytečná dobrodiní, která mu byla na obtíž. Vzpomněl si dokonce na dětství, na tu africkou masku… Ale na otcův sešit jednoduše zapomněl, o tom se nezmínil ani slovem.“

Hlavní věc zapomněl, dráždily ho malichernosti. Protože po dosažení úspěchu mu všechno připadalo malicherné, dávno minulé, jednotvárné a bezvýznamné – maska u toho téměř neskutečného stromku stejně Jako hromádka zažloutlých lístků sešitých zrezivělými sponkami. Co znamenaly tyhle lístky ve srovnání s Jeho vítězstvím? Šel k němu tak dlouho a tak obtížně, a zaslouží si ho. Sám. Tak proč teď za ním přišla tahle žena? Co chce? Taková odporně bezbranná, slabá, se slzami na krajíčku. Ba ne, ta by ani neplakala, ta by jenom kňučela jako spráskané štěně. Má jemné roztřesené ruce a vrásky v koutcích velkých vyděšených očí. Je nepřipravená pro život, osamělá vždycky a mezi všemi, stárnoucí výhonek, slabý a planý. Nechtěl ji. Čekal, že dnes přijde jiná, mladá, plná života, právě takovou teď potřeboval, šťastný a opilý, aby ji mohl popadnout do náruče, chytit pod měkkými koleny, líbat ji na otevřená udýchaná ústa, hodit ji v šatech na nerozestlanou postel a nesvlékat, ale strhávat s ní šaty, aby praskaly švy a odletovaly knoflíky. Čert vzal šaty, koupí jí jiné a k tomu spoustu nejrůznějších hadříků, ale dneska je mu dovoleno všechno. A dostane všechno. A pak ji nechá, vyčerpanou a šťastnou, vysíleně zabořenou do rozházených polštářů, otevře ledničku, nalije si sklenici průzračného vína, vypije ji a bude se cítit lehce a volně.

A místo toho… Nedokázal ovládnout své podráždění, a jakmile mu jednou dal průchod, okamžitě si začal věřit a věřil každému svému slovu. Nejenže už vůči této ženě necítil provinění, necítil ani trapnost situace, a naopak se divil, jak ona může být tak netaktní. Proč sem přišla? Copak nechápe, jak Je tu zbytečná, zvlášť dneska? Copak nechápe, jak se mu hnusí všechny ty nabubřelé řeči o citech, vztazích, o všem, co už je pryč?

„Nejsi kmán, Antone. Přestal ses ovládat. Zítra budeš svých slov litovat.“

„To by mě zajímalo proč?“

„Protože lidé vždycky litují svých hloupých a nespravedlivých činů. A taky proto, že nejsi takový, Antone.“

„Lidé se nikdy navzájem neznají.“

„V tom máš možná pravdu.“

„Vždycky si toho druhého nějak vymyslí a pak jsou hrozně překvapeni, že vymysleli někoho úplně jiného“

„Čili já jsem si tě vymyslela?“

„Samozřejmě! A navíc stojí mezi lidmi zeď. A přes ni se nedá přeskočit. Každý člověk je sám celý svět pro sebe. Pro jiného nepoznatelný. Miliardy buněk. Galaxie Trpce se usmála:

„A co když je to jednodušší, Antone? Co když nejde ani tolik o miliardy buněk, jako spíše o množství masa? Tady a tady?“

Přejela si rukou po prsou a bocích.

„A ještě o vrásky, které s lety přibývají… A vůbec nejde o mozkové závity“

Anton se na ni podíval a odmlčel se. Ne proto, že by byl souhlasil. Vzpomněl si, jak se ho dotýkaly Její hubené ruce, a jak mu tehdy připadaly neobyčejně krásné její dlouhé nehty. Ale to už přešlo, jako bezpochyby přejde i to dnešní, a objeví se pocit štítivosti k hrudi napěchované do šatů, a on se bude mračit a říkat: Nos blůzy s menším výstřihem. Není to žádná nádhera. – A bude se ohlížet po štíhlých děvčatech.

Aťsi! Člověk se nesmí pořád rozčilovat idiotskými myšlenkami na to, co bude. Musí žít dneškem a radovat se z toho, co ho baví dnes. Dnes čekal Světlanu a ne tuhle ženu, která už je dávno pryč. Odešel s ní sice i kus jeho života… Najednou řekl ztichle: „O všem toho víme velmi málo. Vlastně nevíme nic. Cos mi chtěla říct?“

Pohlédl na hodiny stojící na knihovně.

Snad je dokonce dobře, že Světlana nepřišla, pomyslel si.

„Nevíme nic,“ opakoval a skutečně nevěděl ani to, že už mu nezbývá ani celá hodina života.

Inna:

„Zeptal se znovu, proč jsem přišla. A já musela konečně říct pravdu, zmínit se o Igorovi. Náš vzrušený, zlostný rozhovor mě moc rozrušil. Anton byl úplně jiný než obvykle. Ale jeho slova mě neurážela. Věděla jsem dobře, že není takový, jak chce vypadat.

Myslím, že ho trápily výčitky svědomí, pocit strachu a viny, deptaly jeho sebevědomí, probouzely v něm krutost a zlobu. Snažila jsem se ovládat, mluvit o všem mírně.“

„Antone, vidím, že náš vztah, blízký vztah, tedy to, co jsme považovali za blízký vztah, zřejmě skončil. Nebudeme si nic vyčítat, kazit si vzpomínky. Nepřišla jsem vyjasňovat náš vztah, ale přišla jsem kvůli něčemu docela jinému. Musím ti říct, promluvit si… o tátových zápiscích.“

„A podívejme!“

„Ano, je mí to velíce nepříjemné.“

„Choulostivý problém?“

Pronesl to ironicky.

„Antone! Neměj mi to za zlé!“

„Mluv na rovinu, Inno!“

„Ano, jedině tak. Pověz mi, prosím tě, vypracoval jsi opravdu všechno sám?“

„Nerozumím.“

„Antone, to má ohromný význam. Pro mne. Byla jsem přesvědčena, že došlo k tragické shodě okolností. Tys všechno vypracoval sám a potom se ukázalo, že totéž udělal můj otec už dřív, je to tak?“

„Ano. Ale řekla jsi – byla jsem přesvědčena. Copak teď už nejsi?“

„To ne, věřím ti.“

„Nepochybuješ?“

„Řekneš-li ano, nebudu pochybovat.“

„Řekl jsem to už několikrát, a ty přesto pochybuješ.“

Jeho popuzení vyprchalo. Dokonce si zapnul límec.

„Inno, já tě moc dobře znám. Ty nepatříš mezi lidi, kteří jiným nastražují pasti. Proč o tomhle znova začínáš?“

Inna:

„Zmínit se o Igorovi, to mi prostě nešlo z úst. Chtěla jsem jen tolik, aby mě přesvědčil o své poctivosti, aby mi potvrdil to, o čem jsem až dosud pochybovala. A věřila jsem, že se mi v tom případě podaří vyvrátit Igorovi jeho podezření a ochránit před ním Antona. Kdyby mi to byl dokázal, byla jsem ochotna ke všemu, dokonce i k podvodu, byla jsem schopná prohlásit, že žádný sešit ani neexistoval.“

„Tá-ák“ protáhl Anton, „takhle konči láska. Lituješ, co jsi udělala?“

„Ne, Antone, nelituju.“

„Tak proč tenhle rozhovor? K čemu to je? Má to být vydírání nebo obyčejný naivní ženský sadismus, touha rozjitřit moje rány?“

„Ne, Antone, nerozumíš. Chtěla bych…“

„Co bys chtěla? Co? Celou hodinu z tebe nemůžu dostat, co bys chtěla!“

„Chtěla bych, abys neměl nepříjemnosti.“

„Jaké? Kvůli čemu?“

„Ten sešit může někdo vidět.“

„No a co z toho?“

„Může ho srovnat s tvou prací.“

„Tak přece mi nevěříš! No prosím… Zajímalo by mě jedno: spokojíš už se s tímhle nebo zajdeš ještě dál?“

„Prosím tě, neurážej.“

„Já nemám urážet? A ty mě svým podezříváním smíš urážet?“

„Antone, mluvím docela vážně. Pro tebe je to dokonce důležitější než pro mě.“

„Nemám chuť se o tom bavit.“

„Ale já musím, Antone!“

„Ctít vydírání?“

„Ty se mnou ale dneska mluvíš1“

„A to, co děláš ty, je podlé.“

„Co jsem udělala?“

„Nevíš? Dobře, vysvětlím ti to. Přišla jsi za mnou v nejkrásnější den mého života, v den, o kterém jsem tolik snil…“

„Kdysi jsme o něm snili spolu.“

„Kdysi! Když jsem byl na tobě nezávislý a neposkakoval na provázku jako paňáca.“

„Nech toho!“

„A nenechám! Přišla jsi zrovna v takový den, abys mi dokázala mou nicotnost a mou závislost. Ale tohle ti nevyjde. Nebojím se vyhrůžek. Rozumíš?“

„Já ti nevyhrožuju, Antone!“

„Rozhodla ses přijít se mi jenom vysmát? Zatahat za provázek přivázaný k nervům? To ti nevyjde. Kašlu na všechny vyhrůžky. Můžeš o tom sešitu říct, komu chceš. Stejně ti to nikdo neuvěří. Teď mám pravdu já, ne ty. Dřív by byli nevěřili mně, teď nebudou věřit tobě. Ponížíš jenom sama sebe, protože si lidi budou myslet, že se mstíš. Nemáš přece žádné důkazy. A slova nic neznamenají. To už se říkala jinší slova, a nakonec to byla lež. Obyčejné žvanění. A proto lidi přestali slova vnímat. Mně Intriky neuškodí a bylo by dobře, kdyby sis to uvědomila. Pošpiníš jenom sama sebe. To je všechno.“

„Ale sešit existuje. Leží v tvém stole.“

Tichomirov přistoupil ke křeslu. Usedl a natáhl nohy před sebe jako člověk, který se chce chvilku protáhnout po otravné práci. Tiše a klidně řekl:

„Nic nemám.“

„Jak to?“

„Jednoduše.“

„Co otcův sešit?“

„Mám dojem, žes mi ho darovala.“

Nevěděla, co odpovědět.

„Darovala nebo ne?“

„Ano.“

„Takže se stal mým majetkem?“

„Ano.“

„A mohl jsem s ním dělat, co jsem chtěl?“

„Ano.“

„Tak já jsem to udělal“

„Co jsi udělal?“

„Spálil jsem ho“

„Spálil?“

„Jistě. Odevzdal plamenům“

„Kdy?“

„Už si nevzpomínám. Asi před měsícem.“

„To není pravda!“

Inna:

„Řekl, že už sešit neexistuje, že ho spálil. Poprvé v životě mi lhal. Poprvé jsem se pevně přesvědčila, že lže. Mohla jsem mu odpustit jakoukoliv popuzenost, hrubost, mohla jsem pochopit a omluvit jeho chování. Dokonce i výkřiky a urážky, hrozné, nečekané a nezasloužené, ale nikdy ne tuhle lež, pronesenou navíc tak cynicky. Byla jsem zdrcena. Nemělo ani smysl mu to vyvracet, usvědčovat ho. Došlo k něčemu ještě horšímu.“

„To není pravda! Sešit je v pořádku.“

Povzdechl si:

„Jsi dítě, Inno. Snad st nemyslíš, že slova pravda a lei mají nějaký objektivní smysl? Všechno záleží na tom, kdo je říká a kdy je říká. Teď říkám pravdu já, kdyby pro nic jiného, tak proto, že mám sešit ve svých rukou a mohl jsem ho spálit před měsícem, včera, nebo to můžu udělat třeba teď, tobě před očima. Ale de facto sešit není, neexistuje.“

„V tom případě jsi mohl lhát i v tom nejdůležitějším,“ řekla Inna, ale ne jemu, spíš sama sobě.

„Co je nejdůležitější?“

„Mohl jsi ukrást prácí mého otce.“ uTo už se nikdy nikdo nedozví „Ale víš to ty a to stačí.“

„Myslíš?“

„Je to hrozné.“

Vyskočil a znovu začal vzrušeně přecházet:

„Inno, proč Jsi taková? Proč žiješ v jakémsi skleně* něm, iluzorním světě, kde je všecko tak čisťounké a všechno tak křehké, že se to okamžitě láme?“

„Býval jsi mým světem nadšen.“

„Ale žít se v něm nedál Pochop tol“

„Každý žije v takovém prostředí, k jakému je přizpůsoben.“

„Nel Prostředí je pro všechny stejné. A člověk se mu buď přizpůsobí, nebo ne… Buď pochopí, nebo ne. Buď se poučí, nebo zůstane stát na místě.“

„Ty se umíš poučit?“

„Ano. I když to není snadné.“

„A bude to ještě těžší, Antone. On totiž ten tvůj svět je nereálný. Připomíná horečnatý sen.“

„Ale nebuď mě z něho.“

„Ani bych to nedokázala, na to Jsem příliš slabá. Zůstaň tam, kde jsi. Já tě vyrušovat nebudu. A jestli jsi ten sešit ještě nespálil, spal ho okamžitě. Je to nutné. Protože potrestání si zasloužím jedině já. Provinila jsem se na otci a zasloužím trest. Tys řekl – každému, co mu patří. At je po tvém.“

Inna:

„Odešla jsem. Nedoprovázel mě. Zůstal v pokoji. Odešla jsem s úmyslem přesvědčit Igora, aby nic nepodnikal, protože v Jedné věci měl Anton pravdu: nejvíc by to bolelo mne. A já už se I tak trápila dost… Můžu si zapálit?“

Vytáhla z kabelky cigaretu, chtěla ji promačkat, ala zlomila ji. Igor jí podal jinou a škrtl zápalkou.

„A víc už jste Tichomirova neviděla?“ zeptal se Mazin.

„Ne.“

„Tak proč si dáváte vinu na jeho smrti?“

„Tohle snad není třeba!“ skočil mu do řeči Rožděstvenskij. „Rozhodli jsme se, že budeme mluvit jenom o faktech!“

„Počkej, Igore,“ zarazila ho Inna. „Antonova smrt je taky fakt. Když jsem odcházela, byl mrtvý jenom pro mne. Přestal pro mne existovat. Ale nenapadlo mě, že může být mrtvý pro všechny, že opravdu zemře. Zpráva o jeho smrti mě ohromila. Připomněla jsem si znovu všechno, co se sběhlo, bez hněvu a podrážděnosti. Znala jsem ho přece řadu let. A byl docela jiný. Nemohl se přece celou tu dobu jen přetvařovat a pravou tvář mít jen v oněch chvílích, kdy byl hrozný a odporný. Měl hlavu zamotanou úspěchem, byl vyveden z míry cenou, za niž svého úspěchu dosáhl, samozřejmě i spletitou situací, do které se dostal, a navíc byl opilý. Mohl vybuchnout a říkat první, co ho napadlo, ale v tom případě by nemluvil o věcech, které byly podstatou jeho života. Mohl taky vystřízlivět, hluboce se zastydět, mohl v něm vzniknout odpor k sobě samému a přání skoncovat s tím nepochopitelným, mučivým životem.“

„A vy jste ho k tomu dohnala!“ vykřikla najednou Světlana. „Dohnala, dohnala!“

Inna neodpověděla. Rozvíjela dál svou myšlenku.

„Po mně už ho nikdo neviděl. A nikdo ho nemohl zabít. Ale sám by na okno nikdy nelezl. Bál se výšky, nemohl zemřít nešťastnou náhodou.“

„Vy jste ho zničila! Ze zlosti, ze žárlivosti. Zastrašila jste ho. On byl poctivý a nadaný. Nic neukradl. Vy jste ho vydírala, abyste ho získala pro sebe, a dohnala jste ho k smrti. Nechtěla jste o tom mluvit, ale Igor Nikolajevič vás usvědčil. Patříte před soud. Na tohle jsou zákony. Najde se paragraf. Za dohnání k sebevraždě.“

Mazin nerad mluvil příliš energicky. Ale když spustil rázně, každý ho poslechl.

„Přestaňte, Světlano!“

„Copak neříkám pravdu?“

„Ne.“

„Tak to už teda nevím.“

„Hned si zjistíme, co víte a co ne. A ukáže se mimochodem, že toho víte hodně. Věděla jste například, že Inna Konstantinovna tady byla.“

„Jak bych to…“

Mazin ji pohybem ruky přerušil.

„Jinak byste mi nebyla poslala tenhle dopis.“

Hodil na stůl lístek v modré obálce.

„Nevěděla jste jedině to, že ho nenapsala Inna. Tenhle lístek napsala totiž Irina Tichomirovová. A ne třiadvacátého, ale druhého srpna. Tu trojku jste tam připsala vy, Světlano!“

„Já… já… ne…“

„Vám tenhle naivní trik připadal navýsost chytrý, a přitom je to primitivnost, žabařina. Ale zlomyslná, hnusná žabařina. Ostatně, Anton asi tenhle lístek vůbec nedostal do ruky, co? Vy jste ho sebrala ze schránky nebo v bytě?“

„Ano.“

Po pravdě řečeno, neměl žádné prověřené důkazy. Jen přesvědčení. Přesvědčení, že najde otisky prstů i znaky jejího rukopisu v oněch písmenech na obálce napodobujících strojopis. A že je trojka ke dvojce připsaná dodatečně, to bylo znát i bez moderní kriminalistické techniky. Ačkoli sám Mazin si toho hned ne^ všiml. Zato když to pak postřehl, všechny pochybnosti se rozplynuly.

„Co to znamená – ano?“

„Našla jsem ho v pokoji.“

To byla nejspíš lež. Anton ji asi požádal, aby vzala ze schránky noviny, nebo se sama nabídla, že pro ně skočí, a při tom našla lístek a zastrčila ho do kabelky. Ale na tom už teď nezáleželo. Důležité je, že se přiznala. Zatím napůl, ale teď už řekne všechno, třebaže ne hned, třebaže se bude ještě vytáčet.

Bylo však třeba tu a tam něco vysvětlit.

„Tady je výpověď Iriny Tichomirovové.“

Mazin položil na stůl papír.

„Nemá s mužovou smrtí nic společného. Byla ve městě začátkem srpna. Měla nemocného chlapce, ležel v nemocnici. Lékař očekával krizi. Irina se rozhodla vyhledat Antona. Nechala mu lístek ve schránce. Myslím, že lístek se k adresátovi nedostal. A vy,“ obrátil se ke Světlaně, „jste usoudila, že to napsala Inna Krotovová.“

Světlanin pohled zprůzračněl. Bylo docela zajímavé sledovat, jak se pozvolna naplňují slzami její nehybné, široce rozevřené oči. Pak najednou přetekly a rychlé kapky se rozeběhly po tvářích, jako by náhle začalo zatékat střechou.

„To je pravda,“ spustila rychle a vůbec ne plačtivě, jak se Mazin obával. „Ale musíte mě chápat. Měla jsem ho ráda… A bála jsem se, že se vrátí… k ní… Ze mě nechá. Bála Jsem se, protože na ni nezapomněl, často o ní mluvil. Ani nechtěl, ale vždycky mu něco uklouzlo. Někdy mě dokonce oslovoval Inno.“

Inna vstala, přistoupila k oknu a otevřela ventilaci. Dovnitř vtrhl vítr a rozehnal cigaretový dým.

„Když jsem viděla ten lístek, neovládla jsem se… V mé situaci to přece není nic divného. Byl v nezalepené obálce. Přečetla jsem si ho a hrozně jsem se vyděsila.“

„Co vás na něm vyděsilo?“

„Tam se píše: Nejde o mne. – A mě napadlo… napadlo mě, že ona bude mít dítě.“

Inna cukla rameny. Igor k ní přistoupil. U stolu zůstal jen Mazin se Světlanou. Neviděla teď nikoho kromě něho a to jí dodalo odvahy, slzy už nebyly tak hojné.

„Představte si, jak jsem se trápila. Ani jsem nespala. A nemohla jsem mu nic říct.“

„To si myslím. Musela byste se zmínit o dopisu.“

„Ne, kvůli tomu ne. O dopisu bych mu klidně řekla.“

Dvě nebo tři slzičky spadly z brady na prsa, na blůzičce naskočila tmavá skvrna. To jsem zvědav, Jestli to prosákne až na kůži, pomyslel si Mazin, ačkoliv měl teď myslet na jiné věci.

„Že jsem vzala dopis, to bych mu řekla. Ale mlčela jsem z jiného důvodu. Bála Jsem se do něčeho zasahovat. To by byl Anton nikdy nepřipustil, protože ona pro něho stála vždycky výš než já. Sice ji nemiloval, ale víte sám, jaký vztah k ní měl. Jako kdyby ona byla lepší než on. A prosím, ona ho dohnala k smrti, k sebevraždě!“

„O smrti zatím nemluvte. Povídejte nám o sobě!“

„Co bych povídala? Byla jsem z toho zničená. Dokonce jsem chtěla jít za ní a promluvit si s ní. A taky jsem šla. Do toho muzea.“

Inna se se zájmem otočila.

„Ale nedošlo k tomu. Bála jsem se Antona. Nenašla jsem dost odvahy.“

Další slzička ukápla z brady a dopadla přesně na stejné místo, na tmavou skvrnku. Ta se trochu rozšířila.

Prosákne!

Inna se znovu odvrátila.

„Jen si představte, co jsem vytrpěla!“

Ale Mazin necítil lítost. Občas se u něho projevovala jistá krutost, štítivá lhostejnost k lidem, jimiž pohrdal.

„Pořád jsem neměla jistotu, ví-li on něco, nebo ne. Někdy se mi zdálo, že neví nic a že se nepřizná, jak mě klame. Ani o Irině se nikdy nezmiňoval.“

„O synově nemoci vůbec nevěděl, protože jste ukradla dopis. A Irina ten večer nemohla přijít, byla v nemocnici. Pak se synovi ulevilo a Irina odjela.“

„Ale já jsem nechtěla…“

Průsvitná blůzička se konečně přilepila na nahé tělo.

„Světlano, věřím, že vás to trápilo. Ale to neomlouvá váš čin, dokonce ho to ani nevysvětluje. Dejme tomu, že jste opravdu měla dojem, že se na lístku píše o dítěti. To se snad dá předpokládat, zejména u ženy ve vaší situaci. Ale proč jste ten lístek poslala mně, do^ konce až o dva měsíce později, když už Anton nebyl naživu? Mstít se ženě, která čeká dítě a nenese jinou vinu kromě té, že se může stát matkou – to Je přece hnusné. Doufám, že nejste tak zlomyslná a bezcitná.“

V posledních slovech vycítila pomocnou ruku.

„To už jsem věděla, že to s tím dítětem byl omyl.“

„No a co?“

„Ale věděla jsem taky, že ona zavinila Antonovu smrt.“

„Věděla jste to nebo předpokládala?“

„Věděla. Věděla!“

„Odkud?“

„Řeknu vám to. Nechci, abyste mě považoval za nečestnou a Antona za darebáka. Nebyl to darebák. Byl dobrý, lepší než všichni ostatní. Na všechno přišel sám, to jen ona ho zastrašovala, zahrnovala výčitkami. Neměl se čeho bát. Kdyby se byl se mnou poradil, byla bych mu řekla rovnou: Řekni všechno otevřeně a každý tě pochopí. Ale on se jí bál, protože na něho vždycky měla vliv a jedině mu škodila. A nakonec ho zničila.“

„Promiňte, Světlano, nejdřív fakta a teprve potom emoce.“

„Ano, fakta. Bohužel jsem se je dozvěděla příliš pozdě.“

„Povězte mi, jak a co jste se dověděla a od koho.“

„Od ní! Přímo od ní!“

Inna se prudce otočila, jako by do ní někde strčil. Igor rovněž. Dívali se na Světlanu překvapeně.

„Povím to všechno. Protože jsem celý jejich rozhovor slyšela. Byla jsem tady v bytě, ve vedlejším pokoji!“

„Bože můj!“ vydechla Inna a zakryla si obličej dlaněmi.

„Takže jsem měl pravdu, když jsem se domníval, že jste se k Tichomirovovi přece jen rozjela?“ zeptal se Mazin klidně.

„Uhodl jste to. Ale taky nevíte všechno.“

„To je možné,“ připustil Mazin.

„Slyšela jsem všechno.“

„A Anton se tak choval!“ zašeptala Inna. Zdálo se, že už jí také stojí stále větší námahu se ovládat.

„Jen se nebojte, ani Anton nevěděl, že jsem tady.“

„Vyprávějte nám to podrobně,“ vybídl ji Mazin.

„Jaképak vyprávění! Po našem telefonickém rozhovoru jsem nevěděla, co mám dělat. Myslela jsem, že mě Anton klame, tají přede mnou to o tom dítěti, a urazila jsem se, že mě nepozval na obhajobu ani do restaurace. Říkala jsem si, že tam asi bude ona. Když mi potom Anton zatelefonoval, trochu jsem se uklidnila, ale nedokázala jsem se hned rozhodnout, co mám udělat, a tak Jsem jeho pozvání do bytu odmítla. Ale pak mi to připadalo vůči němu nespravedlivé. On má takový den a já dělám drahoty…“

Tohle její „dělám drahoty“ Mazina skoro rozesmálo.

Když byla Světlana vzrušená, stávala se prostší, přirozenější a naivnější. Naivní ve svém přesvědčení, že je možné choval se tak, jak se chová ona, a vytáčet že se musí jedině proto, že lidé, kterým ona ani za mál nerozumí, ji připadají mazanější. Jedině proto.

„A tak jsem se rozhodla, že tam zajedu. Rychle jsem se přichystala a jela.“

Usoudila, že nemá právo dělat v takový den drahoty. To je pozůstatek dávnověké vesnické mentality – dbát na svou poctivost, ale nedělat drahoty, když to nejde. Věčný zápas s mužem a pánem. S pánem, kterého je možné podvádět, popuzovat, ale který pánem nepřestane být a má svá práva. A navíc ten odvěký, čistě ženský pocit jakési lítosti: když to na chlapa sedne, člověku je ho až líto. A přitom tohle všechno je někde v nitru, v podvědomí. Navenek je strach. No, ovšem, hlavně neudělat nějakou chybu. Nepojedu k němu já, pojede Jiná. Nebo on k ní. Ale když přijedu znenadání, bude mít tím větší radost. Tohle na chlapy platí. Třeba zjihne a poví pravdu. Nějak tak asi uvažovala. A možná že ne docela tak, protože zdaleka ne všichni promýšlíme věci do hloubky a do konce My prostě Jednáme a dost, zejména ženy.

„Vy jste byla přesvědčena, že je Tichomirov tady?“

„Vždyť mě sem zval.“

„Ale mohl se třeba opozdit nebo nejet rovnou sem, když jste řekla, že nepřijedete.“

„Tak to taky dopadlo.“

„Tedy vy jste přijela dřív než on?“

„Ano. Ale měla jsem klíč.“

„Vy už jste tu předtím někdy byla?“

Mazin se nedíval na Innu.

„Ano.“

„Dobře. Vypravujte dál.“

„No, přijela jsem a on nikde. Zašla jsem do vedlejšího pokoje, sedla si a rozhodla se, že na něho počkám. Seděla jsem tam asi půl hodiny. On pořád nešel. Začala jsem podřimovat. Však už bylo dost pozdě. Lehla jsem si na pohovku, no zkrátka jsem usnula. A on pak šel rovnou sem, do tamtoho pokoje nevkročil. Takže mě neviděl.“

To je docela možné. Světlana je zdravá jako řípa. Ta může spát kdekoli a kdykoli. Určitě nepotřebuje prášky pro spaní. Lehla si a usnula. Nebo ne? Takhle klidná asi přece jen nebyla. Spíš to bylo tak, že neklepala, ale naopak seděla a čekala, netrpělivá, kdy přijde, zvědavá, kde teď je a s kým. A co když si někoho přivede? Ano, tohle je pravděpodobnější. Ale Světlana tvrdí, že spala, a vyvrátit se jí to nedá. Tak tedy spala, budiž.

„Co vás probudilo?“

„Zazvonění.“

„To už byl Tichomirov doma?“

„Ano. Šel otevřít. Polekala jsem se a nevěděla jsem, co mám dělat.“

Příliš často si stěžuje, že nevěděla, co má dělat.

„Slyšela jsem, jak spolu mluvili v předsíni. Anton a ona. Byla jsem úplně zmatená.“

Ona je to opravdu nepříjemná situace. Má se schovat a riskovat, že ji najdou? Nebo se ukázat a ztropit skandál? Bylo by zajímavé vědět, proč se rozhodla zůstat schovaná. Ze zbabělosti nebo z mazanosti – chtěla tajně naslouchat?

„A jak jste se rozhodla?“

„Nijak jsem se nerozhodovala. Nejdřív jsem myslela, že ona brzy odejde, a pak už jsem se ukázat nemohla. Bylo mi hrozně trapně. Nechtěla jsem…“

Snad. A zrovna tak Je možné, že dychtivě poslouchala se zatajeným dechem a vůbec ničeho se nebála, protože byla odhodlaná pustit se se svou sokyní do nelítostného zápasu ná život a na smrt. Ale to už se taky nedozvíme.

„Takže jste slyšela celý rozhovor?“

„Ano, mluvili nahlas.“

„O čem?“

Ne, Mazin nepochyboval, že Inna řekla pravdu, jenom ho zajímalo, jak to bude líčit Světlana.

„Ona ho ponižovala.“

Snad nepřijde jiná verze?

„Už tu o tom mluvila, ale tak to nebylo. Totiž bylo i nebylo. Ona ho ponižovala, dávala mu na srozuměnou, že je zloděj a že už do smrti nebude mít chvilku klidu. Nejdřív jsem nechápala, o čem je řeč, a když jsem do toho začala vnikat, nevěřila jsem, že by si mohl Anton přivlastnit cizí prácí. Chtěla jsem otevřít dveře a prohlásit: Nic takového nemohl udělat a taky neudělal. A jestli ho máte ráda, jak si o něm můžete myslet, že je zloděj?“

Světlana se otočila k Inně a Mazin si všiml, že na tvářích už nemá žádné slzy.

Inna mlčela.

Co si asi o ní myslí? Nejspíš, že je to v podstatě omezený primitiv s vyvinutou postavou.

„Ale neudělala jste to?“

„Ne. To přece nešlo. Ona by si pomyslela, že mě tam schovává Anton. A přitom on by to nikdy neudělal. Kdyby byl věděl, kde jsem, byl by řekl přímo, že jsem tady, protože byl otevřený a principiální.“

Mazin postřehl slovo principiální – první cizí slovo za celý večer. Ve chvílích vzrušení nemá Světlana náladu na různá exoticky znějící „hobby“.

„Řekl, že se ničím neprovinil, a já mu věřím, věřím! A ona mu vyhrožovala.“

Mazin se tázavě zadíval na Innu.

Ta nic nevyvracela, jen pokrčila rameny a řekla:

„Tahle dívka samozřejmě přehání, ale člověk ji chápe…“

„Dejme tomu,“ souhlasil Mazin. „A co bylo pak, když Inna Konstatinovna odešla?“

„Vyšla Jsem z pokoje.“

„Byl Tichomirov překvapen?“

„A jak vlastně… zakryl si tvář rukama.“

„Tys všechno slyšela?“ zeptal se.

„Ano“

„A jak tomu rozumíš?“

„Chtějí tě očernit.“

„Zasloužím to.“

„Ale tys přece nemohl nic ukrást! Nemohl! Já to vím.“

„Ano, nejsem zloděj. Ty mi věříš?“

„Jak bych ti mohla nevěřit!“

„Děkuju ti.“

Políbil jí ruku.

„A teď odejdi!“

„Nemůžu tě teď opustit.“

„Ne, radši jdi. Musím si promyslet svou situaci. Je to katastrofa. Neujdu hanbě a ta mě zničil.“

„Ona to nikde neřekne!“

„Ba ne, řekne, bude se mi mstít. Nevidím východisko.“

„Co máš v úmyslu?“

„Nic.“

„Co máš v úmyslu?“

„Zatím nic. Musím se rozhodnout. Idi, prosím tě.“

„Nemůžu tě nechat samotného.“

„Bude mi samotnému líp. Nechci nikoho vidět!“

„Ani mě ne?“

„Stydím se před tebou.“

„Dobře, odejdu, aby ses uklidnil, ale pamatuj si, že jsem za všech okolností s tebou.“

„Děkuju, Světlano.“

„Slib mi, že neprovedeš žádnou hloupost.“

„Prosím těl Musím st prostě odpočinout. Zítra ta promyslíme spolu.“

„Slib mi to! Jsi přece pravý vědec. Musíš na sebe dávat pozor. Slibuješ?“

„Slibuju…“

„Uvěřila jsem mu, ale nedodržel slovo.“

„A vy Jste odešla?“ Mazin se vrátil k faktům.

„Tolik naléhal! Chtěla jsem zůstat s ním, ale věděla jsem, že své potíže nerad přenáší na jiné. Překonával je sám. Vždycky. Ale tentokrát…“

Teď se dá do pláče, usoudil Mazin, a Světlaniny oči se skutečně znovu začaly naplňovat slzami. Jako jogíni: umí si poručit, když chce.

A Světlana se svýma průzračnýma očima dívala na Innu.

„Proto jsem odeslala ten lístek. Samozřejmě nebylo to správné. Měla jsem to všechno říct sama, ale nevěděla jsem, jak se na to budete dívat. Vy Jste se musel dovědět všechno, abyste ji potrestal, protože zničila lidský život. Myslela jsem, že to psala ona, protože Antona neustále týrala. Nepostupovala jsem sice správně, ale musíte ji potrestat, musíte!“

„Za co?“

„Jak to – za co?“

„Abychom mohli Innu Krotovovou hnát k zodpovědnosti, musíme především dokázat, že Anton Tichomirov spáchal sebevraždu. A za druhé, a to je taky dost důležité, musíme dokázat, že výtky Inny Krotovové byly neopodstatněné, že Tichomirovova práce je zcela originální. Teprve pak bychom mohli jednání Krotovové kvalifikovat podle paragrafu sto sedm.“

„Co je to za paragraf?“ zeptal se Rožděstvenskij.

„Zní přibližně tak: Kdo osobu nacházející se v závislosti dožene k sebevraždě soustavným ponižováním její lidské důstojnosti… Odnětí svobody až na pět let.“

„To je ono! Ponižování. To je to, co nesnesl,“ vykřikla Světlana.

Inna už nekouřila.

„To je absolutně nereálné blábolení,“ řekla konečně.

„Nicméně to všechno je třeba dokázat. Kdybychom například měli ten sešit a mohli ho porovnat s textem disertace… Ale my ten sešit nemáme.“

Mazin se zadíval na Světlanu. Ta mačkala zámek kabelky.

„Tichomirov ho zřejmě spálil. Vy jste ho viděla poslední, Světlano. Neobjasníte nám ještě tuhle otázku?“

Světlana nestačila odpovědět.

„Vy myslíte docela vážně, že Inna může jít před soud?“ vybuchl Rožděstvenskij.

Mazin se dostal do úzkých.

„Pokud by Světlana vystoupila jako svědek. Opakuji, ona viděla Tichomirova poslední.“

„To není pravda. Poslední jsem ho viděl já!“

To bylo nečekané. Hlavní pozornost se teď ze Světlany přesunula na Rožděstvenského.

„Šel jste po falešné stopě, když jste mě ve svých úvahách spojoval jedině s mým autem. Přijel jsem taxíkem,“ řekl Mazinovi prudce a odhodlaně.

Ten přikývl, jak uměl nejzdvořileji.

„Mým vozem jela Inna. Zůstal jsem v jejím bytě, že na ni počkám. Byl jsem rozrušen, dokonce jsem litoval, že jsem jí o tom všem říkal. Šel jsem do restaurace, koupil jsem láhev koňaku a odtamtud jsem se pochopitelně nevrátil ven na chatu, ale k Inně. Ještě nebyla doma a byla už hodně dlouho pryč. Co jsem měl dělat? Mohlo se stát všechno možné. A tak jsem nevydržel a rozjel se sem. Nechtěl jsem o tom mluvit a mohl jsem to zamlčet i teď, ale nepředpokládal jsem, že náš rozhovor vezme takový obrat. Inna pochopitelně nemá absolutně žádnou vinu. Za všechno může ten lump. A jestli jí hrozí soud, musím říct pravdu. Viděl jsem toho pacholka poslední a to neměl ani nejmenší úmysl vzít si život. Kdyby se do toho nebyl vmísil osud, byl by nás jistě všechny přežil, jsem ochoten to potvrdit před soudem. A dokázat, že ukradl práci profesora Krotova, protože já jsem viděl sešit i disertaci.“

Mazin očekával, že Světlana bude protestovat, ale seděla jako zařezaná. Čím ji Rožděstvenskij tak ohromil?

„To je možné, že jste sešit viděl. Ale kam se poděl?“

„On ho zničil.“

„Tichomirov?“

„Ano.“

„Jste si tím Jist?“

„Absolutně. Spálil ho před mým příchodem. Proto potřeboval zůstat sám. To bylo to, co chtěl promýšlet!“

„Vyprávějte nám to podrobně.“ Tato slova opakoval Mazin už poněkolikáté, tentokrát však bez velkého důrazu.

„Chápete, doufám, že i já jsem měl klíč od bytu. Koneckonců je to můj byt a nikdy si nepřestanu vyčítat, že jsem sem pustil toho darebáka.“

„Domluvili jsme se, že budeme potlačovat emoce.“

„Správně. Ale neotevřel jsem si klíčem. Zazvonil jsem. Napadlo mě, že Je Inna třeba ještě tady, a nechtěl Jsem přijít nevhod. Otevřel mi až za chvíli. Tady je na schodech všechno zevnitř slyšet. A tak jsem slyšel, jak chodí po kuchyni, pak pustil vodovod a teprve potom šel ke dveřím.“

„Kdo je?“

„Já.“

„Igor?“

„No ovšem.“

Byl opravdu sám. Odhodlal jsem se k cestě příliš pozdě a s Innou jsme se zřejmě minuli. Z kuchyně bylo cítit spálený papír, ále nejdřív jsem tomu nevěnoval pozornost. Byl jsem v ráži. Přišel jsem si s ním promluvit a maličkosti jsem nevnímal.

„Byla u tebe Inna?“

Chystal se zalhat, ále z mého tónu vycítil, že to nemá smysl.

„Jak to víš?“

„Než k tobě jela, mluvila se mnou.“

Anton se zeptal drze:

„O čem jste si povídali, jestli to není tajemství?“

„Vždyť ti to řekla.“

„Jo tak… o těch pomluvách?“

„Pomluvách?“

„No ovšem, pomluvách „Mluvím o Krotovových zápiscích“

„Výmysly.“

„Cože?“

„Výmysly uražené ženy.“

„Tedy to jsem netušil, že jsi takový padouch.“

„Mluv se mnou slušně, buď tak laskav.“

„Jsi zloděj.“

Prudkost mého hlasu ho trochu postrašila.

„Od nikoho jiného bych si taková slova nenechal líbit, ale ty, Igore, jsi byl příliš dlouho mým přítelem.“

„To už je pryč.“

„Škoda, když se muži rozcházejí kvůli ženě.“

„Tady nejde o ženu, ale o to, co jsi udělal.“

„Nech toho! Nemá smysl přikládat nějaký význam tomu, co ti Inna v návalu hněvu navykládala.“

„Nic mí nevykládala. Ona taková není. Dověděl jsem se to všechno sám.“

„A co konkrétně?“

„Ráno jsem hledal cigarety ve spodní zásuvce stolu a viděl jsem, co v ní leží.“

Myslím, že Anton zrozpačitěl. Na chvíli se odmlčel, ále pak u něho přece jen zvítězila drzost.

„No a co tam leží?“

„Krotovův sešitek“

„Podívejme! A nemíváš halucinace?“

„Nel“

Přikročil jsem ke stolu a vytáhl zásuvku. Byla prázdná. Anton mě sledoval zlostným úsměškem.

„To nic neznamená. Já jsem ten sešit viděl.“

Zakýval na mě prstem:

„Pojď do kuchyně.“

Vyběhl jsem z pokoje. V dřezu uvízly ještě zbytky mokrého popela. Sešit ještě hořel, když jsem zvonil!

„Poznáváš?“

Mlčel jsem.

„Tys ho přece viděl. Je to on?“

Ještě se mi vysmíval.

„Já se vás nebojím. Nikdo vám nebude věřit, protože nemáte důkazy. A nikdo nebude chtít vyvolávat skandál. Dokonce i tvůj otec bude proti tobě.“

Co jsem ještě mohl udělat?

„Zítra ať už tě tady nevidím. Seber si svých pět švestek a koukej mazat do koleje. S takovým gaunerem nechci mít nic společného!“

„To je všechno?“ zeptal se Mazin.

„Ano. Okamžitě jsem odešel, ale jsem pevně přesvědčen, že Tichomirova ani nenapadlo pomýšlet na sebevraždu. To, že spálil sešit, mluví za všechno. Neměl v úmyslu se vzdát. Byl klidný, že kalkuloval správně. Inna by asi sotva měla chuť ničit si nervy usvědčováním takového dobytka.“

„Hm,“ protáhl Mazin bez zvláštního nadšení. „To je zajímavé, i když to na případ nemá žádný vliv.“

„Jak to, že ne?“

„Jednoduše. Nepodařilo se vám vyvrátit verzi o sebevraždě. Naopak, vaše návštěva mohla Tichomirova k takovému kroku podnítit. Až dosud věděl jen o jednom nebezpečném svědkovi – Inně Konstantinovně, kdežto teď už jste dva. To jeho situaci zkomplikovalo. A pokud Tichomirovova smrt přece jen není sebevražda, je nám stále ještě nepochopitelné, Jak mohl zahynout. Proč lezl na okno?“

„To samozřejmě nemohu s určitostí tvrdit, ale přišel jsem na jednu hypotézu. Jestli se pamatujete, na okně visela čínská bambusová žaluzie. Nebyla moje. Přinesl si ji Anton z koleje a sám ji přitloukl na vnější stranu okna. Jak vidíte, okno vede na západ a vždycky odpoledne tu bývá velké horko. To mu vadilo při práci.

Je možné, že po výzvě, aby se vystěhoval, vylezl na okenní rám, že žaluzii sundá. A tím se to stalo.“

„To je možné. Ale taky je možné, že to bylo jinak.“

„A to?“

„Vaše vyprávění zkomplikovalo předpokládaný průběh událostí. Počet verzí se množí a není vyloučena ani takováhle: Vaše návštěva nebyla ve skutečnosti ani zdaleka tak mírumilovná, jak jste nám ji vylíčil. Výměna názorů mohla skončit bouřlivě.“

„Co tím myslíte?“

„Násilnou smrt.“

„A já…“

„To je vyloučeno!“ skočila mu do řeči Inna.

Světlana si přitiskla pěstí ke tvářím.

„Myslíte?“ zeptal se Mazin ironicky. „Pochopitelně, vy musíte vědět líp, čeho je Igor Anatoljevič schopen. Já taky nemám jistotu. Ale pár věcí se dá prověřit.“

Znenadání se k údivu všech otočil ke Světlaně.

„Světlano, pročpak si rozmazáváte slzy rukama jako malé děcko? Copak nemáte kapesník?“

A aniž čekal na odpověď, vstal a vzal Světlaně z klína kabelku.

„Asi bude tady, viďte?“

Vztáhl ruku, aby kabelku otevřel.

„Ne, to ne, já sama!“

Teď vyskočila Světlana, mnohem rychleji, než by kdokoli čekal. Popadla kabelku, ale Mazin ji nepustil.

„Proč mi nechcete dovolit malou galantnost?“

Cvakl zámečkem, ale kabelku neotevřel a dál pozoroval Světlanu.

„Smím ji otevřít?“

„Tam není… tam není kapesník.“

Igor a Inna z této prapodivné scény nic nechápali.

„A co když je? A vy jste na to jenom zapomněla? Pojďte, budeme ho hledat spolu.“

A pootevřel kabelku.

„Na to nemáte právo!“ vykřikla Světlana a prudce trhla kabelkou k sobě. Tentokráte už ji Mazin nedržel, Světlana zavrávorala, dosedla na židli a kabelka jí vypadla z ruky. Mazin se shýbl a zvedl ji.

„Tak přece jenom dojde na moji galantnost,“ poznamenal a vytáhl z kabelky starý sešitek.

„Tak vidíte,“ obrátil se k Rožděstvenskému a ani nezavadil pohledem o Světlanu, která zbledla. „A vy tvrdíte, že jsou zápisky spáleny. Vždyť je to tenhle sešit.“

Inna ho sledovala jako kouzelníka, až mu bylo trapně. Proč jsem uspořádal tohle pitomé představení? Ale jak jinak bych ji donutil, aby sešit vydala? No dobrá, detektiv musí jednat efektně a tajemně.

„Takže vašemu vyprávění, Igore Anatoljeviči, se nedá tak docela věřit. A vašemu bohužel taky ne,“ obrátil se na Světlanu. „Vy jste samozřejmě ten sešit vzala jedině proto, abyste ho vrátila Inně Konstantinovně, nemám pravdu?“ zeptal se jedovatě. „Ale proč jste to tak dlouho neudělala? A nakonec jste místo kapesníku používala prstů. Abyste nemusela otevírat kabelku? Protože je kabelka malá a sešit by byl vidět.“

Světlana mlčela.

„Jenom si nevymýšlejte další verzi, nebo už se v tom ani já nevyznám. Radši si vezmeme na pomoc techniku. To bude jistější. Lidé mají sklony všechno komplikovat. Máte magnetofon, Igore Anatoljeviči?“

„Vy chcete naše výpovědi zaznamenávat na pásek?“

„Ne, naopak, chci vám něco přehrát.“

„Magnetofon mám. Hned ho zapnu.“

„Buďte tak hodný.“

Mazin vytáhl z kapsy malou cívku s páskou.

„Pusťte nám tohle, Jestli vás to nebude obtěžovat.“

Rožděstvenskij nasadil pásku.

„Moment,“ požádal Mazin. „Já to zapnu sám. Nejdřív uslyšíte několik slov na vysvětlenou.“

Rozhostilo se takové ticho, že bylo slyšet tikání hodin na knihovně.

Pak se z magnetofonu ozval Mazinův hlas:

„Jste připraven povědět všechno, co víte?“

„Ano, jsem.“

„Představte se.“

Mazin zastavil magnetofon.

„Znáte ten hlas, Světlano?“

„Ano, to je Oleg.“

„Zcela správně.“

Znovu pustil pásku.

„Oleg Vasiljevič Čisťakov.“

„Povolání?“

„Voják.“

„Dobrá. Tak můžete vyprávět.“

„Promiňte, ale jsem rozrušen. Možná že to bude ne^ souvislé. Ale to se nedá nic dělat. Je mi trapné to říkat. Rozumíte, se Světlanou jsme kamarádili už ve škole! A předpokládalo se, že to je navždycky. Pak jsem šel do učiliště, ona odjela sem, ale myslelo se, že tady bude jenom dočasně, a jakmile se naskytne možnost, že se vezmeme. Stýkali jsme se, kdykoli to bylo možné. Já jsem jezdil za ní, ona za mnou. Často jsme si psali. Zkrátka nenapadlo mě o ničem pochybovat.

Loni jsem absolvoval učiliště a byl jsem přidělen k útvaru. Ale znáte to, služba v armádě většinou nebere ohledy na osobní plány. Poslali mě tam, kde mě bylo nejvíc třeba. A tam samozřejmě není universita. A ona studuje. Tak jsme se dohodli, že ještě počkáme. Nebylo přece možné, aby kvůli mně nechala studií. Já jsem jí pochopitelně věřil, protože jsme spolu mnohokrát mluvili… Pravda, poslední dobou psala míň. Vždycky jsem psal já dvakrát, než ona jednou. Psala mi, že je všecko v pořádku. Ale já jsem se trápil nejistotou. A najednou jsem měl služební cestu na jedno místo tady poblíž a vyjednal jsem si s velitelstvím, že si sem do města budu smět na jeden den zajet.“

„Dal jste to Světlaně předem vědět?“

„Ne, bylo to příliš narychlo…“

„Rozumím, pokračujte.“

„Přijel jsem do města pozdě večer. Přímo z nádraží jsem běžel k tetě…“

Mazin neposlouchal slova z magnetofonu. Celý rozhovor jako by viděl ve skutečnosti.

„Teto Káťo, to jsem já.“

„Kdo já?“

„Oleg. Je Světlana doma?“

Teta neotevírá hned, přešlapuje za dveřmi, ale nakonec ho přece vpouští, a teď už sedí Oleg u stolu, vedle na stole leží čepice se zlatým prýmkem. Poslouchá, jak teta věcně vykládá:

„Už za ní nejezdi, Olegu. To, co jste spolu měli, to byla dětská hra. Světlana se teď bude vdáva.“

Vyschlo mu v krku. Zeptal se zajíkavě:

„Za koho?“

„Je to solidní člověk, vědecký pracovník – Tichomirov. Říkám ti to všechno dopodrobna, nemá smysl tě tahat za nos. Musíš to pochopit. Jestli jsi Ji měl rád, nekaž jí štěstí. Jaký by s tebou měla život? Dneska jsi tady, zítra jinde. K čemu by jí bylo studování? Kdy i ui ty jsi takový posedlý, že ti na zemi nestačí místo a musíš lítat na tryskáčích, prosím, je to tvoje věc. Ale co když spadneš? Co jí po tobě zůstane? Tvoje penze? Říkám ti to na rovinu, protože mám ráda upřímnost…“ Oleg si bere čepici, nasazuje si ji, ale už ne frajersky na stranu, ale rovně, do čela, a odchází. Ne, nejde na nádraží, ale do koleje. Ne proto, že by tetě nevěřil, ale proto, že něčemu takovému není možné uvěřit tak najednou. Musí Světlanu vidět, slyšet to přímo od ní, a pak se možná stane zázrak. Protože zázraky se určitě dějí, když se může stát něco takového!

Kolej… Koho byste rád, soudruhu veliteli? Světlanu? Moment, zeptám se. Ne, není tady. Před chvílí měla telefon. Volal jí nějaký Tichomirov. Obhájil dneska disertaci. Zval jí nejspíš do restaurace. U nich to bývá zvykem. Po obhajobě bývá vždycky banket…

Zdálo se, že už není kam jít a že to nemá ani smysl. Oleg však jde do bloku, kde bydlí aspiranti, a dozvídá se, že Tichomirov bydlí v bytě Rožděstvenského.

Mazin znovu slyší slova z magnetofonu:

„Ani jsem sám nevěděl, proč tam Jedu. Rozhodně ne proto, že bych se chtěl prát. Ale musel jsem vidět Světlanu a známost s ní skoncovat Jednou provždy. Aby už mi nepsala a nepodváděla mě.

Přijel jsem na třídu Kosmonautů a dům Jsem hned našel, nápadně se vyjímá mezi ostatními. Už Jsem byl dole v chodbě a najednou si uvědomuju, že jednám Jako vyslovený idiot. Proč mám chodit nahoru? Co tam řeknu? Nemůžu přece vyvolat skandál. Jsem důstojník a ne nějaká hokyně. Tak jsem se zase vrátil ven a sedl jsem si na dvoře na lavičku. Uvažoval jsem, kde jsou asi jeho okna. Svítilo se tam. Sedím, dívám se nahoru a nic nevnímám. Zapálil jsem si. Říkám si, že bude nejlepší jít na nádraží a odjet.“

„Lavička je na té straně domu, kam vedou okna?,“

„Ano.“

„A vchod je na druhé?“

Odpověď už nikdo neslyšel. Mazin stiskl tlačítko.

„Čisťakov sem přijel přibližně v tu dobu, kdy jste vy, Inno Konstantinovno, odešla. Světlana byla ještě nahoře. Jak to bylo dál, Světlano? Ale teď už nelžete!“ Mazin stále držel prst na tlačítku.

Otřela si kapesníkem oči.

„Jak jste se to všechno dověděl? Já vůbec nevím, že tu Oleg byl.“

„To je možné. Teta si netroufla pochlubit se, jakou službu vám prokázala. Když se to tak vezme, nebýt jí, mohla jste se teď vrátit k Olegovi.“

„No to ne…“

„Ostatně, to je vaše věc. Ale poslouchám vás.“

„Co mám říkat?“

„Když Inna Konstantinovna odešla, mluvila jste opravdu s Tichomirovem?“

„Ne. Nerozuměla jsem všemu, o čem mluvili, ale bylo mi jasné, že provedl něco ošklivého. Nevěděla jsem, co mám dělat. Stála jsem a celá jsem se klepala.“

„A Tichomirov?“

„Anton se díval, Jak ona odchází, pak vytáhl tenhle sešit, prolistoval ho, položil na stůl a zamumlal sám pro sebe: Tak a dost! S tímhle teď skoncujeme! – A rozhodil rukama, jako by cvičil nebo jako by se chtěl rozletět. V té chvíli jsem pochopila, že to je podvodník. Protože kdyby byl poctivý, trápil by se, a ne radoval. Bylo mi ještě hůř. Jak se mu teď můžu ukázat? Vytáhl cigaretu a šel do kuchyně, zřejmě zapálit si. Vzala jsem střevíce do ruky a po špičkách jsem šla ke dveřím. Chtěla jsem nepozorovaně zmizet. Jen jsem překročila přes práh, slyším, že v kuchyni bouchly dveře. To jak jsem pootevřela dveře, udělal se průvan a dveře zaklaply. Anton si totiž mezitím šel zakouřit na balkón. A teď tam byl zavřený na patentní zámek, který zvenku nejde otevřít. Dveře mají sice skleněné výplně, ala zevnitř na nich byly závěsy, takže mě neviděl. Sekla jsem si v duchu: Patří ti to! Jen tam seď a trochu sa provětrej. Bylo ml to dokonce k smíchu.“

„A na odchodu Jste vzala ten sešit?“

„Ano.“ A najednou začala křičet: „Co pořád dorážíte? Já Jsem ho nezabila. Spadl sám. Mě do ničeho neuvrtáte! A ten váš sešit jsem vrátila.“

„To je pravda,“ poznamenal Mazin, vůbec si nevšímal jejího křiku a stiskl tlačítko.

„Seděl jsem a díval se nahoru na okno. Najednou vidím, jak na balkón vychází muž. Sám. To bylo první, co jsem si uvědomil – že je sám. Dokonce mě napadlo, že všechno to o Světlaně není pravda. Ale ten člověk si počínal nějak podivně. Teprve za chvilku jsem postřehl, že za ním zaklaply dveře a on nemůže zpátky. Měl vykopnout sklo. Je to škoda, pochopitelně, ale to se přece stává, co se dá dělat. Ale on pitomec se rozhodl dostat se do pokoje vedlejším oknem. Inu, při troše šikovnosti to jde. Mezi balkónem a oknem vede požární žebřík. Jistě jste ho viděl. Vztáhl ruku, chytil se žebříku a přitáhl se na něj. Ale z žebříku k otevřenému oknu už nedosáhl. Nebo dosáhl, ale sesmekla se mu ruka, to nevím. Byla tma…“

Mazin zastavil magnetofon, třebaže na cívce zůstával ještě kousek pásky.

Všichni mlčeli. Pak Světlana vítězoslavně prohlásila: „Tak tady máte celou pravdu. Nechápu, čeho jste chtěl dosáhnout. Vidíte, že za nic nemůžu.“

Mazin udělal pohyb, jako by chtěl magnetofon znovu zapnout, ale neudělal to.

„Opravdu za nic nemůžete. Mohla jste mu sice otevřít dveře, ale že jste to neudělala, to není trestné.“

„To by tak ještě scházelo! Takhle byste všechny lidi nastrkal za mříže. Vždyť mohl rozbít sklo. Nemohla jsem tušit, že bude vyvádět takové bláznivé kousky.“

„To je všechno pravda. Ale proč jste tolik lhala?“

„Jen mě nevychovávejte! Vy moc rád poučujete. Lžou všichni. Tenhle snad nelhal?“ Ukázala prstem na Igora. „A ona? Ta snad říkala jenom pravdu? Starou belu! A Anton? Z toho se vyklubal podvodník, žádný vědec. A Oleg je taky pěkný, špehoval mě jako fízl. A co vy? Vždyť vy Jste nás taky v jednom kuse podváděl. Takže mě nepoučujte, rozumíte?“

„Ovšem,“ souhlasil Mazin. „Budu se věnovat něčemu méně obtížnému. Můžete Jít, Světlano.“

Na odchodu všechny pohrdavě obhlédla, ale nikdo jí nevěnoval pozornost.

Mazin si prohlížel magnetofon. Zůstal tam ještě kousek pásky. Na chvilku se zamyslel a pak přetočil celou pásku zpátky na původní cívku.

„Nezlobte se na mě,“ řekl Inně. „Jak vidíte, neodhalili jsme žádná tajemství. Ale teď snad už víme všechno. Jistě to pro vás nebylo lehké, ale víte, že na ničem nenesete vinu. Víc jsem pro vás udělat nemohl.“

Rožděstvenskij vstal.

„Chtěl bych vám říct, že jsem vám lhal ze strachu o Innu. Nemohl jsem připustit, aby se dostala před soud.“

„To vám dělá čest,“ odpověděl Mazin suše. „Ale promiňte, musím už jít.“

„Půjdeme společně,“ navrhla Inna. „Igore, prosím tě, podej mi plášť.“ Venku se zeptala: „Tak tedy opravdu nešťastná náhoda?“

Mazin šel a v duchu si vybavoval poslední Olegova slova, která zůstala nepřehraná na zbytku pásky:

„Rozběhl jsem se ihned k tomu člověku, ale na první pohled bylo jasné, že už mu není pomoci. Běžel jsem tedy k domu. Z východu proti mně vyrazila Světlana. Mihla se kolem mne a byla tak rozrušená, že mě ani nepoznala. Přesto jsem šel nahoru. V bytě už nikdo nebyl. Měl jsem to samozřejmě ohlásit na příslušná místa, ale pochopte to – on byl na místě mrtev, přitom ho nikdo nezabil a mně by bylo strašně nepříjemné vystupovat u soudu jako svědek.“

Tragická náhoda… Anton Tichomirov vyšel na balkón. Ovládal ho jediný pocit-volnost. Strach, který ho pronásledoval, zmizel. Disertace je uznaná, Inna bude mlčet. O Rožděstvenském nevěděl nic. Konec. Rubikon je překročen. Teď je všechno na dosah ruky. A najednou zabouchnou dveře. Taková pitomá náhoda! Musí vyrazit sklo. Budou to výdaje a může si poranit nohu. A co kdyby…? Žebřík je na dosah ruky. Ale ten strach… Od dětství známý, odporný strach z výšky. Teď je sice noc, pocit strachu není tak silný… No tak, co se bojíš? Nech toho! Dneska byly prolomeny všechny bariéry. Strhni současně i tuhle! A v dalším životě nebudou už existovat žádné komplexy a neúspěchy. Dneska je dovoleno všechno. Žebřík je na dosah ruky. Chytil se ho, přitáhl nohu. Dole propast. Ale nebojí se, ani trochu se nebojí. Ještě krok. Chytá se okraje okenního rámu. Ale co to? Kdo je to tam v okně? Kdo je to v pokoji? Světlana? Předtím tu přece nebyla! Není to halucinace? Proklatá výška!

„Ano, nešťastná náhoda.“ „Neměl pokoušet osud.“

V dálce zablikalo zelené světélko. Mazin zvedl ruku a vůz zastavil. Usedli dozadu. Inně přejížděly po tváři odlesky pouličních reklam-modré, červené, oranžové.

„Vezměte si tohle,“ řekl Mazin.

„Co je to?“

„Poslední svědek. Jeho zápisník. Je tam taky o vás.“

„Pomohlo vám to?“

„Ano.“

Inna schovala zápisník do kabelky.

„Děkuji.“ A oslovila řidiče: „Bydlím ve druhém domě před křižovatkou.“

Mazin zaplatil. Innu napadlo, že chce zajít k ní, ale Mazin, jako by Její myšlenku uhodl, řekl:

„Chci se kousek projít pěšky. Nemám už to daleko.“

„Proč vzala ten sešit?“

„Má to v povaze.“

Víc neřekl. K čemu podrobnosti? Představil si Světlanu, která v té chvíli měla jediný pocit – strach. Strach z toho, že po ní v pokoji zůstanou stopy. Už nemyslela na Tichomirova, rozhlížela se jako šelmička chycená v pasti. Má všechno? Nezapomněla tu nic? Kabelku? Rukavice? Na stole leží sešit. Je s ním spjato cosi nesrozumitelného, ale usvědčujícího. A tak ho strká do kabelky.

„Má to v povaze. Proto taky ho vzala s sebou i dneska. Nevěděla, jakým směrem se rozvine náš rozhovor, kolik toho vím. Bála se…“

Inna mu podala ruku.

„Na shledanou.“

„Hodně štěstí!“

Mazina napadlo, že už ji nejspíš nikdy neuvidí Jako tolik jiných, s nimiž se setkal ve svém životě a práci. Snad jedině náhodou…

A vykročil ulicí, hlučnou, plnou lidí, svátečně ozářenou večerními výkladními skříněmi.