Attila Kristóf

Zapomnětlivý vrah

Časně ráno 17. srpna se po třech nedělích parna spustil déšť. Náhle se voda řinula shůry souvislými proudy, jako by někdo rozpáral inkoustovou oblohu, v níž sotva začalo prosvítat jitro. Země se pařila, mlha prostoupila město, ale vedro ani o poznání nepovolilo. Na obzoru se křižovaly fialové blesky přecházející do běla; lenivé, huhlavé burácení se přelévalo vzduchem. Spáči se ani neprobudili, jenom ve spánku zneklidněli, prsa jim zalehlo těžké, lepkavé dusno a šíje zalil pot. Některý z nich tu a tam zamumlal jakási poplašená, nesouvislá slova, jako by ho sevřel nějaký záhadný děs.

Hodnou chvíli trvalo ono napětí a silácké sevření, při němž se hrdlo zalyká; ale kdo by ráno přikládal nějaký význam nočním vidinám!

Strážmistr Bence byl ve městě G. bezesporu tím nejhorlivějším příslušníkem bezpečnosti, i když při svých akcích občas šlápl vedle – té noci měl obvyklou službu dozorčího. Posedával v pokoji číslo 17 u telefonu s očima upřenýma na rybky, které si plavaly v akváriu. Když oslavoval čtvrtstoletí služby u sboru, udělil mu jeho náčelník výsadní povolení sdílet samotu s průhlednými rybičkami vystavujícími na odiv své vnitřnosti. Byl to bodrý, dobromyslný, rybařící člověk a jako takový těžko snášel osamělost, přesněji řečeno – nepřítomnost vodní fauny.

„Tak vidíte,“ řekl onehdy náčelník, „tyhle rybičky vůbec nic neskrývají. Těm se dá nakouknout až do samých ledvin. Neměl vy byste to lepší, kdyby to bylo u lidí taky tak?“

„Hlásím, že je to nepochybně tak,“ odpověděl strážmistr Bence a pomyslel na tu spoustu darebáků, kteří si běhají po světě s počestnými tvářičkami, jenom aby ho zmátli. „To by práci bezpečnosti opravdu náramně pomohlo.“

„Jenže ta věc je hodná zapamatování pouze proto, že ryby prostě ledviny nemají,“ řekl náčelník – a kdoví z jakého důvodu mu přelétl po tváři úsměv. Co naplat, měl strážmistra Benceho rád.

Bence si ten rozhovor připomněl teď, když pozoroval s nábožnou úctou své průhledné rybky. V noční klauzuře zkoumal jejich chování, vyvozoval z něho jisté závěry a posléze mínil objevit i souvislost mezi změnami v jejich zbarvení, to jest mezi vzplanutím a pohasínáním barev – a událostmi probíhajícími v okolním světě. S neomylnou jistotou usuzoval nejen na to, zda nazítří budou brát na Komářím kanálu kapři nebo boleni, ale byl by se odvážil přísahat i na jiné věci. Když například počíná fosforeskovat rubínově zářící hřbet rybky, které Bence říkal mořský ježdík, je to neklamné znamení, že toho dne nadprůměrně stoupne množství dopravních nehod a přestupků a zřejmě dojde i k několika lehkým ublížením na těle. A když se třeba u ocasní ploutve jeho „stříbrného karasa“ rozsvítí modré pruhy, pochopitelně bude v denním hlášení figurovat podstatně víc přečinů a násilností spáchaných pod vlivem alkoholu.

O těchto prazvláštních pozorováních ovšem nikomu nevykládal. Dávno už dobře věděl, že rybář udělá nejlíp, když o rybách pomlčí.

Toho večera fosforeskoval mořský ježdík s intenzitou, jakou doposud nikdy nezaznamenal. Planul jako krůpěje krve a proháněl se s naježenými ostny dokolečka podél skleněné stěny.

„Zatracená noc,“ zahučel si strážmistr Bence. „Zatracená noc, povídám!“

Slyšel, jak nárazy větru bičují okno lijákem. Pak zamnul dlaněmi jako každý člověk, kterého se zmocní ona přirozená radost, že má v takovém psím čase zaplať pámbu střechu nad hlavou. Jenom chování rybiček ho znepokojovalo: ta podivná purpurová luminiscence.

A právě tou dobou – o pouhých pár set metrů opodál – se příležitostný dělník Jánoš Lotár, vícekrát už předvedený pro výtržnosti, s klením probudil z těžkého spánku. V zátylku mu bolestivě cukalo a lezavý, slizký chlad mu přilnul ke kůži, jako by seděl po krk ve vodě. Jeho první pomyšlení bylo – zapálím si –, ale roztřásla ho zimnice a prsty jej neposlouchaly. Seděl celý zpitomělý, civěl před sebe a pokoušel se uspořádat myšlenky. Víc si nepamatoval, než že ho pár minut před zavírací hodinou vyhodili z bufetu na tržišti, a marně se oháněl narozeninami a pak šermoval i úmrtím manželky v očekávání soucitu, který si každý člověk při takové příležitosti zaslouží. To ještě byla dusná noc prsa mu svíralo měkké, těžké vedro; výčepní podrážděně hulákal a vytahoval na světlo boží všelijaká nařízení týkající se podnapilých osob, i když se od něho nikdy předtím ničeho takového nedočkal. Vždyť byli kamarádi, koneckonců i vzdálení příbuzní – znali se celých dvacet let.

„Páni, to mi vyschlo,“ breptal Lotár, jemuž ostatně v odborných kruzích říkali Peříčko s ohledem na jeho připosraženou postavu a obyčej, spočívající v tom, že když ho postavili před těžké břemeno, zamnul si ruce a povzdechl si: „Dyk je to volný – bafnu to jako peříčko.“ Jeho nejbližší známí mu v takových případech přezdívali i Volnej, což však nesl nelibě, neboť takovým přílišným důvěrnostem nebyl ochoten přivykat. „Páni, to mi vyschlo,“ opakoval po sobě a pokusil se ujasnit si, zda je dost blízko od bufetu či se zatoulal někam dál.

Jenže si nedokázal vybavit dočista nic. Výčepní prskal jako kocour a on, Lotár, se jako občan marně dovolával blížících se oslav Dne ústavy. Prostě ho vystrčili ze dveří. A co se dělo pak, o tom nemá ani ponětí.

Zvolna přicházel k sobě a rozhlédl se kolem. Po pravé ruce zahlédl zakrslé keře, nad sebou nic než tetelící se tmu. Peříčko absolvoval všehovšudy tři obecné, a jen v případech, kdy upadl do velice přecitlivělé nálady, míval ve zvyku holedbat se, že prý má lékařský diplom, většinou však se očividně snažil odvrátit pozornost od svého odborného zájmu, který v něm ulpěl ještě z dob, kdy vozil mrtvoly. Teď se však přece jenom – jako intelektuál – dlouze zahloubal, neboť se chtěl dobrat pravdy o tom, kde vlastně je a jak se sem dostal. Konečně se mu podařilo dospět k tomu, že leží pod širým nebem a že na něho lije jako z konve. Ostatek už pro něho byl dětskou hříčkou; za poznáním vzápětí následoval závěr. Musí se odklidit někam na chráněné místo! Bylo totiž pramálo platné, že vedro nepolevilo, dokonce snad vzrostlo, když se mu promočená košile a kalhoty ledově přilíply ke kůži

„Dyk je to volný,“ mávl rukou Peříčko a s určitými potížemi se postavil. „Nejlíp, když zapadnu někam pod střechu.“

Sinavé blesky se klikatily oblohou. Bledé svítání ohlašovalo, že se blíží rozbřesk.

Peříčko se opět zahloubal do sebe.

V pět otvírají útulek na tržišti, pomyslel si. Za hodinku budu mezi bráškama. Krucipísek, do tý doby na mně ty hadry zmrznou.

Když opět zablýskalo, uviděl v hloubi keřů jakousi boudu.

Teď už přesně věděl, kde je: je v západním koutu městského parku, nepříliš daleko od místa, kde došlo k tamté vraždě Peříčkovi přejel po těle mráz, i když tušil, že jemu podobné nebezpečí, totiž znásilnění, určitě nehrozí. Copak někde existuje takové zpustlé individuum, které by mohlo něco vyzískat na jeho smrti? Ostatně všichni říkali, že první i druhá mrtvola byly ženy – a pokud jde o něho, veškerých znaků ženskosti se mu naprosto nedostává, o tom není sporu.

Potlačil tíseň, která v něm povstala, a vykročil ke křoviskům.

Prodral se nízkými keři, zakopl o zbytky jakéhosi drátěného plůtku a plácl sebou na břicho. Ruce si otřel do kalhot a uraženě cosi hučel pod vousy, jako že je to přece jenom svinstvo. Proč zrovna teď, když se konečně jednou tak důkladně vykoupal v dešti, takový všelijaký kousek zatraceného drátu ho v mžiku a bez milosti připraví o uhlazenost bezmála šviháckou.

Dveře boudy byly otevřené a tupě povrzávaly v pantech. Zevnitř se linula zatuchlina. Peříčko se rozhlédl a překročil práh. Padla na něho tma a tísnivé, dusivé vedro. Dveře se rozevřely a vzápětí zavřely. Zaskřípaly – a hned následovalo tupé bouchnutí.

„Strašte si čertovu babičku, a ne mě!“ otřásl se Peříčko. „Za těch starejch dobrejch dob, co jsem byl doktor, jsem chrápal třeba vedle nebožtíků, protože mý svědomí bylo čistý.“

Přece však sáhl do kapsy a přehraboval se v ní hledaje zápalky – už od dětství se štítil myší a netopýrů. A v takovéhle opuštěné boudě se najde ledaco, třeba i šváb, i když Peříčko nepokládal šváby za nic tak strašného.

Jenže zápalka nechtěla chytnout. Navlhla deštěm, její rozměklá hlavička sklouzla po škrtátku, takže na okamžik sice zaplanula modravá jiskra, ale vzápětí pohasla.

„Šikovnost nejsou žádné čáry,“ zabručel Peříčko, protože v ošemetných situacích rád citoval staré moudrosti.

Dotápal až do rohu a tam nahmátl cosi měkkého. Přitom ho napadlo, že si na to položí hlavu, ale potom se náhle otřásl a upustil od svého záměru. Stáhl si mokrou košili, smotal ji do uzlu, položil si na ni hlavu a natáhl se na zemi.

Pak čekal, že na něho s obvyklou lehkostí přijde spaní – patřil totiž k oněm lidem, kteří si dokážou zdřímnout mezi dvěma doušky opřeni třeba o pult. Zamhouřil oči, představil si sklenici piva a pak si umínil, že ztratí pár slov o nemístném chování výčepního, až příležitostně zaskočí za švagrem na výbor. Neexistující švagr mu sice na okamžik přinesl uklidnění, zato však už z něho vyprchala ospalost. Zapařená pokožka ho začala svrbět, slyšel odporné, pravidelné skřípání dveří a chvělo se v něm jakési cizí znepokojení, neklidná vibrace, která neměla příliš daleko od strachu.

To všecko je kvůli tomu mizernýmu výčepnímu, pomyslel si. Jestli to takhle půjde dál, shniju tady jako peříčko!

Ležel s očima zamhouřenýma, bojoval o zasloužený klid a bránil se, aby ho nestihla potupa: že totiž on, který při posledním soudním líčení tak sladce usnul, teď nedokáže přivolat spánek.

Slyšel, jak venku zvolna ustává déšť. Ulehl i vítr. Dveře líně, tajuplně povrzávaly, jako by jimi každou chvíli někdo vklouzl přes práh dovnitř Peříčko otevřel oči. Ranní svítání prosakovalo skulinami boudy. Bledé paprsky dopadaly na jeho obnažený hrudník.

S nenucenou lehkostí se obrátil na bok… a tu spatřil z bezprostřední blízkosti zmodralý obličej, z něhož zíraly dvě široce otevřené oči rovnou na něho. Hleděly lhostejně – hedvábné, dlouhé vlasy ukrývaly klenuté čelo, ústa byla poněkud pootevřena, jako by nabírala dech.

A níž, na hrdle, zpozoroval hrůzou zkoprnělý Peříčko stopy škrtících prstů.

Ani okamžik nedoufal, že se ta žena s modrou tváří vedle něho pohne a promluví. Ve svém životě už viděl dost a dost mrtvol, a tak se srdcem sevřeným si povšiml sinalé pokožky, klidné strnulosti nohou. Zfialovělých nehtů. Přece však se sklonil k tělu, ucho přiložil k hrudi, ale tam uvnitř, pod žebry, se usídlilo chladné ticho.

Žena byla hezká a mladá, pokud není poněkud frivolní prohlašovat něco podobného o mrtvé. Nad smutnýma, nehybnýma očima se na víčkách táhl světle zelený proužek líčidla, kaštanové vlasy se stále ještě živě a měkce vlnily, štěrbinou v pootevřených rtech prosvítaly drobné ostré zuby. Teď by měl Peříčko větší radost dokonce z toho, kdyby vedle něho ležely tetka Basová, stará trhovkyně, co prodává pražená jádra z dýní – tetka Basová s ‚odpornými bradavicemi, řídkým knírkem a s ňadry zvícími melounu – ovšem živoucí.

Jedno si mohl Peříčko na prstech spočítat: tuhle mrtvolu by mu mohli bez mrknutí přišít a vůbec se neohlížet na to, že není schopen ublížit ani mouše.

I když v tom okamžiku si ani tím nebyl skálopevně jist: vždyť přece nevěděl, kde a jak trávil noc – v jeho paměti utkvěl jenom ten trapný odchod z bufetu. Strach ho krušil stále nesnesitelněji, protože tahle žena, když k ní připočteme tamty dvě, o jejichž smrti hovořili s hrůzou i staří nádeníci, byla třetí v pořadí. Během půl roku už třetí mrtvá ve středu města G.; za to je provaz dokonce i tehdy, když člověk náhodou něco dělá a vůbec o tom neví.

„Ne,“ zapištěl Peříčko, „to se mi přece nemůže stát. Radši odpřisáhnu, že už si v životě nedám frťana.“

Tato myšlenka ho poněkud uklidnila, ale pak v něm opětovně začala hlodat pochybnost – a zatímco dumal nad tím, jak bude vysvětlovat „těm chlupatejm“ příhody dnešní podivné noci, vyrazil mu na zátylku mrazivý pot.

„Voni taky nejsou dnešní,“ bručel si pod vousy. „Když se teď zdejchnu, stejně mě dostanou, jako se to stalo už mockrát. A stejně přijdou na to, kdo tady v blízkosti přespal.“

I z toho vlastně vyplývá, že měl Peříčko o bezpečnosti dobré mínění. Ani chvíli nepochyboval o tom, že by se mu nepovedlo přechytračit dejme tomu strážmistra Benceho.

Ale nemohl se zbavit nutkání, které ho ponoukalo k útěku. S třesoucími se koleny se přikradl ke dveřím, vyhlédl skulinou ven a se srdcem sevřeným zjistil, že venku v ranním slunci po cestách sypaných oblázky přecházejí lidé, ti pracovití občané, kteří tak brzo vstávají a kteří nemají ani vzdálenou představu o nočních přízracích. Peříčko se zpravidla snažil vyhnout všelijakým úvahám, neboť ho taková činnost nadmíru vyčerpávala. Teď však – v tomto pro něho nepříliš povzbudivém okamžiku – se uchýlil k logické analýze. Věděl, že když vyjde ven, nevyhnutelně ho někdo uvidí. Později už nebude tak nesnadné objasnit souvislost mezi ním, jak se odtud nenápadně plíží pryč s hlavou mezi rameny, a mrtvolou ležící v boudě. O kriminalistice příliš vědomostí nepobral, jeho zkušenosti však potvrzovaly fakt, že bezpečnost nepřehlédne ani tu sebemenší podrobnost. No – a pak se jednoho krásného dne objeví strážmistr Bence a s předstíranou zvědavostí na něho spustí: Tak nám, milý Peříčko, pověz, kdepak jsi byl v noci ze sedmnáctého na osmnáctý srpen? Napovídat se ovšem dá ledaco, ale strážmistr Bence pořád jen vrtí s otcovskou nedůvěřivostí hlavou, pak ho zmate křížovým a výslechem – a nakonec, jako by šlo o nějakou bezvýznamnou malichernost, jen tak mimochodem prohodí: Poslouchej, milý Peříčko, tu noc jsi spal vedle mrtvoly v té boudě v městském parku – ať víckrát nevezmu do ruky udici, jestli to tak nebylo!… Jakmile člověk, který beztak těžce snášel strážmistrův měkký, vyčítavý pohled, vyslechne takovou děsivou přísahu, musí všecko vyklopit.

A když tak všechno sečetl, došel Peříčko k závěru, že by bylo chyba vyplížit se z boudy do křížové palby zvědavých pohledů. A bez diskuse bylo i to, že nemůže zůstat ani tady s mrtvolou, jakkoli jeho srdce pod údery osudu značně okoralo. Beztoho v pohledu mrtvé jako by se zablýskala jakási výčitka a Peříčko byl nucen uznat, že se tady odehrálo svinstvo, které on přece nemůže krýt svou váhavostí. Sedl si tedy vedle ženy s modrou tváří na zem a střídavě vybraně klel a hluboce zkoumal své šance.

Ať se ve svých vzpomínkách přebíral jakkoli, nevyšťoural v nich jediný případ, kdy by ho snad byli volali k odpovědnosti za lumpárnu, které se nedopustil. Ani to nebylo nutné. Pravda je, že v dobách, kdy začínal, vzal jednomu opilému cifršpiónovi náprsní tašku a pociťoval jako velikou nespravedlnost těch šest měsíců podmíněně, které mu za součinnosti strážmistra Benceho naměřili, později však dokázal najít určitou rovnováhu mezi svými činy a ponaučeními, kterých se mu dostávalo vzápětí. Své mínění ve spojitosti s termínem „individuum vyhýbající se práci“ vyslovil před soudem už víckrát, odvolávaje se na to, že on přece sotva může být pokládán za takové obecně nebezpečné individuum. Denně sice utrhne osm piv, ale částku potřebnou k zaplacení oněch zmíněných piv si z větší části opatřuje poctivou prací na trhu. Tuto záležitost však soud a zejména strážmistr Bence hodnotil jinak a Peříčko byl nucen jejich argumenty přijmout, i když svůj souhlas – už z čistě principiálního stanoviska – paličatě tajil.

„Zkrátka,“ ukončil své mudrcování, „spolehnu se na strážmistra Benceho, třebas on na mne zrovna moc nedá. Na tuhle mrtvolu jsem ani nešáh, to vidí i slepej. A jestli mi to chlupatý stejně přišijou, ať bědujou sami nad sebou. Budou mít na triku hanbu nevinnýho člověka.“

Povzdechl si a natáhl na sebe mokrou košili.

I když se jeho srdce naplnilo důvěrou, nohy se mu trochu třásly ve chvíli, když vykročil ze dveří – a pak, počítaje se všemi eventualitami, ke kterým mohlo dojít, strhl z vyvráceného plotu tabuli, na níž stálo: CIZÍM VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN. Nápis zavěsil na dveře boudy a pak se líným, smutným pochodem vydal na bezpečnost.

Na hřbetě mořského ježdíka vybledla purpurově červená skvrna. Strážmistr Bence už si myslel, že zřejmě bude ošizen o následky, když bude moci noční hlášení dozorčího uzavřít nic neříkajícími řádky: Po dobu mé služby se nic mimořádného nestalo…, zformuloval tu frapantní, literárně hutnou větu, když na jeho stole zařinčel telefon. Hlášení tak zůstalo nedokončeno, za slovy nic mimořádného nesta– – –zela prázdnota, a teprve z následujících událostí vyplynulo, co všelijakých tajemství a hrůz se tají za chybějícími dvěma písmeny v deníku dozorčího na městském velitelství bezpečnosti v G.

Strážmistr Bence odložil pero a ohlásil se do telefonu. Ozval se mu dozorčí od vchodu.

„Je tu nějaká osoba jménem Jánoš Lotár,“ řekl službu konající desátník. „Tvrdí, že vás zná, soudruhu strážmistře.“

„Osobu toho jména neznám. Co chce?“

„Chce k vám za každou cenu nahoru, protože prý důvěřuje jenom vám, soudruhu strážmistře. Tvrdí, že jste spolu jedna ruka. Jinak se mu říká Peříčko, ale nemá o tom v občanském průkazu žádný záznam. Je až po uši od bláta a třese se, jako kdyby mu byla zima.“

„Peříčko!“ zahučel pro sebe strážmistr Bence. „Peříčko by neutíkal na bezpečnost s kdejakou maličkostí. Pošlete mi ho sem,“ promluvil řízně do mluvítka. „Dejte mu lístek a pošlete ho nahoru.“ Strážmistr Bence si podepřel bradu pěstí a čekal. Jeho tvář se potáhla vlídnou přísností, ale nemohl se zbavit určité nejistoty, která v něm teď hlodala. Až doposud bez jediné výjimky vyhledával on Peříčka. Nikdy by byl ani nečekal, že by kdokoli návštěvy toho druhu ze zdvořilosti opětoval. Přivykl jenom kontrolním návštěvám recidivistů… Ovšem Peříčko už dost dlouhou dobu pod policejním dohledem není!

Co když se na mne přišel jenom podívat, napadlo ho a do srdce se mu zvolna vkrádal teplý pocit. Asi mu scházím. Vždyť tam u vchodu říkal, že důvěřuje jenom mně.

Někdo tiše zaklepal na dveře.

„Vstupte,“ řekl strážmistr Bence, a pak, pro případ, že jde o soukromou návštěvu, mírněji dodal: „Račte dál!“

Při té výzvě se mu sice poněkud zkřivil pysk, ba dokonce vyrazil pot, ale vyřkl ji. A to je podstatné.

Peříčko vstoupil. Vůbec na něm nebylo k poznání, že by něco ráčil. S očima sklopenýma zůstal stát na prahu. Z kalhot mu odkapávalo a ze rtů se linulo jakési nesrozumitelné mumlání.

„Posaďte se,“ řekl strážmistr Bence, který byl toho názoru, že má-li už pršet, ať teda lije.

Peříčko se sklíčeně sesul na krajíček židle a pozvedl plachý pohled ke strážmistrově tváři.

„Teda – přišel jsem dobrovolně,“ řekl s ponížeností. „Protože já věřím jenom vám, pane strážmistr.“

„Udělám, co za svou – osobu udělat můžu,“ odvětil vážně strážmistr, i když ho tohle oslovení poněkud vyvedlo z konceptu. „Copak od nás potřebujete?… Takhle vždycky dopadá, kdo se opíjí do němoty. Ale vy, pokud vím, si platíte docela pohodlnou postel u tetky Basové.“

„Co je to platný, někdy člověk nedojde tam, kam si to štráduje. A pak se stane…“

„Milý Peříčko,“ našel opět svůj starý tón strážmistr Bence, „kolikrát jsem ti říkal, nech toho pití. Jinak to neskončí, než že se zase dostaneš do maléru.“

„Kvůli tomu taky jdu,“ řekl Peříčko. „Vždyť vy jedinej, soudruhu strážmistře, jste ke mně byl dycky hodnej. Myslel jsem si, že jen a jenom vy mě z týhle šlamastiky můžete dostat. Já jsem si totiž lehl v jedný boudě vedle mrtvoly.“

„Příště mě aspoň poslechneš,“ řekl na to mechanicky strážmistr. „Nebudeš dělat takové blbinky. Pochop konečně, milý Peříčko…“

Na jeho tváři se náhle vlídný úsměv rozplynul. Vyskočil od stolu. Ze staženého hrdla se slova drala tupě ven.

„Co že je v té boudě?“

„Mrtvola,“ řekl Peříčko. „Mrtvola ženský.“

Strážmistr Bence zíral do tváře muži, který seděl před ním.

„Mrtvola ženy,“ opakoval po něm. „Třetí!“

„Femineus mortus,“ koktal Peříčko a jeho tvář nabyla zelené barvy. „Uškrcená.“

Nechtěl strážmistra Benceho dopálit, ale v jeho paměti náhle proskočila latinská slova, že je ani nestačil spolknout. Těžce snášel přísnost pohledu, který se na něho upíral, a na čele mu vyrazil pot.

Ten mi vidí až do žaludku, napadlo ho. Rovnou doprostřed.

„A kdo ji uškrtil?“ zeptal se s důrazem na každé slabice strážmistr Bence.

„To právě nevím,“ vydechl Peříčko.

„Ležels vedle ní, a nevíš, kdo ji uškrtil?“

Tuhle otázku strážmistr Bence nepokládal za součást křížového výslechu, byl jen poslušen jakéhosi neurčitého tušení, svého čichu, který se během mnohaleté služby vytříbil takřka k neomylnosti.

„Vážně nevím,“ opakoval Peříčko, „vona byla mrtvá, už když jsem si vedle ní lehl.“

Tahle otevřeně přiznaná podlost byla poslední kapkou, jíž přetekla nádoba trpělivosti strážmistra Benceho. Už se chystal popadnout Peříčka za límec, aby z něho tímto způsobem vymačkal pravdu, ale jeho pohled přitom sklouzl po tabuli se služebními předpisy, visící na zdi, zastavil se u paragrafu, týkajícího se podobných okolností, a tak si zlostí jenom odfoukl a mávl rukou.

„Byla tma,“ tvrdil Peříčko. „Nemoh jsem vůbec tušit, že v tý boudě leží mrtvola. Věřte mi, soudruhu strážmistře, vždyť já jsem vám přece nikdy nezatloukal.“

Strážmistr Bence měl sice vzpomínky docela jiného druhu, ale nechtěl teď mrhat časem na takové nicotnosti. Sáhl po telefonu.

„Okamžitě odejděte z téhle místnosti!“ houkl na Peříčka. „Počkejte za dveřmi. Ale nehněte se odtamtud ani na krok!“

Pak počkal, až se Peříčko se zády přihrbenými vyšourá dveřmi ven. Vzápětí zvedl sluchátko. Ohlásila se ústředna.

„Okamžitě spojte místnost dozorčí služby s majorem Dérem!“ řekl strážmistr Bence. „Zavolejte ho do bytu. Samosebou – okamžitě!“

„Co se děje?“ ptal se o několik vteřin později major Dér a podle jeho hlasu se dalo poznat, že se právě probudil.

„Hlásím, že osoba s temnou minulostí, které se přezdívá Peříčko, vyhledala asi před pěti minutami dozorčího strážmistra a sdělila mu, že pravděpodobně v nočních hodinách.“

„Zkraťte to,“ řekl major Dér, „jestli to jde, tak to zkraťte.“

„Rozumím. Tahle osoba tvrdí, že našla v prostoru městského parku mrtvolu ženy.“

„Poplach pro speciální skupinu a sežeňte našeho doktora.“ Majorův hlas byl klidný, ale jako by se v něm skrývala jakási tupá únava a bolest. „S tím mužem, co ohlásil vraždu, jděte ihned na místo. Nevyvíjet žádnou osobní iniciativu. Čekat na nás. Nikoho k mrtvole nepouštět.“

„Mám toho člověka zadržet?“

„Kdepak,“ řekl unaveně major, „pokud je to možné, nikoho nezadržujte. Konec.“

Strážmistr Bence ještě chvíli obracel sluchátko v dlani a bručel si něco v tom smyslu, že vůbec není pěkné vymýtit ze života příslušníka bezpečnosti veškerou osobní iniciativu – copak se nemůže stát, že docela obyčejný strážmistr svým neomylným čichem rozlouskne i ten nejspletitější zločin, když už to tak jednou dopustí osud… Peříčko může sice ledakoho poplést tou svou prolhaně nevinnou hubou, ale strážmistr Bence taky přece není jen tak včerejší…

„To teda nejsem,“ hučel si. „To by si musel pořádně přivstat, aby zrovna mne vyvedl aprílem.“

Muž v ústředně, který mezitím zvedl sluchátko, mírně odporoval, že mu něco takového ani v duchu nenapadlo, a jestli se snad trochu zasmál, tak to bylo pro něco docela jiného, co se vůbec netýká osoby strážmistra Benceho, kterého si vysoce váží a cení.

„No dobře,“ řekl strážmistr Bence, „a nechte toho pochechtávání. Radši dejte poplach lidem ze speciálky. Stala se vražda – obvod D, bod šest.“

Položil sluchátko, utáhl opasek, vrhl ještě poslední pohled na rybičky, vznášející se plavně v akváriu, a potom vykročil ke dveřím. Ruku měl už na klice, když se ho zmocnil podivný pocit; jako kdyby byl na něco zapomněl, jako kdyby přirozený chod událostí rušilo cosi, co tam nepatřilo, nějaký nepatrný, sotva postižitelný, přesto však mimořádný jev. Tenhle pocit se podobal onomu stavu, kdy si člověk navleče obráceně služební tričko, které je sice vepředu i vzadu takřka stejné, přece však se leckdo v takovém případě bezděky trošičku ošívá…

Na chodbě postával Peříčko mírně přihrbený, ponížený, jak je to ostatně jemu podobným na úředních místech přirozené. Při pohledu na něho náhle opět nabyl strážmistr Bence své sebejistoty.

„Půjdete se mnou, Lotáre,“ řekl, neboť pokládal za nevhodné, aby potenciálního vraha oslovoval Peříčko. „Varuji vás, abyste se nepokoušel uprchnout, jinak…“

„Copak já jsem někdy něco podobnýho zkoušel?“ zeptal se s výčitkou Peříčko. „Dyk mě přece znáte, soudruhu Bence.“

„Toho soudruha nechte až na další na pokoji,“ odsekl strážmistr. „Zaveďte mě na místo činu, Lotáre!“

Peříčko sklopil oči a na tváři mu naskočila bolestná grimasa.

„Neříkejte mi takhle,“ prosil. „Tohle já těžko nesu. Naposled mi tak říkali ve škole.“

„Jenže vy jste toho do školy moc nenachodil, co, Lotáre.“

„Peříčko!?“

„Tak dobrá, Peříčko! Ale teď už jdeme. A neklepejte se mi tady jako nějaký lufťák, kterému naměřili ve městě devadesátku!“

„Děkuju, soudr… pane strážmistr… chci říct, že by mě tam samotnýho nikdo zpátky nedostal, ale s váma, pane strážmistr – třeba na konec světa.“ Strážmistr Bence udělal obličej, jako by zápolil při rybaření se zamotanou šňůrou.

„Nejsem žádný váš parťák, Peříčko,“ zasyčel. „A nenapínejte mou trpělivost.“

Peříčko zahájil zasmušilý sestup dolů schodištěm. Návštěvní lístek vtiskl s hojnými poklonami do ruky službě u brány…

Venku už vyschly louže a naproti na dvou věžích kostela se kříže ve slunci jen blýskaly. Došli ke krčmě na tržišti; na prosebný Peříčkův pohled reagoval strážmistr Bence jenom tím, že si přitáhl beztak už utažený opasek.

Západní strana parku byla ohrazena nízkou cihlovou zídkou. Betonová cesta vbíhala mezi stromy branou zdobenou lvy Prošli po můstku přes potok a o několik okamžiků později dorazili k bujným křoviskům, pyšnícím se zelení pozdního léta.

„Támhle je ta bouda,“ promluvil Peříčko, „že jsem si hnáty nepřerazil, než jsem tam vlez!“

„To byste na tom byl opravdu líp,“ zahučel pobaveně strážmistr Bence. „Především je na dveřích tabule, která přísně zakazuje vstup nepovolaným osobám. A vy jste tam přesto vešel, Lotáre. To je přestoupení zákazu. O ostatním nemluvě.“

„Tu tabuli jsem tam pověsil já,“ řekl Peříčko. „Myslel jsem si…“

„Tak to je už druhý přestupek proti předpisům,“ opravil ho strážmistr Bence. „Tabuli se zákazem smí přemísťovat jen osoba úřední. Jak by to vypadalo, kdyby kdekdo jen tak bral tabule z jejich místa a strkal je, kam ho to zrovna napadne!“

„To je fakt,“ uznal Peříčko. „Máte pravdu, pane strážmistr.“

„Tak vidíte, milý synu. Když na takové věci člověk nemyslí, octne se ve vězení natotata.“

„Basa je mi fuk,“ řekl Peříčko. „Já se bojím jenom provazu. Moc rád bych nebyl, kdyby měla pravdu moje kmotra. Říkala, že skončím na šibenici – a to mi bylo teprva šest let.“

„Jsou takoví lidé, kteří umějí hádat budoucnost,“ zavzpomínal si strážmistr Bence, „moje kmotra mi prorokovala to samé. Ale to vám povídám jenom mezi čtyřma očima, milý Peříčko. Tak jde se. Musíme tu boudu zajistit.“

„Já se bojím,“ kňoural Peříčko. „Teď kdybyste, pane strážmistr, odešel… já… já bych se snad pomát!“

„Nic se neboj, synu, nehnu se od tebe ani na krok.“

„A co já?“ zeptal se Peříčko.

„Budeš se držet při mně. A pěkně mi ukážeš tu mrtvolu.“

Sotva se strážmistr vrátil k tykání, v tu chvíli zalila Peříčkovu duši příjemná únava. Věděl, že dokud k němu promlouvá ten známý hlas, nevznáší se nad jeho hlavou strašlivé podezření. Takhle spekuloval Peříčko, jak mu napovídalo tušení jeho prosťoučkého srdce, ale neměl ani zdání, že se strážmistr uchýlil k této metodě, využívaje právě lsti vyšetřovatele k ukolébání ostražitosti podezřelého. Jeho úmysl byl korunován úspěchem, neboť Peříčko se k němu přichýlil jako ke své opoře, když zaskřípaly dveře boudy.

„Tak ta mrtvola má být tady?“ zeptal se strážmistr Bence, a pak bleskurychle dodal: „Odkud víš, že je ta žena uškrcená?“

„Má na krku tmavý fleky po prstech,“ řekl Peříčko. „A ve tváři je celá modrá, že se mi o ní asi bude zdát! Tuhle se podívejte škvírou.“

Po špičkách, aby nezničil případné stopy, se přikradl strážmistr k zadní stěně boudy a skulinou si prohlédl mrtvolu. Peříčko se mezitím taktak ubránil, aby se neroztřásl. Spoléhal jenom na jednu věc: tak zkušený příslušník bezpečnosti, jako je strážmistr Bence, se při té podívané jistě nedá zmást. Jeho zkušenost a odborné znalosti byly jediným útočištěm Peříčka – kdo jiný už by mohl uvěřit v jeho nevinu?

„V pořádku, milý Peříčko,“ vrátil se k němu strážmistr Bence. „Říkals pravdu. Ta žena je uškrcená. No, teď bys udělal nejlíp, kdybys ještě pověděl, kdo ji uškrtil.“

„Teda, podle mýho zrovna ten, kdo uškrtil i ty ostatní dvě,“ řekl Peříčko.

„Tak ty víš i tohle? Byls u toho?“

S napětím pozoroval ztrhanou tvář podezřelého. Vybavil si v duchu přísný, ostražitý pohled majora Déra a cítil, že on sám teď očekává odpověď s přesně stejným, naléhavým, vše pronikajícím pohledem, stejně jako to dělává jeho šéf při tolikerých příležitostech. Byl by na svého žáka hrdý, pomyslel si.

„Nebyl jsem u toho!“ zakňoural Peříčko. „V týhle věci já vůbec nejedu!“

Strážmistr Bence se však místo odpovědi lítostivě pousmál jako někdo, kdo neschvaluje, že si ten druhý nechává uniknout svou poslední možnost.

„Milý Peříčko,“ oslovil ho měkce, „ty přece dobře víš, že kajícné přiznání je polehčující okolnost.“

„To vím,“ zaječel Peříčko, „ale já jsem přece nic neudělal!“

„Nehulákej mi tady!“ sykl strážmistr. „Nesmíme tady dělat pozdvižení, jinak se nám sem sběhne celé město!“

Jeho urostlá postava se tyčila ve dveřích. Několik chodců v nejbližším okolí zvolnilo krok. Nějaký brýlatý muž nerozhodně zamířil k boudě.

„Co se stalo, soudruhu strážmistře?“ zeptal se. „Nic,“ odpověděl nervózně strážmistr Bence. „Pokračujte v chůzi!“

Sotva ta věta padla, zarazili se chodci blízko i opodál. Během několika minut už obklopoval Peříčka a strážmistra Benceho, který se zvolna začal potit, úctyhodný dav.

„Račte vědět, my jsme si jenom drobátko vyrazili nadejchat se čerstvýho povětří,“ řekl Peříčko zvědavcům, snaže se zachránit, co se ještě zachránit dalo. „Proč by jednou nemoh trochu na vzduch i takovej příslušník?“

Ale dav mu neuvěřil.

Když u vchodu do parku zarazil ječící vůz bezpečnosti a záchranka se sirénou, ve městě už všichni věděli, že se stala vražda: Škrtič zabil svou třetí oběť.

První vystoupil major Dér. Měl na sobě světlý letní oblek. Dav se zprvu ani nepohnul, protože v majorově zjevu byla jakási tichá skromnost a málem nerozhodnost. A přece si pohled jeho šedých očí zjednal volný průchod až ke dveřím boudy. Udělal jediný pohyb rukou – pročísl si šedivějící vlasy; nekomandoval, nerozděloval příkazy, jenom se mlčky zastavil před boudou, a nastalo takové ticho, že bylo zpovzdálí slyšet zpěv ptactva.

Strážmistr Bence ustoupil ze dveří a Peříčko ho poníženě následoval.

„Ustupte, prosím,“ promluvil major Dér. „Jděte zpátky na betonovou cestu.“

Mluvil tiše, bezmála prosebně. Dav se pohnul a zvolna počal ustupovat.

Major otevřel dveře. Následoval ho jenom lékař a hubený mladý muž s rozevlátými vlasy.

Mrtvá ležela stejně, jako když ji Peříčko spatřil ve svém jitřním omámení. Byla natažena na podlaze, šaty odhrnuté z kolen, jedna bota chyběla.

„Až uděláte snímky, můžou ji odvézt,“ řekl major Dér. „Jestli je to možné, řekněte mi potom přesně, jak dlouho je mrtvá. Co myslíte, byla zavražděna tady?“

„Někde blízko,“ odpověděl lékař. „Když se octla tady, nebyla ještě ztuhlá.“

Sehnul se, uchopil do ruky kapesník a zvedl kabelku mrtvé. Byla to červená kožená taška s kulatou přezkou.

„Předejte ji kapitánu Tóthovi,“ řekl major. „Zprávu bych potřeboval, jak to půjde nejrychleji. Zjistil jste něco mimořádného?“

„Zatím nic,“ odpověděl doktor. „Je uškrcená stejně jako ty dvě předtím. Zepředu. Vrah stál proti ní. Palce zbortily chrupavku štítnou.“

„Strážmistře,“ major Dér trochu přidal na hlase, když oslovil Benceho, „pošlete sem toho člověka, co našel mrtvou.“

Peříčko vstupoval do boudy s odporem. Teď, v ostrém ranním světle, ho ta podívaná rozrušovala ještě víc. Ale muž v šedém nevypadal nijak hrozivě. Přísností se ani vzdáleně nepodobal strážmistru Bencemu. „Kdy jste přišel do boudy?“ zněla první otázka.

„Nějak kolem čtvrtý,“ odpověděl Peříčko. „Aspoň jsem to tak měl spočítaný, protože v pět otvírá šestadvacítka. To člověk pozná po čuchu.“

„On myslí bufet s nápoji číslo šestadvacet,“ promluvil od dveří strážmistr Bence. „Je to ten na tržišti.“ Major jako by poznámku ani neregistroval, jenom po jeho snědé tváři přeběhl sotva znatelný úsměv. Marná sláva, strážmistr Bence v něm vždycky vzbuzoval dobrou náladu.

„Kdy jste odešel z bufetu?“ zeptal se dál.

„Já bych odtamtud ani nevypad,“ řekl Peříčko. „Kdyby tam bylo otevřeno, vůbec bych si tuhle kaši nezavařil.“

„Dobře – ale jak to bylo včera večer?“ řekl major. „Vydržel jste tam do zavírací hodiny?“

Peříčko najednou pochopil, že s tímhle člověkem není radno se moc vybavovat.

„To vám nepovím,“ pronesl s tváří zachmuřenou. „Když je takovej pařák, má na mě pivo velmi špatnej vliv.“

„Chápu. A mělo na vás vliv tady někde kolem?“

„Jo,“ přiznal Peříčko. „Tuhle pod někerým keřem jsem si schrupnul. Pak přišel ten zatracenej déšť…“

„V pořádku,“ řekl major. „Buďte nadále pořád v blízkosti strážmistra Benceho.“

„Ale…“

„Chcete ještě něco říct?“

„Nic,“ zašeptal Peříčko. „Jenom jsem si myslel, že mi nevěříte ani slovo.“

„O tom se domluvte se strážmistrem. Ukázal byste mi, pod kterým keřem jste spal?“

„Jakpak ne. Tuhle naproti, hned u plotu. Taky jsem pak sebou praštil o ten drát.“

„Výborně,“ řekl major. „Kdybych vás potřeboval, dám vědět strážmistru Bencemu.“

Peříčko se vypotácel na žhoucí sluneční úpal. Tak tohle se mu jakživo nestalo. Jeho, který byl solí v očích i té nejmírumilovnější hlídky dokonce i na dálku, jeho teď nechají jen tak, bez vysvětlení běžet. Muž v šedém s prokvetlými vlasy touhle lhostejností postavil na hlavu veškeré jeho zkušenosti a otřásl světovým názorem Peříčka doslova v základech.

Nevěděl ovšem nic o tom, že major tiše něco řekl jednomu z členů své skupiny – a ten se odloudal směrem k bufetu na tržišti.

O několik minut později se na místě činu objevil služební pes, slyšící na jméno Gülbaba. Chvilku hledal stopu, potom se s vrčením zastavil před Peříčkem a nakonec mu položil neohrabané tlapy na ramena. Peříčkovi uvázlo v hrdle zděšené zaječení.

„Dobrá, dobrá, Gülbabo,“ řekl major Dér a poplácal psa po hlavě. „To už víme. Tenhle pán tady opravdu byl. Hledej dál.“

Gülbaba sklouzl na zem, ještě jednou podezřívavě zašilhal po Peříčkově tváři – ale potom zvolna s čenichem u země, jako by chtěl leštit trávník, kroužil stále většími oblouky kolem boudy.

„Moc vyhlídek nemáme,“ promluvil kapitán Tóth. „Déšť všecko smyl.“

Major Dér pozoroval přimhouřenýma očima psa. Měl pocit bezmoci a tísně. Vždyť po třetí vraždě teď může kdykoli přijít čtvrtá. Vrah toho nenechá, určitě se nezastaví, žene ho vášeň, jeho zvrhlý pud. Samotné odhalení zločince v dané chvíli znamená mnohem víc nežli možnost odplaty. Každá vteřina má cenu zlata, protože kdykoli může následovat čtvrtá vražda, po ní pátá… Za každou cenu se musí zabránit tomu, aby i ženy, které zatím nic netuší, jednoho dne pocítily na hrdle křečovité sevření prstů, aby, ztuhlé děsem, uslyšely potlačované sípání vraha. První oběť byla matka dvou dětí.

Když major Dér opět promluvil, jeho hlas zněl dutě: „Kdyby sem ten chlap náhodou nezapadl, uteklo by pěkných pár dní, než by mrtvolu někdo našel. To bychom neměli ani tolik vyhlídek.“

Pes se zastavil u jednoho keře, pár kroků od betonové cesty. Z hrdla se mu vydralo zuřivé vrčení. Strážmistr Bence si olízl rty, neboť si byl jist, že objevili důkaz, který definitivně utáhne oprátku kolem Peříčkova krku. Marně se snažil zbavit dojmu, že ta kmotra měla pravdu.

Pod keřem ležela v trávě dámská polobotka. Major Dér si prohlédl světle modrou lakovku, pak jeho pohled vyšplhal k polámaným větvím a pomačkaným listům – může-li si být vůbec něčím jist, pomyslel si v tu chvíli, pak určitě tím, že na tom místě po krátkém zápasu zavraždil Škrtíc svou oběť. To bylo vše. Gülbabův pohyb znejistěl, potom pes zalehl na betonovou cestu a začal tiše kňučet, dávaje tak na vědomí, že svou práci skončil. Příslušníci bezpečnosti, kteří zkoumali píď po pídi půdu v okruhu několika set metrů kolem boudy, nenašli ani tolik. Stejně jako v předcházejících případech vrah nezanechal žádnou stopu.

Mezitím skončili svou práci i fotografové. Všecko se schylovalo k tomu, aby i protokol o třetím zločinu byl aspoň v jednom stejně dokonalý jako ve dvou předchozích případech – totiž dokonale nicneříkající.

Teď už chybí jenom daktyloskopická, laboratorní a lékařská zpráva, pomyslel si major Dér A zase bude mít pohromadě… to nic. – Nenašli jsme žádné použitelné otisky prstů. – Pod nehty oběti nebyly nalezeny částečky pokožky nebo stopy po krvi. – Znásilněna nebyla. – Na oděvu se nenacházejí žádné cizí materiály… A ve formulaci stále opatrnější: – Ovšem jisté okolnosti nasvědčují tomu, že jde o sexuálního maniaka, u něhož je škrcení náhražkou vlastního sexuálního aktu.

Zatím se to všecko odehrávalo stejně, až na jediný detail: při prvních dvou zločinech s sebou vrah odnesl vždy jednu botu své oběti. Tentokrát byla bota za spolupráce Gülbaby nalezena.

Major Dér už znal i jméno obětí: byla to devatenáctiletá zdravotní sestra Ilona Seböková. Budou ji pitvat v nemocnici, kde ještě včera pracovala.

Tady v blízkosti boudy už nemají co pohledávat. Zajistit na nějakou dobu okolí, to už je taková nevyhnutelná praxe, ale beztak už po druhé vraždě byly pochůzkové hlídky na území celého města zdvojeny. Kdokoli nezúčastněný by při takové příležitosti poznamenal, že tu bez jejich vědomí neproklouzne ani myš. Major Dér však ze zkušenosti věděl, že nelze držet pod neustálým dohledem město o třiceti tisících obyvatel.

Vůz pro přepravu mrtvol se rozjel a odvážel před zraky zvědavců zavražděnou, o které se už večer bude po celém městě vykládat, že byla zohavena, zneuctěna a rozčtvrcena.

Bylo pár minut po šesté, ale už teď se nad nimi zachvívalo dusivé vedro. Slunce bíle planulo a posunovalo se po šmolkové obloze.

Jak mírné bývalo tohle město, pomyslel si major Dér. Hašteřili se tu nanejvýš tenhle Peříčko se strážmistrem Bencem. Teď je s tím klidem konec a napětí nepovolí, dokud Škrtiče nedostaneme.

Takové napětí ještě nikdy nepocítil. Užíral se vztekem a bezmocností. Věděl, že po městě chodí vrah, možná se s ním občas potká a pohlédne mu do obličeje. A je to k ničemu – tvář jako tvář, ba ani ruce se nerozeznají jedny od druhých… Musí čekat, dokud se Škrtič nedopustí jediné, konečné chyby. Musí čekat a strpět, že po takové žhavé noci znovu zařinčí telefon.

„Tady jsme hotoví,“ řekl unaveně. „Přesně v poledne bude porada. Hlášení podejte do devíti hodin.“ Vykročil k vozu. Strážmistr Bence kráčel za ním se svrchovaně služebním výrazem ve tváři.

„Soudruhu majore,“ ozval se dobře známý hlas. „Hlásím, že nevím, co dělat s osobou zvanou Peříčko.“

„Vám teď skončila služba, viďte?“

„Tak je.“

„Myslím, že jste měl namířeno na ryby…“

„Hlásím, že ano.“

„Tak já bych vám doporučoval, abyste si s tím Peříčkem nejdřív dal jedno pivo. Pak ho s sebou vezměte na Komáří kanál. Co když najde zalíbení zrovna v rybařině?“

Na čele strážmistra Benceho vyrazily krůpěje potu. „Hlásím, že mi ten Peříčko zblázní všecky ryby. Nemůžou vystát, když se kolem motá někdo, jako je on.“

Jako kdyby mu vyzrazoval služební tajemství, pošeptal major strážmistrovi:

„Musíte ho mít na očích. Chápete, strážmistře? To je rozkaz. Vezmete ho zkrátka s sebou a budete ho mít na očích. Za tuhle službu dostanete den volna.“

„Rozumím, soudruhu majore,“ mrkl strážmistr Bence. Teď už si byl jist, že jeho čich ho přece jenom nezklamal. „Budu ho mít na očích.“

„Ještě něco… Zahrajte to, jako že se s ním kamarádíte… Zasvěťte ho třeba do tajemství toho svého kumštu s rybami. Strčte mu do ruky prut. Prostě se mu věnujte.“

„Hlásím, že ta osoba nevlastní rybářský lístek.“

„Tuhle formalitu protentokrát přehlédneme,“ řekl major Dér. „Všecko, co jste teď ode mne slyšel, pokládejte za důvěrné. A buďte k Peříčkovi milý.“

Pro klid ve městě už víc udělat nemohl.

Zpráva lékaře:

Už před pitvou lze konstatovat, že smrti zavražděné pravděpodobně předcházelo škrcení rukama. Stiskem palců došlo ke zborcení horní části hrtanu, takže téměř současně nastalo dušení. Vpředu i vzadu na hrdle jsou patrny zafialovělé skvrny, podkožní krevní podlitiny, způsobené zhmožděním cévních kapilár. Nic nenasvědčuje o násilném pohlavním styku, při zkoušce na sperma nebyly nalezeny žádné bílkovinné sraženiny. S výjimkou hrdla nejsou na mrtvole patrna žádná poranění, jen v obou podpažních jamkách lze zaznamenat menší, žlutě zabarvené podlitiny, které však mohou pocházet i od starších úderů nebo stisků. Ani na vnitřní straně stehen, ani na břiše, ani na prsech jsem nenalezl žádné abnormity, které by nasvědčovaly použití násilí. Podle mého úsudku nastala smrt udušením přibližně osm hodin před dobou, kdy bylo provedeno toto ohledání, tedy 17. srpna mezi dvaadvacátou hodinou a dvaadvacátou hodinou třicátou minutou. Pitva, kterou provádí primář městské nemocnice dr. Rezso Lax a jeho asistent dr. Tomáš Fábián, se vší pravděpodobností můj názor potvrdí. Lze předpokládat, že oběť nebyla zavražděna v boudě, nýbrž že ke škrcení došlo přibližně deset patnáct minut předtím. Z mého ohledání je do jisté míry možné vyvodit i závěr, zda mezi obětí a vrahem došlo k zápasu. V tomto směru se domnívám, že pachatel se buďto ke své oběti přiblížil nepozorovaně, nebo aspoň

– bezmála až do okamžiku, kdy oběť omdlela – nebyl podezříván. Na horním rtu oběti lze pozorovat otok – a zdá se, jako by poraněná pokožka nasvědčovala, že pachatel zločinu, dříve než dokonal svůj úmysl, buďto svou oběť políbil, nebo kousl, nikoli však příliš brutálně a pravděpodobně ani ne násilím. Je možné, že tento čin byl jenom normální předehrou k nenormálnímu aktu. Z polohy stop po prstech, které jsem nalezl na hrdle, lze učinit závěr, že vrah byl přibližně o 8-10 centimetrů vyšší než jeho oběť.

Hlášení laboratoře:

Obvyklá ohledání nepřinesla podstatnější výsledky. Ani sebepečlivější prohlídka obleku zavražděné nevedla k nálezu vlasů či chlupů jiného člověka. Pod nehty nejsou ani částečky pokožky a nejsou znečištěny ani krví. Je pravděpodobné, že oběť neměla čas, aby se útočníkovi bránila kousáním nebo škrábáním. Daktyloskopická prohlídka rovněž nepřinesla kladný výsledek. Na kabelce a na botách lze rozeznat pouze otisky prstů zavražděné. Na dveřích boudy jsme nalezli otisky prstů Jánoše Lotára a totožné otisky byly nalezeny i na tabuli se zákazem, umístěné na boudě.

Výtah z pitevního protokolu:

Výsledky pitvy potvrdily předpoklad, podle něhož smrt devatenáctileté zdravotní sestry Ilony Sebökové způsobilo udušení, přesněji zborcení horní části hrtanu. Již předtím došlo ke ztrátě vědomí v důsledku zaškrcení krkovice. Dobu úmrtí můžeme položit mezi dvaadvacátou až třiadvacátou hodinu 17. srpna. Mírné modřiny, nalezené v podpaží, ukazují pravděpodobně na to, že byla mrtvola krátce po tom, kdy nastala smrt, na těch místech uchopena a několik nebo více kroků vlečena. K násilnému pohlavnímu styku nedošlo, genitálie jakož i vnitřní strany stehen nejsou pohmožděny. Prozkoumáním obsahu žaludku a střev bylo zjištěno, že oběť krátce před svou smrtí požila kuřecí maso, chléb a papriku a potom vypila malé množství koňaku. Obsah alkoholu v krvi je ovšem mimořádně nízký. Bylo zjištěno, že oběť byla ve čtvrtém měsíci těhotenství – k početí došlo před sto dvaceti až sto třiceti dny. Vzhledem k tomu, že řídící vyšetřovatel požádal o porovnání předchozích dvou případů násilné smrti s tímto posledním, bylo zjištěno, že Ilonu Sebökovou uškrtila pravděpodobně stejná osoba jako dosavadní dvě oběti. Lze předpokládat, že škrtící individuum jedná pod tlakem sadistických sklonů a že stisk ženského hrdla u něho vzbuzuje orgasmus. Protože žádný znak neukazuje na násilný pohlavní styk ani na pokus o takový styk v tomto, ani v minulých případech, můžeme předpokládat, že u pachatele dochází k ukojení ve chvílích, kdy škrtí. Tři totožné případy zabití nepochybně dokazují, že tyto zločiny byly spáchány osobou úchylně sexuálně založenou a že jiné důvody pro tyto činy neexistují. Dr. Rezso Lax, primář a dr. Tomáš Fábián.

Při čtení zpráv major Dér podtrhával zelenou tužkou věty, které pokládal za podstatné. Mezi těmito frázemi nebyla viditelná spojitost: Ilona Seböková, devatenáctiletá ošetřovatelka, zemřela mezi dvaadvacátou až třiadvacátou hodinou v noci 17. srpna. – Mrtvola byla do boudy zatažena z určité vzdálenosti. – Vrah se pravděpodobně zdržoval po uškrcení ženy deset patnáct minut v blízkosti své oběti. – Oběť neměla podezření. – Nezůstala žádná podstatná stopa.

– Zdravotní sestra pila po večeři alkoholický nápoj.

– Asi před čtyřmi měsíci otěhotněla. – Tři neobjasněné vraždy pravděpodobně spáchala jediná osoba.

Major vytáhl papír a po chvíli uvažování si zapsal:

1. Zjistit, kde Ilona Seböková večeřela a s kým ji naposledy viděli.

2. S kým udržovala oběť bližší styky? Čím lze vysvětlit, že tváří v tvář vrahovi „neměla podezření“?

3. Najít muže, který ošetřovatelku přivedl do jiného stavu.

4. Vyzvat obyvatelstvo města, aby po setmění nevycházely osamělé ženy na ulici a aby v žádném případě nevpouštěly do bytu cizí osoby.

5. Přístupy do městského parku musí nadále zůstat pod dohledem.

Uvědomoval si, že splnit toto jeho poslední přání je takřka nemožné. Městský park měřil dvě stě jiter. Začínal uprostřed města a jeho středem vedla betonová cesta k nádraží. Východní cíp dosahoval značně daleko a souvisel s lesem. Byl protkán nesčetnými drobnými stezkami, a cestami. Ostatně, sotva se po městě rozšířila pověst o první vraždě, ženy se po setmění nehnuly z domova bez doprovodu. A vida, přece došlo ke třetímu zločinu a vrah po sobě nezanechal stopy stejně jako v předchozích případech.

Major Dér špatně snášel čekání, ale teď nemohl dělat nic jiného – čekat musel. A tak se pokoušel mezitím prozkoumat všechny možnosti, celou řadu nejasných a nic neříkajících znaků. Za posledních deset let nebyla v G. spáchána vražda, a teď během pěti měsíců je tohle třetí. Tentam je klid a bezpečnost; za letních večerů jsou teď ulice liduprázdné. Nervózní napětí dusí město, jako by noc skrývala stovku vrahů; existuje však jenom jeden, jeden jediný, a proti němu osamocenému stojí bezmocně celá policie, kompletní její organizace s desetiletími praxe i se svým důvtipem. Bezmocný je i on sám stejně jako ostatní, protože tu není motiv, za těmi zločiny se prostě neskrývá vůbec žádná pohnutka, jenom utajené šílenství, supající nutkáni, žádostivost, snad dokonce podvědomá žádostivost nemocné nervové soustavy. Při vyšetřování zločinu teď nepomůže žádný navyklý, vyzkoušený a osvědčený prostředek. Z tváří jeho společníků se k němu odrážela zpět jeho vlastní bezradnost a bezmocnost a marná byla ochota každého z nich bdít třeba po celé noci, zapomenout na všechno ostatní a štvát vraha bez jediné chvíle oddechu. Vždyť nemá tvář, nemá tělo a snad nemá ani stín. Vyčkává s rozjitřenou pozorností, čeká na svou příležitost, potom udeří a opět zmizí, uklidí se stranou zažívat jako nějaká strašlivá šelma – a s sebou si neodnese nic, jenom tu botu… Tak je to! A ty své boty mačká někde v dusné samotě, vzpomíná přitom a chystá se k novému hrůznému činu. Teď však na tenhle svůj zvyk nějak pozapomněl. Botu nechal tam pod křovím. Snad že ho někdo vyrušil, snad ho přiměl strach, aby byl ještě opatrnější než doposud. Možná že se dal na útěk až tehdy, když spatřil potácející se postavu Peříčka – anebo ho znepokojovaly noční šumy.

Ano, pomyslel si major Dér, a přitom je na tom podivné, že tuhle vraždu mohl vykonat i Peříčko, protože takovou chorobnou vášeň nemá nikdo vepsánu do tváře. Ale není o nic podezřelejší než kdokoli jiný.

Zvedl telefonní sluchátko a přikázal službě u vchodu, aby k němu poslali poručíka Ajtaiho, jakmile dorazí.

Uplynulo sotva pět minut, a mladý vyšetřovatel už stál před jeho psacím stolem. Vykládal o důkazech Peříčkovy neviny, i když o tom – vždyť ještě neznal přesný čas, kdy došlo k vraždě – sám mnoho nevěděl.

„Výčepní a nejmíň osm štamgastů shodně vypovídalo, že Jánoš Lotár odešel z té putyky asi čtyřicet minut před zavírací hodinou, to je kolem třiadvacáté hodiny dvacáté minuty,“ hlásil. „Vyvedl ho sám výčepní, protože se Lotár nalil jako pupenec a začal dělat rámus. Ten člověk prý má lékařský diplom, ale živí se všelijak – příležitostnou prací na tržišti. Výčepní teď už ví, že se nějak motal kolem té vraždy.“

„Tak ho v té víře necháme,“ řekl major Dér. „Co kdyby skutečný vrah zapomněl na opatrnost – bude si myslet, že jsme se dostali na slepou kolej. Ostatně, právě tímhle, co povídáte, se Peříčko dostal mimo jakékoli podezření.“

„Ale vždyť ho s sebou strážmistr Bence vzal…“

„… na ryby. K vraždě došlo mezi dvaadvacátou á třiadvacátou hodinou. No, a v tu dobu – podle tvrzení osmi svědků a výčepního – Peříčko ještě vysedával v hospodě. Lepší alibi, než má Lotár, bychom si ani nemohli přát. Tohle ovšem nebudeme rozhlašovat. Aspoň má co na práci strážmistr Bence – a snad se zbaví své předpojatosti.“

„Hm,“ zahučel mladý kriminalista, „jenomže ten Lotár se na člověka ani rovně nepodívá. Kdysi lékař

– a teď takový ochlasta. Co to může být za člověka!“

– „Starý kunčaft strážmistra Benceho,“ řekl major Dér. „Nejmíň jednou za půl roku mi přijde na stůl hlášení, že Peříčko zas někde ztropil výtržnost. A z toho vyplývá, že náš přítel nikdy nebyl doktor, ba ani porodní bába.“

„Ale říká se to.“

„On sám to říká, když začne trochu fantazírovat. Strážmistra Benceho obzvlášť dopaluje jeho latinská slovní zásoba. Už jsem mu doporučoval, aby se zapsal do nějakého jazykového kursu a získal jakous takous zběhlost v klasických jazycích. Aspoň by ho mohl pořádně převézt. A co myslíte, jaké výtržnosti provádí tenhle Peříčko?“

„Tak jaké?“

„Sotva přijde k nějakým penězům, chce, aby se s ním kdekdo napil. Ten na to své dobré srdce ještě jednou doplatí. Popadne za šos lidi na ulici, táhne je do šestadvacítky a násilím, ať chtějí nebo nechtějí, za ně platí pivo. Když se od něho někdo odtahuje, začne být hulvát. Vyhrožuje, že ho zmlátí. Nesnáší, když někdo pohrdá jeho společností. Věřte mi nebo ne, jednou tam zavlekl i mne. Na jeho účet jsem vypil dvě piva a on mi k tomu přeložil do latiny rčení, že když myslím, tudíž jsem.“

„Vás tam zatáhl, soudruhu majore?“

„Nechtěl jsem ho urazit. Řekl jsem si – udělám to, ať je klid. Ostatně Peříčko váží nejmíň dvaačtyřicet kilo a na takové halamy si člověk musí dát pozor. Jeho velikým životním snem je, že jednou v šestadvacítce pohostí i strážmistra Benceho. Jenže – to se podle mého nikdy nestane.“

„Podle mého taky ne,“ řekl Ajtai. „Takhle si strážmistr Bence nezadá.“

„Mám docela radost, že se Peříčkova účast na té věci vyjasnila. Ta noc mu dala co proto.“

Major Dér při rozhovoru cítil, jako kdyby křeč v jeho hrdle zvolna ustupovala. Vždycky když uvažoval o vzájemném vztahu strážmistra Benceho a Peříčka, vloudil se mu do srdce pocit jakési blaženosti. A právě ten pocit mu teď přišel náramně vhod, protože ho obklopovala ledová atmosféra vraždy; krušila ho obava o lidi, o celé město a v jeho nitru se prostírala dutina bezmoci a nejistot. Strážmistr Bence, vážený, přísný a dobromyslný člověk byl představitelem pořádku zatímco Peříčko reprezentoval ony drobné nepořádky, vedle nichž nabývá strážmistrův řád svého významu. Ale vrah, ten je odjinud, z podlých, nízkých, zmatených hloubek.

„Teď mi najděte kapitána Tótha,“ promluvil major a přejel si dlaní po čele. „Zajdeme do nemocnice, kde to chudák děvče pracovalo.“

Vstal od psacího stolu a přistoupil k oknu, před očima město, ono město, za jehož pokoj odpovídá. Major Dér nikdy nechoval ke zločincům osobní zášť, třebaže patřilo mezi jeho povinnosti vypátrat, odhalit a je-li to možné, předejít zločinu. Byl pokládán za jednoho z nejlepších důstojníků bezpečnosti v celém státě, přesto však, snad pro způsob jeho myšlení, u něho naprosto chyběla tato osobní nenávist. Za svou povinnost nepokládal trestat, ale výhradně sloužit zákonu, odhalovat a mařit zločiny a předcházet jim. Měl rád tohle město, kde se narodil a kam se později vrátil. Ve své současné funkci sledoval už třináct let vývoj, který se tady projevoval. Zločiny, způsob, jak bývají páchány

– i zločince. Právě proto věřil, že je možné člověka změnit. Nebyl podezřívavý – prostě jen rozuměl svému řemeslu a v každém případě věděl, co má udělat. Nesnášel kolem sebe hrubost, bezohlednost, předčasné známkování lidí – namísto podezřívavosti ho charakterizovala zaujatá pozornost, a právě proto se ve svých úsudcích téměř nikdy nemýlil. Teď však ve stavu bezmoci a tísně počal neznámého vraha nenávidět.

Měl dojem, že ho mučí horečka. Tvář měl v ohni a na šíji jako by ho tlačilo nějaké břemeno. Opláchl se v umývadle a pak sešel po schodech. Tóth s Ajtaiem na něho čekali dole u dozorčího. Poručík Ajtai se dohadoval s nějakým mužem v kombinéze.

„Ale mne posílá strážmistr Bence,“ tvrdil muž. „Říkal, že smím ten jeho vzkaz vyřídit výhradně soudruhu majorovi.“

„Soudruh major nemá čas,“ řekl poručík. „Ten vzkaz můžete klidně svěřit mně.“

„Tak si to poslechneme,“ řekl major Dér, „mně to jistě povíte.“

„Kde najdu soudruha majora?“

Major Dér si všiml rybářských prutů, opřených v koutě, konve s návnadou – a pochopil, že jde o sportovního kolegu strážmistra Benceho. Tady není nějaké vykrucování na místě.

„Major Dér jsem já,“ řekl. „Mně to věřit nemusíte, ale dozorčímu snad uvěříte.“

Stráž u vchodu horlivě kývala a potvrzovala tak Dérovu totožnost.

„On ten vzkaz od strážmistra Benceho je totiž přísně důvěrný,“ řekl muž. „Dává se optat, co má dělat s tím Peříčkem. On už to s ním nemůže vydržet. Byl jsem na kanále s motorkou, tak to vyřizuju. Jinak hlásím, že jsem členem Svazu dobrovolných požárníků.“

„Výborně,“ přikývl major. „Tak předejte strážmistru Bencemu přísně důvěrnou směrnici, že se na rozkazu nic nemění. Tady jsou peníze, kupte mu něco k jídlu. Ať jsou tam venku do setmění. Pak ať toho Peříčka doprovodí domů a strčí ho do postele. Jestli se nemýlím, má u tetky Basové podnájem.“

„Hlásím, on tam má pronajatou postel,“ odpověděl rybář v kombinéze. „Strážmistru Bencemu rozkaz předám. Bude vyhovovat čabajka?“

„Bude,“ souhlasil major. „Ale kupte i pár lahví piva. Je pekelné vedro.“

„Hlásím, že bych pivo stejně vzal.“

„Ještě něco,“ vzpomněl si major Dér. „Jestlipak strážmistr Bence něco chytil?“

„Právě v tom to vězí,“ pokyvoval požárník. „Nedostal ani šupinu. Ale ten Peříčko, ten tahá kapry a karasy jednoho za druhým. A nemá v sobě kapku studu! Dává soudruhu strážmistrovi všelijaké rady. A proto mě sem Bence poslal, protože z toho má nervy nadranc…“

„Správný policajt vydrží všecko,“ řekl major Dér a usmál se. „Že vzkazuji strážmistru Bencemu, aby se od Peříčka učil, jestli to půjde… aspoň to rybaření. To je přísně důvěrný pokyn.“

„Provedu,“ zasalutoval požárník.

Pak popadl pruty a hnal se pryč.

„No,“ řekl major Dér, „ať se na to díváme z kteréhokoli úhlu, ani strážmistr nemá život jako peříčko,“

Automobil s vysílačkou projel hlavní třídou města pod mohutnými korunami kaštanů. Před chvílí bylo devět hodin a slunce už se sunulo nad domy.

Minuli gotickou architekturu katolického kostela á před nádražím zabočili doprava; před boudou tetky Basové se vinul dlouhý had, neboť přednedávnem rozšířila sortiment z dýhových jadérek o vařenou kukuřici.

Malebnému uzavřenému rynku vévodil žlutý kvádr gymnázia, několik kroků opodál na výkladní skříni obchodního domu hlásala ženská noha z plakátu, že došly nejmódnější italské boty a jiný plakát ujišťoval o výhodách výprodeje na konci letní sezóny.

Spuštěnými okny se dralo do vozu vedro. Ani rychlá jízda nedokázala dostatečně zamíchat dusným vzduchem.

„Zastavte na okamžik,“ řekl řidičovi major Dér. „Jak vidím, strejdovi Kelemenovi už došly ranní noviny.“ A opravdu, právě v té chvíli vykročil prodavač novin z nádražní brány s dvěma objemnými balíky v podpaží.

Major Dér vystoupil z automobilu a pozdravil zpoceného kamelota.

„Jak na vás koukám, otče Kelemene, vy to vedro taky moc dobře nesnášíte.“ Maličko se usmál, protože plešatý strejc s odstávajícíma ušima na sobě měl šortky a síťové sportovní tričko.

„Nějak už to člověk musí vydržet, to teda jo,“ řekl strýček Kelemen. „Ale takovéhle pekelně horké léto ani nepamatuju.“

Balíky položil na stůl pod bíle a modře pruhovaným slunečníkem a usmál se na majora Déra přes své brýle bez obroučky.

„Děvčata běhají taky v šortkách,“ řekl na svou obhajobu, „tak proč bych to nemoh dělat i já? I když ty mé linie už nejsou to, co bejvávaly.“

„To vůbec nemůže uškodit, když jde člověk s duchem doby. Kdypak jste si tyhle šortky dal šít, strejdo Kelemene?“

„Jestli mi dobře slouží paměť, koupil jsem je na blešáku někdy v sedmatřicátém. A pak jsem si jenom počkal, až se to zas bude nosit. A tyhle boty,“ kývnul na plakát, „ty byly v módě někdy začátkem třicátých let. Dnešní oblečení mi připomíná mládí… a dnešní účesy taky. Jak je vidět, všecko se vrací. No ne?“ Major Dér mrknul na strejdovu plešatou hlavu a pomyslel si, že jsou přece jenom věci, které už se nikdy Víc nevrátí. Tenhle prodavač novin byl zábavná figurka s tím svým mírně se kulatícím bříškem, chlupatou hrudí… byl jak přemoudřelé medvídě, navlečené do šortek.

„No dobrá,“ řekl major Dér, „tak mi dejte jednou Népszabadság a jednou Nemzet.“

Dělalo mu dobře, když mohl s lidmi prohodit pár slov. Rád si přátelsky po svém bručivém způsobu poklábosil o tom i onom. Zamával tetce Basové, která se skláněla nad svou kukuřicí, a pak opět nasedl do auta.

V novinách se psalo totéž co jindy. Události ve městě klid země nenarušily. Ale vrah v G. přece jenom ohrožoval bezpečnost mnoha set žen.

Projeli podél dlouhé zdi závodu, natřené zeleně, pak vůz opět zabočil pod stromy. Až k nim přitom dolehl syrový, chladivý pach listí. Náhle se před nimi vynořila dvouposchoďová budova nemocnice a na oknech nedávno dostavěného skleněného pavilónu se modravě zachvívaly drobné sluneční terče.

Když se jejich auto s vysílačkou zastavilo před branou, vrátný po chvilce vnitřního boje zapudil touhu, která se v něm probudila, aby totiž oznámil jeho pasažérům, že dneska není návštěvní den. Ale nebyl to žádný hlupák a dobře věděl, že se taková pravidla nevztahují na bezpečnost a že v podobných případech se policie objevuje neočekávaně a třeba mimo návštěvní dobu.

„Kde najdeme primáře Laxe?“ zeptal se major Dér.

„Pan primář je ve své kanceláři,“ salutoval vrátný, podléhaje nutkání, jež se probouzí v každém člověku, který nosí služební čapku, když spatří policisty „Budova B, první poschodí, kancelář číslo tři.“

„Děkujem, strejdo Sándore,“ řekl major.

Vrátný za ním udiveně civěl, protože si nedovedl vysvětlit, odkud ho zná tenhle člověk, kterého, pokud se pamatuje, nikdy v životě neviděl. Neměl ani potuchy, že před třiceti lety, když se majoru Dérovi narodil syn, on sám právě v téhle vrátnici vykouřil s rozčileným, tenkrát ještě mladým tatínkem pár balíčků cigaret. Je to marné: co je pro jednoho člověka mimořádná událost, to je pro druhého nicůtka. A je to tak s narozením i smrtí.

„Musím vám říct několik věcí, než začneme s výslechy,“ řekl major Dér, když procházeli volným krokem po cestě, vroubené záhony květin a bílými lavičkami. „Pitevní protokol konstatuje, že byla oběť těhotná. Je pravděpodobné, že až do své smrti nepřerušila vztah, ze kterého vzniklo těhotenství. Dnes nebývá ve zvyku nechat si dítě, když se mezitím vztah s otcem zpřetrhá. To děvče tady pracovalo a bydlelo v téhle budově ve svobodárně sester. Není odtud. Je samozřejmé, že o celé situaci, o jejích známých vědí nejvíc právě tady.“

„Dáme se do toho každý zvlášť – nebo společně?“ zeptal se kapitán Tóth.

„Společně,“ odpověděl major Dér. „Ale ať si každý sleduje vlastní myšlenkovou nit. Ať si poznamenává, co pokládá za důležité. Tak nám snad neuklouzne nic, co by mohlo mít nějakou cenu.“

Primář Lax nebyl sám. Byl s ním v jeho pokoji asi třicetiletý, vysoký mladý muž s černými vlasy – dr. Tomáš Fábián, který asistoval už při pitvě mrtvé.

„Posaďte se,“ řekl doktor Lax. „Dám přinést kávu a něco studeného k pití, když dovolíte. Tohle vedro se těžko snáší. Tomáši, řekni sekretářce.“

„Dlouho vás nebudeme zdržovat,“ promluvil major. „Potřebujeme jenom několik dat a pak půjdeme do oddělení, kde Ilona Seböková pracovala.“

„Dal jsem svolat všechny, kdo by o ní mohli něco vědět,“ řekl primář. „I když, jak se o ní říká, měla samotářskou povahu a pracovala u nás všehovšudy rok. Já například jsem ji sotva znal, a to naše nemocnice, jak víte, není příliš veliká.“

Sáhl do psacího stolu pro desky. Zalistoval v nich. „Roku 1970 v létě dokončila střední zdravotnickou školu. V září toho roku přišla k nám. Podle hlášení vedoucího lékaře na oddělení vykonávala svou práci dobře. Ostatně,“ pohlédl na mladého lékaře, který se právě vracel, „na to se můžete zeptat doktora Fábiána.

V prvních měsících byl jejím bezprostředním nadřízeným.“

„To byla spíš sestra Irena,“ řekl doktor Fábián. „Jestli tady byl někdo jejím nadřízeným, byla to ona – a nikdo jiný. Co se týká mne, vím jenom tolik, že to bylo děvče, které mělo pořád dobrou náladu, ve službě ochotné a pacienty mělo rádo, a to je dneska mezi sestrami vzácnost. Ilona si ráda brávala odpolední i noční služby, protože, pokud vím, nikoho neměla. Z nemocnice bezmála nevycházela.“

Sekretářka položila na stůl kávu a limonádu – kostky ledu slibně zacinkaly o stěny sklenic.

„Tohle přišlo v pravou chvíli,“ řekl poručík Ajtai a potom zamyšleně dodal: „Takové hezké děvče, a nikoho nemělo…“

„To jsem neřekl,“ zavrtěl hlavou dr. Fábián. „Vždyť jsem ji znal jenom v prvních měsících. Začátkem roku jsem se vrátil na chirurgii, a ona společně se sestrou Irenou zůstala na interně. Od té doby uplynulo osm měsíců.“

„To je pravda,“ řekl primář, „oba nás překvapilo, když pitva prokázala, že je těhotná. To ubohé děvče neumřelo samotné.“

„Dali jste zprávu rodičům?“

„Pokud je známo, rodiče nemá. Vyrůstala ve státní péči. Snad i tím se dá vysvětlit její povaha, taková uzavřená.“

Major Dér vypil svou limonádu najednou. Chlad ledových kostek se mu příjemně rozplynul v ústech.

„A nemáte tušení, s kým byla v důvěrném vztahu?“ zeptal se. „V takovémhle městě se přece sídlo v pytli neutajil“

„Snad bude něco víc vědět vrchní sestra Irena,“ řekl primář. „Anebo některá z jejích kolegyň.“

„Dá se předpokládat, že se s některým pacientem stýkala i později?“ zeptal se kapitán Tóth. „Myslím – po jeho uzdravení.“

„Možné to je,“ odpověděl dr. Fábián. „Ale jestli je to tak, nezůstalo by to pod pokličkou. Sestra Irena se nedá snadno ošidit.“

Poručík se podíval na mladého lékaře s úsměvem. Sympatický mládenec, pomyslel si. Zřejmě má z vrchní sestry stejný vítr jako ostatní. Jako kdyby Fábián jeho pohledu porozuměl – když promluvil, byla v jeho hlase sebeironizující uštěpačnost.

„Taky jsem to párkrát zkoušel, ale vždycky mě prokoukla. A to si mě oblíbila, divže mě nemá za vlastního syna. Ale na přísnosti neubere ani fous. Ovšem na jejím oddělení je dokonalý pořádek.“

„Zlé jazyky tvrdí,“ řekl primář Lax, „že se pacienti odváží umřít jenom v pozoru.“

„To není pravda,“ zavrtěl vážně hlavou doktor Fábián. „Pacienti jsou do sestry Ireny úplně blázni. Ani jejich matky nemají v sobě víc něžnosti – i když to na její tváři vůbec nepoznáte.“

Líbivý mládenec, tenhle doktor Fábián, pomyslel si major Dér. Vzbuzuje kolem sebe sympatie. „Víte co,“ řekl nahlas, „doprovoďte nás za sestrou Irenou.“

„Samosebou,“ odpověděl mladý muž, „když pan primář dovolí. Ostatně vaše řemeslo mě taky zajímá. Trochu se podobá diagnostice.“

„Bůh suď!“ řekl poručík Ajtai. „Když jde o nemoc, je u toho vždycky nějaký bacil – ale co vrah? Kde vy byste ho hledal?“

„Já?“ usmál se dr. Fábián. „Já bych to mohl dotáhnout nanejvýš na Watsona, na Sherlocka Holmese už vůbec ne. O kriminalistice nemám ani páru.“

„Pomoci nám můžete, třebas tomu nerozumíte,“ řekl major Dér. „Obměkčíte nám sestru Irenu.“

„Myslím, že toho nebude zapotřebí,“ řekl doktor Lax. „Kdo má tolik rád pořádek jako vrchní sestra, ten proti policistům nic nemůže mít.“

Doprovodil návštěvníky ke dveřím a pak zasedl k psacímu stolu. Hlavu si podepřel pěstí a přemýšlel, neboť smrt ošetřovatelky – i když při své práci smrti přivykl – ho rozrušila a překvapila. Byl lékař, znal zákonitosti psychologie, a tak věděl, že dokud je vrah na svobodě, mohou následovat další a další tragédie.

Hlavou doktora Fábiána vířila stejná myšlenka: je nutné Škrtiče dostat a co nejrychleji ho zničit. Udělám všecko, co je závislé na mně, aby se to povedlo, myslel si, když kráčel po boku majora Déra k internímu pavilónu. Taková nebezpečná bestie se musí zahubit. Kdo pozoroval jenom jeho tvář, neměl ani zdání o vzrušení, které vřelo v jeho nitru. V jeho pohledu hrál jemný úsměv, jako by zlehka, s myslí kdesi se toulající pozoroval život: záři, dopadající shůry, z čistého nebe, i tuto tragédii. Poručík Ajtai, který byl asi stejně starý jako on, přemýšlel rovněž o smrti hezkého děvčete. Proč asi může být takové pěkné děvče samotářka? Tuhle myšlenku si neustále opakoval a pokoušel se sladit ji s jinou úvahou: kde asi byl muž, kterého tahle dívka milovala, jehož dítě nosila v lůnu, když se na ni vrhl vrah. I myšlenky majora Déra se točily kolem tohoto bodu, ale z jakéhosi neurčitého důvodu měl pocit, že i když najdou dívčina milence, nebudou stejně blíž k rozuzlení.

Před pavilónem interny na bíle natřených lavičkách seděli lidé v pyžamech. Vchod byl otevřen a už z dálky se z něho linul nahořklý nemocniční pach. Zdi kolem schodiště byly obloženy kachlíky zelené barvy a červenobílé dlaždice podlahy po celé délce pokrýval huňatý koberec. Po levé ruce zahlédli pootevřenými skleněnými dveřmi postavu ženy v bílém plášti; skláněla se nad stolem a plnila malou zkumavku krví, hrající až černou barvou. Doktor Fábián zkumavkou zatřepal a lehce si zavtipkoval:

„Zdravím vás, sestro Ireno! Přijel za námi vůz s vysílačkou.“

Žena zvedla hlavu. Je mnohem mladší, než jsem si ji představoval, napadlo majora Déra. Mohlo by jí být tak čtyřicet, nanejvýš dvaačtyřicet, na paní v letech vůbec nevypadá. Bílý plášť, nahoře těsně upnutý a vlasy stažené proužky bílého plátna však propůjčovaly obličeji přísnost, tmavé oči zářily chladně a v lince stažených úst nebyla ani stopa shovívavosti.

Sestra Irena vstala, odložila na stůl zkumavku naplněnou krví, opláchla si pod kohoutkem ruce a teprve potom k nim přistoupila.

„Jsem vrchní sestra Irena Kaszásová,“ představila se. „Mám dojem, že jste od bezpečnosti.“

„Právě odtamtud,“ řekl major Dér. „Když dovolíte, položili bychom několik otázek vám – a potom i ostatním kolegyním Ilony Sebökové.“

„Všechny jsou tu,“ řekla sestra Irena. „Svolala jsem je na pokyn pana primáře. Jinak ode mne nic o vraždě nevědí, aspoň ne, kdo je oběť. O tom jsem s nimi nemluvila. Myslím, že by bylo správné, kdybych zavřela dveře.“

„Proč tak stroze, sestro Ireno,“ promluvil doktor Fábián. „Pan major mě vzal s sebou proto, abych vás drobátko obměkčil, jestli je to jen trochu možné. Řekněte všecko, co pokládáte za důležité… My dva jsme přece staří spolubojovníci.“

Vrchní sestra se podivně usmála. Vypadalo to, jako kdyby jí ten úsměv přišel zatěžko.

Tahle aspoň neplácá hlouposti, pomyslel si Ajtai. Lidi jako ona se přísně drží fakt.

„To je dobře,“ řekl major Dér, „že jste nikomu nic neřekla. V podobných záležitostech mohou všelijaké přípravy jen uškodit. Lidé si vzpomenou i na věci, které se nikdy nestaly.“

„Ale já ne,“ odpověděla vrchní sestra. „Mluvím vždycky jenom o tom, co vím naprosto určitě.“

„Jenže vy přece víte všecko,“ usmál se doktor Fábián, „to mi můžete věřit.“

„Kdy měla včera Ilona Seböková službu?“ zeptal se major Dér.

Vrchní sestra vytáhla sešit s tvrdými deskami.

„Já do něj sice nahlížet nepotřebuju,“ řekla, „ale myslím si, že bude líp, když budeme dodržovat formality. Podle deníku služeb nastoupila v poledne a večer v půl deváté odešla z pavilónu i z nemocnice. Pokud vím, zdržovala se do devíti ve svobodárně sester a pak někam odešla.“

„Kam?“ zeptal se Ajtai.

„To nevím… V devět jsem odcházela ze svobodárny, protože jsem měla noční. Ilona se navečeřela, vlastně jsme se navečeřely společně, a pak šla kousek se mnou. Rozešly jsme se tady ve vratech nemocnice.“

„Co jste měly k večeři?“

„Grilované kuře s paprikou.“

„Pily jste něco?“

„Vodu.“

V očích majora Déra se objevily drobné ohníčky. „Vzpomeňte si – jste si jista, že Ilona Seböková pila jenom vodu?“

„Naprosto. Po celou dobu, kdy jsme byly spolu, nic jiného nepila.“

„Kam šla potom, když jste se před nemocnicí rozešly?,“

„Říkala, že půjde trochu na vzduch. Víc mi zřejmě nechtěla povědět.“

„Nemáte o tom aspoň tušení?“

Ve tváři vrchní sestry se opět objevil ten podivný úsměv.

„Vím jenom, že si nedávno koupila malou láhev Seguinu. Nesla si ho s sebou v červené kožené kabelce.“

„Když bylo za svítání objeveno její mrtvé tělo, v kabelce ta láhev koňaku nebyla.“

„To vím.“

„Odkud to víte?“

„Byla jsem si jista, že na ni někdo čeká. Někomu tu láhev koňaku nesla. Ve svobodárně ji nehledejte, tam není. Trochu jsem se tam rozhlížela, když zavolal pan primář.“

„Kdy jste se dověděla, že byla Ilona Seböková zavražděna?“

„Ráno v devět, když mě vzbudil telefon. Lehla jsem si po šesté, takže jsem spala sotva tři hodiny. Potom jsem šla sem.“

„Máte nějakou představu o tom, kdo včera večer na to děvče čekal?“

„Nemám.“

„Vražda byla spáchána mezi desátou a jedenáctou. Je docela možné, že slečna Ilona šla na návštěvu ke svému vrahovi.“

„Musíte hledat člověka, který se rád napije Seguinu.“

Sestra Irena zamrkala a její pohled jako by se dotknul skříně u zdi.

„Já si ho dám skleničku docela rád,“ řekl Ajtai.

„Já taky,“ připojil se doktor Fábián. „Podle mého názoru je v tomhle městě nejmíň pět tisíc lidí, kteří se ho s chutí napijí.“

„Víte, že byla Ilona Seböková těhotná?“ zeptal se major Dér.

Na tváři vrchní sestry se poprvé objevilo překvapení.

„O tom jsem nic nevěděla,“ zašeptala. „Ona se nikomu nesvěřovala. Ale nemohla přece být milenkou Škrtiče.“

„Ne,“ řekl major Dér. „Ale kdybychom se dověděli, kam odešla včera večer, dostali bychom se blíž i k vrahovi. Jsem si téměř jist, že se pohádala se svým milencem. Pak se vydala na cestu parkem a tam se setkala se Škrtičem. Máte nějakou představu o tom, s kým byla Ilona Seböková v důvěrném vztahu?“

„Žádnou. Vždyť už jsem to prve říkala… copak jsem to neříkala? Dělala přede mnou tajnosti, a já jsem nechtěla strkat nos do věcí, do kterých mi nic není.“

„Ale přesto“ zkoušel to Ajtai.

„Nejsem odpovědná za milostný život svých podřízených. Tyhle věci mě naprosto nezajímají. Zeptejte se děvčat, snad o tom některá něco ví.“

„Nevíte ani o jednom jejím známém?“ zeptal se dr. Fábián. „Před vámi přece neexistují tajemství, sestro Ireno.“

Po tváři vrchní sestry přeběhl úsměv připomínající spíš grimasu.

„To je sice pravda,“ řekla tiše, „ale věřte mi, o tomhle nic nevím. Určitě měla důvod, proč to chovala v tajnosti.“

Její tvář se uzavřela. Major Dér však uvažoval o tom, zda opravdu nic neví nebo prostě nechce víc povědět.

„Když dovolíte,“ řekl klidně, „rád bych pokračoval ve výsleších v tomto pokoji. Pošlete mi sem sestry, které bývaly s Ilonou Sebökovou nejčastěji. A posílejte mi je po jedné.“

Když vrchní sestra vyšla ven, vstal major Dér ze židle a přistoupil ke skříni. Otevřel dveře. Nahoře, mezi pečlivě složeným bílým prádlem uviděl láhev Seguinu. Šroubovací víčko bylo přikryto neporušenou nálepkou.

„Otisky prstů,“ zašeptal kapitánovi. Potom se obrátil k doktoru Fábiánovi. „Pokuste se první sestřičku pár okamžiků zdržet, třeba si s ní o něčem vykládejte. Uděláte nám velikou službu.“

„Jak jste to mohl vědět, soudruhu majore?“ zeptal se užaslý Ajtai. „Teď si připadám jako Alenka v říši divů. Kulím na to oči.“

„Nemáte se čemu divit,“ odpověděl major Dér. „Copak není spousta lidí, kteří si docela rádi líznou Seguinu?“

Víc než tohle by stejně nedokázal říct. Předtím si všiml pohledu vrchní sestry Ireny a s podivnou jistotou se v něm probudil pocit, že musí dveře té skříně otevřít. Snad v tom všem nebylo vůbec nic, snad kousek jakéhosi kejklířství, snad jenom náhodná bravura, přesto však ho k tomu vedla mnoholetá zkušenost. Jakési vzdálené varování ho přimělo k bdělosti, když pocítil něco nevysvětlitelně nezvyklého v pohybu nějakého člověka nebo když se o pouhý odstín změnilo cosi v jeho očích. Stačilo, když popustil svému tušení trochu otěže, a většinou našel správné vysvětlení. Možná že tahle láhev vůbec nic neznamená anebo je v ní jenom skryt záměr osudu, který je chce zavést na scestí – ale v každém případě s ní musí počítat. Může se stát jakýmsi podpůrným bodem sestry Ireny, kdo ví jak a proč?

„Radši si všimněte kapitána,“ obrátil se k Ajtaimu. „Nikdo mu neříkal, aby si s sebou vzal nádobíčko, a on ho teď určitě odněkud vykouzlí. To už jsou ti specialisté – nedají bez těch svých prášků a serepetiček ani ránu.“

„Trošku grafitu s sebou člověk vždycky tahá po kapsách,“ řekl skromně kapitán. „Už to bude. Můžou přijít sestřičky.“

Posypal láhev stříbřitým, přilnavým práškem – a pak třikrát po sobě vzplanula ta zvláštní záře blesku. Vyšetřovatel otřel láhev kapesníkem a položil ji nazpět mezi prádlo.

„Vrchní sestra je jedinou svědkyní, která u zavražděné viděla láhev koňaku,“ zahučel. „Teď jsme tu našli podobnou. Vsadím se, že se tím o moc dál nedostaneme.“

„Souhlasím,“ řekl major. „Ale mám pocit, že to zavražděné děvče jen tak samo od sebe nepřišlo na to, že je Seguin báječné pití. Ani vrchní sestra. A to taky něco znamená.“

Za dveřmi se ozvaly kroky, potom zadrnčelo sklo. „Jen pojďte dál, pojďte,“ řekl major Dér s přehnanou srdečností a dával tím najevo, že tady vevnitř se už neděje nic, co by bylo hodno utajení. „Ale vás, pa ne doktore, bych už nerad obtěžoval. Stejně si mys lim, že na vás čekají pacienti. Vyřiďte laskavě doktoru Laxovi dík za vysvětlení a vám děkujeme za pomoc. Samosebou, je docela možné, že se ještě sejdeme.“

„Bude mi potěšením,“ řekl doktor Fábián. „To předtím… mě úplně šokovalo. Mě by to ani v duchu nenapadlo.“

„Nemá to valnou cenu,“ pokračoval major. „Opravdu tomu nepřikládejte žádný význam.“

Počkal, až se za lékařem zavřou dveře, a pak se obrátil k mladé ošetřovatelce.

„Posaďte se,“ řekl. „Nedejte se rušit naší přítomností. Vaše jméno, prosím?“

„Jolana Patakiová,“ odpověděla sestřička a její oči úzkostlivě těkaly v kruhu po tvářích všech přítomných. „Někdo něco ukrad?“

Byla to rozvážná dívka s kypícími ňadry a velikýma očima. Světlé vlasy nosila zapleteny do vrkoče, a jak usedla, zpod krátkého pláště se blýskla svalnatá stehna.

Kdyby se byla včera se Škrtičem setkala tahle, pomyslel si major Dér, asi bych se teď vyptával právě Ilony Sebökové místo ní…

„Kde jste trávila včerejší večer?“ zeptal se a mimoděk tím vlastně pokračoval v předchozí úvaze.

„Do půl deváté tady, v nemocnici. Potom jsem šla domů. Měla jsem schůzku se svým snoubencem. Je to důležité?“

„Ne, důležité to není. Znáte dobře Ilonu Sebökovou?“

„Ilonku? No, jakžtakž. Obyčejně sloužíme společně.

V jedné směně. Někdy spolu zajdeme i do biografu.“

„Jen ve dvou?“

„Ne. Chodí s námi můj snoubenec.“

„Ilonka nikoho nemá?“

„S tou už chtělo chodit spousta kluků, víc než je třeba, ale vždycky nad nimi ohrnovala nos a s nikým se moc do hovoru nepouštěla.“

„Neuvěřitelné,“ řekl Ajtai. „Radši chodí do biografu s vámi?“

„Já nevím,“ pokrčila sestra rameny. „Ke mně se vždycky chová normálně, k pacientům taky, ale mužské kouká setřást. Chová se Jako nějaká vdaná paní, která musí jít domů. Mám dojem, že by o tom věděla víc sestra Irena – vždyť bydlí v internátě společně.“

„Jsou zadobře?“

„Proč? Pohádaly se?“

„Ale kdepak,“ zamíchal se do rozhovoru major Dér. „Chceme jenom vědět, jaký vztah je mezi sestrou Irenou a ostatními sestrami.“

„Jakpak bych to řekla… Ke mně se vrchní sestra chová dobře, ani ostatní s ní nemají potíže. Chce mít pořádek, přesnost, konečně – v takové nemocnici pořádek být musí. V tom to není. Jenomže pokud jde o Ilonu…“

Zmateně se odmlčela, sklopila hlavu a zadívala se na své nehty.

„Klidně pokračujte,“ promluvil major Dér a zapálil si cigaretu. „Můžete mi věřit – my nikomu ublížit nechceme.“

„Prostě se mi zdá, že na Ilonu trochu… jako nevraží. I když po pracovní stránce jí neměla co vytknout. Kvůli tomu to asi nebylo. Opravdu nevím, jak to říct, ale mám dojem, jako kdyby mezi vrchní sestrou a Ilonkou bylo nějaké napětí. Ani ne snad zloba, jenom… cizota.“

„Kdo s tím začal? Mám na mysli, na které z nich jste nejdřív pozorovala to odcizení?“

„Snad na vrchní sestře. Ale řekněte mi, co se vlastně stalo, nerada bych někomu způsobila nepříjemnosti.“

Major Dér se naklonil blíž k děvčeti. Jeho šedé oči se zúžily, ale přece jenom jí řekl jemně a šetrně pravdu.

„Nepolekejte se. Ilona Seböková včera zemřela. Někdo ji zavraždil.“

„Škrtič,“ vydechla dívka. „Bože můj! Chudák Ilona! Protože ona pořád jenom sama… Kdyby měla někoho, kdo by byl při ní…“

„Nebyl,“ řekl major. „Aspoň o něm nevíme.“

Děvče sedělo na židli a vzlykalo – slzy rozpouštěly šminku na jejích řasách.

„Uklidněte se,“ řekl kapitán Tóth. „Upravte se a pošlete sem další sestru. Tak už neplačte. Vždyť vy přece nechodíte sama…“

„Ne, ne,“ popotahovala dívka. „Od té doby, co se stala ta druhá vražda, já se strašlivě bojím. Někdy dokonce i svého chlapce…“

„Nebojte se ho,“ zabrumlal major Dér s hrdlem na okamžik staženým. „Věřte mu. Nikomu jinému – ale jemu věřit můžete. A neříkejte kolegyním, o čem jsme teď spolu mluvili.“

Další sestra, paní Horváthová, nemohla o stycích Ilony Sebökové povědět vůbec nic. Ve své výpovědi mohla jenom potvrdit, co už bylo řečeno o její osamělosti a zdrženlivosti. Třetí dívka, Kati Müllerová, byla otevřenější a výmluvnější než její družky. Svou řeč v podstatě adresovala poručíku Ajtaiovi, kterého přiváděla do rozpaků někdy posměváčkovskými, jindy obdivnými pohledy.

„Ilonka kašle na všecky,“ řekla a popotahovala na stehnech kraťoučký pláštík, vyprovokována k tomu stydlivými pohledy Ajtaiho. „Ta mohla mít kluků, kolik chtěla, jenomže ona je z těch, co pořád čekají na něco lepšího. Podle mého ani ještě s mužskými nic neměla.“

„To snad není takový hřích,“ zahučel major Dér. „Aspoň já to za tak veliký hřích nepokládám.“

„To je fakt – chlapi po takových nejvíc blázní a chtějí si je brát za ženy a tak. Někdy se takové protahování času rentuje. Tady byl taky jeden mužskej, jeden zřízenec, a ten byl do Ilonky úplně blázen. Běhal za ní jako cvičený pes. Taky ho pak přeložili na krční, protože tahal pacienty sem a tam po chodbách, jen aby se s Ilonou sešel. A ona kolem něho prošla jako nějaká královna a neráčila, s ním prohodit slovíčko… Ani to se neuráčila – i když z toho chudáka zřízence láska doslova čouhala.“

„Jak se ten muž jmenuje?“

„Hluchej Jóža. Najdete ho na krčním. Ptejte se jenom na hluchého Jóžu, všichni ho znají. Není to jeho jméno, ale doopravdy sotva slyší. Já jsem jednou dokonce viděla, jak Jóža líbal Ilončiny boty. Prostě vytáhl ze skříně její boty, ve kterých chodí po ulici, a pusinkoval je, div se štěstím nerozbrečel. Jinak je to moc pěkný kluk, to myslím vážně a jestli snad je nahluchlý, komu na tom záleží. Ale pro Ilonu byl vzduch, dokonce ani to ne. Když jsem jí vyprávěla to s tou botou, promluvila si s vrchní sestrou a Jóžu přeložili na krční. Takže teď po ní kouká jenom z dálky.“

Major Dér měl pocit, jako by se pod ním zakymácela židle. Když se ta žvatlavá slečinka zmínila o botě, zabušilo mu srdce mohutnými údery. A když znovu promluvil, měl hlas chraptivý.

„Nevíte o nějakém muži, se kterým se Ilonka pouštěla do řeči?“

„Takový se ještě nenarodil. K tomu by musel být nejmíň profesorem, a profesoři u nás ve městě nejsou.“

Když děvče odešlo, poslal major Ajtaiho za primářem Laxem s příkazem, aby mu opatřil informace, kde trávil hluchý zřízenec tu noc. On sám a kapitán Tóth odešli do internátu sester, aby se pokusili najít mezi věcmi, které po sobě zanechala Ilona Seböková, nějaký náznak, ukazatel, mající sebemenší vztah k muži, se kterým se tato nedobytná žena přece jenom pouštěla do řeči.

Vzrušení, které v něm vzplanulo, když uslyšel o botách, zvolna opadalo; jakýsi nevysvětlitelný pocit ho nutil k tomu, aby ani na vteřinu neuvěřil ve zřízencovu vinu – řešení přece není tak jednoduché. Pokládal takřka za jisté, že až se Ajtai vrátí, podá hlášení, podle něhož ubohý zamilovaný hluchý, slyšící na jméno Jóža, se 17. srpna mezi desátou a jedenáctou zabýval ve společnosti spousty lidí zcela neškodnými věcmi. Zůstane-li tu však otevřena jakákoli možnost, musí pochopitelně sledovat i tuto nitku – co kdyby je vyvedla na světlo z temného a zamotaného zmatku.

Prozkoumání věcí zavražděné nepřineslo žádný výsledek. Jediný záznam, dopis nebo fotografie neukazovaly na to, že by byla Ilona Seböková s někým udržovala intimní styk. Našli jenom fotografie oběti a snímek asi pětiletého dítěte. Svíralo v rukou medvídka. Zahnědlý portrét mohl být i řadu let starý. Zjistit, koho vlastně zobrazuje, bylo vlastně nemožné. Kdo by v podobě dospělého rozeznal dítě?

Major Dér si zasněně prohlížel obrázek s potrhanými okraji – nevěděl ani, jestli je na něm chlapec nebo děvčátko. Vždyť přece dětské tvářičky jsou tak dokonale stejné.

Když ji ta ubožačka mohla tak dlouho schovávat, pomyslel si, schováme si fotografii i my.

Snad v jakémsi záchvatu laskavosti k mrtvé přikázal kapitánu Tóthovi, aby snímek zařadil mezi spisy a dokumenty, týkající se vraždy.

Mnohem větší význam přikládal hlášení Ajtaiho: zřízenec zvaný hluchej Jóža zmizel. Není po něm ani stopy. Naposledy ho v nemocnici viděli kolem osmé hodiny 17. srpna. Stál u hlavního vchodu a vypadalo to, jako kdyby na někoho čekal.

Major Dér se spojil s župním velitelstvím a požádal, aby bylo vyhlášeno celostátní pátrání po hluchém Jóžovi.

Jak se však později ukázalo, nebylo třeba po něm pátrat. Ještě téhož dne odpoledne bylo mrtvé tělo zřízence nalezeno v Hájku na břehu jezera u starého dolu. Oběsil se. Podle názoru lékaře došlo k smrti 17. srpna kolem půlnoci. Sebevraždu spáchal v opilosti.

Daktyloskopické vyšetření prokázalo, že na láhvi koňaku z pokoje vrchní sestry nejsou otisky prstů Ilony Sebökové.

Když četl hlášení, převracelo se v hlavě majora Déra nějaké sice neurčité, zato však nedobré tušení.

Někde jsem udělal chybu, pomyslel si. Téměř nenapravitelnou hloupost. Ale kde? V nemocnici? S vrchní sestrou? Nebo později?

Opravdu to tak bylo, ale na onu chybu – jestli se to tak vůbec dá nazvat – padlo světlo teprve později, tenkrát, když se Škrtič jedné dusné noci opět chystal vraždit.

Toho dne už se nestalo nic hodného pozornosti. Bezejmenní, ale o to horlivější a užitečnější členové vyšetřovacího aparátu pokračovali v navyklé rutinní práci: pokoušeli se zjistit, jestli někdo neviděl zavražděnou toho dne mezi devátou a desátou hodinou na ulici, v parku, kdekoli – samotnou anebo s kýmkoli. Ale odevšad dostávali zápornou odpověď. Poté, co se Ilona Seböková rozloučila s vrchní sestrou v bráně nemocnice, jako by se rozplynula a zmizela v houstnoucí temnotě. Ani putování zřízence se nepodařilo vysledovat – pro jeho sebevraždu neexistovalo žádné vysvětlení snad kromě toho, že se zděsil zločinu, kterého se dopustil… anebo nedopustil.

Teď, s příchodem soumraku bylo na nohou všecko, co zajišťovalo bezpečnost v G. Policejní vozy projížděly po ulicích, hlídky na motocyklech, na kolech i pěší kroužily po liduprázdných náměstích, parcích, úzkých uličkách, pomocníci bezpečnosti a mládežníci slídili v temnotách křovin a zapomenutých zákoutí; všichni věděli, že to tak teď musí být den po dni, dokud se někde neobjeví vrah.

Vyplašíme ho a donutíme k opatrnosti, myslel si major Dér, když zamířil domů. Bráníme se, protože nemůžeme dělat nic jiného. Ale copak takhle můžeme zabránit dalšímu zločinu? Po nějakém čase ostražitost ochabne, uplynou snad týdny, snad i měsíce, a Škrtič se jako nějaká opatrná šelma vyhne léčkám a nástrahám. A pak opět udeří, jsem bezmocný. Nenávidím čekání.

Věděl, že ho manželka přivítá doma jako obvykle v takových případech s tlumeným veselím, bude švitořit o všelijakých maličkostech, zábavných nicůtkách a pokusí se odvést jeho pozornost od tísnivých úvah; naservíruje před něho na stůl mimořádně chutnou večeři, vytáhne poslední dopisy od dětí – a na nic jiného se nezeptá ani za celý svět. Vyčká, až se uvelebí v křesle a začne mluvit s rukama přitisknutýma na oči, zprvu obtížně a váhavě. Pak se bude stále rozohňovat, bude šermovat rukama – a jak se z něho posype řeč, počne se napětí a tíseň uvolňovat. Zadívá se do té tiše naslouchající laskavé tváře, vyčká jejího konejšivého pohybu, pochopení, veškerých těch projevů nejlepší vůle nějak mu pomoci.

Je to tak – on přece dobře ví, že to všecko je vědomé. Po dlouhá léta vytváří zvyk tenhle způsob chování. Ale pohled jejích klidných očí přece jenom pokaždé utiší jeho rozčilení a udělá v jeho zmatku pořádek.

Vždycky mi pomůže, napadlo majoru Dérovi. Nevím, jak to dělá, ale vždycky mi přinese uvolněni, i když do ní tak dobře vidím.

Zprudka se ho zmocnila touha, aby opět a co nejrychleji prožil ten opětovný obřad uklidňování. Přidal do kroku, a když vkročil do ulice, kde bydlel, vroubené stromy s chvějícími se listy, v nitru už se připravoval ke svému velikému uklidňování, jako kdyby jeho tvář ovanul chladivý vánek.

Žena stála na zahradě uprostřed ozdobných keřů a z dlouhé gumové hadice kropila líně oddechující květiny.

„Taky by ti neškodilo drobátko rekreace,“ zavolala na něho, když ho zahlédla. „Mám dojem, žes ani dneska nebyl na plovárně.“

Sotva postřehnutelným pohybem rukou namířila proud vody na majora Déra. Krátký okamžik stál v chladivém, bušícím snopku vody a cítil, jak mu stéká po obličeji a přilíná ke zpoceným prsům svým studeným, příjemným perlením. S takovým překvapením nepočítal, takhle vyváděli před nějakými pětadvaceti – třiceti lety. Měkce pleskající paprsek vody ho vytrvale sledoval, jak procházel po zahradní cestičce – a ani ne samotná taškařice, jako její původce v něm náhle probudil dětské, oproštěné veselí svou přirozenou přitažlivostí.

„Mám dojem, že jsi dokonce ochoten se zasmát,“ řekla žena a odvrátila od něho proud vody. „Jenže teď bych měla brečet já! Abych teď dávala do pořádku tyhle tvoje šaty, co sis tak neodpovědně namočil. Patří to mezi mé povinnosti.“

„Propánajána!“ řekl major Dér. „V životě jsem takovou drzost neslyšel.“

„Ty na sebe nikdy nedáš pozor. Někde stříká voda – a ty pod ni musíš rovnou vlézt! Já abych ti, chuděra, pořád dávala šaty do pořádku.“

„Tohle kdyby zkusila manželka strážmistra Benceho!“

„Co já vím, tak podobné věci taky dělá, i když ne tak svérázným způsobem. Snad právě proto utíká chudák na ryby, jak jen může. Honem se běž převléct, jsi jako vodník. Tak tohle má být náčelník policie!“

„Bác – a je to!“ zabručel major Děr. „Ta to ze mne spláchla raz dva.“

„Před chvílí jsem přišla z muzea,“ řekla manželka. „Objevila jsem jednoho Csontváryho.“

„Tak to už je třetí Csontváryho obraz, cos objevila. Když přijdeš pozdě, vždycky přijdeš s Csontvárym. A pak se ukáže, cos to vlastně objevila. To znamená, že večeře ještě není, viď?“

„Není. Nanejvýš kousek studeného candáta s tatarskou omáčkou. Všehovšudy půldruhého kila.“

„Kdes to vzala?“

„Kořist strážmistra Benceho – poslal to po nějakém člověku značně zchátralého zevnějšku. Byl to chlapík, o jakých vy v hlášeních píšete, že je to individuum anebo podezřelá osoba.“

„Tak to byl Peříčko,“ řekl s jistotou major. „A je naprosto jisté, že tu rybu chytil strážmistr Bence?“

„Copak je na světě vůbec něco jistého? Ale ten Brčko nebo jak jsi to povídal, nade vši pochybnost prohlásil, že tu rybu posílá strážmistr Bence. Uvažováno tedy logikou bezpečnosti, lze předpokládat, že candáta chytil strážmistr Bence.“

„To je právě to. Termín předpokládat zároveň vyjadřuje určitou míru pochybnosti. A tady, podle mého, je pochybnost na místě.“

„Zkrátka, teď se jdi opláchnout, jestli ti ta sprcha ještě nestačila. A převlékni se – prostřu na terase. Lze předpokládat, že tam bude chladněji. K rybě se hodí červené, že ano?“

„Kdepak. Bílé,“ přerušil ji major Dér.

„Tak to je v pořádku, protože jsem náhodou koupila bílé víno. Ale doufám, že nejsi v podnapilém stavu?“

„Nejsem v podnapilém stavu,“ řekl major Dér. „Ani pod vlivem alkoholu.“

„Ale jsi pořádně promočený,“ smála se manželka. „Vypadá to, jako kdybych vytopila sysla.“

„Ba ne. Jako kdybys objevila Csontváryho.“

„Každý nemůže být policajt… Osoby, jejichž povoláním je kunsthistorie, jsou taky zapotřebí. Kolika lidem jsi dneska položil otázku: jméno vaší matky?“

Ale major Dér už stál na vrcholku schodiště a nebyl ochoten odpovědět. Věděl, že v debatách toho druhu vždycky dostane na frak. Ano, dneska taky dostal na frak, ale jako by z jeho beder spadlo veliké břemeno. Opět byl připraven vrhnout se do boje a už si nemínil na nic stěžovat. Věděl, že nakonec Škrtiče stejně dopadnou.

Osprchoval se a pak vyšel na terasu. Sebral už své síly dokonce natolik, že po celou večeři plácal o všelijakých hloupostech, a teprve když spolkl poslední sousto a zapadl hlouběji do proutěného křesla s pohárem perlivého v ruce, začal vykládat, co ho celý den trápilo. Manželčina tvář teď zvážněla a v jejích teplých, černých očích se zapálily ohníčky.

„Včera v noci zavraždil Škrtič třetí ženu,“ řekl major. „Mezi touhle vraždou a předchozími není valný rozdíl. A přece mám dojem, jako kdyby teď po něm zbylo o trochu víc stop, víc náznaků. Ale pořád nevidím směr, kterým se rozběhnout. Myslím si, že by se teď mohl blíž ke Škrtičovi dostat člověk, který je méně zaujatý a není tak unavený jako já. Něco větřím, ale nedokážu to definovat. Nějakou abnormitu – a zároveň jako kdyby byl vrah zapomnětlivější a ne tak opatrný jako dřív. Měl bych něco vidět, něco, co je absolutně prosté! A já to nevidím, protože to mám přímo před nosem. Zkušenost a rutina tady nemají žádnou cenu… Potřebuji nějakou pomoc. Ale ke komu se obrátit? Vždyť jindy volají na pomoc mne.“

„Vím jenom o jednom člověku, který je v těchhle záležitostech chytřejší a není tak zaujatý jako ty,“ řekla žena. „A není zatížen ani únavou, ani všelijakými obvyklými postupy. V jistém smyslu se ti podobá – nerad dostává na frak. Dáš si ode mne poradit?“

„Dám,“ řekl major Dér a v jeho nitru se rozjasnilo. „Jestli jsme mysleli stejného člověka.“

„Dobře víš, jak bych byla ráda, kdyby zas jednou přijel domů. Ale neříkám to proto – mám dojem, že by ti mohl pomoct. A není žádná ostuda přijmout pomoc právě od něho. jednu dobu jste mohli hrát cokoli, a vždycky jsi dostal na frak. Zpočátku, když byl ještě malý, tak jsi ho nechával vyhrát, ale později se často stávalo, že tě prostě přemohl.“

„A kolikrát!“ řekl major Dér a nemotorně otáčel v prstech skleničku, v níž zářilo víno. „Tebe i mne, nás oba. A to se ví, že je chytřejší než já.“

„Zavolej ho. Šéfové ho pustí. Tenhle obor mu není cizí. I když není doslova policajt. Abys mi rozuměl – ty ses kdysi taky nepřipravoval na to, že budeš u bezpečnosti. Jediné, co ti můžu poradit – zavolej ho. Uděláš tím radost i mně. Vždyť přece úředně patří pod vaše ministerstvo – tak ti může pomoct. Žádné předpisy neporušíš.“

Major Dér upíjel malými doušky víno. Žena jenom opakovala jeho vlastní myšlenky. A člověk někdy potřebuje trochu postrčit.

„Z jednoho mám strach,“ řekl. „Nechci, aby okusil na vlastní kůži bezradnost, to mučivé svírání, které je teď ve mně. V kriminalistice není těžší disciplína nežli jsou sexuální vraždy. Chybí motiv, nejsou stopy, je to záležitost čekání a příležitostí.“

„Jen neměj strach,“ řekla manželka. „Ten vůbec neví, co je to bezmocnost.“

Major Dér vstal. Sklenici položil na stůl.

„Tak dobře. Zavolám syna,“ řekl. „Teď můžeš po večerech polévat dva Déry.“

Odešel do pokoje a zvedl sluchátko. Požádal ústřednu, aby ho spojila s budapešťským bytem kriminálního psychologa Adama Déra. Za pět minut uslyšel hlas svého syna.

„Co se děje? Komančové vykopali válečnou sekeru?“

„Zrovna to,“ řekl major Dér. „Pamatuješ se na můj poslední dopis?“

„Pamatuju.“

„Včera se stala třetí vražda. Byl bych rád, kdybys přijel domů. Potřebuju tvou pomoc.“

Na druhém konci drátu bylo okamžik ticho. „Přijedu,“ promluvil pak mladý Dér. „Ale jenom s jednou podmínkou – když mi při nejbližší příležitosti tu pomoc oplatíš. Jestli se vůbec dá nazývat pomocí, když se ti budu trochu plést do řemesla.“

„Kdy můžeš přijet?“

„Zítra. Ráno zavolám do ústavu kvůli dovolené a pak vyrazím vlakem v deset hodin. Určitě mě pustí.

Připrav všecky papíry – i o těch předchozích vraždách… Počkej ještě okamžik.“

Nastalo opět ticho. Pak jako kdyby major Dér zaslechl nějaké špitání. Nakonec zazněl synův hlas: „Rád bych tě o něco poprosil. Nepřijel bych sám Chtěl bych s sebou vzít přítele.“

„Dobře,“ řekl major Dér, „ať přijede s tebou.“

„Ale je v tom háček. Ten přítel je děvče.“

„To vůbec nevadí,“ zasmál se major Dér. „Tys myslel, že počítám s nějakým mladíkem?“

„Tak teda řekni objevitelce Csontváryů, ať udělá zítra k obědu švestkové knedlíky.“

„Tobě jsou přece švestkové knedlíky protivné…“

„Jenže ona si myslí, že je zbožňuju. Protože jsem je někdy dávno, když mi bylo pět let, opravdu zbožňoval. Důkladně si to zapamatovala. Tu radost jí přece můžeme dopřát.“

Major Dér položil sluchátko.

„Vždyť já vím, že jsou mu švestkové knedlíky protivné,“ promluvila z terasy manželka. „Dávno jsem si všimla, že je polyká, jako kdyby měl plnou pusu pilin – a přitom se usmívá a olizuje. Tím líp, že nic netuší. Zítra budou švestkové knedlíky. Tu radost mu teda dopřeju.“

„Tak to mně zas udělej špenát,“ řekl major Dér. „Nemám rád, když mě někdo s dobrotami vynechává.“

KOLEM PÁTÉ Po třech hodinách cesty dorazili Adam Dér a Judita Szilasová na nádraží v G. Přijeli s jedním kufrem a sportovní taškou.

Mladý muž měl na sobě bledě modrou měkkou košili a texasky, vlasy měl právě tak dlouhé, jak je potřeba, z obličeje mu zářily stejně šedé oči, jako měl otec, snad jen o poznání méně přísně. Těkaly z věci na věc a sršely z nich veselé jiskřičky. Tvář nenesla ani stopu tvrdosti, a přece jako by v sobě skrývala sílu, ale i sklon k rozmarnosti a zároveň i k bleskurychlému logickému úsudku. Z dálky by si o něm člověk pomyslel, že je to nějaký sportovec – jeho chůze dávala tušit ráznost a jistotu. Vypadal na čtyřiadvacet až pětadvacet let, ale překročil už třicítku. Nezasvěcený pozorovatel by ho mohl pokládat za beatového hráče či něco podobného, třebaže mužnost, vyzařující z jeho osobnosti, tento předpoklad vylučovala. Kdo by tušil, že tenhle mládenec je pracovník ústavu kriminální psychologie v hodnosti kapitána a na jeho mínění se dotazují v těch nejsložitějších případech.

Dívka se k němu na první pohled hodila. Nesvědčil o tom pouhý fakt, že přijeli spolu, ale i harmonie jejich pohybů. Judita byla půvabná, měla dlouhé nohy, světlé vlasy jí sahaly až na ramena a vpředu se klenula pěkná ňadra. Ale nejpřitažlivější na ní byla ústa; rty měla plné, nepatrně ohrnuté, vzpurné. Měla na sobě krátké letní šaty.

S bezstarostným veselím přešli napříč náměstím v planoucím slunci, došli k novinovému Stánku a pak se Judita zastavila u kukuřice tetky Basové.

„Už kvůli tomuhle to stálo za to sem jet,“ řekla. „No, není to krásná kukuřice! A ta panička!“

„Tak svou tetičku pěkně pozdrav,“ řekl Adam. Hráli spolu takovou hru: oslovovali všelijaké originální figurky jako své příbuzné. „Já si zatím u tatíka koupím noviny.“

Přistoupil ke stanovišti dřímajícího strejdy Kelemena.

„Probuďte se, otče Kelemene,“ poplácal plešatého strejce po rameni. „Už vyšel Večerník?“

„Helemese!“ zaradoval se děda. „To se podívejme! Ty už jsi tu pěkně dlouho nebyl. A už jsi zase o píď větší!“

Vzhledem k tomu, že mládence viděl ani ne před rokem, bylo tohle tvrzení přinejmenším poněkud přehnané.

„A vidíte, otče Kelemene, vy jste zas vůbec nezestárl,“ řekl Adam. „Lenošíte tady stejně zčerstva jako dřív. Už jste nechal zápasení?“

„Před třiceti lety. Tenkrát, co mě pořádně vytahali za uši.“

„To jako tetka Basová?“

„Kdepak. To byla baba už tenkrát. Tys sotva začal vřískat v postýlce. Ale to ti šlo báječně. Ostatně, Večerník bude až kolem čtvrté.“

„Spokojím se s Magyar Nemzetem.“

„To je správný,“ odpověděl otec Kelemen. „Ten se pro rozumného člověka moc hodí. Tolik se hodí, že už jsem ho vyprodal.“

„Co se dá dělat,“ řekl Adam. „A já mám dneska takovou citlivou náladu, že by mi padlo kousek srdceryvného čtení.“

„Taky mám ty reportáže rád,“ řekl kamelot. „Hned mám pocit, že je ze mne lepší člověk. A kdopak je to pěkné děvče tam u tetky Basové?“

„Ale – jeli jsme spolu ve vlaku. Pár dní prý zůstane ve městě. A já si přijdu zítra pro noviny.“

„Dám ti je stranou,“ řekl otec Kelemen. „Tolik snad pro sebe mohou staří známí udělat!“

Adam zvedl kufr, kývl starému a vykročil k boudě tetky Basové.

„Milej chlapče,“ hlaholila stará paní, „já tady držím tuhle boudu, jen abych ti honem padla kolem krku, až přijedeš vlakem – a ty postáváš u toho dědka, co mu čouhají uši na stranu, a vykládáš si s ním.“

„Večer k vám zajdeme, teto Basová,“ řekl Adam. „Jsem náramně zvědav, co je ve městě nového. Už jsem tu ukrutně dlouho nebyl.“

„Copak já můžu vědět, chlapče? Vždyť tady celej den vartuju nad těma semínkama.“

„Tolik skromnosti, to už je skoro hřích. Takána koho se mám obrátit? Copak měl dneska k obědu doktor Lax?“

„Špargle po francouzsku, sýr a parfait.“

„A co bude u nás?“

„Co by bylo? Švestkové knedlíky,“ řekla tetka Basová se špetkou studu. „Můžu já za to, že lidi všecko vyžvaní?“

„Tak vidíte – nemusela jste být tak skromná. Zajdeme k vám kolem osmé. Máte šlófa?“

„Mám. Je to nějaký Peříčko – nóbl člověk. Mimořádně korektní, to můžu říct na svou čest. Teďka zrovna on objevil v boudě tam v parku ten mord.“

„Gratuluji, teto Basová. Čekejte nás večer.“

Šli dál. Za malou chvíli došli k západnímu vchodu do parku.

„To byl podivný mužíček, co jste si povídali,“ řekla dívka. „Má uši, že by mohl odhánět mouchy.“

„Znám ho nejmíň dvacet let,“ odpověděl Adam. „Vždycky měl štand u nádraží naproti tetce Basové. Ti dva vědí o všem, co se v tomhle městě šustne.“

„Miloučké městečko,“ řeklo děvče, „ani se mi nechce věřit, že tady…“

„Tak tomu klidně můžeš věřit. Podívej se, tamhle je bouda, co v ní ležela třetí mrtvola.“

„Nemysleme na to.“

„Proto jsme tady. S čím jiným bychom si měli lámat hlavu. Tady jsem vyrůstal. V tomhle městě znám každý kout. Kolikrát si myslím, že snad je znám nejlíp já, protože jsem denodenně vyrážel na objevné cesty. Pamatuju si přesně každou uličku, každé zákoutí, dokonce každou bouli v asfaltu, kterou nadělaly kořeny stromů. Tohle je moje dětství. A já toho vraha musím dostat. V tomhle městě se musí s tou hrůzou skoncovat. Musíš mi pomáhat!“

„Já?“

„Ty!“

„Jak?“

„Nevím. Dívej se na mne nebo čekej nebo jenom vedle mne mlč. Bude to těžká práce, protože na věcech, které nezvládne táta, si vyláme zuby kdekdo.“

„Ty ses tady narodil?“

„Tady. A i když tě to asi překvapí, tenkrát tatínek ještě neměl nic společného s bezpečností. Víš, jaké je jeho původní povolání? Středoškolský profesor matematiky. Po válce ho jmenovali náčelníkem bezpečnosti

– mám sice dojem, že se zdráhal, ale pak se podřídil stranickému příkazu. Za čtyři roky ho zatkli. Ve čtyřiapadesátém byl zas propuštěn a v sedmapadesátém byl zase zpátky na velitelství. Ale ještě předtím mu vyoperovali z plic kulku. On za tohle město bojoval. A já teď nic jiného nemůžu udělat – zkrátka k sobě patříme.“

Došli opět mezi domy. V tetelivém vedru schlíple visely pestré plátěné závěsy ve výkladech.

„Ať se bude dít cokoli, můžeš se mnou počítat,“ řekla dívka. „Nezapomeň na to.“

Zahnuli za roh a teď už je cesta zavedla pod stromořadí s hustými korunami. Vzduch se lehounce začal vlnit.

„To je náš dům,“ ukázal mladý muž na stavení, které vykukovalo za křovinami.

Když vstoupili zahradními vrátky, tvář majora Déra prozářilo sotva rozeznatelné vnitřní světlo. Nevstal, jenom jim zamával rukou, vkládaje do toho pohybu probudivší se něhu a radost.

Adamova matka jim přiběhla vstříc a, jak se patří na podobnou příležitost, maličko si i poplakala.

„Pojďte se najíst,“ to bylo první, jak už je zvykem všech matek. „Máme švestkové knedlíky. Jenomže nevím, jestli to máte oba rádi – tak jsem udělala trošku polívky s hráškem a plněnou papriku.“

„Švestkové knedlíky mají rádi všichni,“ řekl Adam. „Od nich mám takovou pěkně kulatou hlavu. Celé moje mládí je jediný velikánský švestkový knedlík. Ale pospěšme si, za chvilku začne tanec.“

„To teda začne,“ řekl major Dér, když zůstali o samotě. „Snad jsi to děvče ani nemusel brát s sebou. Sama běhat po ulici prostě nesmí.“

„Nanejvýš ji svěříme strážmistru Bencemu,“ řekl mladý muž. „Jemu bych klidně svěřil i světlo svých očí. Stalo se něco od včerejška?“

„Nic. Hlášení a těch pár dokumentů jsem připravil. Chceš se na to podívat od začátku?“

„Od samého začátku. Už od první vraždy.“

„Všecky jsou stejné,“ řekl major, „liší se jenom kulisy. Ale nejdřív se najez. Spěch tady nemá smysl. Vždyť máme jedinou možnost: čekat.“

Přesto však už několik minut před druhou seděli na velitelství.

„Telefonoval jsem na župu, že se účastníš pátrání,“ řekl major. „Souhlasili bez námitek. Takže je ti všecko k dispozici. Můžeš si vybrat lidi.“

„Především bych potřeboval strážmistra Benceho,“ řekl Adam. „O ostatním se ještě domluvíme. Pokaždé ti řeknu, když budu potřebovat lidi. Kolik mi jich můžeš dát?“

„Padesát,“ řekl major Dér. „A když bude potřeba, třeba sto.“

„Možná že jich tolik budu potřebovat.“

„V pořádku, dej se do toho.“

Adam Dér zasedl k psacímu stolu a pustil se s úzkostlivou pečlivostí, s pozorností, nevynechávající ani ten nejtitěrnější detail, do studia spisů o třech vraždách v G.

Odpoledne kolem páté, když mladý muž vstal ze židle se šíjí poněkud ztuhlou, věděl o sérii zločinů právě tolik jako lidé speciální skupiny bezpečnosti ve městě.

Ovšem jeden základní rozdíl tu byl: mohl jednotlivé články tří vražd nenásilně napojit jeden na druhý a řadu zločinů mohl pozorovat s odstupem v jejich plné podstatě. Úhel jeho pohledu připomínal situaci, kdy pozorujeme krajinu z pomalu letícího letadla a před námi se postupně a bez jakýchkoli rušivých okolností rozvíjí celé její uspořádání.

Z hlášení jasně vyplývalo, co je ve věci důležité a co je bezpodstatné. A přece měl v tu chvíli Adam pocit, že i věty, podtržené zelenou tužkou, kterým jeho otec přikládal nějaký význam, ho zavádějí do vířících temnot… Vždyť musí být někde ve spleti zamotaných nitek právě ta jedna jediná, ta správná, která nějak dovede k rozuzlení. Ze zkušenosti věděl, že dokonalý zločin neexistuje, a tak v opakujících se případech se vynořují vždy totožné nebo rozdílné momenty, které nepochybně zúží kruh, ve kterém se pohybuje pachatel zločinu. Svou pozornost věnoval všemu, i těm absolutně nic neříkajícím běžným záležitostem praxe, jako jsou deníky dozorčích, nerozhodným a zoufalým slovům vyslýchaných příbuzných a členů rodiny, podrobným nákresům, pořízeným na místě činu, opakujícím se závěrům lékařských zpráv.

První mrtvola byla nalezena 15. května v Hájku, v jedné z částí městského parku, v křovinách na břehu potoka. Vrah svou oběť zabil po krátkém zápase a ze zpráv vyplývá, že se ji zřejmě pokoušel znásilnit. Tento pokus o znásilnění však nebyl doveden do konce – mrtvého těla se pak už nedotkl. Potom je zřejmě shodil do koryta potoku, když se zhrozil svého činu. Stopy prstů na hrdle svědčily o tom, že vrah škrtil se stupňující se silou, jako kdyby teprve při škrcení samotném přičichával k rozkoši škrtit. Mrtvolu objevila skupina výletníků a mrtvou ženu se podařilo identifikovat během několika minut. Jmenovala se Terezie Nagyová, provdaná Halászová. Pracovala v továrně a podle výpovědí členů rodiny si odpoledne v den tragédie vyšla do Hájku na houby. Poblíž mrtvého těla byl nalezen košík, peníze a dokumenty; nechybělo nic, jenom levá bota. Odnesl ji pravděpodobně vrah, ale na to zpočátku nikdo nepomyslel. Žádná podstatná stopa po něm na místě činu nezůstala. Bezpečnost zahájila vyšetřování obvyklým způsobem, a domněnka, že jde o sexuální vraždu, nejevila se zatím vůbec jako opodstatněná. K vraždě došlo odpoledne asi kolem páté hodiny. Zavražděná po sobě zanechala dvě malé děti.

Adam Dér dlouho převracel v rukou fotografie mrtvého těla. Terezie Halászová byla žena střední postavy, plných ňader, dlouhé světlé vlasy nosila rozpuštěné. Pokud jde o typ – ve srovnání s druhými dvěma oběťmi se daly objevit určité rysy podobnosti.

Aranka Vámosová, druhá oběť, byla zavražděna 28. července v pozdních nočních hodinách nedaleko starého mlýna. Jela na kole do svého domova za městem. Kolo našli opřené o strom na okraji cesty sotva pár kroků od mrtvoly. Tentokrát nebyla nalezena ani stopa po zápasu, po nějaké rvačce. Dívka pravděpodobně odbočila z betonové silnice společně se svým vrahem a neměla naprosto žádné podezření až do chvíle, kdy byla v křovinách uškrcena. Lékařská zpráva se nezmiňuje o pokusu o znásilnění. Způsob uškrcení byl tentýž jako v prvním případě, pachatel zločinu stál čelem proti své oběti a svými palci zlomil štítnou chrupavku. Všecky znaky nasvědčovaly, že vraždu spáchala tatáž osoba.

„Pravděpodobně tatáž osoba,“ četl v prvních hlášeních Adam Dér. Proč vlastně všichni policisté užívají tohoto slova s takovou oblibou? Jako by si nikdo z nich nebyl svou věcí jist.

Všecko, co u sebe zavražděná měla, bylo nalezeno, ale opět chyběla jedna bota.

Po tomto zločinu si pátrací skupina vytvořila názor, že jde v obou případech o sexuální vraždu, o zločin, který je vysvětlitelný pouze vnitřními, subjektivními pohnutkami. Z kola, pečlivě opřeného o strom, dalo se vyvozovat, že oběť svého vraha následovala dobrovolně. Ze slohově jadrného hlášení strážmistra Benceho vyplývalo, že na tom není nic tak zvláštního, protože Aranka Vámosová by patrně šla do křoví s kýmkoli. Nezúčastněná osoba by snad mohla namítat, že je ve strážmistrovi špetka zlomyslnosti, ale Adam Dér věděl, že Bence nikdy nemluví do větru a že jeho slova vycházejí ze spolehlivého předpokladu. Patří k lidem, kteří jsou v dílčích věcech neomylní, chybí jim však schopnost syntézy. Tento detail má svou důležitost: jako by nepřímo dokazoval, že Aranka Vámosová svého vraha znala.

Předpoklad, že může následovat další zločin, posilovala právě tato myšlenka. Pověsti o vraždách už tenkrát udržovaly město v hrůze. Po těchto událostech je nepředstavitelné, že by se ve městě našla žena, která by se potulovala samotná pozdě večer v opuštěných částech parku. Mohla to riskovat jenom v průvodu známého člověka, v doprovodu muže, kterému důvěřovala. Je pravděpodobné, že i Ilona Seböková znala svého vraha. Vždyť ani ona až do konce – jak vyplývá ze znaleckých zpráv – neměla žádné podezření. Snad lze předpokládat i to, že mladá žena, která se stala první obětí, potkala v Hájku svého známého. Když se z toho bude vycházet, je třeba hledat vraha v bližším či vzdálenějším okolí obětí.

To byl první, nepříliš bezpečný závěr Adama Déra. Rozhodl se, že povede co možná nejdůkladnější pátrání i po téhle tenounké nitce.

Nechtěl od sebe ony tři vraždy oddělovat, vždyť byl v té šťastné situaci, že ho události bezprostředně neovlivňovaly.

Musí se začít znovu, uvažoval. Od samotného začátku. A použít všeho, co už ostatní vypátrali.

Potom v duchu shrnul všecko, v čem si mohl být jist ve spojitosti s osobou vraha. V tomto případě pokládal za jisté jenom ty nejprůkaznější skutečnosti. Tak stavěl pilíře svých dalších úvah. Poznamenal si toto:

1. Vrah je muž.

2. Je chorobných sklonů.

3. Popudem k vraždám jsou tyto sklony.

4. Znal své oběti. Vzbuzuje důvěru, zdá se být neškodný.

5. Tři vraždy pravděpodobně spáchala tatáž osoba.

6. Chorobnou vášeň v něm probouzí především určitý typ žen.

7. Dobře zná město. Pro své zločiny si vybírá odlehlá místa.

8. Lze očekávat jeho nový útok.

Když si své poznámky přečetl, usmál se. Jakkoli si chtěl shrnout jenom neotřesitelné jistoty, vloudil se do jedné jeho věty výraz „pravděpodobně“, oblíbené slovo strážmistra Benceho. Jak se zdá, zbavit se strážmistrova vlivu bude velmi těžké.

Později prolistoval deník dozorčího. Před jeho očima defilovaly podivné značky. V určitých nepravidelných časových intervalech se v deníku u jednotlivých dat vyskytovaly modré čárky a červená kolečka. Nedokázal mezi nimi objevit žádný vztah.

Potom se věnoval podrobným protokolům o poslední vraždě. Došel k závěru, že se jeho otec nedopustil žádné chyby, když v zájmu města sáhl k nejrůznějším opatřením, a jeho příkazy, které uvedly do pohybu mohutný hlídkový aparát, neponechávaly nepovšimnuto nic, co by bylo třeba ještě udělat.

Staroušek udělal pořádný kus práce, pomyslel si s určitou hrdostí. Ale jak to vypadá, úplně nadarmo.

Ve spisech našel i rozkaz, aby byla střežena psychiatrická léčebna, která ležela asi osm kilometrů od města. Lékař, který tuto instituci řídil, rozhodně popřel možnost, že by kdokoli z chovanců ústavu za jakýchkoli okolností mohl ilegálně opustit území ústavu. A pro legální procházky tu nebyla možnost.

Nechce se mi věřit, uvažoval Adam Dér, že na cestě, po které se vydal otec, bych mohl narazit na nějaké fakty, které by on opomněl nebo nebral v úvahu. Ale jednu věc musím přece jenom zkusit. Dám znova pročesat okolí poslední vraždy. Každé stéblo trávy, každé zrníčko prachu. Protože čekat – to není pro mne!

Znovu pročetl vlastní poznámky. Zastavil se u věty, že vrah své oběti znal.

Tady se musí začít, řekl si. Okruh tisíce nebo pěti tisíc lidí je třeba zúžit na těch několik, které znaly všecky tří oběti. Sysifovská práce. Ale je možné, že mezi nimi je opravdu vrah.

Věděl, že taková síť má nutně i své mezery, ale nechtěl se zříct žádné možnosti.

Zbude řekněme osm nebo deset lidí, případně třicet, možná i míň, uvažoval. Ale ti budou mít přece jenom nějakou tvář, aspoň k něčemu se matně přiblížíme.

Potom ho náhle napadlo, že neví takřka vůbec nic o sexuálních vraždách. Zločin v této děsivě chorobné formě se vyskytuje zřídkakdy, ale když se vyskytne, je tím nebezpečnější. Rozhodl se, že navštíví ředitele psychiatrické léčebny. Vzdělaný specialista na nervové choroby o tom ví jistě víc.

Teď už si mohl zapsat, co je třeba udělat. Udělal to podle zvyku svého otce na čtvrtičku papíru zeleným inkoustem:

1. Je třeba znova pročesat místo poslední vraždy.

2. Je třeba probrat a prověřit bližší i vzdálené mužské známé všech tří obětí.

3. Je třeba zjistit příčinu sebevraždy hluchého zřízence. (V okamžiku smrti byl opilý, zřejmě předtím někde popíjel.)

4. Musím si promluvit s tetkou Basovou, asi u ní najdu i Peříčka.

5. Co nejdřív si musím promluvit s ředitelem psychiatrické léčebny.

Chvíli váhal a potom napsal:

6. Musím se zeptat, co znamenají modré čáry a červené kroužky v deníku dozorčího.

Vstal od stolu a protáhl si ztuhlé údy. Zaklepal na kancelář majora Déra.

„První požadavek…,“ řekl, „aspoň padesát lidí ať prohlédne ještě jednou místo poslední vraždy, okolí boudy pokud možno v největším okruhu. Těch samých padesát lidí ať co nejrychleji vypátrá veškeré zjistitelné známé tří zavražděných. Ať si poznamenají jejich jména a adresy. Druhý požadavek: potřeboval bych vůz. Dej vědět šéflékaři psychiatrické léčebny, že ho dneska večer navštívím.“

„V pořádku,“ řekl major Dér.

„To poslední je jenom dotaz,“ řekl mládenec. „V deníku dozorčího jsem našel podivné poznámky, takové modré čáry a červená kolečka. Co to znamená?“

„Nemám ponětí,“ odpověděl major. „Pokud vím, je to soukromá zábava strážmistra Benceho. Má to nějakou souvislost s rybičkami.“

„Kde bych teď našel strážmistra Benceho? Vlastně bych potřeboval i jeho.“

„Podle všeho by teď měl rybařit na Komářím kanále. Dostal den volna.“

„V tom případě bych ten vůz potřeboval ihned. Volno strážmistra Benceho tímto právě končí.“

„Potřebuješ taky řidiče?“

„Ne. Řídím nejradši sám.“

O několik minut později vyjela z garáže bezpečnosti fiatka poznávací značky IE. Za volantem seděl Adam Dér. Cítil, jak se s rostoucí rychlostí do kabiny hrne spuštěným oknem čerstvý vzduch.

Opravdu potřeboval strážmistra Benceho s jeho střízlivostí a zevnějškem vzbuzujícím úctu. Takové vlastnosti vyvolávají jistotu a pocit klidu. A kromě toho měl strážmistra Benceho rád.

A taky, přiznal se v duchu se záchvěvem studu Adam Dér, už to tak bude – docela rád chytám ryby.

Vyjel z města a hnal se devadesátkou. Minul starý mlýn a za ním zabočil na pěšinu. Znal rybářský flíček strážmistra Benceho – vždyť s ním vysedával už od dětství a nejednou i později. Nedaleko celého systému splavů poblíž kamenného můstku zahlédl mezi stromy naklánějícími se nad hladinu urostlou postavu svého staršího přítele. Měl na sobě modré služební tričko a krátké kalhoty. Vedle něho se s uctivou horlivostí oháněla jakási malá postavička.

Strážmistr Bence se zamračil, když zahlédl automobil, řítící se bláznivě k nim. Jeho srdcem kmitl pocit lítosti, že není ve službě, a tak nemůže toho bláznivého řidiče volat k pořádku. Ale když uviděl, že z obrovského mračna prachu, který zvířil divoce brzdící vůz, vystupuje Adamova dobře známá postava, prorazilo jeho zasmušilostí veselí, které se snad ani k jeho postavení nehodilo. Povislý knírek se narovnal a oči zvlhly, a to už naprosto neodpovídalo strážmistrově důstojnosti.

„Chlapče,“ zavolal na něho, „kde se tu bereš?“

„Přilákaly mě ryby,“ řekl Adam. „A pak, strejdo Feri, já jsem bez vás tak trochu jako bez rukou.“

„Zůstaneš tady?“ zeptal se starý policista. „Můžeme mrskat vodu třeba do půlnoci. Mám volno.“

„S tím volnem je konec,“ řekl mládenec. „Dostal jsem vás jako tělesnou gardu, strejdo Feri. Na zvláštní příkaz majora Déra.“

„Výborně,“ řekl strážmistr. „Stejně už mě ten klacek nudí a otravuje. Překáží mi při rybaření.“

„Kdo je to?“

„Peříčko. Musel jsem na něho dávat pozor,“ pošeptal strážmistr Bence. „A teď ho mám pořád na krku. Tahle nicka mi tahá před nosem z vody jednu rybu za druhou.“

„Strejdo Feri,“ ztlumil hlas do šepotu i Adam, „přijel jsem kvůli těm vraždám. Vůbec neuškodí, když je ten Peříčko tady s vámi. Ani se na něho nemusí dávat pozor. On to děvče nezavraždil. Má alibi jako skálu!“

„Já vím, že v tom nejede,“ řekl strážmistr. „Na rybách nikdo nezapře charakter. Tomu je líto i žížaly. To jsem šlápl pořádně vedle, když jsem ho začal podezřívat. Však za to teď trpím. Mám složit pruty?“

„Kdepak. Zůstaneme tady tak do půl osmé. Prohodím s tím Peříčkem pár slov. A pak – žádná škoda, když mezitím přijde nějaká ryba. Ale nejdřív bych se na něco chtěl zeptat: co znamenají ty modré a červené znaky v deníku dozorčího?“

Strážmistr Bence se začervenal. Zmateně pohlédl na svého mladého kolegu.

„Ty to snad pochopíš,“ promluvil nakonec, „vždyť už jsme se spolu něco narybařili. V místnosti dozorčího máme akvárium, soudruh major to dovolil. Mockrát si k akváriu sednu a koukám na ryby. Jestlipak víš, že občas mění barvy?“

A podrobně vyložil, jaká závěry vyvodil z chování rybiček. Mluvil o souvislostech mezi zářícími modrými pruhy, nachovými tečkami a – obsahem denních hlášení. Adam poslouchal s rostoucím zájmem.

„Mám dojem, že ty proměny barev mají něco společného se změnami počasí,“ řekl nakonec. „Asi je to reakce na přechody různých těch front Strejdo Feri, nevzpomínáte si, jestli se u těch rybiček daly pozorovat tyhle jevy i ve dnech, kdy došlo k vraždám?“

„Jakpak bych si nepamatoval! Na takové věci si člověk dává pozor. Nad ocasní ploutví stříbrného karasa to modře fosforeskovalo 15. května i 28. července. Ale já jsem se o tom nikomu neopovážil ani muknout. Sotva začnu o rybách, kdekdo se mi posmívá.“

Adam Dér se neposmíval. Zamyšleně hleděl před sebe a rozhodl se, že si na tuhle záležitost náležitě posvítí. Vždyť přece nervový systém hyperestetických lidí reaguje na změny počasí podobně jako ryby. A nervová soustava sexuálních vrahů přece může být labilnější než u kohokoli jiného.

„Děkuju, strejdo Feri,“ řekl, „možná že za tohle upozornění dostanete vyznamenání. Já pro vás nic jiného nemůžu udělat, než že vás zbavím toho Peříčka.“

„To nemusí být,“ pravil dojatě strážmistr Bence. „Vždyť on nezlobí. Docela jsem si ho oblíbil… Poslouchej, Peříčko, představím ti syna soudruha majora. A jestli si mě trochu vážíš, tak jeho si koukej vážit extra. Já totiž doufám, že si to se mnou nechceš rozházet. Odpovídej, na co se tě zeptá, a nelži, protože já v tvém obličeji čtu jako v bibli.“

„Já vím, pane strážmistr,“ řekl krotce Peříčko. „Za půldruhého dne, co jsme tady sami spolu, to jsme se důkladně poznali. Similis simili gaudet.“

„I kuš!“ zachroptěl strážmistr Bence.

„A kdyby teprve věděl, co to znamená,“ zahučel si pro sebe Adam Dér. „Rovný z rovného se raduje.“ Zasedli k rybářským prutům. Strážmistr Bence chtěl Adama za každou cenu usadit na své skládací sedačce z plátna, ale mladý muž raději sdílel Peříčkův posaz a rozložil se vedle něho do trávy.

„Milý Peříčko,“ promluvil k němu a napodoboval přitom kadenci strážmistrových promluv. „Jestlipak jste znal hluchého Jóžu, toho zřízence? A nemusíte mi odpovídat latinsky.“

„Nomen est omen,“ zabručel pobaveně Peříčko. „Hluchýho Jóžu znal kdekdo. Už podle těch jeho uší.“

„Non tam praeclarum est scire latine, quam turpe nescire!“ řekl Adam.

„Co jste ráčil povídat?“ položil Peříčko uctivou otázku. _

„Ale nic, nic,“ odpověděl Adam Dér. „Říkal jsem jenom, že ani není tak báječná věc umět latinsky, jako latinsky neumět. Ale teď už koukejte strážmistra nenavztekat.“

„To bych řek!“ zahučel starý policista. „Protože pak budeš mít co dělat s námi oběma.“

„Pane strážmistr, ťuká vám to na laminátovým prutu,“ řekl s náležitou uctivostí Peříčko.

Strážmistr Bence bez váhání zasekl. Prudký pohyb způsobil ztrátu rovnováhy, takže se natáhl na zem.

„Prošvih jste to,“ lhostejně poznamenal Peříčko. „Když někdo chytá ryby, udělá líp, když si všímá prutů. Tyhle candáti zabírají jako slečinky.“

Strážmistr Bence se skřípěním zubů navlékl na udičku novou nástražnou rybku.

„Ten budižkničemu!“ zabrumlal si. „Nejdřív ho naučím navlékat na udici žížalu – a teď mi tady bude udělovat rady.“

Adam Dér potlačil smích, který se dral na povrch, a opět se obrátil k Peříčkovi:

„Kdy jste se s ním potkal naposledy?“

„S kým?“

„No – s tím hluchým Józou.“

„Počkat,“ řekl Peříčko, „jestli se správně pamatuju, tak to bylo zrovna nedávno.“

Svižným pohybem se bleskově sehnul, zasekl – a prut, ohnutý do oblouku, naznačoval, že on to neprošvihl. Po krátkém boji dostal na břeh pěkného dvoukilového bolena. Lhostejně ho strčil do vezírku a pak si sedl zpátky k Adamu Dérovi.

„Apropó, o čem byla řeč?“

„O hluchém Jóžovi.“

„Aha,… ale jestli se nepletu, pan strážmistr má zase záběr… Nechal to bejt…“

„Kdo?“ zeptal se strážmistr Bence.

„Přece candát rybičku!… Prostě, mám dojem, že jsem ho viděl naposled předevčírem večer. Ten den, co se stala vražda. Pamatuju si to proto, že mi chtěl v šestadvacítce zaplatit nějaký pití. Mně, prosím, kterej jsem hostil celý město… Už vám zas drbe…“ Adam Dér měl pocit, jako by měl hrdlo o něco vyprahlejší, než mívá jindy.

„Zkrátka, s vámi nepil?“

„Už to zas nechal plavat… Nemáte špinavý ruce, pane strážmistr? Takovej candát, ten to na tý vaší rybce ucejtí!“

Strážmistr Bence jenom polknul.

„On prostě,“ pokračoval bezstarostně Peříčko, „pil i sám. Říkal, že prej oslavuje svý narození i svou smrt najednou. Moc jsem nedával pozor, protože nemám rád, když se někdo zlinkuje a pak mele blbosti… Pořád se ta mrcha kolem toho točí… Čert aby to vzal! Vždyť už by bylo načase, abyste taky něco chytil, soudruhu strážmistře.“

„A víc už neříkal nic?“ zeptal se Adam.

„Ale něco ho žralo kvůli nějaký holce. Přišel prej na to, že bude mít s tím druhým dítě. Tak proč po tom slídil, když je takovej citlivej.“

„Kolik bylo hodin, když to říkal?“

„Tak kolem desátý. Pak už každýho omrzelo to planý spekulování hluchýho Jóži, že prej on tohle a támhleto a že se oběsí… Tak mu povídám, ať furt nevyhrožuje, poněvadž jen otravuje lidi, ať jde, najde si nějaký příhodný místo, řekněme pěknej dub v Hájku… Kdo o tom tolik napovídá, ten to nikdy neudělá. Nesekejte ještě, soudruhu strážmistře, počkejte chvilku, až to pořádně vezme…“

„Jenomže,“ prohlásil Adam Dér, „hluchý Jóža se opravdu oběsil. Jeho mrtvola byla nalezena v Hájku.“ Peříčko vytřeštil oči a připitoměle civěl před sebe. „Pane bože,“ zašeptal, „tak ten ubožák nekecal…“ Adam Dér se prudce sehnul a sotva postřehnutelným pohybem trhl rybářským prutem nad hlavu. Ostrým, drnčivým hlasem se rozjel naviják a šňůra se prudce odvíjela do vody. Dalo to pět minut práce a pak Adam Dér s pomocí strážmistra Benceho strčil do vezírku tříkilového candáta.

„Inu, je to tak, milý Peříčko,“ řekl měkce a utíral si přitom z čela pot. „Měl jste předtím pravdu, rybář udělá nejlíp, když dává pozor na svůj prut.“

„Vida, tak Peříčko si myslel, kdovíjaký není frajer,“ bručel si vesele strážmistr Bence, „a přitom rozumí leda takovému sedavému rybaření. Vsadil bych vlastní čepici, že v životě neviděl třpytku. A zrovna třpytka je to pravé.“

„Já jsem na třpytku taky ještě nechytal,“ řekl Adam. „Jako kluci jsme to nikdy nezkoušeli. Máte nějaké nové nádobíčko?“

Strážmistr Bence vytáhl z tlumoku trojháček a červenou, stříbrně pruhovanou kovovou lžičku.

„Tohle je třpytka,“ řekl. „Chodí se s ní sem a tam po břehu, nahazuje se a vláčí vodou. Třpytka pod hladinou víří a připomíná malou rybku. Nejlíp se na ni chytá na podzim, když už se drobné ryby stáhnou. Dravec křižuje hladově po dně, kručí mu v žaludku, hlad ho svírá – a najednou se před ním mihne blýskavá třpytka. Skočí po ní, a hotovo, je s ním ámen. Člověk s takovou třpytkou obejde ohromný kus břehu, a obyčejně něco dostane, i když na místě by třeba seděl zbytečně. Jenom je důležité, aby štika měla na očích třpytku takového tvaru a barvy, jaké má ráda. A musí se točit, aby ji ten pohyb rozdráždil. A taky se musí vláčet dravci rovnou před nosem – pak se po ní vrhne. Prostě se neudrží. Tak co, milý Peříčko, slyšels o tom někdy?“

„Pučte mi to, soudruhu strážmistře,“ zaprosil Peříčko. „Já bych to vyzkoušel tamhle pod mostem. Hodí se to i na bolena?“

„Na každého dravce. Člověk jenom musí trefit ten správný tvar a barvu. Tu máš tuhle menší, s tou to zkus, ale dej na ni pozor. Je to drahá věcička!“ Adam Dér omámené poslouchal, až na to, že ho tentokrát neomráčila odbornost vysvětlení.

„Tak ono prostě záleží na tvaru a barvě…,“ šeptal si. „Musí se rozdráždit, nalákat…“

„Má to jednu chybu – je to totiž moc drahá rybařina. Taková třpytka snadno uvázne – buď zůstane rybě v tlamě anebo se zachytne někde na dně.“

„Zas už jsem se od vás něčemu naučil, strýčku Feri,“ řekl Adam a cítil, jak mu po zádech stéká studený pot. „Teď je jenom otázka, jestli se odvážím to vyzkoušet.“

Ale když Peříčko po druhém nahození zasekl štíhlého bolena s vyboulenýma očima a stříbřitým tělem, rozhodl se, že tu věc před bohem i lidmi riskuje.

Vyprovokuje dravce – vraha k útoku. Je to jediná možnost.

„Můžu si taky sednout?“ zeptal se Peříčko, když měli o půl osmé zabaleno rybářské náčiní a vykročili k automobilu.

„Milý Peříčko,“ zahučel strážmistr Bence, „nedělej mi tady najednou, jako kdybys dneska seděl poprvé v životě v policejním autu.“

„Jenomže jindá jsem jaksi nepožádal o dovolení,“ odpověděl Peříčko. „A to je podstatnej rozdíl.“

Usadil se na zadním sedadle.

„Do šestadvacítky,“ řekl zlehka, když se dostali na betonovou silnici. „Jsem sušenej jako treska.“

„Čerta starýho, chlapče!“ houkl strážmistr Bence. „Už jsem ti povídal, že jestli se ještě jednou opiješ, víckrát se mnou nepůjdeš na ryby. Odfouknu tě jako peříčko! Rozuměls?“

Adam Dér s úžasem pozoroval ve zpátečním zrcadle, že to zarostlé individuum, které bylo v minulosti vícekrát trestáno, se s povolným úsměvem sklání před vůlí strážmistra Benceho a už o šestadvacítce nemluví.

Vyložil je oba poblíž kostela, potom obrátil vůz a za malou chvilku zabrzdil u branky rodného domu. Nesl ještě se mrskajícího candáta vzhůru po schodech.

„Tak koukám, žes byl se strážmistrem Bencem,“ zaslechl hlas majora Déra.

„Nejenom s ním, ale i s Peříčkem.“

„Neperou se?“

„Peříčko běhá za strážmistrem jako ovčácký pes.“

„To je dobře,“ řekl major. „Přinejmenším to člověka uspokojuje. Matka už se trochu vzteká, že musí čekat s večeří. Máš vůbec svědomí nechávat to děvče tak dlouho samotné?“

„Přišel jsem domů jenom kvůli ní,“ řekl Adam. „Musíme zaběhnout k tetce Basové. Je něco nového?“

„Nic. Od té doby nic.“

Hladík prošel předsíní a položil rybu na stůl.

„Kde je Judita?“ zeptal se matky. „Už večeřela?“

„Čekali jsme na tebe,“ řekla. „Je vzadu na zahradě, ve visuté síti. Můžu prostírat?“

„Ne,“ řekl provinile syn. „Nezlob se, ale musíme odejít.“

„Kvůli tomu, že ty musíš odejít, nemá večeřet ani ona?“

„Přivedu ti ji zpátky před devátou. Ostatně nás čeká tetka Basová.“

„To je něco jiného. Ta vás o hladu nenechá. Po celá klukovská léta jsi nedělal nic jiného, jenom jsi pořád chodil k tetě Basové na tvarohové placky.“

„S koprem,“ doplnil Adam. „Od těch dob si vždycky vzpomenu na tetku Basovou, když vidím kopr. Dám si sprchu – řekni zatím Juditě, že půjdeme.“

Pod proudem studené vody si soustředěně hvízdal, až uslyšel hlas majora Déra.

„Adame, kdybys mě potřeboval, budu na velitelství. Zůstanu tam celou noc.“

„Ty tu horlivost taky přeháníš,“ zavolal na něho syn. „Ostatně bych ti chtěl něco oznámit.“

„Poslouchám.“

„Peříčko se potkal s hluchým Józou tu noc, co byla spáchána vražda, v šestadvacítce.“

Nepatrným pohybem ruky přiškrtil proud vody, aby líp uslyšel udivený povzdech.

„Samosebou,“ řekl klidně major Dér. „Vidělo ho nejmíň třicet lidí. V dnešním hlášení se ničeho jiného ani nedočteš. Je mi líto, žes to nebyl ty, kdo vymyslel střelný prach. A neměl bys náhodou potuchu, kde chodil hluchý Jóža předtím?“

„Neměl,“ zahučel mladý muž a spustil sprchu naplno, aby šumění vody pohltilo další uštěpačné poznámky. „Taky nemůžu vědět všecko.“

Dívka na něho čekala na terase. Její opálená pokožka se leskla v záři zapadajícího slunce. Oblékla na sebe krátké šortky a pletený kabátek. Vylouply se doposud jen tušené formy stehen a boků. Nad ní se vznášel oblak lehké vůně. Vlasy zapletené do vrkoče ponechávaly volné její hrdlo pěkného tvaru.

Adam Dér ucítil v hrudi bolestné zabušení: smí vůbec udělat to, k čemu se chystá?

„Poslyš, miláčku,“ řekl o hodnou chvíli později, když už seděli ve voze a voňavý vzduch, rozvířený rychlou jízdou, se nahrnul do auta, „málem jsem tě požádal o něco strašného. Já jsem se snad pomátli“

Pravou rukou se dotkl dívčina ramene. Byl to pohyb bezmocnosti a pokání.

„O co mě chceš požádat?“

„Teď už o nic.“

„A co to teda bylo?“

Adam Dér se díval před sebe. V trychtýřích světla, které vytvářely reflektory, kroužila tělíčka drobných mušek. Tančily svůj noční tanec.

„Vrah pase po hezkých děvčatech,“ řekl. „Chtěl jsem tě požádat, abys ho podráždila. Abys ho svým pohybem přilákala. Abys chodila po městě sem a tam, dokud nepocítí, že přišel jeho čas a nepodlehne lákání. Asi jsem se zbláznil.“

„Já to udělám,“ řekla dívka.

„Houby uděláš! Ty si myslíš, že bych to strpěl?“

„Jde přece o mne, ne?“

„Ne.“

„Snad nechceš, abych tě ke všemu ještě uprošovala? Víš, co je to někoho naočkovat?“

„Vím.“

„To je tvoje taktika: chtěl jsem tě požádat, ale nežádám tě, protože o tebe mám strach,“ drmolila dívka, „měla bys jít s tím strejčkem, co rozdává bonbóny, abychom ho mohli popadnout za flígr, ale jenom si nemysli, že tě k tomu chci nutit, vždyť ty jsi můj jediný poklad. Když tě popadne za krk, to je přece ono. Musí to být úžasně zajímavé, ale opravdu nechci, abys riskovala takovou hrůzu… Ty bys byl rád, kdyby se vlk nažral a koza zůstala celá. Neumíš mluvit přímo?“

„Ale,“ vzdychl si Adam Dér a ani na okamžik neodtrhával zrak od vozovky, „přece jenom je to svinstvo.“

„Požádáš mě, abych to udělala. Teď hned mě o to požádáš, a převezmeš za mne odpovědnost.“

„Odpovědnost převezmu,“ řekl mladý muž. „Jen jestli k tomu budeš mít dost síly!“

„Budu jí mít dost,“ řekla dívka. „Mám k tobě důvěru a k tvému otci ještě spíš. Je to tak v pořádku?“

„V pořádku. Kromě nás na tebe bude dávat pozor ještě někdo.“

„Snad ne pánbíček na nebesích?“

„Ne. Strážmistr Bence.“

Tetka Basová bydlela na okraji města v úhledném* domku se zahrádkou, který si postavila před nějakými deseti lety z výtěžku svého obchodu se semínky z dýní. Veliká zahrada byla oseta třemi druhy bujně vegetujících kultur: koprem, kukuřicí a zmíněnými dýněmi. Na květiny a podobné naprosto neužitečné hlouposti se tak nedostalo místa ani na píď, a přesto byla zahrada hezká. Zvolna se rozprostírající temnotou se natahovaly bujné úponky, masité listy a živé stonky.

„Miláčkové moji,“ točila se kolem hostů tetka Basová, pokud jí to její metráková postava dovolila, „upekla jsem pár tvarohových placek s koprem – vždyť vím, že jsi po nich celý divý. Byla bych taky uvařila švestkové knedlíky, ale tvoje maminka…“

„Dost, dost, teto Basová,“ řekl Adam. „Tvaroháčky s koprem mám nejmíň stejně rád jako švestkové knedlíky.“

„Tak pojď honem, jsou ještě teplé,“ radovala se stará žena. „Ty taky, děvenko, a nic se placek neboj. Tvojí tajli to neuškodí – i když, jak koukám, by se na ní ledaco dalo pokazit. Dobře sis vybral, chlapče, nadarmo jsem tě nedrezírovala, ještě když ti koukal z kalhot cumel.“

„Peříčko už je doma?“

„Ten?… Asi přišel do nějaké špatné společnosti. Celé dny po něm není ani slechu. Domů chodí pozdě, vstává za svítání a vůbec, on teď dočista nikdy nechodí namazaný – a to už člověku padne do oka! Mám dojem, že se na něco chystá.“

„Nebojte se, teto Basová, teď ho má pod dohledem strážmistr Bence.“

„Jez, chlapče, a nemluv tolik. Jak dlouho se zdržíte doma?“

„Pár dní.“

„Jak jsme se tak na vás dívali, když jste šli z nádraží, namouduši, hned nás napadlo, jako kdybyste byli stvořeni rovnou jen pro sebe. Celé náměstí se za vámi ohlíželo a strejdu Finánce to vzalo, že si ani neposolil kukuřici. Já jsem obdivovala tvé botičky, děvenko, protože u nás se takovéhle boty s blejskavými podpatky ještě neobjevily. Povídám taky strejdovi Kelemenovi, co novot si dneska lidi nevymyslí, ale on jenom seděl a podřimoval – to on dělá vždycky, když je takové zatrápené vedro. Ale to vám povídám, koukali za vámi všichni kolem.“

„Teto Basová,“ řekl Adam Dér, „neříkejte nikomu, že my dva jsme tady spolu.“

„Tajemství?“

„Ano.“

„A kdy to můžu říct?“

„Však já vám povím. Do té doby musíte mlčet.“

„Já o tom nikomu nepovím ani slovíčko, radši s jazyk překousnu! Vždyť mě znáš, chlapečku! Jestli už nic jiného, pak tvoje tajemství dokážu udržet za zuby.“ Když pak najednou Adam promluvil, v jeho hlase vůbec nebylo napětí – jako kdyby ho zajímala nějaká maličkost.

„Teto Basová, co vy víte o těch vraždách?“

„Jen se, chlapče, ptej, jako je zvykem na policii.“

„Radši jen tak povídejte o všem, co vám slina na jazyk přinese. Já vám do toho mluvit nebudu.“

„Jo, chlapče, já jsem se o tom něco napřemýšlela, ani ne tak proto, že bych se bála – kdopak by si začínal zrovna se mnou…, ale ve městě se o ničem jiném nemluví a člověk se z toho prostě nevyvleče. Já jsem kdysi znala kluka, a ten měl z toho náramný špundus, když mohl zakroutit krkem slepici – a pak ho jednou odvezli do blázince, protože ta jeho nemoc se začala projevovat i jinak. Byl to takový samotář, pořád jen pro sebe, lidí se bál, potom se vždycky takhle večer někam oukradkem vloudil, zkrátka ten zlomyslník napořád řádil mezi slepicemi. Jako nějaký tchoř nebo liška, ale jinak s nimi nic neprováděl, on měl rozkoš jenom z toho, jak se třepou. Tak sil myslím, že i tenhle vrah asi bude taková tichá voda, samotář, ale to ti povídám, takový chlap asi bude mít i jiné mouchy, jenom si člověk toho nebožáka musí pořádně prohlídnout. Od té doby si taky prohlížím lidi, jak postávají u mé boudy, zkoumám, jak se dívají, jak se pohybují – já mám dobré oči, ledaco už jsem viděla a znám kdejakou extravaganci. Tady už podezřívá každý každého, strach nedá člověku pokoje, jako kdyby ho zrovna na prsou tlačilo. Teď se dokonce povídá, že to poslední děvče, ta sestřička, ta prý někoho měla. Ale jestli to byl taky ten vrah, v tom si nikdo nemůže být jistý. A pročpak to tajnůstkářství, ve kterém to děvče žilo tady ve městě? No proč? Na co se tajila s tím, že má milence? A copak není divné, že já, která tady znám kdekoho, já jsem nikdy tu sestřičku neviděla, nikdy tady v okolí nebyla?… Vždyť na tomhle náměstí je největší provoz z celého města! Ani se nedivím, že má tvůj táta plnou hlavu starostí, když ani z toho všeho, co se kolem šušká, není člověk vůbec moudrý… a co teprve policie! Mne kdyby se někdo ptal, rovnou bych mu pověděla, že tenhle Škrtíc asi nebude mladý člověk, protože dnešní mládež, ta se miluje docela svobodně a vůbec se nesnaží potlačovat své vášně. Mohl by to být někdo, kdo vždycky potlačoval svoje vzrušení, třeba ani nikoho nemá, a tak ho to časem pokřivilo… vždyť i mezi zvířaty jsou nejhorší ta osamělá, ta co žijí jenom pro sebe. Taky se povídá, že snad někdo utekl z té psychiatrické léčebny, ale o tom by snad na policii přece jenom věděli, nemám pravdu?“

„Máte,“ řekl Adam. „Taková věc se neutají.“

„A tobě, holčičko, povídám, ne abys chodila sama po ulici, nevzdaluj se ani na okamžik od tohohle mládence, protože Škrtič pase právě po takových, jako jsi ty… Povídá se, že má rád jenom blondýnky s pěknou larvičkou.“

„Jen se o mě, teto Basová, nebojte,“ odpověděla Judita, „já už na sebe dám pozor.“

„Všichni to říkají, i já to povídám. A pořádně zarýgluju dveře, když se blíží večer. A já mám krk pořádně silný.“

„Ještě na něco bych se zeptal,“ ozval se opět Adam. „Nezaslechla jste něco, že by se někde ztrácely ženské střevíce?“

„Boty?“ divila se stará žena. „Proč by se měly ztrácet zrovna boty? Ale počkej! Jako kdyby mi to něco připomínalo!“

Seděla s rukama spuštěnýma do klína, čelo svraštěné, a jak přemýšlela, něco si pro sebe hučela.

„Ne,“ řekla nakonec. „Nějak mi to vypadlo z hlavy. Byla to asi hloupost. Možná že šlo o něco docela jiného.“

Ještě po čtvrthodině, když doprovázela hosty ke dveřím, si stále bručela:

„Boty?… Co jen to bylo s těmi botami? Ale ano!“ vykřikla najednou. „Už jsem si vzpomněla! Je to pár let, co se tady na železnici stalo neštěstí. Tenkrát zabil vlak tři lidi. Bože můj, co tam bylo tenkrát krve! A jedna ta zabitá neměla botu. Ještě si tenkrát lidi povídali, jaké je to svinstvo stáhnout mrtvému z nohy botu. Takový zloděj, to je hotový ničema.“

„To nebyl zloděj,“ řekl Adam Dér. „Copak zloděj by kradl jednu botu?“

Fiatka se hnala vysokou rychlostí po silnici vedoucí k psychiatrické léčebně. Vzduch ani teď ještě nevychladl, všechno se koupalo v jeho měkkém pobzukování, a jako šedá kaluž zaplavil stromy večer.

Adam Dér si rozepnul košili, aby k jeho nahé hrudi mohl proud vzduchu. Chvíli uvažoval o Juditě, protože se dívka tomuto měkce odpočívajícímu večeru podobala. Na samém okraji nebe při obzoru, mezi stromy, vroubícími silnici, občas zablýskalo, ale hřmění, které provází blesk, až sem nedoléhalo.

Asi by bylo lepší, kdybych měl Juditu s sebou, pomyslel si mladík. Jenomže – co teď bude následovat, není ani za mák pro její uši.

Stromořadí náhle skončilo a podle cesty se teď táhla vysoká kamenná zeď, korunovaná ostnatým drátem, j Potom vystoupil kvádr budovy, okna, svítící žlutavou i září, vysoký komín a železná, šedě natřená vrata.

Mladý muž zajel s vozem na parkoviště a vystoupil.

Obklopilo ho ticho, temná, měkká tišina – kmitání vzdálených blesků jako by se zatínalo do němoty ticha. Kdesi skříply nějaké dveře a v několika oknech mlčenlivé budovy zazářilo světlo. Byla tma jako v pytli, měsíc se loudal teprve nad samým horizontem, strnulý a podobný neživému balvanu.

Železné veřeje křížily vrata napříč. Za bránou stál jediný strom bez listí a jeho černými haluzemi, vztaženými k nebi, pohupoval vítr. Nahý strom se podobal ruce, ztuhlé v křeči, kterou zmrazil chlad zimy.

Najednou se Adama Déra zmocnil pocit, že ho příčkami vrat pozorují slídivým pohledem dvě zářící oči. Zdálo se mu, jako by z druhé strany zaslechl tiché huhlání. Hmota budovy se slila v jedno s tmou a mladého muže napadlo, že taková chladná, mdlá němota snad nikde jinde nemůže být. Potom se do ní náhle odněkud zařízl vysílený řev a utonul v chroptění.

V křoví zašustil nějaký pták.

Adam vykročil k vratům. Vyhledal tlačítko zvonku – jeho hlas někde v dálce zazněl tupým bzučením. Ve vratech se otevřela malá špehýrka.

„Bezpečnost,“ řekl Adam Dér. „Jsem ohlášen u pana primáře.“

Vrata se bezhlučně otevřela a stranou na prahu stál muž středních let, oblečený do šedého pláště.

„Zaveďte soudruha z bezpečnosti k panu primářovi,“ promluvil, „a pak jděte spát.“

Ze tmy vystoupil mrzák s velikou hlavou. Řídkými zuby se na mladého muže usmíval.

„Pojďte,“ řekl. „Já cestu znám. Když přijde návštěva, vždycky ji svěřujou mně.“

„Děkuju,“ řekl Adam Dér vrátnému a vykročil za přátelským mrzákem.

Po straně zámku, přiléhajíc k jeho zdi, stála menší budova porostlá divokým vínem. Ke vchodu vedlo schodiště – okno po pravé ruce zářilo světlem.

„To je okno pana primáře,“ řekl mrzák. „Touhle dobou on ještě nikdy nespí. Dveře k němu vedou z haly.“

„To je v pořádku,“ řekl mládenec, „najdu to už sám.“

„A ba ne. Já vás tam zavedu. Vždycky to svěřujou mně. Já jsem moc ochotný.“

Drobnými poskoky vystoupil po schodišti a pak zaklepal na primářovy dveře.

„Vstupte,“ řekl. „A nebojte se ho. Je to výborný člověk. Nikomu neublíží.“

„Já vím,“ řekl Adam Dér. „Děkuju, že jste mě zavedl.“

„Maličkost,“ odpověděl mrzák a jeho přihrbená postava se ztratila v temnotě dvora.

Zevnitř se na zaklepání nikdo neozval.

Adam na dveře zabušil, ale opět žádná odpověď, jako by přilnavé, měkké ticho pohlcovalo šum jakéhokoli pohybu.

Stiskl kliku. Stěna byla tak tlustá, že musel ke druhým. polstrovaným dveřím udělat celý krok.

Áááá, ten ochotný slabomyslný, pomyslel si.

Čalouněné dveře se bezhlučně otevřely.

Vstoupil do pokoje, jehož zdi byly pokryty rudými tapetami. Jenom v koutě svítila lampa nad divanem, pokrytým bordó přehozem, a na okraji světelného stanu, který vytvářela její záře, ukryt ve stínu masitých listů exotických rostlin, seděl vousatý drobný starší člověk. Cosi četl s takovým soustředěním, že nereagoval ani na nepatrný šum otvírajících se dveří. Adamovi zbylo dokonce tolik času, aby rozluštil titul knihy: byl to jeden ze spisů Erasma Rotterdamského. Hluk jeho kroků pohlcovaly temně červené tlusté koberce, takže měl pocit, že našlapuje jako kočka. Nakonec zakašlal, aby na sebe starého muže upozornil.

Jeho pohled se setkal s jasnýma, tmavomodrýma očima. Z tváře, vroubené bílými vousy, se na něho zadívaly vesele se usmívající živé kuličky očí.

„Vítám vás, pane kapitáne,“ řekl starý pán nijak překvapen. Sklapl knížku, když si ji byl založil červeným karafiátem. „Už jsem na vás čekal. Jste opravdu přesný! Dáte si šálek čaje?“

„Děkuji,“ řekl mladý muž.

„Byl tady u mne už váš otec, když došlo k té druhé vraždě. V takových případech se vždycky octnou v podezření moji ubozí pacienti. Dokonce i katatonici, kteří mají pramálo chuti se vůbec pohybovat. Jako kdyby tam venku neběhalo dost bláznů.“

Levačkou zatáhl za šňůru od zvonku na hlavou.

„Dvě krátká zazvonění u nás znamenají čaj,“ řekl poklidně. „Tady se posaďte, naproti mně. Jsou to hluboká, příjemná křesla, měkká a poddajná, doslova jako by člověka ukolébávala. Přišel jste kvůli mým pacientům?“

„Ani ne,“ řekl Adam, „přišel jsem si pro radu.“

„Pro radu? Pokud vím, jste přece psycholog. K čemu vám by byly zapotřebí rady starého psychiatra? Jistě znáte všecko, co bych vám mohl povědět.“

„Chyba je v tom, že právě nevím všecko. Sexuální vraždy se nepáchají každý den.“

„Naštěstí,“ řekl psychiatr. „Sedí se vám pohodlně? Máte dost světla? Nevadí vám ty červené barvy?“

Dřív než mohl Adam odpovědět, vstoupila tapetovanými dveřmi proti němu starší žena. Přinesla v porcelánovém džbánu čaj. Potom nehlučně, provázena zašustěním svých šatů, lehkým jako vydechnutí, pokoj opustila.

„Doufám, že si nekazíte čaj citrónem,“ řekl starý pán. „Neboť jsou i tak politováníhodní duchové, kteří to ani jinak nedělají.“

Na svou předchozí otázku už zapomněl. Usrkával čaj a levou rukou se přitom probíral ve svých vousech. Pak nečekaně promluvil:

„Tak se ptejte, mladý muži. Co potřebujete vědět?“

„Předtím jste měl zřejmě na mysli, že jsem studoval i nervové choroby. To je pravda, ale zkušenosti s podobnými věcmi takřka vůbec nemám. Četl jsem popis několika případů, ale napadají mi jenom obecnosti. A všecko, co se mi vybavuje, mě jenom svádí, abych uvěřil, že sexuální vrah se naprosto nedá rozeznat od ostatních lidí. Nebo že by se jeho chování muselo důkladně studovat, aby člověk objevil nějaké odlišnosti. Ale – jak jistě taky víte – to prostě nejde.“

„Ale ale,“ hučel starý psychiatr, „každý člověk se dá rozeznat od jiného člověka. O vás například mohu klidně předpokládat, že byste nebyl schopen dopustit se podobného zločinu.“

„S takovými předpoklady se ovšem nikam nedostaneme,“ usmál se mladý muž. „I já bych o vás klidně mohl předpokládat totéž.“

„Nebuďte si tím tak jistý. Já mohu mít také všelijaké mouchy. Zkrátka, o devětačtyřiceti lidech z padesáti se dá tvrdit, že něčeho takového nejsou schopni. Ale ani o tom jednom nemůžeme předpokládat, že to udělá. Sklon k sadismu, který lze analyzovat nejrůznějšími metodami, ještě nevede k sexuální vraždě. Mezi tisícem lidí se sklonem k násilnosti je jediný, který tomu nutkání podlehne. V jejich vědomí přece ještě existuje úcta k zákonům. Ale jisté je, že u toho jednoho se vynořují sadistické představy nebo skutky z minula; i z dětského věku, a odtud pak vychází pohlavní úchylka. Důkladný, ba dokonce i nepříliš důkladný rozbor osobnosti naprosto nepochybně stanoví, zda je ten či onen člověk vůbec schopen spáchat sexuální vraždu.“

„A je možné, řekněme z deseti lidí, vybrat osobu, která tomu odpovídá?“

„Osobu k tomu způsobilou bezpečně. Ale opakuji, že sklon i příležitost ještě neznamenají čin. Co je lidí, kteří po celý svůj život odolávají třebas ne právě takovým, ale aspoň vzdáleně podobným vášním. Právě proto souhlasím s tím, aby byli sexuální vrazi postaveni před soud a souzeni. Vždyť takovému vrahovi je většinou jasná závažnost spáchaného činu. A stydím se právě za to, že převážná část lidí se bojí duševně chorých. A přitom mnoho bláznů ctí zákony v míře zcela mimořádné. Úzkostlivá úcta k zákonům se dokonce může stát duševní chorobou, je obrovský rozdíl mezi nemocí a nemocí, stejně jako je veliký rozdíl mezi různými sexuálními aberacemi. Takový děda, který se ukazuje, je většinou naprosto neškodný, pokud chápeme slovo neškodný jenom v jeho fyzickém smyslu. Mazochisté narušují vlastní morální stav a nervový systém, a fetišisté dokonce kradou. Ovšem k vraždě pudí jenom sadistické sklony. Ale morálně jinak nenarušený člověk dokáže dokonce i tyto sklony potlačit.“

„A může se fetišismus spojovat se sadismem?“

„To je dost vzácný případ,“ řekl starý pán. „Ale je možné si to představit. Slyšel jsem, že se ztrácely boty těch zavražděných žen.“

„Jenom u dvou. V třetím případě nechal vrah botu v křoví.“

Psychiatr se zamyšleně díval před sebe.

„Možná že ho někdo vyrušil,“ promluvil po chvilce. „Anebo ho teď už jeho fetiš vůbec neukájí. Ale je velmi obtížné zbavit se téhle lásky k věcem – může ji nahradit jenom ještě silnější nutkání.“

„Škrcení…“

„Nebo ani to ne. V každém případě jsem si téměř jist, že tu botu nenechal na místě dobrovolně. Škrtičův zvrhlý pohlavní pud si později hledá nějakou připomínku, když si chce vybavit okamžiky vraždy. I to, že vezme tu botu, patří k jeho sexuálnímu jednání. Pokud je mi známo, znásilnění se nedopustil ani v jednom případě?“

„Ne.“

„To je jako u Jacka Rozparovače. Někteří se spokojí, když vidí krev, jiní sice škrtí, ale nevraždí. A může být i takový, kdo si odnese jenom botu, a ten čin ho ukojí jako druhého dokonaná vražda. Ostatně, vyvstává mi přitom vzpomínka na jednoho dávného pacienta, který byl v mém ošetření jako fetišista s botami. Ten ml jednou řekl: – Byl byste schopen prohlásit o každém člověku, který se zastaví před obchodem s obuví a prohlíží si je, zda je nebo není zbožňovatelem nohou? – A toho mého nešťastného pacienta přiváděly do stavu rozrušení dokonce i reklamy, týkající se dámských bot. Slyšel jste už někdy o mysofilii?“

„Něco málo.“

„To je jedna z nejpodivnějších zvrhlostí. Takové lidi vzrušuje, když vidí potřísněné ženské šaty nebo tělo. Někteří z nich jdou až tak daleko, že na ulici polijí úplně neznámou ženu řekněme inkoustem… Ale promiňte, vy se zajímáte o sadisty. Chutnal vám čaj?“

„Byl výborný,“ řekl mladý muž. Rozhlédl se po pokoji nabitém červenými stíny. Teď už svůj nápad pokládal za mystický a beznadějný.

„Chtěl byste v tom nejdřív mít trochu systém?“ zeptal se psychiatr, „anebo mám odpovídat na speciální otázky?“

„Mluvte, prosím. A kdyby mi něco napadlo, přeruším vás.“

„Jak jsem řekl, sexuální vraždy se může dopustit jenom člověk sadistických sklonů. Vražda bývá často provázena znásilněním – patologicky je to ještě čistší případ, jindy bývá pachatel ukojen už pouhou rozkoší z vraždy. Jestliže je při škrcení ukojen ještě dříve, než nastane smrt, stává se dokonce, že svou oběť pustí.

I na to vám mohu posloužit příkladem. Jistý W. v Německu, bylo to začátkem století, uškrtil sedm žen, ale před soud byl postaven s obžalobou ještě ze třinácti vražedných pokusů uškrcením. Život těch třinácti zachránilo to, že se W. včas ‚ukojil‘. Některé z nich se dokonce domnívaly, že šlo o jakési vášnivé milostné dobývání.“

„A došlo u toho W. k nějakým významným chorobným změnám mozku?“

Starý pán vzal z police tlustou černou knihu.

„Přichystal jsem si tady odborný spis, abych nebyl tak nepřipravený. W. byl prostě muž středního vzrůstu, měl asymetrickou lebku, pravou čelní kost měl užší a nižší, méně vyvinutý čelní hrbol, na obou ušních boltcích mu chyběly spodní polovice lalůčků. Tepna na pravém spánku poněkud naběhlá. Své oběti nejenom prostě uškrtil, ale i rozčtvrtil. Ale domnívám se, že vás tyhle zbytečné hrůzy nezajímají.“

„Hovořil jste o abnormitě uší. Je příznačná?“

„Vím o řadě případů, kdy sexuální vrazi sadistických sklonů trpěli nedoslýchavostí, poruchami rovnováhy, chybami řeči anebo jinými abnormitami, které měly původ v lícní dutině. Ale ještě příznačnější pro jejich osobnost, bezmála u všech případů, je vznětlivost, do určité míry i komplexy a uzavřenost. Zejména zhlédnutí nebo účast na nějaké krvavé události může být popudem k sadistickému pokřivení osobnosti; násilí se váže na sexualitu nebo obráceně. Uzavřenost ukazuje na vnitřní zápas; strašlivý pud vylučuje tyto lidi z jakékoli společnosti. I vy jistě dobře víte, že se v naší době zakomplexovanost přikrývá často přehnanou srdečností a hlučností. Ale jedno je jisté. Sexuální vrah nebo třeba člověk se sklony k sadismu žije ve spořádané společnosti se svým démonem osamocen a uzavřen. Katastrofa následuje, když se démon osvobodí, a stav děsivého, stále se stupňujícího, nutkavějšího…“

„Co především vyvolává tenhle stav?“

„Sadismus a sexuální vražda se vyskytuje i u zvířat. Zpočátku člověk u sebe samého není schopen rozeznat motivy zvrhlé vášně. Náhodná podívaná nebo čin mohou probudit rozrušení – řekněme i při normálním styku – a potom ty sklony stále sílí. Příští vrah pozná rozkoš ze stisknutí a není už schopen odolávat. A jednou se dostaví i okamžik, kdy vraždí. Stojí za povšimnutí, že mezi první a druhou vraždou uplyne zpravidla delší doba. Je to období vnitřního boje; se zbytkem svých sil se vrah pokouší zbrzdit své sklony. Dále pak mezi druhou a třetí vraždou je časový úsek kratší, a tento interval se potom neustále zkracuje. Vrah vždy znovu a znovu vyráží a hledá oběť.“

„Je si vědom závažnosti svých činů?“

„V podstatě ano. Někdy však může dojít i k takovému stavu, že si po útoku nepamatuje, co vlastně dělal. Je to obranný reflex nervového systému. Rozhodně však mohu prohlásit, že většina vrahů je si vědoma své situace – vždyť se přece snaží, aby se vyhnuli trestu.“

„Víte o mnoha případech, kdy k potrestání nedošlo?“

„Právě Jack Rozparovač, ten nikdy nebyl za své činy volán k odpovědnosti. Je to případ, který nemá obdoby. Jsem přesvědčen, že nebyl nikdy odhalen jenom proto, že na konci řady svých zločinů buď zemřel nebo byl zavřen do ústavu pro choromyslné. Kdo tomuto démonovi jednou propadne, ten se ho už nikdy nedokáže zbavit, a tak je zákonité, že je dříve nebo později dopaden při činu.“

„Co znamená to dříve nebo později?“

„To je závislé i na historickém období. Na metodách kriminalistiky. Jeden středověký hodnostář, Gilles de Rays, na svém hradě zavraždil osm set dětí. Veškeré své vraždy spáchal pod vlivem sexuální zvrácenosti. Teprve potom byl potrestán. V moderní době je něco takového nepředstavitelné, žádný vrah na světě nemůže být natolik opatrný, sebevětší míra opatrnosti tu nepomůže. Jenom si myslím – i když tohle už je vaše řemeslo – že je strašně těžké rozluštit zločiny s takovými vyloženě vnitřními pohnutkami.“

„Je to těžké,“ řekl Adam. „Dověděl Jsem se, že u nás v Maďarsku vraždil takový běs někde v okolí Szolnoku. Teprve po čtvrté vraždě byl dopaden.“

„Ještě něco bych vám mohl povědět. Příznačné jsou i úchylky u příbuzných vraha. Budete-li někoho podezřívat, rozhlédněte se po jeho rodině v otcovské i mateřské větvi. Pátrejte po alkoholismu, nervových chorobách, duševních chorobách, krvácivosti…“

„Podezření by případně znamenalo jistotu i bez důkazů. Znamenalo by aspoň to, že už nebude víc obětí.“

„No, ten W., co o něm byla řeč, začal se škrcením slepic. U podezřelých se podívejte i po jejich dětství. Třeba v těch věcech najdete nějakou zákonitost; domnívám se, že Škrtič je osamělý člověk, není ženatý, nemá děti. Ale ani to nebývá jednoznačné, protože se vyskytly i opačné případy. Ovšem opěrným bodem by mohl být sadismus vůči zvířatům…“

„Řekl jste, že vrah je si vědom závažnosti svých zločinů. Myslíte, že zprávy o opatřeních bezpečnosti jsou schopny ho zadržet?“

„Na nějakou dobu. Pak začne vyhledávat příležitost, lišící se od těch dosavadních.“

„Je podstatný typ oběti, když ji vyhledává?“

„Někdy ano, někdy ne. Může zavraždit stařenu i dítě. Ale je možné, že se omezuje na jeden typ žen.“

„Dá se předpokládat, že teď, kdy je nucen ze strachu se stáhnout, hledá stupňující se uspokojení ve fetišismu?“

„Ano. Mohl bych to vyjádřit tak, že teď žije ze vzpomínek. Znamením, které by ho mohlo prozrazovat, je jakákoli ztráta ženské boty, ať už jsou okolnosti jakkoli nevinné.“

Adam Dér vstal. Prostorný pokoj kolem něho se komíhal v červené barvě.

„Jste unaven,“ promluvil starý pán. „Je noc.“

„Děkuju za čaj a za pomoc. Nezlobte se na mne, že jsem vás obtěžoval.“

„Já vám děkuji, že jste nevzbouřil mé pacienty. Můžete si být jist, že vrah mezi nimi není.“

Z domova zavolal Adam otci. V majorově hlase nebylo ani stopy po únavě či starostech.

„Mám pro tebe dvě novinky,“ řekl. „Na místě třetí vraždy jsme našli láhev od Seguinu. Byla na střeše boudy… je to taková plochá plechová střecha.“

„Otisky prstů?“

„Smyl je déšť nebo byly setřeny. A druhá novinka: dostal jsem hlášení z města, kde Ilona Seböková vystudovala zdravotní školu. V hlášení stojí, že tam vůbec nebyla tak zdrženlivá, dokonce že byla samý kluk… Ví se tam o pěkné řádce jejích ctitelů…“

„Musíme se porozhlédnout, jestli v posledním půlroce cestovala někam z G. nebo jestli u ní nebyl některý starý známý. Kvůli tomu těhotenství…“

„Myslel jsem na to. Podívali jsme se po tom. Ani jedno, ani druhé. Ani se odtud nehnula a podle toho, co víme, nikdo známý ji nenavštívil. Ale Ajtai tvrdí, že to ráno po vraždě se díval na střechu boudy – a že tam žádná láhev od Seguinu nebyla.“

„Divné.“

„Snad se plete.“

„Snad.“

Porady následujícího dne se účastnilo sedm lidí. Major Dér a jeho syn, kapitán Tóth, poručík Ajtai, strážmistr Bence a dva důstojníci pátrací třicetičlenné skupiny, která dorazila z župního města.

Tóth a Ajtai podali krátkou zprávu o pátrání v okruhu známých tří zavražděných, o metodách a momentálním stavu těchto prací. Podle jejich názoru půjde o prověření nejméně dvou až tří tisíc osob, ale i to nejdůkladnější zkoumání s sebou nese nebezpečí, že několik osob „zůstane z kola ven“. Používají metody tak zvané „řetězové reakce“ – každá vyslýchaná osoba jmenuje další známé, ať už jde o jakkoli vzdálenou známost.

„Víceméně jsme skončili s pátráním po známých první oběti, paní Halászové,“ řekl poručík Ajtai. „Zaznamenali jsme jména dvanácti set čtyřiasedmdesáti mužů. V případě Aranky Vámosové bude tento počet pravděpodobně vyšší. Samozřejmě není zapotřebí, abychom vyhledali všechny označené osoby – není na to dostatek času – v průběhu vyšetřování jsme vyslechli osm set deset lidí, a tak se utvořil tento obraz, který ani nelze označovat za úplný. Práce se účastnilo padesát vyšetřovatelů. Jestliže Ještě poněkud zrychlíme tempo a pustíme se zároveň do vyhledávání známých Aranky Vámosové a Ilony Sebökové, skončíme s tím podle mého názoru dnes večer. Bohužel je nevyhnutelné, aby se v tomto případě občas členové vyšetřovací skupiny nesrazili u jednoho jména, protože se ani u nejpečlivější organizace nedá vyloučit možnost, aby několik našich lidí nevyhledávalo zároveň tutéž osobu.“

„Musíme tady na velitelství zřídit operativní středisko,“ řekl major Dér. „Musíme vyčlenit tři lidi k tomu, aby soustřeďovali zprávy přicházející telefonem a řídili členy pátrací skupiny. Prostřednictvím tohoto střediska mohou být v neustálém spojení mezi sebou, přinejmenším aspoň v logickém spojení.“

„Měli jsme na to včas pamatovat sami,“ přiznal kapitán Tóth. „V dalším se budeme řídit touto směrnicí.“

„Jestli je to možné, ptejte se i na to, jestli někde nezmizela dámská bota,“ řekl Adam. „Hlaste všecky případy, kdy někdo postrádá dámskou botu, i když to bude vypadat naprosto nevinně. Dále bychom potřebovali seznam všech osob, které jsou třeba v tom sebemenším podezření z jakékoli formy sexuální zvrácenosti. Nesmíme nechat bez povšimnutí ani tu nejmenší maličkost.“

„Tyto osoby jsou pod dohledem už od druhé vraždy,“ řekl major Dér. „Dohled bude zpřísněn.“

„V tom musíme mít naprostou jistotu,“ řekl mladý muž, zatímco studoval poznámky strážmistra Benceho v deníku dozorčího. „I v tom případě, jestliže tato naše opatření nezasáhnou samotného Škrtiče. Pokusme se zúžit kruh podezřelých.“

Ostatní se na něho podivně zadívali, protože poslední věta neměla souvislost s předchozími.

„Myslíš si,“ zeptal se major Dér, „že by mohlo dojít k dalšímu zločinu?“

„Myslím si to. Bohužel záruky, že nedojde k novému útoku, nemáme, snad jen v tom, že mezi osobami, které držíme pod dohledem, je i vrah.“

„Dvě stovky lidí se pod dohledem držet nedá,“ řekl kapitán Tóth. „To je prostě absurdní.“

„To vím,“ řekl Adam. „Uděláme všechno, co budeme schopni udělat.“

Obracel listy v seznamu, kde byla abecedně seřazena jména známých první zavražděné. Jedno za druhým se tam pod sebe řadila na dvaceti stranách hustě popsaným strojem. Nakonec řekl:

„Výčet není úplný. Chybí tam jméno tetky Basové, i když ji ve městě kdekdo zná.“

„O vyšetřování starých babek přece nebyla řeč,“ smál se Ajtai. „Jenom proto jsme chudáčka vynechali.“ Kapitán Tóth vstal od stolu a svou cigaretou opsal ve vzduchu polokruh.

„Tohle zatracené čekání mi jde na nervy,“ řekl. „Jestli dojde ke čtvrté vraždě, můžeme začít s prověřováním druhé půlky města. Jen si přiznejme, že jsme odporně bezmocní. Protiví se mi tahle bezmocnost.“

„Mezi námi není nikdo, komu by se protivila míň než tobě,“ řekl major Dér.

„Je ještě jedna jediná možnost,“ pravil Adam. „Poslouchejte mě a pak se rozhodněte, !i to zkusíme.“

„Zkusit můžeme všecko,“ zahučel kapitán Tóth. „Jsem pro cokoli, jen ať už je konec tomuhle přešlapování, tomu zatracenému sebetrýznění.“

„Nejdřív bych se na něco chtěl zeptat: poslouchej, Ajtai, můžeš říct s naprostou jistotou, že ráno po poslední vraždě ta láhev od koňaku na střeše boudy nebyla?“

„Je to hladká, plochá střecha pokrytá dehtovým papírem posypaným drobnou drtí. Všiml bych si na ní okamžitě i šicí jehly.“

„Když je to tak, proč ses podíval ještě jednou?“ Mladý poručík se zmátl, začervenal se a bezděkým pohybem pokrčil rameny.

„Ani nevím,“ přiznal se. „Řeklo se přece, že se celý ten prostor musí ještě jednou prohledat. Tak jsem se podíval i tam nahoru. Byla tam ta láhev, napůl přilepená k dehtu…“

„Přilepená?“

„Dehet na sluncí změkl.“

„Udělali jste fotografii té prohlubně nebo co to po láhvi zbylo?“

„Samozřejmě. Tady je mezi spisy. Nejdřív s láhví, pak bez ní. Otisk je jasně viditelný. Může být hluboký asi tři nebo čtyři centimetry.“

Adam Děr silnou zvětšeninu zahloubané zkoumal. Když pak promluvil, jeho hlas byl trochu chraptivý. Měl pocit, že se mu srdce rozskočí jako prasklý zvon. Tlouklo napřeskáčku.

„Je možné si představit, že je dehet měkký i v noci v deset hodin?“

„Ne. Změkne jenom přes den – a pak je tvárný. Jak povídám, láhev se na něj doslova nalepila. Hrana nechala ostrou stopu, jako kdyby zůstala, jak do^ padla.“

„Prostě se nekutálela sem tam?“

„Zůstala po ní jediná stopa. Stála nějak divně – jako kdyby se přilepila do dehtu v momentu, kdy tam vletěla.“

„Tak to znamená, že ses nemýlil. Prázdná láhev od koňaku se na střechu boudy nedostala v noci, kdy se stala vražda, ale přes den, když pražilo slunce.“

„Jestli nevěříte mým očím, tak tohle je důkaz. Samosebou, člověk se může na levém uchu poškrábat i pravou rukou, když ho to baví – nemám pravdu? Ale opakuju, že ta láhev tam ráno po vraždě nebyla.“

„Víš, co to znamená?“ zeptal se Adam Dér a nejraději by byl mladého vyšetřovatele objal. „Víš ty vůbec, že je to první bezpečná stopa, která nám padla do rukou?“

„Nechápu,“ řekl Ajtai. „Co je na tom, že se vrah vrátil a zbavil se láhve?“

„Měl strach,“ řekl Adam Dér. „Protože přišel na to, že o láhvi víme. Až do téhle chvíle nebylo v jeho jednání ani stopy po nerozhodnosti a strachu. Až teď! Poprvé!“

„Měli jsme okolí boudy na očích,“ řekl kapitán Tóth. „Nikdo se k ní nepřiblížil. V každém případě blíž nežli na deset metrů se k ní nikdo nedostal.“

„Betonová cesta je asi dvanáct metrů od boudy. Láhev tam někdo hodil. A nebylo by mu vadilo, ani kdyby se rozbila. Nebe přece nikdo nehlídal, co?“

„To je pravda,“ uznal Tóth. „Dost potíží bylo s čumily. Tam se to jenom hemžilo – mají sice ze Škrtiče hrůzu, ale beztak jsou zvědaví. Jenom kolem poledne, v tom ďábelském vedru, se okolí vyprázdnilo. V tu dobu jezdila poblíž nanejvýš auta. Žádné narušování pořádku hlídka neregistrovala. Stála nalevo u boudy, ve stínu.“

„Vrah udělal chybu – vypadá to, jako by přecenil své síly. Láhve se přece mohl zbavit i jiným způsobem. Ale on k tomu potřeboval boudu. To mu pořád vrtalo hlavou od okamžiku, kdy se dověděl, že víme o koňaku a taky víme, že láhev přece někde musí být. Když jste poprvé dorazil na místo zločinu,“ obrátil se Adam Dér na strážmistra Benceho, „pozoroval jste něco mimořádného?“

„Nebylo možné udržet na uzdě lidi,“ řekl strážmistr. „Než uteklo pár chvil, mačkalo se jich kolem boudy nejmíň dvacet. Přivolal je tam nějaký chlápek s brýlemi. Pořádek znova nastal, když přijel náš vůz.“

„Dělali jsme podle obvyklé metody pozorování jako vždy,“ řekl Ajtai. „I když členové pátrací skupiny přitom vykonávali jinou práci, zkoumali zároveň spontánní reakci lidí na místě činu. Máme fotografie několika osob, které se odvracely, ale nepozorovali jsme žádnou zvláštnost, která by stála za zmínku. Všichni se chovali, jak bývá v podobných případech obvyklé.“

„Okamžik,“ vmísil se major Dér a obrátil se k synovi. „Předtím jsi něco chtěl navrhnout. Pak jsi na to kvůli láhvi od koňaku zapomněl.“

„Nezapomněl,“ řekl Adam Dér. „Ten nápad ostatně nevychází ani tak ode mne, jako od strážmistra Benceho.“

„Ode mne?“ zahýbal knírem strážmistr. „Já jsem o žádném návrhu nic neříkal. Jak ti něco takového mohlo napadnout?“

„No, strážmistr Bence si opravdu moc na gagy nepotrpí,“ zamručel kapitán Tóth. „To víme všichni.“

„A přece – bez něho by mě něco takového ani nenapadlo,“ řekl Adam. „Včera jsme spolu chytali ryby a on mi vykládal spoustu věcí o umělých návnadách.“ Když zaznělo slovo „ryby“, po tváři přítomných přeběhl tichý úsměv. Strážmistr Bence zčervenal a levička mu vyletěla ke kníru.

„Já jsem měl na mysli tohle,“ pozvedl Adam hlas.

„Škrtič jde po ženách určitého typu, víme to všichni, protože známe oběti. V současné době se po třech vraždách neodvažuje žádná žena ve městě vyjít po setmění sama na ulici. Škrtíc – tak by se to dalo říct – čeká zbytečně, zatímco v jeho nitru roste přetlak vášně, která ho žene vpřed. Co by se stalo, kdybychom při dokonalém zabezpečení my sami poslali na ulici dívku jako volavku? Děvče, které se bez podezření pustí do řeči s kýmkoli. Tak bychom vraha podráždili k akci.“

Po jeho slovech nastoupilo ticho. Najednou se všecky tváře obrátily k oknu, najednou všichni slyšeli tupé bzučení mouchy, která narážela do skla. Ajtai se natáhl pro sklenici vody před sebou, a jak pil, na jeho čele vyrážely drobné krůpěje potu. Z nábytku sálalo lepkavé vedro. Major Dér vstal a otevřel i třetí okno. Promluvil kapitán Tóth.

„A máme vůbec děvče, které by něco takového mohlo podniknout?“

„A kdybychom měli,“ řekl důstojník pátrací skupiny z župy, „dalo by se přemluvit?“

„To snad ani není to nejdůležitější,“ promluvil od okna major Dér. „Podstatnější je, jestli jsme schopni garantovat jí naprostou bezpečnost.“

„Copak to někdo vydrží s nervy?“ řekl Ajtai. „Vyčkat až do posledního okamžiku, kdy má ruce Škrtiče na krku? Taková žena, která by to vydržela, prostě není.“

„A co muž?“ zeptal se Adam. „Ty bys to vydržel?“

„Vydržel,“ řekl Ajtai. „Je to riziko, ale já přece sloužím u bezpečnosti.“

„Copak na bezpečnosti nejsou ženy? Vím o několika, které na sebe vezmou jakékoli riziko a nervy mají lepší dokonce než strážmistr Bence.“

„Nemůžeme nikoho nutit, aby na sebe vzal úlohu obětního beránka.“

„O tom taky není řeč. Ta, na kterou myslím, na sebe tu úlohu vezme dobrovolně.“

Pod rukama majora Déra vrzlo dřevo na okenní předprsni. Zeptal se, aniž se ohlédl:

„Promyslels to?“

„Domluvili jsme to,“ řekl mladý muž. „Udělá to.“

„A co ty?“

„Plácnul jsem to a ona mě vzala za slovo. To děvče má pro strach uděláno! Žádám jenom, abych mohl sám vypracovat systém, jak ji budeme zajišťovat.“

„Ještě jsme to neschválili,“ řekl major Dér. „Můžeš se do toho dát jenom v případě, jestli s tím budou souhlasit všichni přítomní.“

Nejdřív promluvil kapitán Tóth.

„Je to v pořádku.“

Potom souhlasil Ajtai a oba vyšetřovatelé z župy.

„Já čekám na odpověď strážmistra Benceho,“ řekl major Dér.

„Chlapče, děláš velikou pitomost,“ promluvil strážmistr Bence. „Ale já za to děvče budu odpovídat svým životem.“

„Já taky,“ řekl Adam.

„Pak ovšem nemohu nic dělat,“ zahučel major. „Kolik lidí potřebuješ? A co vůbec potřebuješ? Vysvětli nám, jak to chceš udělat!“

Adam Dér vstal a šel k mapě, visící na stěně.

„Začnu od konce,“ řekl, „od místa pokusu o vraždu. Nejdřív musíme vybrat místo činu a uvážit přitom úmysly Škrtiče. Vybral jsem si pusté místo za městským koupalištěm, nedaleko Hájku. V těch místech je veřejné osvětlení na úseku nějakých sto metrů mimořádně slabé. Tady poblíž strážního domku u dráhy a kousek výš u městské váhy je světla dost. Ostatně okolí je dost přehledné – aspoň je dobře na očích každý, kdo se v obou směrech přibližuje. To má stejné výhody z hlediska vraha i z hlediska našeho. Tohle je místo,“ ukázal na jeden bod na mapě, „které jsem po důkladné úvaze vybral. Děvče musí Škrtiče zavést právě sem. Je mimořádně důležité, aby tentokrát vyhlédnutá oběť určovala vrahovy pohyby, jak známe způsoby Škrtiče, můžeme očekávat pokus o vraždu právě na tom místě. Cestu vroubí křoviny vysoké asi jako člověk. Z žádné strany nedopadá světlo až sem. Respektive – je tam tolik světla, že dokážeme příslušnými prostředky sledovat pohyby děvčete a vraha, k tomu bodu. Ty, kdo ho budou sledovat, bude oddělovat od předpokládaného místa činu vzdálenost pouhých pěti či šesti metrů a mohou zasáhnout v nejkratším možném čase. Vzhledem k charakteru terénu se mohou dokonale zamaskovat. Patnáct nebo dvacet lidí může s naprostou bezpečností to místo obklíčit – a znemožnit zločin i útěk z místa činu. Dnes v noci můžeme na těch místech rozmístit elektrickou instalaci, skryté reflektory, zkrátka dokonale se můžeme zařídit podle svého. Veškerou činnost je třeba udržet v přísné tajnosti, a nikdo si jí nesmí všimnout. Asi čtyři metry od cesty je tam v křoví vybetonovaná jáma, na jejím dně jsou kameny – je to přímo ideální místo, kde se dá umístit stálá služba s ultrakrátkou vysílačkou. Průběh akce si představuji takto… Ta dívka se v následujících dnech bude ukazovat na nejrůznějších místech ve městě – a co možná nejčastěji; bude dělat, jako že nemá vůbec žádné podezření. Bude se snažit seznámit s maximálně možným počtem lidí a vždycky večer bude chodit po trase, která se dotýká kontrolovaného místa. Podle možnosti bude přijímat nabídky k doprovodu. Když nedojde k pokusu o násilí nebo o uškrcení, nemůžeme udělat nic jiného, než že budeme u pozorovaných osob zkoumat alibi na dobu, kdy byly spáchány předcházející vraždy. V případě pokusu o znásilnění ihned zasáhneme. Podobným způsobem budeme kontrolovat podezřelé, ale na určitou potřebnou dobu je zadržíme i v tom případě, jestliže nemají na vraždách žádnou vinu. Musíme udržet v tajnosti existenci léčky. Jsem přesvědčen, že když bude Škrtič dívku doprovázet po téhle cestě, nutně se pokusí provést svůj úmysl a pokusí se o vraždu. Na úseku, který vede mezi domy, musí děvče zajišťovat čtyři muži. Tady není nějaké skrývání důležité. Tady je jejich úkolem nedopustit, aby se tu vrah vůbec o něco pokoušel. Teprve když dojde na místo, které jsme sami vybrali a dokonale zajistili, musí mít pocit, že přišla jeho chvíle. A teprve při skutečném pokusu o vraždu musíme zapnout všecky reflektory zároveň a okamžitě odstranit Škrtiče z blízkosti děvčete, Dívku vybavíme miniaturní přijímačkou a vysílačkou na ultrakrátkých vlnách a budeme s ní udržovat neustálé spojení, aby nám mohla hlásit svá pozorování. Ve městě ji budou zajišťovat dva vozy s vysílačkami a čtyři muži, o kterých už byla řeč. Kromě toho se ta dívka;; učila judo a do jisté míry se dokáže o svou bezpečnost postarat sama, takže není nutný příliš časný zásah. Navrhuji, abychom její osobní ochranu svěřili lidem, kterým bude velet strážmistr Bence.“

„Souhlasím,“ řekl major Dér.

„Pravděpodobně se dá očekávat, že dojde k několika planým poplachům, ale nikdy nemůžeme vědět, který bude ten pravý. Právě proto je nutné obsadit léčku vzápětí po tom, kdy se dívka se svým průvodcem vydá po stanovené cestě. Pěšky ta cesta trvá přibližně půl hodiny, vozem se dá dojet na místo asi za osm minut. Kromě těch, kteří obsadí léčku, budeme potřebovat asi šest – sedm mužů. Členové skupiny počínaje okamžikem vyhlášení poplachu budou přes krátkovlnnou vysílačku ve spojení s dívkou. Zásah přichází v úvahu buď při nebezpečí, anebo na výzvu děvčete. Nebude-li možné odvrátit nebezpečí jinak, použije podporučík Koczkás zbraně. Pokud vím, zvítězil v závodech pracovníků ministerstva vnitra ve sportovní střelbě z pistole. Žádám ho o osobní ochranu dívky. To je vše.“

„Kdo k tomu chce něco dodat?“ zeptal se major Dér. „Pokládáte tenhle plán za přijatelný?“

„Tak dobře,“ řekl strážmistr Bence. „Tomu děvčeti nikdo nezkřiví ani vlásek na hlavě.“

„Kapitán Tóth se postará, aby technici udělali, co je potřeba. Dnes večer začneme s přípravou pasti.“

„Mám návrh,“ řekl poručík Ajtai. „Celá ta akce by měla mít v zájmu stručnosti nějaké krycí jméno. Ať je to třeba ‚Oprátka‘, do které Škrtič nastrčí hlavu.“

„Pak vám tedy musím představit hlavní aktérku akce Oprátka. Když dovolíte, tak po celou dobu seděla v sousední místnosti.“

Adam Dér otevřel dveře a něco tiše řekl. Když dívka vstoupila, nedokázal poručík Ajtai potlačit tiché hvízdnutí.

„Moje snoubenka,“ řekl Adam Dér a lehce se přitom začervenal. „Judita Szilasová, studentka druhého ročníku herectví.“

„Podle toho, co povídáš, jsi můj snoubenec,“ řeklo‘ děvče. „To je mi ale překvapení!“

Večer devatenáctého srpna už kdekdo ve městě mluvil o vraždě. Nepřestávající atmosféra strachu nutila lidi k nedůvěřivosti a podezřívání. Osamělé ženy ignorovaly úmorné vedro a s příchodem soumraku zavíraly okna svých pokojů – později se ukázalo, že v těchto dnech byly do čtyř set přízemních oken ve městě zabudovány mříže. Z těch, kteří podobná bezpečnostní opatření neopomněli, nikdo netušil, oč ta čtyři sta zajištěných oken omezí operační prostor Škrtiče, a že podstatně vzroste pravděpodobnost ohrožení těch méně opatrných; bezpochyby se právě z nich bude rekrutovat další oběť. Vyskytla se i žena, která natahala ke všem vstupům do svého bytu nábytek, ale hrůza se k ní přece jenom plížila s chvějícími se večerními stíny.

Major Dér zakázal pouliční karneval, který byl připravován na 20. srpna, aby tak zabránil rozšíření příležitosti pro Škrtiče. Toho opatření snad ani nebylo zapotřebí, protože ženy se odvažovaly po setmění na ulici jenom v doprovodu nejbližších známých, muži svírali v pěstech podomácku vyrobené boxery nebo olověné trubky, ostražitě naslouchali každému podezřelému zašustění a dávali pozor, zda se k nim někdo i otevřeně nepřibližuje. Příslušníci bezpečnosti chodili v civilu, v kapse revolver, zamaskované rádiové vozy jezdily sem tam, protože teď už nechtěli vyšetřovatelé vraha poplašit a podřizovali se tak záměru Adama Déra – spíš se snažili zločince přimět k tomu, aby se pohnul.

Několik minut po osmé hodině hlásil kapitán Tóth že všechna připravovaná opatření byla dokončena a položil na majorův stůl seznam s dvěma tisíci šesti sty sedmačtyřiceti jmény, v němž byli zahrnuti všichni blízcí i vzdálení známí tří obětí. Výsledek zpracovali čtyři pracovníci a vypsali na zvláštní papír čtrnáct jmen, která se vyskytovala na všech třech seznamech u jednotlivých žen. Práci usnadnilo to, že poslední oběť, Ilona Seböková, znala velmi málo lidí, a pokud žila, pohybovala se v naprosto jiném prostředí než ostatní dvě. Ukázalo se, že sedm osob z oněch čtrnácti nemohlo vraždu spáchat. Měli neotřesitelné alibi. A tak na seznamu, který dostal Adam Dér, figurovalo jenom sedm jmen: Barth József, 37 let, řidič; Deák László, 54 let, nástrojař; Fekete Géza, 27 let, číšník; Rideg Béla, 46 let, zřízenec; Sas Péter, 24 let, kadeřník; Szász István, 57 let, klavírista a Szuhai Dénes, 28 let, řidič. Ihned byli vyčleněni lidé, aby je sledovali a zároveň byl zesílen dohled i nad exhibicionisty, homosexuály a osobami, které se v minulosti dopustily znásilnění.

Ovšem Adam Dér z jakýchsi nedefinovatelných pohnutek, poslušen pocitu neustále se vynořujících pochybností, od těchto opatření žádný výsledek neočekával. Cítil, že Škrtič neuvázne v síti těchto prostých, osvědčených prostředků. Nějak v ní najde skulinu a znovu bude chystat své strašlivé záměry.

Sedm osob, které bylo možno podezřívat, nemělo žádné alibi, či spíš, jak se ukázalo, jejich alibi nelze prokázat. Oba šoféři byli v době vražd na cestě, číšník a kadeřník údajně spali, klavírista podle vlastní výpovědi byl při jedné příležitosti na výletě a v dalších dvou případech se zdržoval doma sám, poněkud slabomyslný zřízenec se na nic nepamatoval, neměl ani ponětí, kde a kudy se pohyboval v tom či onom kritickém čase, nástrojař tvrdil, že pracoval na nějaké naléhavé práci v dílně na okraji města. Na otázku, zda ta naléhavá práce trvala od května do srpna, jenom pokrčil rameny a řekl: „Já jsem v jednom kole, nemám ani minutu, abych se zastavil.“

Samozřejmě, jenom kvůli tomu, že někdo nemá k dispozici spolehlivé alibi, nelze ho ještě volat k odpovědnosti. Je to právě naopak: alibi samo o sobě může posloužit jako důkaz k vyloučení viny, jeho nedostatek ovšem naznačuje jen možnost. Jestliže někdo prostě řekne, že se nepamatuje, způsobí si nanejvýš nepříjemnosti, ale naprosto není povinen si vzpomenout.

Všichni členové pátrací skupiny to tušili: není prostě vůbec jisté, že mezi osobami pod dohledem musí být Škrtič. Tato opatření, všecky ty varianty dozoru sloužily jenom jedinému, těžko definovatelnému, mlhavému cíli, který by se dal nejspíš vyjádřit slůvky „co kdyby“. Přesto však byly potřebné, protože posilovaly důvěru v jednání a bezpečnost. Čekání už měli všichni po krk.

Judita Szilasová odpoledne zahájila svou podivnou promenádu v ulicích města. Bezmyšlenkovitě bloumala sem a tam, postávala u výkladních skříní a slunce se odráželo na její světlé hřívě a zlatově hnědé pokožce. Jak jí přikazovaly směrnice, zpočátku nebrala na vědomí jakékoli pokusy o seznámení, vyhýbala se mužům, jenom si vykračovala se zamyšleným úsměvem jako někdo, kdo opravdu nemá nic podstatného na práci. Jenom její doprovod věděl, že napjatě pozoruje, zaznamenává podoby tváří, rozbírá smysl pohledů, že je v nitru napjatá jako struna, ve stavu permanentní pohotovosti.

Před ní jela otevřená škodovka nenápadně začleněná do uličního provozu; každou chvíli se vůz zastavil před nějakým obchodem nebo v blízkosti nějakého espresa. Cestující – opálený mladík a děvče s hlavami zvrácenými dozadu, vychutnávali hedvábná pohlazení slunečního svitu, který se na ně sypal shůry. Kousek za Juditou se loudal podél chodníku volkswagen, za volantem seděl postarší pán a vzadu žena středních let nevýrazného zevnějšku. Vedle ní se na sedadle natáhl vlčák, který měl opřenu hlavu o okraj okna a sledoval ruch na ulici – z jeho tlamy visel růžový jazyk a jeho moudré hnědé oči občas blýskly se soustředěným napětím k muži za volantem. Dívka pochodovala právě uprostřed mezi dvěma automobily, i když nezúčastněný divák tuto skrytou souvislost sotva mohl brát na vědomí. Zvláštním způsobem se mezi chodci motal a potácel Peříčko; ani on nevzbuzoval mimořádnou pozornost, neboť byl na první pohled podle svého zvyku opilý, něco si drmolil a vykračoval si: obyčejný rozedraný budižkničemu, dobromyslný chytač lelků. Náhodný chodec by sotva uvěřil, že si toho dne Peříčko nedal ani doušek a že se řídí podle výsledků dlouhé porady se strážmistrem Bencem a jedná z dokonale mimořádného a důležitého pověření právě on se pohybuje v bezprostřední blízkosti dívky a je jako klíště – když ho má člověk na kůži, způsobuje mu spíš nelibost nežli pocit blaženosti. Peříčko však byl odhodlán k jakémukoli hrdinnému skutku – ne pro tu pěknou dívku v minisukni, s pěknýma nohama a vlnícím se tělem, nýbrž pro strážmistra Benceho, který teď vysedává na velitelství u vysílačky a s veškerou horlivostí své pořádkumilovné povahy se snaží, aby splnil všecky rozkazy majora Déra.

Judita Szilasová to všecko dobře věděla a měla neodolatelnou chuť pochválit Peříčkovu snahu a dokonalý herecký výkon, jímž ztělesňoval opilství bezmála už chorobné. Marnost nad marnost, na tomto poli se Peříčko mohl pochlubit ohromnou zkušeností.

Lenivá, rozmarná procházka zamířila k nejživějším bodům města – dívka prošla podloubími ulice Lajose Kossutha, potom došla na Széchenyiho náměstí, minula kostel, proloudala se kolem řady obchodů, usedla v parku na lavičku a potom pokračovala směrem k nádraží. U tetky Basové si koupila palici kukuřice, u otce Kelemena výtisk satirického časopisu Lúdas Matyi a prohodila s nimi několik slov. Potom zabočila do jedné z postranních uliček u budovy gymnázia. Dlouho okouněla před výkladem s obuví. Odpoledne kolení čtvrté zasedla v kavárničce Tulipán na zahradu otevřenou do ulice a dala si limonádu; obsluhoval ji číšník, jeden z těch sedmi osob, nad kterými byl dohled. Byl to vysoký hezký chlapec; husté vlasy nablýskané olejem nosil sčesané na stranu a z jeho pohybů vyzařovala jistota. S přemrštěně srdečným, laškovným pohybem naservíroval dívce studený nápoj, pak se k ní sehnul trochu blíž a zeptal se:

„Vy nejste zdejší, že ne, slečno?“

Samosebou dobře věděl, že tahle pitomá otázka je naprosto zbytečná. Takové děvče by se přece těžko v malém městě schovávalo. To se ví, že není zdejší! Jenomže číšník potřeboval nějaký nic neříkající obrat, protože chtěl za každou cenu oslovit tu dívku s nahýma opálenýma nohama, s tváří jako kytka a se zlatými světýlky v očích – její neznámá krása s sebou přinesla atmosféru vábivého tajemství.

A tak ze sebe Géza Fekete vymáčkl hrdlem poněkud staženým onu banální otázku a nestačil se divit, když mu dívka s úsměvem a zeširoka vykládala, jako by mu chtěla vylít své srdce:

„Samosebou nejsem zdejší. Přijela jsem k příbuzným – a už se tady nudím. Myslela jsem si, že si odpoledne zajdu na koupaliště, ale je tam nacpáno, že mě přešla chuť. Takže teď nevím, co mám udělat, protože musím být doma, než bude tma. Teta bydlí za městem, za tím železničním náspem a říká se, že prý není zrovna záhodno chodit tady večer po ulici. Co je na tom pravdy, že tady byly zavražděny tři ženy?“

„Všecko je na tom pravda,“ řekl číšník. „Ale nebojte se. Dám vám návrh. Přijďte sem zpátky tak kolem deváté. V půl desáté zavíráme. Vyprovodím vás domů.“

Dívka se chvilku zdráhala.

„Je tam vedro jako v prádelně. A po setmění…“

„Nechci se vám vnucovat,“ řekl číšník, „ale já bydlím taky na tu stranu.“

„Tak víte co? Beru vás za slovo. Já teda přece jenom půjdu na koupaliště, pak zajdu ke kadeřníkovi

– dá mi trochu do pořádku vlasy – a vrátím se sem. Ale ne abyste si ze mne vystřelil,“ zasmála se. „Kromě vás neznám v tomhle městě vůbec nikoho, kdo by za něco stál. Teta z domu ani nevykročí.“

„Samosebou,“ řekl číšník. Na podnosu, který držel v ruce, mu zařinčely sklenice. „Rád vás doprovodím domů.“ Na pravém spánku mu zvolna začala pulsovat tepna. „Vy ode mne můžete chtít cokoli, rád to pro vás udělám. Kdopak by to pro vás taky neudělal?“

„Já od vás chci jenom tohle,“ smála se dívka. „Ták už jdu. Určitě přijdu zpátky před půl desátou.“

Chtěla platit, ale číšník od ní nevzal peníze.

„Stejně se ještě uvidíme,“ řekl. Náhle se vzmužil a dopustil se úsměvu, který pokládal za okouzlující. „Se mnou můžete vždycky počítat.“

Dívka vyrazila na další cestu, ale nešla na koupaliště. Vrátila se do parku mezi stromy, posadila se na lavičku a říkala si něco tiše pro sebe. Nedaleko od ní přijal tato slova na přijímači s ultrakrátkými vlnami řidič volkswagenu. „Jeden z podezřelých dojde k pasti večer asi v půl desáté, ať to zatím technici dodělají,“ podal své hlášení strážmistru Bencemu.

Potom se dívka opět prošla po hlavní třídě a vstoupila do kadeřnictví. Strávila tam půl hodiny a vlasy jí dával do pořádku Péter Sas, oblíbený kadeřník v kruzích zdejších dam. Prohodili mezi sebou všehovšudy několik slov, ale loučili se jako staří známí – je to marné, mezi kadeřníkem a jeho klientem se velmi rychle navazuje dobrý vztah. Je to zájem obou stran.

Fiatka Adama Déra se objevila na trase, kde se dívka pohybovala, aspoň pětkrát, i když věděl, že tou dobou není vůbec žádný důvod k obavám. Vrhl na ni jediný pohled, jak si vykračovala mezi různobarevnými domy v oslepující záři – i on za ní hleděl s trochou úžasu jako všichni ostatní. Rád by byl mezi těmi, kdo ji doprovází, ale věděl, že tenhle rozmar nemá smysl a že ho volají jiné, důležitější povinnosti.

Několik minut po páté vyhledal ředitele městské nemocnice, primáře Laxe. Krátce mu vyložil své představy, jak by bylo možné stanovit mezi sedmi podezřelými osobami tu, která by podle struktury svého nervového stavu byla případně schopna spáchat zločiny, a odvolával se přitom na slova ředitele psychiatrické léčebny. Požádal doktora Laxe o pomoc – především při výběru, jak to provést, a pak i při prohlídce.

„Opravdu bych mohl tyhle lidi povolat do nemocnice,“ řekl lékař se stopou zdráhání v hlase, „ale pod jakou záminkou? Co od nich můžeme chtít? Vyšetření by mohlo trvat dvě i tři hodiny.“

„Já vím,“ řekl Adam. „A přitom vůbec nesmíme vzbudit podezření. Byla by to hrubá chyba, kdybychom vraha poplašili.“

„Je jediná možnost,“ hučel doktor Lax zahnán do úzkých. „Jejich vedoucí na pracovišti by jim měl oznámit, že z nějakých důvodů je tohle vyšetření nutné. Nejlíp by bylo, kdyby se odvolával na nějakou nesmyslnou směrnici, která přišla shora, a ještě by mohl dodat, že to celé je nějaká obrovská blbost. Takovým věcem lidé vždycky uvěří. Ale neměl by na to vyšetření posílat jenom toho jediného člověka, ale hned tři nebo čtyři zaměstnance. Tak se vyhnete podezření potenciálního vraha.“

„To je v pořádku. Potřebné formality zařídím. Kdy byste je mohl přijmout?“

Doktor Lax sundal své brýle se zlatou obroučkou a začal je čistit kapesníkem.

„Je mi líto,“ řekl, „přestože je ta záležitost velice důležitá, vedení nemocnice nemohu svěřit nikomu. Ale měl bych návrh. Mohl byste se spokojit místo mne s jedním mým spolupracovníkem.“

„Nerad bych do té věci zasvěcoval hodně lidí.“

„To ani nebude potřeba. Na chirurgii pracuje velice schopný mladý muž, jmenuje se Fábián. Byl při pitvě všech tří obětí. V podobných případech pracujeme společně. Bude vám vyhovovat stejně jako já. Možná ještě líp. Když tady byl před dvěma dny major Dér, ten mládenec se zmínil, že ho kriminalistika zajímá. Když dovolíte, dám ho zavolat.“

A opravdu, doktor Fábián poslouchal Adama Déra se vzrůstajícím zájmem až do konce a potom málem explodoval záchvatem činnosti.

„Vyhrabu nějaké odborné knihy,“ řekl. „Určitě se tam najdou odkazy k těmhle věcem. Jestli se to hodí někdy prostředkem týdne, jsme domluveni – máte moje slovo.“

Adamovi přišel jeho zápal vhod – i když se v duchu usmíval doktorově naivní pátrací horlivosti.

„Víš co?“ přešel k tykání, protože byli vrstevníci, „když tě tolik baví honit zločince, tak nám píchni. To se ví, takové vyšetření nejrůznějších osob je jenom zlomek práce, tenounká nit, které se snad můžeme chytit. Nanejvýš se přetrhne. Ještě že to není jediné naše želízko v ohni.“

„Mám dojem, že je spousta lidí, kteří by rádi přičichli k vaší profesi,“ řekl lékař. „Ani já nejsem výjimka. Jestli taková možnost existuje, jsem vám k dispozici. Můžeš se mnou disponovat, jako bych byl řekněme policista na zkoušku. Kdyby bylo potřeba, mám i auto. Myslím si, že to vždycky nejde, prohánět se ve služebním voze s houkačkou.“

„V pořádku,“ řekl Adam, „i když se zrovna často nestává, že by policajt na zkoušku měl vlastní auto.

V tom případě ovšem máš na několik dní konec s volným časem. A možná že i v noci.“

„Aspoň budu mít nějakou výmluvu pro snoubenku. Ostatně lékař taky vždycky nedisponuje svým volným časem.“

„Půjdeš teď se mnou?“ zeptal se Adam. „Na půl desátou máme přichystanou past. Nejdřív zaskočíme za strážmistrem Bencem.“

„Dobře,“ řekl doktor Fábián, „myslím, že primář nebude mít žádné námitky – on je teď nějak nabručený.“

„Asi nebude. Zbaví se nás docela rád.“

„Dneska je strašně podrážděný. Je citlivý na změny počasí. Meteorologové slibují ochlazení.“

„Letos je ale bláznivé léto,“ řekl Adam Dér. „Buď je vedro, nebo zima. Člověku už to jde na nervy.“

„Když sem vtrhnou všelijaké ty fronty, na příkaz doktora Laxe ani neoperujeme. Nejenom kvůli pacientům, ale i kvůli lékařům. Sotva existuje člověk, který by nereagoval na změnu tlaku.“

„To snad nechává chladným jenom strážmistra Benceho. Ten má nervy ze železa. Toho nevyvede z klidu absolutně nic.“

V tom se ovšem Adam Dér mýlil, protože strážmistr Bence je přijal dokonale rozzuřen v místnosti s vysílačkou, kde držel službu.

„Ztratil jsem spojení s tím blbounem,“ vztekal se a pak se sklonil nad mikrofonem. „Orel volá Peříčko, Orel volá Peříčko! Příjem.“

Zaznělo praskání a potom kňourání, podobné dětskému pláči.

„Aquilla non captat muscas…“

„Pořád se do toho plete nějaký blázen,“ zuřil urostlý strážmistr. „Baví se se mnou latinsky.“

„Moucha ať mluví maďarský,“ promluvil klidně do mikrofonu Adam Dér. „Jinak si myslím, že ji Orel přece jenom popadne…“

„Zde Peříčko, jsem v průjezdu domu číslo 7 v Petofiho ulici,“ přešel najednou hlas do služebního tónu. „Haló, přejete si okružní spojení?.“

„Houby s octem,“ zaječel strážmistr Bence. „Tohle není žádná legrácka! Co dělá to děvče?“

„V osm sedmnáct vypadla z kadeřnictví, tak jsem jí poradil, aby si zašla urazit jedno pivo do šestadvacítky… Tohle vedro přece nikdo nevydrží bez pití, jenom já! Teď tam brebentí s nakladačema a jsou jako jedna rodina. Kolem ní je obrovskej chumel. Bručoun Medvěd, co rozváží sodovku, si před ní klek a přísahal při životě svý ženy, že je do ní blázen. Lže, až se mu práší od huby, ale co na tom.“

„Pokračovat ve sledování,“ zahučel strážmistr Bence. „Až do té doby, než projde kolem vážního domku.“

„Dyk je to tak domluvený,“ řekl Peříčko uraženě. „Už mi zase nedůvěřujete, milý strážmistře?“

„Pro tebe nejsem žádný milý strážmistr,“ zachroptěl Bence. „Hlásit opět za půl hodiny! Konec!“

Otřel si zpocené čelo, šel k lednici a dal si do sklenice pár kostek ledu.

„Ostatní se hlásili?“ zeptal se Adam.

„Ano. Všecko v pořádku. Jen tenhle Peříčko, jak se zdá, s tím aparátem neumí zacházet.“

„Jak by neuměl,“ řekl mladík. „Zachází s ním znamenitě. Kam teď míří Judita?“

„Nazpátek do kavárny. Čeká tam na ni číšník jménem Fekete. On bude první.“

„Past?“

„Právě vyrazili technici. Před devátou bude všecko připraveno.“

„Výborně. V devět vyrazíme i my. Přesný čas?“

„Osm hodin třicet pět minut.“

Na desce s přístroji se rozsvítilo červené světlo. „Děvče vyšlo směrem ke kavárně,“ hlásil nadporučík z volkswagenu. „Pokračujeme ve sledování.“

„Dejte jí pokyn,“ řekl do mikrofonu Adam Dér, „ať nevypíná vysílačku, až bude mluvit s číšníkem.“

„Rozumím. Nevypínat.“

„Ostatní ať jsou na příjmu. Vůz s vysílačkou ať předává ústředně rozhovor. Vysílání Oprátky 1 smí být přerušeno jenom v naléhavých případech. Konec.“ Potom se Adam Dér obrátil ke strážmistru Bencemu. „Budeme taky na příjmu. A dejte mi něco k pití. Jak se chovají vaše rybky?“

„Normálně. Jenom stříbrný karas má bledě modré pruhy. Ale zatím je to sotva znát – teprve se vybarvuje. Je docela možné, že se pruhy do zítřka ztratí. Chceš taky kávu?“

„Nechci. Alf pan doktor si možná šálek vypije.“ Strážmistr se zaškaredil jako vždycky, když se někdo cizí začal chovat ve služební svatyni nějak jako doma. Nemile se ho dotýkalo, když mu fušovali do řemesla lidé odjinud. Erární káva přece není od toho, aby si jí proléval hrdlo kdejaký soukromník. Ale smířil se i s tím a byl ochoten strpět přítomnost doktora Fábiána, jenom když ho oslovil, byl v jeho hlase stín dotčenosti:

„Kolik dáváte cukru, pane doktore?“

„Jestli je to možné, tak bez.“

Adam viděl strážmistrovi Bencemu až do ledví a s lehkým úsměvem sledoval jeho mrazivou laskavost.

„Berte to tak, jako kdyby pan doktor patřil do stavu,“ řekl. „Pomáhá nám. Sám jsem ho o to požádal.“

„To je něco jiného,“ zahučel strážmistr Bence, a aby napravil svůj předcházející omyl, naložil lékaři do kávy čtyři malé kostky. „To mi není ani cukru líto.“ Fábián vzhlédl k Adamovi a po jeho tváři přeběhl úsměv. Pochopil komiku situace. Nehnul brvou a vlil do sebe kávu.

„Pokouším se vypomoct,“ promluvil potom. „To se ví, pokud je to v mých silách.“

„Jsem si jist,“ odpověděl Adam, „že nám stojíš za jednu kávu a čtyři kostky cukru.“

Na přijímači se opět rozsvítilo červené světlo. Strážmistr Bence otočil knoflíkem po své levici.

„Sedím v kavárně,“ zaslechli dívčin šepot. „Prosím vás, abyste chvilku kontrolovali spojení. Okamžik budu na příjmu.“

„Jestli mě slyšíš, tak je v pořádku,“ řekl Adam. „Jak se máš?“

Cvaklo to a následovala odpověď.

„Znamenitě. Jenom se nudím. Nechtěl by ses se mnou seznámit? Ten číšník je na slečny jako divý – bez mrknutí vzal na vědomí, že mu nejsem schopna odolat. Říkal, že bydlí na tu stranu, co moje tetička. Ale čerta starého tam bydlí. Později mi Peříčko řekl, že ten můj miloučký číšník má podnájem tady v ulici Lajose Kossutha. A vůbec, ten Peříčko je váš nejlepší člověk. Bez něho bych nikdy nezapadla do šestadvacítky. Mají tam báječné pivo! A jsou tam výborní chlapíci. Zrovna ten Bručoun Medvěd nebo jak mu říkají, ten se do mne docela zabouchl.“ Šeptání se úplně ztišilo. „Jde ke mně můj člověk… Pámbu s váma. V půl desáté budeme u pasti. Dej na mne pozor…“

„Máme jenom White Label, jiná viska není,“ bylo slyšet trylkující mužský hlas. „S tou špatně nepochodíte, slečno, když si trochu líznete. Na koňak přijde řada později, jistě k tomu bude příležitost. Nemám pravdu?“

„Když piju White Label, tak jsem z toho vždycky naměkko,“ řekla Judita. „No, proč ne. Je k tomu led?“

„Pro tebe všecko,“ mluvil číšník. „Horkou visku, ledovou visku, jakou chceš.“

„My si tykáme?“

„Když už jsme se takhle sešli, tak proč chodit kolem horké kaše. Máš to u mě dobrý, to je fakt. U mě máš visku dycinky grátis.“

V Juditině projevu byly patrny zkušenosti, kterých nabyla během dvou let studia herectví na vysoké škole. Odpověděla sice zdráhavé, ale v jejím hlase bylo medové vrkání.

„Ne tak hopem, nevím ani, jak se jmenuješ.“

„Géza,“ řekl číšník. „Ale kámošové mi říkaj Toto.“

„Margit,“ odpověděla dívka. „Holky mi říkají Lia.“

„Oukej – tak bych teda měl návrh. U Pampelišky je otevřeno do dvou. Shodím ze sebe tohle číšnický volepení a za půl hodiny se tam přešoupneme,“

„Je to tam fajn?“

„Válí tam bezvadná parta. Všichni muzikanti jsou moji nejlepší kámošové.“

„Jenomže – co tomu řekne teta a strejček Adam? Ten by byl schopný dát mi pár facek, kdybych přišla domů ráno ve tři.“

„To bych teda byl,“ drtil mezi zuby Adam Dér v místnosti s aparaturou. „Vůbec si nedovedeš představit, jak bych byl schopen.“

„Vykašli se na příbuzenstvo,“ řekl číšník. „Copak nemaj telefon? Nemůžeš jim brnknout?.“

„Nemají. Nemůžu zavolat miloučkého pitomoučké ho strejčka Ádíka. Trefil by ho šlak. Víš co? Jestli to pozvání ještě platí, půjdu s tebou do Pampelišky zítra večer – ale dneska to prostě nejde. Musím mazat domů a řeknu jim, že zej tra…“

„A nemusíš jim věšet na nos, že jdeš se mnou. Já tady mám pověst, že když chtěj postrašit malý holky…“

„No jasně – to se ví, že o tom ani neceknu. Když budou vědět, kde jsem, tak mě pustí. To jenom kvůli tomu Škrtičovi se tady všichni klepou. A stejně mám chuť jít do té Pampelišky a nejradši bych se vykašlala na veškerá napomenutí strejčka Ádíka. Děsnej chlap! Kdybys ho viděl! Takhle mu odstávají uši a myslí si, že sežral všechnu moudrost. Dneska mě vyprovodíš a zejtra se sejdeme zas. Platí?“

„Oukej,“ řekl číšník. „Ty nejsi marná holka. Ale to ti povídám, zejtra uděláme takovej brajgl, že bude stát ráno kostel křížkem dolů!“

„Jen aby se toho nedomákl strejda Ádík,“ smála se Judita. „Kolik je hodin?“

„Za pět minut zavíráme. Já teď zmizím – jdu si přehodit kvádro. Počkej na mne před barákem. Nemusej všichni vědět, že jdeme spolu.“

„Musím sebou hodit. Pospěš si s tím převlíkáním. Oukej?“

„Oukej,“ několikrát to v reproduktoru zachrastilo, pak nastoupilo pravidelné šumění.

Po něm opět Juditino šeptání.

„Strejčku Ádíku, slyšels to žvanění? Tak za pět minut vyrazíme. Teď už jsem na ulici. Příjem.“

„Mohlo by se stát, že bych ti zakroutil krkem místo Škrtiče,“ řekl Adam Dér. „Tak se mi zdá, že se skvěle bavíš.“

„A ty ne? Příjem.“

„Já taky. Jenom bych byl nerad, kdyby se tě tenhle prasák s ulíznutou palicí jenom dotkl. Za ty řeči jsem ho na dálku už nejmíň třikrát zfackoval. Jdi po předem stanovené trase. Rozumělas?“

„Rozuměla. Nevztekej se, strejčku Ádíku. Jestli chceš, nafackuju mu sama. Tam u léčky, rovnou tobě na očích. Nech mě, ať si ho aspoň jednou přehodím přes hlavu… Počkej. Vždyť já můžu vyzkoušet v praxi, cos mě naučil. A teď opravdu příjem!“

„Vyzkoušet se povoluje. Jestli v něm přitom něco rupne, ať si stěžuje sám na sebe. Peříčka máš nablízku?“

„Tamhle pod jedním stromem vidím nějakého zhýralého vandráka. Dokonale se zlinkoval. Už jsem říkala, že je to váš nejlepší člověk.“

Adam Dér se podíval do tváře strážmistra Benceho, která zmodrala jako minutu před infarktem.

„Doprovázet tě budou jenom k vážnímu domku. Odtamtud přebíráme dohled my. Vysílačku ani na okamžik nevypínej. Příjem.“

„To je úplná rozkoš, když můžu říkat – příjem. Je to jako když ztroskotá loď. Ale už se objevil ten můj Toto u vchodu. Nasoukal se do svetru se zlatými knoflíky – je to neodolatelný zjev… Tak jde se?“

„Jde se, slečno,“ řekl znervózňující mužský hlas. „Zařídil jsem si to tak, že můžu zejtra vypadnout z podniku v osm. Ale jestli ti něco můžu doporučit, ani dneska nemusíš zrovna letět domů. Můžem špacírovat pomalu – domů dojdeš tak jako tak.“

„Vypněte toho donchuána,“ řekl Adam strážmistru Bencemu. „Pojedem k pasti.“

„Nebuď nervózní, chlapče,“ řekl strážmistr. „To celé je tvůj nápad. Pojedeme tvým vozem?“

„Samosebou,“ odpověděl mladý muž. „Nemáme zapotřebí, aby ječela siréna.“ A pak, aby ukápl trochu jedu i strážmistru Bencemu, dodal: „Není to trochu podivné, když někdo docela cizí pokládá toho Peříčka za nejlepšího člověka u bezpečnosti v celém městě?“

„Nejmíň tak podivné,“ odpověděl strážmistr Bence, „jako když jde o toho starého strejčka Ádíka, co mu odstávají uši. Tak dopadnou všichni, kdo svěří vysílačku UKV do ženských rukou.“

„Kdo je to děvče?“ zeptal se doktor Fábián. „Ona má ještě náladu na vtipkování!…“

„Moje snoubenka,“ řekl Adam Dér. „Ale nešetří ani útlocit strážmistra Benceho.“

„Stejně je to všecko fuk,“ řekl strážmistr Bence. „Jestli je náš nejlepší člověk Peříčko, tak můžu prohlásit, že člověka jsem z něho udělal já. Nadarmo se neříká, že z lumpa bývá nejlepší policajt. Teď je mi skoro líto, že ho nemůžeme vzít k bezpečností, kvůli těm jeho drobným škraloupům.“

„Copak to není váš člověk?“ zeptal se lékař. „Oni vám pomáhají ještě jiní – nejenom já?“

„Peříčko nikdy náš člověk nebyl,“ řekl Adam Dér. „Ale přece jenom má něco společného s vraždami: on objevil mrtvolu poslední oběti. Opil se a pak celou noc prospal v parku vedle mrtvoly.“

„A nikoho neviděl?“

„Neviděl,“ odpověděl strážmistr Bence. „Toho dne se bohužel nacucal tolik, že se jenom zavrtal do křoví a spal až do svítání. A vidíte, někdy se stává, že na takových maličkostech vrazi ztroskotají.“

Chvilku se doktor Fábián zamyšleně díval před sebe, a když promluvil, měl v hlase skryté veselí:

„Kolik kostek cukru byste dal do kávy Peříčkovi, pane strážmistře?“

Tentokrát však strážmistr Bence nepochopil, že si z něho dělá legraci.

K pasti se přibližovali od železničního náspu. Vůz se postavil ve stínu mostu, poblíž posledního stanoviště hlídky. Adam Dér měl dokonale jasno v systému sledování, vždyť přece sám vypracoval plán. Metr po metru znal všecky tmavé keře i rozmístění starých stromů, ale teď, když se po té cestě hnal, přece jenom na něho dolehlo ovzduší naprosté odlehlosti. Nebylo slyšet jediný pohyb – a měsíc, líně se loudající nízko nad obzorem, osvětloval pustou krajinu, která byla tak zneklidňujícím způsobem němá. Čas od času se některý ze stínů pohnul a v měkké tmě se spíš jen dalo vycítit chvění listů.

Cesta mířila mezi řídká křoviska, o kus níž byla patrná černá skvrna betonové jámy a jen kus opodál, snad osmdesát metrů, se třepetalo chabou pomrkávající září na průčelní stěně vážnice jakési nepatrné světélko.

Strážmistr Bence nastavil miniaturní přístroj na ultrakrátké vlny na příjem – okamžitě to v něm začalo pískat, pak přišlo přerušované hučení a nakonec se ozval kovový hlas majora Déra.

„Na radarové obrazovce se dá dobře rozeznat každý váš pohyb. Infravlny pracují dokonale. Adame, jdi blíž ke strážmistru Bencemu; výborně, každý pohyb je znamenitě patrný. Podporučík Koczkás je teď od vás asi osm metrů a kapitán Tóth na tři kroky… Vítám vás, doktore Fábiáne. Tak vy jste se do toho dal s námi?“

Šeptající hlas se vzdálil. Opět je obklopilo nehybné ticho. A pak se před nimi ve zlomku vteřiny vynořil kapitán Tóth, tak nečekaně, že doktor Fábián uskočil dozadu a málem sletěl do jámy.

„Je to podle tvé představy?“ zeptal se kapitán Adama. „Tak si myslím, že technici odvedli mistrovský kousek práce. Celý tenhle úsek cesty se dá dokonale osvětlit reflektory. Tady se nepohne ani myš, abychom ji neviděli. Na dně díry je rádiová stanice. Bude tam dost místa i pro vás.“

Šel několik kroků před nimi – potom se náhle jeho postava rozplynula v temnotě.

„Tady je nějaké schodiště,“ šeptal. „Já jdu zpátky.“

Major Dér, Ajtai a jeden z techniků se opírali o bok jámy. Hlavy měli ve stejné výši jako její horní okraj. U jejich nohou pobroukávala ultrakrátkovlnná aparatura a slabounce červeně svítila.

„Za deset, za dvanáct minut budou tady,“ šeptal major Dér. „Kdyby bylo třeba, zamíchají se do toho nejdřív Tóth a Koczkás a my asi tak za půldruhé vteřiny, hned po tom, co se rozsvítí světlomety. Za tu dobu se odtud dá doběhnout na cestu. Samozřejmě, v plném světle se pohyby zrychlí. Musíme počítat i s eventualitou, že se náš člověk pokusí prorazit tudy.“

„Kdy tady můžeme zachytit signál z Juditiny vysílačky?“

„Okruh přímého dosahu je osmdesát metrů.“

„Peříčkovi jsem dal příkaz,“ promluvil i strážmistr, „až dojdou sledované osoby k vážnímu domku, má sem proklouznout křovinám. Jenom si myslím, že nás nenajde.“

„Peříčko už v těchhle místech byl. Ví přesně, co má dělat. Kousek dál, mezi stromy jsou taky hlídky. Nemůže zabloudit.“

Technik ve tmě se pohnul.

„Volkswagen hlásí, že došli k Růžové cestě. Za tři minuty budou u vážnice. Žádám pohotovost…“

V hustém, těžkém tichu bylo možné zaslechnout jenom rytmické tikání vysílacího a přijímacího přístroje. Adam Dér cítil, jak se mu čelo zvolna zalévá potem. Pravou rukou svíral okraj betonového schodiště. Každý úder srdce jako kdyby doslova zahlaholil do onoho bezdechého stavu prázdnoty.

Daleko v řídkém světle lamp Růžové cesty se vynořily dvě postavy – jejich stín dopadal na zem; šli od sebe asi na půl metru. Mužova ruka občas vyletěla dopředu – teď už se dalo rozeznat, že něco vysvětluje. Z krátkovlnné přijímačky se linulo tiché, nesrozumitelné šumění, potom nabývalo na síle, hlasy byly stále artikulovanější – na obrazovce radaru se objevily obrazy dvou drobných postav, rozdělených pruhy.

„Jsou výborně vidět,“ šeptal technik. „Ten muž něco děvčeti zuřivě vykládá – a ona se směje.“

„Teď už jsou jejich hlasy slyšet z přijímače,“ řekl Adam. „Jestli půjde všecko podle plánu, každou chvíli by se tady měl objevit Peříčko.“

„Taky že jo,“ zafuněl jakýsi hlas u okraje jámy. „Ani myška by sem neproklouzla tak rychle jako já. Je tady můj milý strážmistr?“

„Kuš!“ zabručel strážmistr Bence. „Už ani hlásek. Přičápni si tady na dno a ani se nepohni, dokud nedostaneš jiný příkaz.“

„Chtěl bych jenom říct,“ zašeptal Peříčko, „že je to děvče báječný. Vede chlápka za nos jako nějakýho bejčka. Už ho úplně zbláznila.“

Když umlkl, dopadlo na ně ticho jako těžký balvan. Dvě postavy, kráčející vedle sebe, vyšly z osvětleného úseku kolem vážnice a zmizely v houstnoucí tmě. Jenom přístroj pobrukoval, jeho zelené magické oko pomrkávalo – rozšiřovalo se a opět se přimhuřovalo.

„Copak nevidíš, že jsem do tebe úplnej cvok?“ mlel rozčilený mužský hlas. „Na co máme k čertu čekat?“

„Vůbec nejsem naložená skákat do všeho po hlavě,“ řekla dívka. „Já jsem tě jenom poprosila, abys mě doprovodil domů. Jestli budeš dělat hlouposti, víckrát mě neuvidíš.“

„Dobře. Máš mě za blbečka. A zejtra?“

„Co jsem slíbila, to platí, když nebudeš dělat vylomeninky…“

„Ale teď už vůbec nemůžu pochopit, proč jsi mě teda ksakru tahala s sebou?“

„Bojím se Škrtiče. A tahle cesta je úplně opuštěná. Už jenom padesát metrů, a půjdeme v úplné tmě.“

„Poslouchej…“

„Jestli se budeš chovat jako násilník, budu křičet. Je ti to jasné? Když budeš hodný chlapeček, nebudeš litovat. Vždyť kousek za námi ještě chodí lidi.“

„A co pak? Jestli budeš dělat hlouposti, nechám tě tam v křoví samotnou. A pak můžeš potkat Škrtiče.“

„Takový trouba ty nejsi. Proč bys mě tam nechával?“

Došli až na úroveň houštin. Hlas opět zazněl funivě a tupě.

„A co když já jsem Škrtič? Tohle tě nenapadlo, co, ty kočko? Tolik rozumu mám taky, že si mám počkat, až budeme mít poslední domy za sebou.“

„Ty vůbec nejsi Škrtič,“ odpověděla dívka. „Ty máš jenom velkou hubu, frajere. A nepokoušej se o nějaké násilnosti. Upozorňuju tě!“

Několik vteřin bylo ticho. K těm v jámě už doléhal šum blížících se kroků.

„Poslouchej,“ zazněl teď mužův přirozený hlas, „půjdeme tady do toho křoví.“

„Počkej,“ řekla dívka, „nedoporučovala bych…“

Stíny se najednou spojily. Bylo slyšet potlačované supění. Obě postavy jako by se uprostřed cesty do sebe opřely.

Od země náhle šlehlo oslepující světlo.

Pak zaznělo zvolání kapitána Tótha:

„Ani hnout!“

Jakési tělo přeletělo přes cestu a rozpláclo se na zemi s tupým žuchnutím Adamu Dérovi rovnou pod nohy.

„Oukej?“ zazněl hlas děvčete. „Že jsem to udělala dobře, strejčku Ádíku?“

S tváří popelavou se číšník zvedl a mžoural do silných reflektorů. Tvářil se připitoměle a udiveně a v jeho očích už nebyla ani stopa drzosti.

„Odveďte ho,“ řekl major Dér. „Ajtai ho vyslechne.“

„Chci říct jenom tolik,“ promluvila dívka, „že tenhle nemá se Škrtičem nic společného. Je to jenom nafoukaný holkař. Mně to můžete věřit.“

„Škoda, že jsem nemohl zasáhnout,“ zabručel kapitán Tóth. „Ten chlápek mi prostě vyletěl z rukou, jako kdyby mu narostla křídla.“

„Má sedřenou kůži na obličeji,“ řekl strážmistr Bence. „Klouzal aspoň půldruhého metru po břiše jako užovka – zřejmě k tomu má dědičné sklony.“

„Má, co si vysloužil,“ řekl Adam. „Už kvůli tomu, že ze sebe dělal Škrtiče.“ Potom se obrátil k dívce: „Nechoval se násilnicky?“

„Vidělo nás to nejmíň devět,“ mručel kapitán Tóth. „Ale myslím si, že z toho moc radosti neměl. Když se rozsvítily reflektory, udělal ksicht jako epileptický pavián. A pak už letěl. Byl to dokonalý přehoz judo – ani na moment jsem tomu chlapovi nezáviděl.“

„Pro každý případ ho budeme držet aspoň dva dny pod zámkem,“ řekl major Dér. „A uděláme u něho domovní prohlídku kvůli těm botám.“

„To je fakt,“ řekl strážmistr Bence, „člověk nesmí dát na pocity.“

„To není Škrtič,“ opakovala dívka. „V jeho blízkosti jsem necítila ani trošku strachu. Věřte mi. Vsadím se o co chcete, že s těmi vraždami nemá nic společného. Škrtič, ten je úplně jiný. Já určitě vím, že s tím nebudu mít tak lehkou práci. Musím počkat do posledního okamžiku, až ho ke mně požene vášeň a zvedne ruce k mému krku. Třesu se před ním, i když je daleko – a přitom jistě vím, že přijde. Registrovala jsem nějaký pohled – jak jsem šla po ulici, někomu to zablýsklo v očích, když jsem se k němu blížila, ale nepamatuju si, nemůžu si vybavit, kdo to mohl být. Najednou mě to roztřáslo, sotva letmým dotykem a nerozpoznatelně, jako kdyby vítr odněkud přinesl nějaký dusivý puch. Tenhle číšník je jenom takový malý lotříček. Myslel si, že se mnou bude mít snadnou práci. Žádné boty u něho nenajdete.“

„Vyklouzl z toho lacino,“ promluvil vedle nich doktor Fábián. „Na tváři má několik odřenin, trochu nateklé oči, jenom nervy mu vypověděly službu. Nemá vůbec ponětí, co se stalo. Myslí si, že se na něho sesypalo nebe.“

„Tma přede mnou, tma za mnou, temné síly nade mnou,“ řekl spokojeně Adam. „Jestli se dobře pamatuju, tak stejné pocity měla ta ubohá princezna v pohádce. Mám dojem, že se generálka znamenitě povedla.“

„Kde se zas, k čertu, motá Peříčko?“ zeptal se strážmistr Bence. „Po celou tu dobu po něm nebyla ani stopa.“

„Tady jsem, milý strážmistře,“ ozval se vlídný hlas ze dna díry. „Žádný strachy. Služba končí. Dal jsem si zatím lahvinku pivíčka, protože celá tahle záležitost neměla vůbec žádnej smysl. Teď už byste mohli vypnout reflektory – to světlo mě znervózňuje. Nedělá mi to dobře na oči. Kdo to kdy slyšel, abysme si v létě hráli na vánoční stromeček.“

„Má pravdu,“ řekl major Dér. „Nakonec si o tomhle slavnostním osvětlení bude povídat celé město.“

„Víte, co mi jde na nervy a co mě dopaluje?“ bručel strážmistr Bence, „že tenhle Peříčko má vždycky pravdu. Může říct kdejakou blbinu, a nakonec se ukáže, že to tak bylo správně.“

„Co se dá dělat, vždyť je to náš nejlepší člověk,“ řekl Adam. „To přece nikdo nebude popírat.“ Reflektory najednou zhasly.

„Tak jdeme,“ řekl kapitán Tóth. „Zítra to celé půjde od začátku znova.“

Od rána příštího dne měla bezpečnost v G. pod dohledem všecky osoby přicházející v úvahu. Vzhledem k oslavám Dne ústavy bylo obtížné sledovat jejich pohyby, ale přesto je příslušníci bezpečnosti ani na okamžik neztráceli z očí.

V dusivém žáru dne ulehl vítr v kopcích, modro oblohy potáhl bělavý povlak, nehybný vzduch se natlačil mezi domy a nad hladinou rozměklého asfaltu se usadilo žhoucí vedro.

Podél ocasní ploutve jedné z rybiček strážmistra Benceho se už za časného dopoledne objevily pruhy, hrající do modra, později nabyly fialového odstínu. Stříbrný karas kroužil kolem stěn akvária s temnými, pulsujícími žábrami a od jeho hubičky stoupaly k hladině bubliny vzduchu. Ve vlhkém parnu lil ze všech pot, dýchání působilo doslova bolest a nepřinášelo úlevu.

Strážmistr seděl uprostřed místnosti dozorčího ve služebním tričku a bez ohledu na předpisy si máčel nohy v umývadle se studenou vodou, ale i tak ho pekelné horko zmáhalo: vousy mu schlíple visely a po vyklenutém hrudníku – leckdo byl ochoten pokládat jej za bříško – mu stékaly stružky potu.

Jenom Peříčko snášel vedro bez mrknutí. Těžil totiž z laskavosti, že mu zařídili přechodné bydliště v jedné suterénní samotce s betonovou podlahou. Kdysi – a nebylo to jen jednou – tady strávil několik dní a vzpomínal si, že ani v nejparnějších prázdninových dnech teplota v cele nestoupla nad 24 stupňů. Šťastně podřimoval na pryčně, pod hlavou latinský slovník, neboť se chystal, že se při první příležitosti odvděčí strážmistru Bencemu několika jadrnými citacemi. Jeho^ činnost byla naplánována až na pozdní odpoledne, a tak se domníval, že svůj čas nejlépe utratí v tichém odpočinku a rozjímání.

Kolem desáté k němu zašel Adam Dér. Zřejmě se taky chtěl trošku ochladit. Peříčko vychválil pohodlí v cele a dušoval se, že by teď neměnil ani s králem.

„Tohle je něco docela jinýho,“ řekl a drbal si přitom na pryčně patu o patu. „To mi teda věřte, něco docela jinýho. Můžu si odtud vypadnout, kdy chci, a tak mám docela radost, když tu můžu zůstat. Tohle je svoboda, milej pane, v tom nejhlubším slova smyslu. Marně mi moje kmotra vyhrožovala – počkej, kluku, ty se jednou dostaneš do chládku. No, řekněte sám: copak je dneska někde líp než tuhle v chládku? Mám snad závidět strážmistru Bencemu? Když jsem ho viděl naposled, funěl jako kvočna, když se jí rozběhnou kuřata! Já povídám, basa je prevít jenom tenkrát, když se v ní dřepí z donucení, ale takový volný ftáče, jako jsem já, to se v ní teď může leda radovat. Podívejte, jak se ta mokrá zeď potí sanytrem. Skrz okno sem nevleze ani mizernej kousek slunce. Z betonu to nádherně táhne. Copak je v celým tomhle městě jediný příjemnější místo?“

„Co říkal číšník?“

„Už jsem vám ráčil oznámit, že já moc na donášení nejsem. Já jsem se nenarodil, aby ze mne byl fízl. Špiclovat, fuj – co si to o mně myslíte? O tom, co jsme si povídali, vám řeknu jenom proto, že ten číšník neříkal nic, co by mu mohlo přitížit. Jinak byste ode mne neslyšel ani muk.“

„Tak co teda povídal?“

„Nadával jako špaček, proklínal svou tupou prasečí palici, že se od toho děvčete nechal táhnout na jatka jako nějakej pitomej bejček. To se ví, on si myslel, že bude malinký muchlování, že budou mlaskat hubičky

– a najednou bác, už ho měli v rukou policajti. Totiž ani ne v rukou, ale pod nohama. To bylo všecko. Nadával na celej zatracenej svět, protože mu beton drobátko ošmirgloval fasádu. Pořád říkal, kdyby tak byl aspoň pad tomu chlupatýmu do náruče – a ne na matičku holou zem.“

„Co to má znamenat – jakej chlupatej?“

„Ahá… Chlupatej?… Přece policajt. Zelenej kabát. Bachař. Zkrátka: strážmistr Bence.“

„Rozumím,“ řekl Adam. „Kde jste se naučil tahle pěkná slovíčka?“

„Já?“ zeptal se Peříčko. „Copak se člověk takovýhle věci musí učit? Před třema lety, když jsem byl tenkrát trestanej, tak jsem v base vyhrál jubilejní vězeňskou soutěž. Šlo o to, kdo nejlíp mluví maďarský. Mám na to dokonce diplom. Brali na to ohled, když mi promíjeli dvě třetiny trestu. Vytříbené mateřštiny si všude moc váží.“

„Jak jste se dostal do vězení?“

„Z mladický nerozvážnosti,“ ošíval se Peříčko. „Jen tak z legrace jsem zvedl jednu prkenici a strážmistr Bence se na mne nelítostně vrhl jako orel na mouchu.“

„Aquila non captat muscas…“

„Co to znamená?“

„Vždyť jste to řekl strážmistru Bencemu.“

„Na tom nesejde. My jsme se strážmistrem kámoši. Už dávno bych chtěl vědět, co to znamená.“

„Orel nechytá mouchy.“

„Pak tady musej bejt dvě věci, který nějak neštymujou,“ zamyslel se Peříčko. „Buďto já nejsem moucha – nebo strážmistr Bence není orel. Tomu poslednímu bych ani moc nevěřil. Souhlasíte se mnou?“

„Naprosto a dokonale. Není tady náhodou někde v blízkosti láhev piva?“

Peříčko sáhl pod postel.

„Jenže tohle vůbec není náhoda,“ řekl dotčeně. „Podařilo se mi sehnat v šestadvacítce trochu suchýho ledu. Budu vám moc zavázanej, když si se mnou dáte doušek. Asi máte nejradši pivo vychlazený tak akorát. Když je zas moc studený, taky není dobrý.“

„Spoléhám na váš vkus.“

„Tak to uděláme fiftyfifty,“ řekl Peříčko a vytáhl dvě láhve. Jednu pokrývala bílá jinovatka. „Tohle má teplotu plus dva stupně,“ hučel si pro sebe, „to druhý je vlažný. Když je smícháme dohromady, dostaneme ideální teplotu nějakejch osm deset stupňů.“

V rukou se mu zaleskly dvě sklenice.

Zatímco Adam Dér usrkával chladivého piva, myslel na to, že Peříčko je nejšikovnější člověk nejenom na velitelství, ale v celém městě, přestože by to strážmistr Bence nikdy neuznal.

„Gratuluju vám k tomu děvčeti,“ řekl konverzačním tónem Peříčko. „Směl bych vědět, kde je teď?“

„Opaluje se na zahradě a občas na sebe cáká vodu.“

„Já kdybych měl takový děvče,“ řekl Peříčko, „čestný slovo, já bych se dal na něco pořádnýho.“ Pak se zamyslel a dodal: „Já teda nevím… Ale vy byste mi moh něco prozradit…“

„Ale co?“ zeptal se Adam.

„No – řek byste mi, proč tu se mnou sedíte, když můžete stejně dobře sedět vedle tý svý slečny?“

„Zaskočil jsem si sem jenom na okamžik rozhlídnout se, jestli je všecko v pořádku.“

„A je teda všecko v pořádku?“

„Jestli se to vůbec dá říct, tak je naprosté ticho.“

„No jo, takhle o sobě Škrtič sotva dá vědět. Prosím vás, jaký je přesný čas?“

„Deset hodin sedm minut.“

„V kolik hodin se na bezpečnosti jí?“

„Pokud vím, tak kolem jedné.“

„To zbejvají ještě dvě hodiny a padesát tři minut. Nedal byste si takový nářez s čerstvou paprikou?“

„Díky, já zas poběžím,“ řekl Adam Dér. „Musím zařídit ještě pár věcí.“

„Koukejte, ať to děvče nezanedbáváte,“ řekl za ním Peříčko. „Věřte mi, já jsem starej lišák – takovejch není dvanáct do tuctu!“

„Já vím,“ odpověděl Adam. „Až budeme hotovi se Škrtičem, pojedu s Juditou k Balatonu.“

„Tak vidíte, proto já nejsem policajt,“ zahučel Peříčko. „Špatně bych snášel, aby měl na můj soukromej život vliv kdejakej vrah.“

To však už Adam Dér neslyšel. Vyšel po schodišti, promluvil se strážmistrem Bencem a pak si prohlížel blýskavé rybičky, které rozčileně kroužily kolem dokola.

„Dočista se zbláznily,“ řekl strážmistr. „Snad kvůli tomu, že nemůžou strčit nohy do studené vody.“

Vůz tam dole se dokonale rozžhavil, ačkoli stál ve stínu budovy. Adam Dér udělal kruh městem, na chvilku se zastavil u Stánku tetky Basové – vyměnili spolu několik slov, jen tak ze starého přátelství.

„Je to tři dny,“ řekla tetka Basová, „když se strhla bouřka – a já už jsem si myslela, že tohle zatracené horko skončí.“

„Ten den se stala vražda, viďte?“

„Zrovna ten den. Ale koho by to napadlo. Měli jsme radost, že to konečně trochu povolí. Poněvadž v takovém počasí stojí za bačkoru i kukuřice. Teďka mě, zaplaťpámbu, loupe pod lopatkou, bude změna povětří.“

„Jestlipak si vzpomínáte, jak jste mi onehdy vyprávěla o tom železničním neštěstí…, že se při něm ztratila jedna dámská bota.“

„Jak bych si nevzpomínala…“

„Mohla byste mi říct, kdo byl na místě nejdřív?“

„No, nejdřív ajznboňáci a taky my odtud z náměstí, co jsme tady byli. Slyšela jsem nářek. Bylo tam hotové «rocení, všude spousta krve. Za pár minut se tam seběhla půlka města. Kdo mohl vzít tu botu, to ví sám pámbu.“

„Ještě na něco bych se zeptal. Před třemi dny, když se stala ta vražda, tak bylo stejné počasí jako dneska dopoledne?“

„Jo, stejné. Jenom mě tolik pod lopatkou neloupalo. To znamená, že se ochladí. Tenkrát mě tak tlačilo na prsou, že se mi z toho až udělalo špatně. Poprosila jsem otce Kelemena, aby mě doprovodil domů. Podívejte se, tomu to vedro nevadí… Celý večer mě ošetřoval, seděl u mne do půlnoci, a povídal, že mě nenechá samotnou, dokud se nedokodrncá domů ten Peříčko. Tak vidíte, jací my jsme dobří sousedi.“

Vrhla vděčný pohled na prodavače novin, který podřimoval pod slunečníkem.

„Jenomže halt je nesmělý,“ dodala, „a já bych vůbec nebyla proti tomu, kdybychom to my dva dali dohromady…“

„Vida, teto Basová,“ usmál se Adam, „to by nastaly časy, kdy by se u jednoho Stánku prodávala kukuřice i Népszabadság.“

„Chlapče, ty se nějak starým lidem posmíváš. Zapomínáš, že i já jsem bývala mladá. Pro tebe je docela snadné najít si někoho k sobě. No – a zrovna mi napadá, proč ty se takhle potloukáš po ulici, když můžeš být se svou snoubenkou.“

„Už taky jdu,“ řekl mladý muž. „To je zajímavé, dneska mi kdekdo připomíná mé povinnosti.“

Bylo deset hodin a dvacet čtyři minuty. Slonově bílá fiatka se hbitě mihla po hlavní třídě, u kostela zabočila doprava a pak se zastavila před budovou nemocnice.

V pavilónu č. 7 vyhledal Adam doktora Fábiána. Seděl na posteli u jednoho pacienta a přikládal stetoskop k jeho obnažené hrudi.

„Dostal už tři transfúze,“ řekl, když se s Adamem pozdravil. „Tohle vlhké dusno ochromuje srdeční činnost. Meteorologové hlásí na večer bouři. Už aby tady byla. Pak by tenhle nešťastník možná zůstal naživu.“

„Kde je primář Lax?“

„Není mu dobře. V takovémhle počasí se vždycky zavře a sedí sám v tmavém pokoji. Je nervózní. Proto k pacientovi zavolali mne. Kolem osmé, když jsem přišel, byla srdeční činnost sotva zaznamenatelná. Dvě a půl hodiny se tím člověkem zabýváme. Podívej se, ted1 už trochu přišel k sobě. Tak si myslím, že dneska umře o jednoho člověka míň. A já jsem zhubnul o půldruhého kila,“ dodal s úsměvem. „Aspoň jsem na tom vydělal.“

„Mysleli jsme si s Juditou,“ řekl Adam, „že bychom tě pozvali s tvou snoubenkou na oběd. Můžeme se přitom domluvit o zítřejších akcích. Můžeš se uvolnit?“

„Po jedenácté přijde kolega. Děkuju za pozvání. Odbornou literaturu vezmu s sebou. V pořádku?“

„V pořádku. Doufám, že bude klidný den. Je tady někde po ruce telefon?“

„V pokoji sester.“

Adam vytočil číslo domů. Ohlásil se jeho otec. „Okamžitě jdi na velitelství,“ řekl major Dér. „Já už taky letím. Podle strážmistra Benceho se něco děje. Počkej! Přijď před číslo 17 v Dušní ulici. První poschodí. Ano… Kapitán Tóth už je tam. Pospěš si!“

Když vystoupil Adam Dér ze svého vozu před patrovým domem poblíž kostela, obklopil ho hlučící dav lidí. U vchodu stál strážmistr Bence – jeho zarudlá tvář se potila nad blůzou sotva narychlo dopnutou.

Mladý muž se hnal po schodišti nahoru. Nejdřív se jen rozhlédl po chodbě, a pak se zastavil u jedněch zasklených dveří a ukazováčkem stiskl tlačítko. Do úzkého schodiště s šílenou razancí zařinčel zvonek. Kapitán Tóth klečel na prahu a pokoušel se nahlédnout do bytu klíčovou dírkou.

„Co se stalo?“ zeptal se Adam Ajtaiho.

„Právě jsme se přihnali. Volala nějaká žena ze sousedství, že se stalo něco strašného. Skoro se s ní nedá mluvit. Slyšela výkřik, potom nějaký pád a pak podle ní utíkal někdo po schodech dolů. Nějaký tlustý muž.“

„Klíč je zevnitř?“

„Není, ale dveře jsou zabouchnuté. A nikdo se na zvonění nehlásí.“

„Kde je ta sousedka?“

„Šla pro nějaké páčidlo. Ale může to být jenom planý poplach. Lidé už vidí Škrtiče v kdekom. Ani nás nechtěla pustit dovnitř.“

Ze dveří vpravo vyšla tlustá zrzavá paní. Měla na sobě květovaný župan, z výstřihu jí vykukoval svraštělý krk. Třásla se po celém těle, oči měla hrůzou vyboulené. V důlcích tváře se leskly krůpěje potu.

„Povězte mi, co se přihodilo,“ řekl Adam. „Proč jste volala bezpečnost?“

Žena těžce oddychovala. Slova se jí drala z hrdla s chrčivým chropotem a zmítající se jazyk se marně snažil udělat v tom nějaký pořádek.

„Ona… Ona…,“ ukazovala na dveře. „Proboha!“

„Uklidněte se,“ řekl Adam. „Teď už jste v bezpečí, ať už se stalo cokoli. Kdo v tom bytě bydlí?“

„Marie… Kapásová… ona je rozvedená.“

„Kde je teď?“

Žena se s hrůzou podívala na dveře.

Zvonek ostře a uraženě řinčel.

„Nech toho,“ řekl Adam Ajtaimu. „Jestli je vevnitř, musela to určitě slyšet.“

Ženina hlava se zachvěla a ústa se jí stáhla.

„Co vás tak polekalo?“ zeptal se Adam. „Pokuste se to přesně popsat.“

„Je tam slyšet rádio,“ řekl kapitán Tóth. „Teď, když přestal zvonit zvonek, je to jasně slyšet.“

„Já jsem zaslechla,“ blekotala žena, „jak vykřikla, potom to přestalo, jako kdyby jí někdo stiskl krk. Pak upadla na zem… Viděla jsem… na odpočívadle u schodiště… veliký, nahatý chlap…“

„Máme počkat na majora Déra?“ zeptal se Ajtai. „Opozdil se, protože s sebou chce vzít doktora,“ řekl kapitán Tóth. „Počkejme, myslím že před domem brzdí auto.“

Bylo slyšet kroky, směřující vzhůru po schodech. „Tady máte, co jste chtěli,“ řekla žena a podala Ajtaimu železnou tyč. „Já se na to nechci dívat.“ Major Dér opravdu přišel s policejním lékařem. Jeho šedé oči se stáhly do škvírky, když poslouchal hlášení kapitána Tótha.

„Vypáčit dveře. Jak je dlouho, co se to stalo?“

„Čtvrt hodiny,“ řekla žena. „Pár minut potom tlouklo jedenáct. Kostelní věž je hned tady, nad našimi hlavami.“

Západka zámku s tichým cvaknutím odskočila. Dveře se rozevřely. Teď už bylo jasně slyšet taneční hudbu, která se k nim linula.

„Naproti,“ šeptala žena, „ta místnost sousedí s naším bytem. Jéžišmarjá!“

Ovzduším jako by se šířil štiplavý pot. Světlo dopadalo do místnosti oknem a záclona je rozkrájela na ostře ohraničené pruhy. Vířily v nich částečky prachu.

Oči jen zvolna přivykaly polotmě. Pomalu se vynořoval nábytek, hranoly tmavě mořených skříní, postel s vysokým čelem, oválné zrcadlo prokmitávající světlými zářemi, ozdobné kousky skla v nástěnné polici

– mezi nimi láhev Seguinu.

Mrtvola ležela u okna. Ajtai zahlédl nejprve strnule nataženou nohu v bílé punčoše. Až k bokům byla oběť nahá, modrý puntíčkovaný župan byl přehrnut na hlavu a tělo bylo napolo zastrčené pod postel. Na pravé noze, která zůstala trčet na radiátoru, chyběla bota. Celý pokoj byl prosáknut těžkým pachem potu.

Šestkrát po sobě blesklo světlo fotografa, potom se nad mrtvolou sklonil lékař, shrnul župan – a v tom okamžiku uviděl na hrdle rudé stopy Škrtičových prstů.

„Smrt nastala před patnácti, dvaceti minutami,“ řekl doktor. „Tělo ještě nevychladlo. Stopy po škrcení jsou úplně čerstvé, ještě nestačily zmodrat.“

Čtvrtá oběť, paní Marie Kapásová, byla dvaačtyřicet let stará. Byla to hubená žena nenápadného vzhledu, nepatrně napadala na levou nohu. V tomto případě Škrtič vraždil bez výběru, ve spěchu, ale ani tentokrát po sobě nezanechal stopy.

Klíč od bytu našli vyšetřovatelé na schodišti. Nikdo na ulici si nevšiml prchajícího vraha, nebyl jeden jediný člověk, který by zahlédl, jak někdo odchází z domu.

Zůstal po něm jenom čpavý pach potu, pach rozpáleného těla.

Metoda zužování kruhu, kterou na návrh Adama Déra bezpečnost při pátrání použila, po této čtvrté vraždě ztratila význam. Podezřelé osoby měly ideální alibi – detektivové věděli o každém jejich kroku. Jen Škrtič proklouzl mezerou v síti.

Teď bylo zbytečné předvolávat sledované osoby do nemocnice k prohlídce. Jako poslední možnost zbyla past anebo milosrdná náhoda.

Adamovi bylo od samého začátku jasné, že se takový neúspěch může dostavit. Jeho předpoklad ovlivňovalo nesčíslné množství skrytých možností – i když byl princip bez chyby, dál už existoval jen jako iluze. I teď však byl Adam Dér přesvědčen o správnosti metody, ačkoli uznával potíže při její realizaci. Vzal na vědomí fakt, že čtvrtá vražda zvrátila rovnováhu logické stavby, která se zdála být tak pevná.

Teď už uvažoval o tom, že se k vrahovi může přiblížit jen díky nějaké chybě, díky pravděpodobně existující mezeře, se kterou až doposud nepočítal. Cítil, že se stal obětí zásadního omylu, že něco nebral v úvahu, a právě pro ten zlomek nepozornosti či vžitých zvyklostí pokládal za přirozené něco, co vůbec přirozené není. Věděl, že řešení je nasnadě, že je prosté jako nějaký matematický úkon, jenom je třeba dojít k jeho podstatě.

Vyhledal kus papíru, na který si hned na počátku poznamenal pozorování, která se mu zdála být nezvratná:

1. Vrah je muž.

2. Je chorobných sklonů.

3. Popudem k vraždám jsou tyto sklony.

4. Znal své oběti. Vzbuzuje důvěru, zdá se být neškodný.

5. Tři vraždy pravděpodobně spáchala tatáž osoba.

6. Chorobnou vášeň v něm probouzí především určitý typ žen.

7. Dobře zná město. Pro své zločiny si vybírá odlehlá místa.

8. Lze očekávat jeho nový útok.

„Tak vida,“ řekl si, „šestý a sedmý bod mezitím, ztratily význam.“

Náhle mu cosi problesklo hlavou, jako kdyby přeskočila mezi dvěma dráty jiskra. Byla to zvláštní, bez mála ironická myšlenka, popírající a zároveň potvrzující obvyklé metody bezpečnosti.

„Podívejme, co dělá zkušenost,“ šeptal si pro sebe. „K čemu je dobrý zvyk.“

Teď už věděl, že mu k odhalení vraha nepomůže žádná náhoda, nýbrž právě precizní metody pátrací práce během století vykrystalizované, přesněji řečeno právě ta metoda, s jejímž krachem vrah počítal.

Ke všemu musí člověk jenom něco málo přidat, pomyslel si. Něco svého, vlastního. Přece nejsem docela padlý na hlavu.

„Co se usmíváš?“ zeptal se strážmistr Bence, který stál vedle něho jako věrný cerberus, který je při něm i v neúspěchu. „Můžeme se vším začít znovu.“

„S ničím nemusíme začínat, znovu,“ řekl Adam Dér. „Strejdo Feri, dejte sem ty spisy.“

Poznamenal si do notesu několik slov, několik jmen, která vystupovala v některých scénách.

„Strejdo Feri, zavřete na chvilku oči,“ řekl později. „Já teď musím něco štípnout.“

„Už je mám zavřené,“ zabručel strážmistr Bence. „Co bych je nezavřel. Jenom aby z toho nebyl nějaký malér!“

Oběda, na který byl pozván doktor Fábián a jeho snoubenka, se major Dér neúčastnil. Zůstal na velitelství a připravoval obvyklé hlášení. Všichni věděli, že dojde-li ještě k jedné vraždě, podá žádost o uvolnění z funkce.

Marně visely na nebi potrhané cáry mraků – vedro bylo stále nesnesitelnější, dokonce i mezi keři stinné terasy se táhlo rozbředlé dusno, jako by se žhoucí kameny měly vypařit. Poslední hlášení dostal Adam Dér v půl jedné; podle nich dokázal Gülbaba poměrně dlouho sledovat stopu Škrtiče. Vrah neprchal vraty na ulici, ale přes dvůr, tam přelezl nízký plot, prošel zadní částí ohrady uhelných skladů a o jeden blok domů dál vyšel na ulici. Tady ztratil služební pes stopu, podle zvyku si sedl a začal žalostně výt.

Tato fakta posílila předpoklad, že vrah dokonale zná město, nejenom jeho volná prostranství, ale i vnitřky budov. Hlídač v uhelných skladech nikoho neviděl, nevšiml si ani žádného podezřelého pohybu – kdo ví snad v tom vysilujícím vedru usnul, nebo se uklidil na nějaké stinné místo a ponořil se do svých úvah.

„Dneska odpoledne nemusíš chodit po městě,“ řekl Adam Juditě, když se vrátil domů z velitelství. „Škrtič se na nějakou dobu zbavil svého vášnivého nutkání a pro dnešek se snad spokojí. Uškrtil ženu středního věku – docela stejně jako ty tři předtím. Rozdíl je jenom v tom, že teď vraždil v bytě, a vůbec ho nezajímalo, jak jeho oběť vypadá.“

Doktor Fábián a jeho snoubenka, milé děvče s vlasy zapletenými do vrkoče a s hnědýma očima, přijel v dobu, která byla smluvena, před dům. V modré kostkované košili teď vypadal lékař docela mladě, veselí mával nahoru z otevřeného sportovního vozu… Dívka na sobě měla lehkou blůzu s krajkovým límcem a bylo na ní vidět, že jí pozvání zalichotilo. Byla trošičku dojatá a v jejím hezkém dětském obličeji si ještě zrcadlila špetka zdrženlivého nepokoje a z každého jejího pohybu vyzařovalo, jak je připoutána k doktoru Fábiánovi.

Rozjařeně vyběhli po schodech nahoru. Žádný z nich neměl ani tušení, že se stala čtvrtá vražda.

„Moje snoubenka, Eva Kunová,“ představil dívku lékař. „Pokud jde o zaměstnání, je posluchačka vysoké školy, jednadvacet let. Dokonce i podle strážmistra Benceho důvěryhodná osoba.“ Náhle zvážněl a vrhl pohled na Adamovu tvář a pak se zeptal: „Co je s vámi? Stalo se něco?“

„Škrtič zavraždil čtvrtou oběť,“ řekl Adam. „Je docela možné, že teď otec sepisuje svou rezignaci. Vrah není mezi pozorovanými jedinci. Takže tyhle knihy už nebudeme potřebovat. Naše úvahy vedly za roh.“

Doktor Fábián se na chvilku zachmuřil a položil na stůl knihy, které s sebou přinesl pod paží.

„To se dalo čekat,“ řekl potom. „Už dopoledne jsem si nalistoval několik věcí, které se k tomu vztahují, Skoro u všech analyzovaných případů je příznačné, že se vražedná vášeň doslova den ze dne stupňuje. Teď trval klid už jenom tři dny.“

„Proč o tom pořád mluvit?“ řekla Judita. „Copak někdo může tvému otci něco vytknout? Udělal všecko, co jen mohl.“

„Dala jsem si přidělat na okno mříž,“ řekla Eva. „A kromě Tomáše žádného mužského do své blízkosti nepouštím. Nerada bych zažila něco takového jako ty ženy.“

„Buď klidná, miláčku,“ odpověděl doktor. „Svatba bude za čtrnáct dní. Jen co bude po ní, já už si tě ohlídám ještě líp.“

„Tak se tady zatím usaďte,“ řekl Adam. „My se rozhlídneme, jak daleko je oběd… Chviličku, a hned jsme tady – přinesu něco k pití.“

„Tohle děvče patří k tomu typu,“ promluvila Judita, když došli do kuchyně, „co před svatbou nedovolí nic, a když, tak docela bezvýznamné maličkosti. Ten mladík se z ní div nezblázní. Mají se rádi.“

„Jsou ti sympatičtí?“

„Mně ano.“

„Mně taky,“ řekl Adam. „Proto jsem je pozval. Taky jsem si myslel, že mi ten mládenec může trochu píchnout. Jenomže mi sklaplo. Ten Škrtič…“

„Ještě slovo o Škrtičovi – a já tě uškrtím,“ přerušila ho Judita. „Aspoň na hodinku, na dvě to hoď za hlavu. Jsou to milí lidé.“

„Máš dobré oči,“ smál se Adam. „I já mám radost, že jsem na toho mladíka narazil. Má rozum a vtip. Jenomže mne teď znepokojuje táta.“

Z pokoje přišla matka s podnosem plným sklenic. „Za tvého tátu odpovídám já,“ řekla. „A za oběd jakbysmet. Přežili jsme už pár těžkých situací – tahle ho taky nezlomí. Toho tesali z tvrdého dřeva.“

„Já mám takový pocit, že tohle byla poslední vražda,“ řekl mladý muž. „Škrtič…“

Jeho hlas se utopil v chrčení, protože se mu kolem hrdla ovinuly Juditiny prsty.

„Už jsem řekla – ještě jedno slovo o Škrtičovi, a bude taky jedna mužská mrtvola. Dej si pozor, mám to dokonale natrénované.“

„Máš pravdu,“ řekla matka. „Měla bych ho taky pořádně pokropit. Je to zrovna takový monomaniak jako jeho táta. Jedno ti poradím – neber si muže od bezpečnosti.“

„Taky mi to často napadá,“ odpověděla Judita. „Jenže si myslím, že jsem to zmeškala.“

„Tak pohyb, pohyb,“ řekl Adam. „Ať na nás hosté nemusí dlouho čekat.“

„Vsadím se oč chceš, že se tamti dva pusinkují,“ řekla Judita. „Lékaři nemají hlavu pořád plnou vraždění.“ Adam sáhl do ledničky pro láhev.

„Zato já mám plnou hlavu těchhle věcí, jenom když jsem s tebou. Ostatně mám dojem, že by na tom byl kdokoli jiný úplně stejně.“

A opravdu, když vešli do pokoje, jejich hosté jako by od sebe právě odskočili. Eviny oči byly o maličko vlhčí než předtím a v jejím pohledu teď už nebyla ani stopa po uzavřenosti.

„K obědu zas bude candát,“ řekl Adam, „i když strážmistr už dávno nebyl na Komářím kanálu.“

„Toho jsi chytil ty, synáčku,“ promluvila ve dveřích matka. „Dokonce přesto, že ti to vypadlo z hlavy.“

„Já rybáře zbožňuju,“ řekla Eva. „Mouše by neublížili – jenom ji napíchnou na udici. A ryby mám taky ráda.“

„Ty bys skočila do ohně třeba pro žížalu,“ přerušil ji doktor Fábián. „A přitom můj miláček studuje biologii. Bývaly doby, kdy v jejím pokoji člověk šlapal výhradně po želvách a bílých myších. Neštítí se ani potkanů.“

„Tak se jednou schválně podívej na takového potkana zblízka. Má milou malou tlamičku. Mimořádně zajímavé jsou i jeho oči…“

„Tak dobrá,“ řekl doktor Fábián. „Potkany bereme na milost.“

Když se na stole objevila ryba usmažená vcelku, tři páry očí spočinuly na tváři Adama s němou úctou. „Vážně jsi ho chytil ty?“ zeptal se lékař.

„Na prut strážmistra Benceho,“ odpověděl Adam. „Ten den, co se stala ta třetí vraž… Chtěl jsem říct ten den, co jsem přijel.“

„Já jsem si myslela,“ řekla Judita, „že se zabýváš nějakou služební činností. A on si pohodlně mrská vodu!“

„Dověděl jsem se zajímavá fakta od strážmistra Benceho. Dokonale se vyzná v charakteru ryb. Poslouchej, ty bioložko,“ obrátil se k dívce s mírně sešikmenýma očima, „je to pravda, že se na rybách dají poznat změny počasí?“

„Je to pravda,“ odpověděla Eva. „Jsou citlivé. Víc než někteří lidé. A mění barvu.“

„A co znamená rudá skvrna na hřbetě mořského ježdíka?“

„Buďto ochlazení, nebo oteplení. Co konkrétně, o tom nemám ani ponětí.“

„A modré pruhy na stříbrném karasovi?“

„Přechod atmosférické fronty, prostě nějakou nepravidelnost.“

„A jaký závěr by se dal vyvodit z toho, když se při různých příležitostech objevují u ryb různé barvy?“

„To už nemá s biologií nic společného,“ řekl doktor Fábián. „To už je logika. A talent v logice ledakomu schází.“

„Myslíš – jednou modrá, podruhé červená?“ zeptala se Judita, „ale nikdy obě dvě pohromadě.“

„Přesně tak je to,“ řekl Adam.

„Pak musí jít o dvě různé reakce…“

„A zřejmě taky o dva druhy ryb,“ vmísila se do řeči Eva. „Na jeden působí studená fronta – a na druhý náhlé oteplení.“

Doktor Fábián se zasmál.

„Vida, a já už jsem si myslel, že ženy prostě postrádají logiku. Ostatně s lidmi je to taky tak. Různé organismy jsou citlivé na různé změny. Jsou lidé, kteří tancují radostí, když přijde oteplení – a druzí při něm zvadnou jako lilium anebo z nervozity přímo skučí.“

„Taky se o tom říká,“ poznamenala Judita, „že když osli hýkají, bude určitě pršet.“

„Zůstal naživu ten muž,“ zeptal se Adam, „kterému jste dopoledne dávali transfúzi?“

„Byl jsem u něho, je to sotva pár minut,“ řekl lékař. „Úplně se vzpamatoval. Vidíš, určitě je citlivý na blížící se studenou frontu.“

„A přitom je pekelně vedro,“ řekla Judita. „Čím dál, tím dusivější.“

„Studená fronta uhnula někam nahoru a zůstala stát. V poledne meteorologové hlásili, že tahle situace může potrvat do zítřka. A do té doby potrvá i to napětí. V Rakousku už lije jako z konve.“

„Na copak asi byl citlivý tenhle candát?“ zeptala se Eva.

„Na udici,“ zasmál se Adam. „Ale podle mého by bylo nejlíp se do něho pustit.“

Toho dne už v jejich společnosti nepadlo o Škrtičovi ani slovo. Fábiánovi zůstali až do setmění. Odpoledne

– byl to Adamův návrh – se osprchovali z gumové hadice a ten úkon později opakovali každých deset minut. Kolem páté přišel domů i major Dér a jeho tíživý pocit bezmoci se počal mezi mládeží pomalu rozplývat. Když pozoroval veselí svého syna, nějak se mu bezděky vnucovala myšlenka, že Škrtič zanedlouho upadne do léčky.

S Fábiánem a jeho snoubenkou se loučili v dobrém rozpoložení. Judita a šikmooká dívka s dětskou tvářičkou v sobě našly náramné zalíbení. Adam se rozloučil s mladým lékařem:

„To nevadí, že se naše představy sesypaly. Jestli budeš mít náladu, můžeš pomáhat i nezávisle na tom. Zítra večer v každém případě budeme čekat oba. Co kdyby Judita potřebovala pomoc. Stejně mám štěstí, že jsem na dva vás padl, aspoň nemyslím pořád na Škrtiče…“

„Čím to, že máš najednou tak dobrou náladu?“ zeptal se major Dér, když hosté odešli. „Jako kdyby tě najednou opustila nejistota.“

„V jedné věci už jsem si jistý,“ řekl Adam. „V tom, kde jsme udělali chybu.“

„Takhle se směješ jenom v případě, když už držíš vraha za ucho. Mám pravdu?“

„Škrtič ztratil hlavu. Jsem si jist, že zítra zase vyrazí na lov. Jeho nemoc si ho už úplně podmanila. A když budeme mít aspoň trochu štěstí, pátá. vražda z toho nebude.“

„V těchhle věcech bohužel nikdy nic není jisté, jenom omyly.“

Druhý den v devět hodin dopoledne přepadl Škrtič v suterénní chodbě gymnázia dvanáctiletou holčičku.

Vrhl se na ni náhle z tmavého zákoutí – dítě nemělo ani tolik času, aby vykřiklo.

Hrůzou ztratila dívenka vědomí a v tom okamžiku se jí kolem krku ovinuly vražedné prsty. Jenomže její matka, uklízečka ve škole, právě sestupovala po schodišti a hluk jejích kroků Škrtiče vyplašil. Pustil svou oběť a nezbylo mu dost času ani na to, aby si odnesl botu děvčátka. Proběhl podle její matky v polotmě a odstrčil ji stranou. Hrůzou strnulá žena slyšela jenom přerývané oddychování a štiplavý pach zpoceného těla.

Děvčátko leželo na zemi ve stavu amnézie, krajně rozrušené. Když později ženu vyslýchali o okolnostech vražedného pokusu, dokázala dát rozhodnou odpověď jenom na jednu otázku: že totiž Škrtič není mladý člověk. Dívenka se nepamatovala na nic, působení stressu u ní vyvolalo částečnou ztrátu paměti, ale byla zachráněna. Její matka křičela tak hlasitě, že si jejího hlasu povšimli i chodci. Záchranka a vůz bezpečnosti byly na místě během osmi minut. Dítě bylo ihned převezeno do nemocnice. Na jeho hrdle se červenaly stopy škrtících prstů.

Kolem jedenácté hodiny se děvčátko probralo, ale nemohlo vypovědět nic podstatného, co by se týkalo útoku; vrah je napadl zezadu, přitiskl je k sobě, slyšelo chroptění a supění, pak přišla tma a horké, těžké ticho.

Adam Dér tam seděl u dětské postýlky a zvědavost, která ho až doposud neustále hnala vpřed, zvolna postupovala své místo hnusu a vše naplňující nenávisti. Zmítala se v něm jediná myšlenka: to vražedné zvíře musí být zničeno. Poslouchal dech dítěte a v duchu mu narůstala vděčnost, že aspoň teď, v tomto případě, se vražda nepodařila. Ta bytost bez tváře, která se plíží v temnotách, zákeřně útočí, supí a je zbrocena potem, byla nucena uprchnout, snad proto, že prostor její činnosti se neustále zužuje, jako roztává stín na světle. Bezpečnostní opatření zahnala Škrtiče do budov, takže musí riskovat i nebezpečí, že bude dopaden při činu. Byl donucen upustit od své dosavadní metody. Pokus o vraždu dokazuje i to, že jeho rozrušený nervový systém už není schopen odolávat chtíči – patologická vášeň Škrtiče žene a štve. A teď dokonce nebyl ani schopen opatřit si okamžité ukojení, nedosáhl svého cíle a musel předčasně uprchnout.

Někam se uklidil a funí, pomyslel si Adam. S nezadržitelným, hnusným vzrušením v těle. Ještě dnes, ještě toho dne ho rozpoutané šílenství, ta křečovitá obluda donutí, aby se znovu pokusil o vraždu. Jsem si tím jist, on se znovu pohne, protože touží po stisku, po zmítání umírajícího těla. Takže dnešek je náš den. Nejenom jeho, ale i náš.

Dítě sebou na lůžku občas škublo a po jeho čisté tváři jako by se rozbíhaly vlny hrůzy. Útlé hrdlo se napjalo, ve vzpomínkách se střídaly obrazy, v uších znělo stále sílící potlačované supění.

„Nikdy na to nezapomene,“ řekl si mladý muž pro sebe. „Ponese to s sebou v každém okamžiku svého života. Kdo ví, kolikrát ještě prožije tu chvíli děsu.“

Až doposud uvažoval o Škrtiči jako o jakési pravěké příšeře vzdálené v čase i v prostoru; je lysá, na lepkavé kůži slizce hnilobná, je to obrovský ještěr – v jeho pomrkávajících zanícených očích sídlí zběsilost a vášeň. Veliký lov si představoval jako hru s příšerou, bitvu na hony vzdálenou skutečnosti, chladně lhostejnou, v duchu jako by doslova pociťoval jejich vzájemnou závislost a zvědavě, bez sebemenší štítivosti tu srážku očekával. Ale teď, u postýlky děvčátka se v něm probudily vzněty docela jiného druhu; společně s lítostí a účastí se dostavila i nenávist. Věděl, že kdyby se mu teď dostal Škrtič do rukou, šla by všecka rozvaha stranou a on sám by ho roztrhal na cucky, aby už nikdy nevyrazil na své osudové výpravy, aby už nemohl ukájet své chorobné pudy. Teď, v tomto okamžiku už vůbec nelitoval, že přijal Juditinu oběť. On sám by taky ochotně nastoupil na její místo, a kdyby to mohl udělat, obětoval by svůj život, svou budoucnost, jen aby se ta hrůza už nikdy neopakovala.

Budu tam s tebou, uvažoval, nikomu jinému to nesvěřím. Půjdu s tebou až na konec té cesty, až na dno děsu. Neboj se, nenechám tě samotnou.

Pozoroval dětskou tvář a před jeho očima vyvstala i tvář Judity; všecky hodiny, které spolu prožili, se slily v jedinou poklidnou záři – a s blížícím se nebezpečím se láska prohlubovala, tepala stále silněji a naplňovala je. V tomto stavu vytržení, zahloubání a pochopení všech citů už Adam s jistotou věděl: vrah přijde dnes večer! Realitu toho okamžiku cítil jasně a tak blízko na dosah ruky, že mu po celém těle proběhlo zimničné chvění.

Pohladil spící dítě po hlavě a srdce se mu sevřelo. „Už se uklidnila,“ zazněl za jeho zády hlas sestry Ireny. „Nic z toho nebude. Nemějte o ni strach. Vy máte moc rád děti, viďte?“

„Ani jsem o tom nevěděl,“ řekl mladý muž. „Dodneška jsem o tom vůbec nevěděl. Nemám děti.“

„Já taky ne,“ řekla sestra. „A mám dojem, že už nikdy mít nebudu.“

Po tváři jí přeběhl podivný úsměv. Bylo to zasmání bez lesku a zanechalo tvář prázdnou, jako by se jí dotkl nějaký daleký, chladný svit. Z jejího pohledu vycházel monotónní smutek, jakýsi nepostižitelný, neurčitý žal.

Mladý muž pocítil, že se octl v blízkosti nějakého tajemství, na ostrově vyhořelých nadějí. A uvědomoval si též, že v takové chvíli by jakékoli vyptávání nemělo smysl.

„I vy máte ráda děti,“ řekl. „A snad i lidi.“

„Málo lidí mám ráda,“ řekla vrchní sestra. „I láska se často zužuje jako špička jehly. A upřímnost se často mění v hloupost.“

Klidným, plavným pohybem uhladila pokrývku na lůžku. Adam cítil, jak se krok za krokem vzdaluje, jak předchozí okamžik vybledá –stárnoucí žena opět nabyla rovnováhy.

„Ani těch mrtvých mi nebylo tolik líto,“ promluvil mladý muž. „Je to divné, ale je to tak. Člověk prostě přijme, co už se nedá napravit. Dostane se děvčátko z toho otřesu?“

„Snad,“ řekla vrchní sestra. „Vždyť člověk se přece dostane ze všeho a stráví všecky své hořkosti. Ani hrůza zřejmě nevydrží navěky.“

„Člověk se s tím nesmí smiřovat,“ řekl Adam. „Jenom tak to může přežít.“

Na ženině tváři se opět objevil ten neurčitý, podivný úsměv.

„Jste o patnáct let mladší než Já. A tak vlastně nevíte, o čem mluvíte.“

„Zažila jste nějaké neštěstí?“

„Ne. Takové věci už potkaly i jiné lidi. Ani tomu neříkali neštěstí. Mohla jsem porodit dítě, ale přišla jsem na to, že to byla hloupost. Utajila jsem to. I svou lásku jsem utajila. Teď vůbec nevím, proč to povídám zrovna vám, když i vzpomínka na tu věc už je minulost.“

„Je to zvláštní – říká se o vás, že jste přísná. Ale já jsem nikdy neviděl shovívavějšího člověka. Víte o tom?“

„Vím.“

„Proč jste přísná?“

„Bojím se.“

„Nezlobte se na mne, ale na něco bych se rád zeptal. Když jste mluvila s otcem, po smrti Ilony Sebökové, nic jste nezamlčela?“

Ženin pohled sklouzl stranou.

„Ne. Nic jsem nezamlčela.“

„Myslete na tohle dítě. Co když právě to, co víte, může zabránit dalším hrůzám.“

„Nevím o ničem, co by s tím mělo něco společného.“ Adam hledal uhýbající vlhký pohled.

„Řekněte mi tedy něco o tom, co nemá se Škrtičem nic společného.“

„To nemá smysl.“

„Otec našel ve vaší skříni láhev koňaku.“

„Je tam i teď. Ale myslela jsem, že jste přišel za tímhle děvčátkem. Asi jsem se mýlila.“

„Nemýlila. Opravdu jsem přišel za ním. Nezlobte se pro to vyptávání. Jestli vás dokážu přesvědčit, že se každý zločin může opakovat a že každá vražda je nenapravitelná hrůza, pak mi pomůžete?“

„Já nic nevím,“ opakovala vrchní sestra. „Nechápu, co ode mne chcete.“

„Co chci vědět, je docela bezvýznamná věc. Jenomže moje tušení nemůže potvrdit nikdo jiný, kromě vás. Věřte mi, i ty nejbezvýznamnější věci mívají hodnotu – i mlčení, i nepatrné zalhání.“

„Jste na omylu,“ odpověděla žena. „Nikdy jsem nelhala. Ani vašemu otci, ani vám.“

„Když dovolíte, přijdu večer ještě jednou. Za tím, děvčátkem… viďte, že nebudete přísná?“

„Nebudu,“ řekla vrchní sestra. „A budu ráda, když zas přijdete. Ale zklamete se ve svých předpokladech, to mi věřte. Nevím o ničem, co by pro vás mohlo být nějak užitečné. Nebude na škodu, když u holčičky večer pár minut pobudete. Vypadáte sice nervózně, zřejmě jste i tvrdý a šikovný, ale vzbuzujete důvěru. Vaše přítomnost uklidňuje. Nikdy jsem se nesetkala s člověkem, který by mě uklidňoval víc než vy. Víte to?“

„Tak to jste se ještě nesetkala se strážmistrem Bencem,“ řekl mladý muž rozpačitě. „Ve mně je sotva matný odlesk jeho klidu.“

„Tak s sebou přiveďte i toho strážmistra,“ řekla vrchní sestra. „Ta holčička vám za to bude vděčná. Musí se dostat nazpět mezi lidi. Když přijde její matka, jenom se k ní přitulí, vzlyká a celá se třese. Schovává se před strachem. Ale vy umíte tišit i strach. Věříte mi to?“

„Snad,“ řekl Adam Dér. „Jedno teď vím jistě – mám rád děti a bojím se o ně. Takhle jsem o tom ještě nikdy v životě neuvažoval.“

„V kolik přijdete?“ zeptala se žena.

„Po desáté. Dřív to nepůjde. A kdybych nemohl přijít já, pošlu strážmistra Benceho. V civilu. Dovedu si živě představit, že z té podívané děvčátko zapomene na všecek smutek. Protože strážmistr Bence v civilu vypadá přesně jako orel skalní v plínkách. Ale když to bude jenom trochu možné, přijdu taky.“

V tu chvíli už najisto věděl, že svůj slib splní.

Vedro přicházelo v lenivých vlnách.

Ovzduší vibrovalo napětím, starší ženy omdlévaly na ulici v objetí lepkavého dusna.

Rostlinstvo se v drsném, lstivém plápolání scvrkávalo, nervy byly napjaté k prasknutí, kdesi mezi domy v zahradní čtvrti náhle bezdůvodně zavyl pes, jako kdyby pociťoval blížící se skryté nebezpečí.

Neklid se uhnízdil nejenom v lidech, stav tupého omámení se zmocnil i zvířat, po obloze nekroužil jediný pták, psi zalezli do stínu a své vrtivé oháňky stočili mezi nohy. Na ulici padl na kolena kůň a jeho žalostné ržání se smísilo s nadávkami kočího. Rybka strážmistra Benceho se rozhořela blikavou temně fialovou barvou, hubičkou polykala u samé hladiny a tělo nechala bezvládně vlát jako nějakou neživou věc, zato fialové fosforeskující pruhy u její ocasní ploutve zářily živě jako blýskavice na temném nebi.

Tetka Basová zavřela krám. Sedla si na nízkou sesličku pod kaštanem a ohmatávala si lopatku, pod níž ji loupalo. Otec Kelemen měl na hlavě čáku složenou z novin a vzbuzoval dojem, jako kdyby se ovíval vlastníma odstávajícíma ušima. Strážmistr Bence seděl v místnosti s vysílačkou – kalhoty měl vyhrnuté až ke kolenům a odhodlal se dokonce k tomu, že do umývadla, určeného k máčení nohou, házel kostky ledu. O páté hodině opustil Peříčko svou sklepní celu a připravoval se k nadcházející službě. Aby svou choulostivou hlavu nějak ochránil před sluncem, vyšťoural někde bílý slaměný klobouk. Ten klobouk mu dodával vzhledu mrtvičného jihoafrického plantážníka, který vypil o půl litru visky víc, než snese. Peříčko byl vlastně jedinou oázou svěžesti na tváři města, třebaže jeho zevnějšek na sebe i přesto neupozorňoval. Pro své pozorování zvolil ten nejjednodušší způsob: svalil se občas na vytyčené trase pod některým stromem, dál pak lezl po čtyřech a znovu se natáhl na stinném místě, které mu připadlo nejvhodnější.

Judita se vydala na procházku určenou trasou v šest. Dostala pokyn, aby přijala nabízený doprovod jenom v odůvodněném případu a aby odmítala mladé muže, kteří by se s ní rádi seznámili.

Adam Dér jezdil po městě společně s doktorem Fáblánem a vůz se dotýkal linie Juditina putování v ohromných zajížďkách.

K šesté hodině vedro poněkud opadlo, ale vzduch byl stále nehybný a těžký. Na obzoru se objevily cáry oblak a temný opar v dáli pokryl vrchy.

Kvádry budov i asfaltovaná vozovka nadále sálaly horkem a ochlazení nesliboval ani zvolna se blížící večer. V ulicích bylo liduprázdno, všichni se stáhli do domů, jenom v oknech se občas rozčeřila záclona.

Judita došla až na náměstí před nádražím a jako vždy prohodila pár slov s tetkou Basovou, pozdravila otce Kelemena a pak vykročila houpavým, klidným krokem dál. V cukrárně si koupila zmrzlinu a zahlédla ještě, jak se tetka Basová zvedla ze sesličky, popadla košík a vydala se domů.

Dívka vytrvale bloumala po ulici, její opálené nohy se zlatými sandály slunce líně laskalo. Tu a tam se pokoušel ji oslovit některý sebevědomý mládenec, ona však lhostejně kráčela dál a držela se napohled nesmyslného pokynu.

V tu dobu už seděl Adam Dér se strážmistrem u rádiového přístroje. V jednu chvíli mu prolétla hlavou myšlenka, že je to marné čekání. Hloupé a marné. Užuž by byl křikl do mikrofonu – nech toho, pojďme od toho, ale v jeho vědomí se vynořila tvářička malého děvčátka, oči, které sebou pocukávaly pod hedvábnými víčky… Věděl, že po té cestě musí jít až na konec, po cestě čekání, po cestě hnusu.

Zesilovač monotónně odtikával, v tichu neustále pravidelně popraskávaly elektrické výboje z ovzduší

– nepatrné posykávání, vzdálený příslib, tušený, ale nepostižitelný.

„Kudy teď prochází?“ promluvil Adam.

Strážmistr Bence na okamžik stáhl sluchátka z uší. „Prohlíží si boty ve výkladu… vedle gymnázia.“ Světlo za okny trochu pošedlo. Zvolna se stmívalo. „Nikdo kolem ní není,“ řekl strážmistr Bence. „Ale Peříčko před chvílí naznačoval, jako prý by ji z dálky sledovala nějaká postava.“

„Mají to na očích?“

„Ano.“

„Vyžádejte si spojení a buďte na příjmu.“

„To půjde jenom prostřednictvím volkswagenu. Jsou od nás nejmíň šest set metrů.“

„To je jedno. Ohlušte, že s ní chci mluvit.“

Na panelu vysílačky se rozsvítilo červené světlo, potom se ozvalo cvaknutí.

„Spojení v pořádku?“ promluvila dívka. „Příjem.“

„Slyším tě výborně,“ řekl Adam. „Mluv.“

„Něco cítím,“ šeptala ‚dívka. „Nedá se to popsat. Jako kdyby mě z dálky sledoval nějaký pohled. A já ten pohled odněkud znám, jenom si nemůžu vzpomenout, odkud. Teď je cizí, vzdálený, ale je v něm plno vyhrůžek. Stojím tady, před výlohou s botami, a vím určitě, že mě pozoruje – ale kolem nikdo není. Snad oknem z některého domu… Už dobře nevidím, stmívá se. Jako kdybych měla horečku… A zebe mě. Čekám na chvíli, kdy ke mně vykročí, ale nikde se nic nehýbá.“

Šeptání umlklo.

„Neboj se,“ řekl Adam, „budeme s tebou.“

„To čekání je hrůza. Jednou už za sebou musím zaslechnout kroky. Kam mám jít?“

„Počkej ještě několik minut a pak jdi směrem k parku. Vyhýbej se lidem. Jestli tě má opravdu na očích, půjde za tebou. Sedni si na lavičku. Peříčko říká, že tě někdo sleduje. Budeme na příjmu,“ domluvil. „Já mu věřím,“ zašeptal potom a zíral na zelené pomrkávající magické oko. „Škrtič je někde v její blízkosti.“

„Ta postava, co o ní tvrdil Peříčko, že ji vidí, zmizela,“ řekl strážmistr Bence. „Ztratila se ve tmě. Volkswagen hlásí, že děvče postupuje směrem k parku. Nemluví. Zatím nikdo nejde za ní.“

„Jestli ji někdo osloví, chci mít zvuk. Spojení se nesmí přerušit ani na okamžik.“

S tichým šuměním pomrkávaly do ticha miniaturní lampičky vysílačky. V místnosti už byla polotma. Okny se dalo zahlédnout, že od východu, mezi kopci, se obloha občas rozsvítila. Po sinavě modrých záblescích na nebi nenásledovalo hřmění, jenom jakési vzdálené zvuky, podobné vzdechům, a nepatrné záchvěvy vzduchu.

„Podle Peříčka se někdo blíží po cestě,“ zašeptal strážmistr. „Míří k lavičce, na které sedí Judita.“

„Jak daleko je od ní Peříčko?“

„Takových pět metrů. Zalehl na břicho do křoví.“

„Vidí Juditu?“

„Asi čtyřicet metrů dál svítí lucerna. Až k ní proniká řídké, rozptýlené světlo. Trochu světla přichází i shora, i když je zataženo… Teď se zastavil u lavičky a děvčeti něco řekl.“

„Řekněte volkswagenu, ať předává, co si povídají.“ Opět cvaknutí a praskot elektrických výbojů.

„Zde jednička,“ ozval se mužský hlas. „Přepínám rozhovor.“

„Zapněte reflektory,“ řekl Adam. „Aby děvče nepřepadl na lavičce. Tím mu dáte najevo, že někde nablízku jede auto. Naznačte mu, že tam jste!“

„Rozumím.“

Štěrbina v magickém oku se zúžila. Zdálo se teď, že to zelenavé pomrkávání je jasnější, jako by se nějaké zvíře začalo rozhlížet do prázdna.

„Jen si sedněte, samosebou,“ čistě zazněl měkký ženský hlas. „Ale já tady posedím jenom chviličku. Bota mi odřela nohu, tak mi napadlo, že si trochu odpočinu.“

„Ukažte,“ ozval se chraptivý, zastřený mužský hlas. „Takovéhle sandály s blejskavým podpatkem jsem ještě nikdy neviděl.“

Oknem vpadla dovnitř modravá záře vzdáleného blýskání.

Adam Dér napjatě poslouchal. Ten hlas odněkud znal, ale ať zkoumal ve své paměti jakkoli, nedokázal si vzpomenout.

V jednu chvíli jako by zaslechl zrychlený dech. „Moc krásné boty,“ šeptal zesilovač. „Člověku se přímo chce držet je v rukou.“

„Dejte mi ji zpátky,“ řeklo děvče. „Musím jít.“

„A kampak jdete?“

„Musím si zajít do Jókaiho ulice. Pro pulóvr.“

„Já vás doprovodím,“ řekl muž. „Neděláte dobře, když se touláte po setmění sama. Nejlíp bude, když půjdu s vámi a dovedu vás domů.“

„Mám práci,“ odmítalo děvče. „Opravdu jste hodný‘, ale čeho bych se měla bát?“

„Copak jste neslyšela o Škrtičovi?“

„Samozřejmě slyšela. Ale tady, uprostřed města…“

Mužský hlas se tupě, bublavě zasmál.

„Tady. Kolem dokola. Všude. Věřte mi, že bude líp, když půjdu s vámi.“

„Prosím vás,“ usmála se dívka. „Ukažte tu botu. Copak máte čas potloukat se zrovna se mnou? Ještě musím zajít k tetě na sídliště.“

A opět se ve zvuku mihl přidušený rytmus zrychleného dechu.

„To je opuštěná cesta,“ řekl hlas. „Nestálo by to za to už pro ten strach. Někde tam na vás počkám. Takový starý chlap jako já vás tak jako tak nebude kompromitovat.“

Adamovi Dérovi se náhle vybavil obličej, který patřil k hlasu; zarudlá plešatá lebka pod planoucími zrnky slunce.

„A i kdybych nebyl starý, jsme přece známí. A to je polehčující okolnost.“

„Ani tak na mne nečekejte,“ smála se dívka. „Ráda bych šla sama…“

„Však uvidíme,“ šeptal hlas. „Jak myslíte. Já tady ještě posedím. Čert aby vzal to auto, svítí člověku rovnou do očí. V tomhle městě už není jediný klidný kout. Podívejte se, jak klouže to světlo po vašem podpatku, tuhle… ó… je to zrovna jako slunce.“ Na okamžik se hlas utopil v chraptivém kašli. „No, já se teda s vámi radši projdu až do Jókaiho ulice. Když už jsme se takhle sešli.“

„Sledujte je,“ šeptal Adam Dér. „Ani na moment je nenechávejte samotné!“… Blbost, napadlo ho potom. To přece není možné!

Urovnával si v paměti okolnosti vraždy ze včerejšího dopoledne. Vždyť jsem ho sám viděl, seděl tam na svém obvyklém místě. A o čtvrt hodiny později… Ohrada Uhelných skladů je přístupná i z pobočné ulice. Všehovšudy dvacet minut… víc neměl. Bože dobrotivý, copak je tohle možné?…

V tu chvíli už byl u přístroje i major Dér. Na jeho klidné, snědé tváři nebylo vidět žádné vzrušení, jenom v jeho přimhouřených šedých očích sedělo napětí.

„Víš, kdo to je?“ zeptal se.

„Vím,“ pokývl jeho syn. Potom se naklonil k Ajtaimu a něco mu pošeptal. Poručík přikývl a zamířil ke dveřím.

„Všichni už jsou u pasti,“ řekl major Dér. „Jenom my tam scházíme.“

„A Škrtič,“ řekl doktor Fábián. „S kým to děvče mluví?“

„Počkej,“ zašeptal Adam. „Všecko se ukáže…“

„Copak je to myslitelné?“ zeptal se major Dér. „Zřejmě se jenom opakuje planý poplach. Chce ten člověk vůbec něco?“

„Nevím,“ řekl Adam. „Musíme po téhle cestě až do konce.“

Z přístroje se ozvalo Juditino šeptání.

„Vyběhla jsem po několika schodech v jednom domě. Ten bláznivý děda se na mne docela přilepil. Co s ním mám dělat? Příjem.“

„Okamžitě jdi z toho domu ven,“ zařval Adam. „Rozumělas?! Okamžitě!“

„Co se děje? Proč tak hulákáš? Stojím tady u jedněch dveří. Nic mě nemůže překvapit.“ Na okamžik se dívka odmlčela. „Ježíšmarjá. Jde po schodech. Přišel sem za mnou. Co mám dělat?“

„Ven na ulici! Ihned! Hoď sebou! Jdi po stanovené trase. Přepoj na vysílání. Rozumíš? Ihned!“

Tiché popraskávání, šeplavé, vířící ticho. Potom přidušený mužský hlas.

„Copak nechápete, děvenko, že na vás musím dát pozor? Máte už ten pulovr?“

„Přítelkyně není doma,“ řekla dívka. Hlas se jí trochu zachvěl. „Proč se kvůli mně trápíte? Copak se může něco stát tady, uprostřed města?“

„Mne to znepokojuje,“ zahučel hlas. „Přece jenom jsme známí. Měl bych výčitky svědomí, kdybych vás nechal samotnou.“

„No, nevadí. Tak mě doprovoďte k železničnímu náspu. Zpátky půjdu stejně se strýčkem.“

„Už jsou na ulici,“ zašeptal strážmistr Bence. „Peříčko čeká v aleji a půjde za nimi.“

„Ještě vás bolí ta noha?“ zahuhlal tupý mužský hlas. „Zem je teplá, jděte bosky – jestli chcete, ponesu vám boty.“

Dívčin hlas trochu škobrtnul.

„Až vyjdeme z města,“ řekla. „Pak vám je dám.“

„Mají před sebou čtrnáct minut chůze,“ řekl major Dér. „Můžeme jet.“

Na kraj dopadala těžká, tupá tma.

Vzduch se ani nepohnul, všechen ležel v omamující nehybnosti. Stromy očekávaly uvolnění bez jediného záchvěvu, jako by jejich listy byly vykovány ze železa.

Napětí i úmorný, dusivý tlak vzrůstaly každým okamžikem. Zdálo se, že ticho nemá konce a zem strnula v mrtvém, horečnatém očekávání.

Dole, v betonové jámě zívala obrazovka radaru prázdnotou, jen občas po ní přeběhlo několik šedavých pruhů. Šumění radiostanice připomínalo tiché, měkké přebíhání nějakých huňatých zvířat. Nebylo slyšet nic než takřka bezhlasé poťukávání, tikání a prázdné hučení.

Technik se sluchátky na uších občas zabručel slovíčko, hlásil čísla a vzdálenosti z hloubi temnoty: „Došli na Růžovou cestu, ještě čtyři sta metrů. teď zouvá děvče boty… Dvě stě metrů od městské váhy.“

Tiktak. Pomrkávající zelená a červená světýlka. Tma. Strnulé ticho. Tep se zrychluje.

„Já to nevydržím,“ zašeptal Adam. „To je hrůza. Tak už pojď…“

Rozsvítil se dlouhý chvost blesku. Hřmělo už nepřetržitě, huhlání hromů se roztáhlo v tichu, ale stále bylo slyšet každý nepatrný šum.

„Sto padesát metrů,“ zamručel technik. „Každou chvíli dojdou pod světlo.“

Z keřů vyletěl nějaký pták. S poplašeným hvízdáním přeletěl nad jejich hlavami.

Kolem dokola přilnavá tma.

Radiopřístroj zaznamenává tichým popraskáváním vzdálenou blýskavici.

Opět vyletěl s křikem nějaký pták rovnou vzhůru.

Daleká světla, bílý stan, sypká prosvítávající záře. Volně se valící burácení.

Jsou to minuty nehybnosti v rovnováze vnitřního vzrušení.

Proč tam nahoře ten pták píská?

Dva zvolna se pohupující body pod stanem vzdálených světel. Teď jako kdyby se jejich pohyb zrychlil. Neboj se, neboj se…

Na obrazovce radaru se objevily mlhavé obrysy. Žilkované zelené oko krátkovlnky se rozvírá a přimhuřuje.

Blížící se body nabývají tvarů. Dívka. Ano. Tam jde dívka. A těsně u ní, docela blízko… ten druhý. Ten druhý.…

Hvízdání ptáka se proměnilo v jakousi podivnou písničku. Stříbrná, perlivá melodie v krvavě rudé záři blesků. Pak ticho. Dívka a ten druhý vycházejí ze světelného stanu. Obklopí je temnota.

Nejistě se pokyvující stíny ve zmatené tmě.

Zelené oko se přimhouřilo v úzkou štěrbinu. Jeho víčka se stahují. Pomalu tepou, jako by tlouklo zvířecí srdce. Potom temné hřmění. Zelené světlo se zmítá – sleduje průběh hluku svými křídly.

Nic než ticho.

Potom pomalé, potlačované sípání. Chraptivé, pravidelné vzdechy, deroucí se zhloubi.

Jen vzduch pobzukuje, rytmus vlhkých nádechů a kolísání kloktavě přidušeného hlasu naplňují temnou jámu. A magické oko sebou pocukává v rytmu supění. Světlo zaplane, rozevře se, pak se přimhouří. Ten pohyb se zrychluje, cukání je stále častější – a s ním se prohlubuje i chropot…

Jasně a se strašlivou snahou o naivitu zazní Juditin hlas.

„Takové boty se nedostanou všude. Tyhle taky dali stranou jenom…“

Hlas se krátce, rozechvěle zmítá, pozbyl pevnosti, ztratil zvučnost, nemá obsah, není v něm skryto nic než hrůza.

„Ano… Pro mne. Schovali mi je. Viďte, že ta koupě stála za to? Viďte?“

Odpověď je jenom tupé supění – magické oko sebou pocukává.

„Čtyřicet metrů,“ šeptá technik. „Muž se otočil dozadu. Rozhlédl se kolem sebe.“

„Vydrž, moje milá,“ šeptá si Adam a cítí, jak mu po tvářích stékají slzy „Můj ubožáčku… bože můj…“

„Už když jsem vás viděl poprvé,“ poletuje zbytek hlasu, „už tenkrát jsem věděl, že jste dobrá přítelkyně Adama, taky mi to řekl…“

Rychlé, kloktavé, strašné chroptění.

Kdesi nahoře hvízdá pták.

Teď je možné zaslechnout i kroky a je slyšet, dobře slyšet i sípání… dere se sem z temnoty a zaplňuje vše…

A potom výkřik:

„Nechte mě!… Ne…“

Vodopád světla. Oslňující plameny záře.

Jakési tělo vyrazilo vpřed. Rudá, potem se lesknoucí tvář, odstávající uši, v očích zběsilost.

Zvíře…

Mladý muž skočí vpřed, tělo do něho narazí, o chřípí uhodí štiplavý pach potu, pokožka je kluzká jako hadí kůže, bolest, zadírající se do tváře… Potom výkřik: „Proč nestřílíte?“

Ostré prásknutí. Hořký pach kouře. Tělo se obrátí ve vzduchu. Padá napřed. Tupé zadunění na dně jámy. Ticho.

„Milá moje. Teď už se nemusíš bát… Neboj se!“ Na čelech mají chuť soli. Jejich tváře k sobě přilnou. Dívčin hlas:

„Stiskni mě…“

Doktor Fábián se sklonil nad tělem, ležícím na dně betonové jámy. Obrátil je naznak. Otec Kelemen, Škrtič, civěl do prázdna očima obrácenýma v sloup. Měl roztříštěný levý spánek a po jeho tváři se rozlila temná krev.

„Když se na mne vrhl, někdo volal – proč nestřílíte…,“ řekl Adam. „Kdo to byl?“

„Já,“ zvedl hlavu doktor Fábián.

„Děkuju,“ odpověděl mladý muž. „A kdo střílel?“

„Přece já,“ zahučel strážmistr Bence.

„Strejdo Feri, to byla blbost. Stejně bychom ho dostali.“

„Podle odstavce 19., bod c) jsem měl právo použít služební zbraně. Ostatně jsem střílel do vzduchu. Kdybys trochu hledal, chlapče, v kůře támhletoho stromu bys našel stopu po kulce.“

„Tak proč se najednou svalil?“ zeptal se major Dér. „Letěl hlavou napřed, jako kdyby ho něco skosilo…“

Zpod keře se vybatolil balíček šatů.

„Přesně to bylo takhle,“ řekl Peříčko a důkladně si lokl z láhve piva. „Napadlo mě, že tady nemusí pobíhat jako ratlík, tak jsem mu nastavil nohu. Ale ten výstřel mě drobátko vystrašil. Já jsem člověk nervózní.“

„Milý Peříčko,“ zahučel strážmistr Bence, „pokud jde o mne, já jsem ti teď vymazal všecko, co máš v trestním rejstříku.“

Do kruhu reflektorů dojela záchranka.

„Je ještě živ?“ zeptal se Adam doktora Fábiána. „Potřebovali bychom doznání, i když máme přímé důkazy.“

„Roztříštěná spánková kost,“ řekl lékař. „A těžce poškozený krční obratel. Nepřežije to.“

„Probere se ještě?“

„Na několik minut snad, ale je nutná okamžitá operace.“

„Uděláš to?“

Lékař se zamyšleně podíval na rozbitou lebku.

„Udělám,“ odpověděl.

Tělo odnesli do záchranky. Za deset minut už ležel Škrtič na operačním stole městské nemocnice.

„Ty mluvíš o přímých důkazech,“ řekla Judita. „Copak já nejsem dostatečně přímý důkaz? Tohle nebyl ledajaký sukničkář. Ten se na mne vrhl…“

„Zamával by s váma jako s peříčkem,“ ozvalo se od křoví individuum s temnou minulostí. „Já to říkám jenom proto, že mám cit pro váš psychologické) stav. Vy teď, slečinko, potřebujete klid, a ne na to pořád vzpomínat.“

„Správně,“ zabručel strážmistr Bence. „Milý Peříčko, ty trefíš vždycky hřebíček na hlavičku.“

„Čekám na Ajtaiho,“ řekl Adam. „Před půlhodinou se šel podívat, co se dá najít v bytě otce Kelemena.“

„Jakejpak otec,“ řekl Peříčko. „Teď už to zní nechutně.“

„Kdybys neměl rejstřík plný,“ zahučel opět strážmistr Bence, „našel bych ti místo u mravnostní policie. S takovým jemnocitem bys tam patřil.“

Mezi křovisky se vynořilo auto bezpečnosti. Z vozu vyskočil Ajtai.

„V Kelemenově bytě jsme našli boty tří zavražděných,“ hlásil. „Kromě toho jsme tam našli dalších čtrnáct párů dámských bot. Rozestavěl si je kolem postele.“

„Pak jsme teda skončili,“ řekl major Dér a přejel si rukou po čele. „Škrtič už vraždit nebude.“

„Zbývá ještě něco,“ promluvil Adam. „Přiznání. Aby celý ten případ nebyl právně napadnutelný. Pojďme do nemocnice. Kapitán Tóth, Ajtai a strážmistr Bence půjdou taky s námi.“

„A já?“ zeptal se Peříčko.

„Ty si jdi do šestadvacítky,“ řekl strážmistr Bence. „Až skončím službu, zajdu tam za tebou.“

A tak dosáhl Peříčko svého životního a mohli bychom říct jedinečného triumfu.

Ve vratech nemocnice si vzal Adam Dér Juditu stranou.

„V pavilónu sedm tady leží to děvčátko, které Škrtič přepadl dopoledne. Vyhledej sestru Irenu, ona tě k ní dovede. Trošku tu maličkou rozveselte. Půjde s tebou strážmistr Bence.“

„A ty?“

„Budu tam asi za půl hodiny. Platí?“

Škrtič ležel na operačním stole přikryt bílou přikrývkou. Na jeho holé hlavě a odstávajících uších teď nebylo ani stopy po zvířecím vzrušení – vrátila se jí směšná, šaškovská a všední podoba.

Venku crčel déšť. Otevřeným oknem dovnitř vnikal čerstvý vzduch, teď však už nepřetržité burácení a blýskání nepřinášely strach, ale uvolnění.

Dostavil se i doktor Lax a s radostí vyhověl žádosti majora Déra, aby byl přítomen spolu s doktorem Fábiánem, až bude otevřena Škrtičova lebka.

Členové vyšetřovací skupiny čekali v předsíni operačního sálu, jenom Adam sledoval operaci.

„Víš co,“ řekl doktoru Fábiánovi. „Teď zas nech fušovat mne do vašeho řemesla. Pro mne je to stejně vzrušující jako pro tebe kriminalistika.“

„Dobrá,“ řekl mladý lékař. „Ale podle mého názoru se budeš nudit.“

Adam Dér se však nenudil. S očima přimhouřenýma sledoval, jak chirurg vede řez a odkrývá propadlinu roztříštěné spánkové kosti. Adamova tvář, snad proto, že byl unaven, podobala se teď velice tváři majora Déra. Hrála v ní stejná zasněná pozornost, jenom pér šedých očí, přimhouřených do malých štěrbinek, si ani na okamžik neodpočinul; jejich pohled byl neustále napjatý a nevyzpytatelný.

„Zlomek kosti poranil mozek,“ vysvětloval doktor Fábián. „Způsobil krvácení do mozku. Jestli se vůbec probere, zbude mu jenom několik zakalených minut. Musíte ho vyslýchat?“

„Jinak to nejde,“ řekl Adam. „Musíme vědět, jak to dělal. Všecko musíme vědět…“

„Dáme mu nějakou pořádnou injekci. Co kdyby mozek začal pracovat.“

Operace trvala sedmnáct minut. Do Škrtičovy otevřené tepny proudila infúzí cizí krev, aby v něm ještě na chvíli rozkřesala život.

V devět hodin čtyřicet sedm minut se vrah z G., József Kelemen, probral z bezvědomí. Jeho pohled padl na Adama Déra.

„Musíme sepsat protokol,“ řekl Adam.

„K čemu?“ zeptal se Škrtič chraptivě. „Se mnou je konec.“

Kapitán Tóth stenografoval rozhovor.

„Mluvte!“

„Přiznávám všecko. Zemřu?“

„Ano.“

„Co chceš vědět?“

„Netykejte mi!“

„Na tom nezáleží,“ řekl Škrtič. „Nemám žádnou sílu. Řekni, co chceš.“

„Jestli něco neřeknu správně, přerušte mě.“

„Tak pojď – začni…“

„Přiznávám se, že jsem se ve čtyřech případech dopustil vraždy…“

„Ta holčička taky zemřela?“ zeptal se Škrtič. „Nezemřela.“

„Tak to byly čtyři? Já už se nepamatuju, ale…“

Řeč se náhle proměnila v chroptění, potom v dušené Vzdálené šeptání: „To je jedno. Přiznávám se.“

„Konec,“ promluvil doktor Lax. „Víc jsme udělat nemohli.“

„Zemřel?“ zeptal se kapitán Tóth.

„Ano.“

Stáli tam kolem operačního stolu a dívali se, jak se Škrtičovy rysy počínají propadat.

„Adame…“ promluvil major Dér, když se opět rozhlédl po místnosti. „Kam zmizel?“

Ve dveřích stál strážmistr Bence.

„Nechal vzkaz, že všecky prosí, abyste tady počkali. Máte určitě počkat.“

„Proč?“ zeptal se kapitán Tóth. „Vždyť jsme skončili.“

Strážmistr Bence rozpřáhl ruce.

„Sdělil mi jenom tohle. Ale sdělil to strašně důrazně.“

„Tak na něho počkejme,“ řekl major Dér a jeho oči se zúžily. „Posaďte se, pánové. Nic jiného se nedá dělat.“

„Ani jsem si nevšiml, kdy zmizel,“ smál se doktor Fábián. „Kam šel?“

„Takové zbytečné tajnůstkářství,“ řekl nervózně primář Lax. „Co jen může chtít?“

„Něco má za lubem,“ řekl strážmistr Bence. „A jestli nemám pravdu, ať víckrát nedostanu rybu!“

Mlčky seděli proti sobě a ani se nepohnuli. Únava dne a vzrušení posledních hodin se na nich nyní projevily. Primář Lax se málem otřásl, když si Ajtai zapálil cigaretu.

Vedle nich ležela mrtvola Škrtiče, přikrytá bílou rouškou.

Venku na zahradě jednotvárně bubnoval déšť.

„Co je nejmilejší slovo strážmistra Benceho?“ zeptal se Adam, když se po čtvrthodině vrátil.

I v očích majora Déra byla trocha podezření, když se na svého syna podíval.

„Tak tedy?“ pozvedl hlas Adam. „Ptám se úplně vážně.“

„Podezřelá osoba,“ řekl Ajtai.

„Jméno matky?“ usmíval se kapitán Tóth. „Nebo snad – rybařina?“

„Pravděpodobně,“ vmísil se i major Dér. „Jeho nejmilejší slovo je pravděpodobně.“

„A vidíte – já jsem vás poprosil, abyste počkali kvůli rybařině a slovu pravděpodobně.“

„Páni,“ hučel Ajtai, „vem na vědomí, že mám hlad.“

„Co je tohle za vtip,“ pozastavil se doktor Lax. „Nemám naprosto náladu provozovat tady nějaké společenské hry.“

„Vyslechněte mě do konce,“ řekl Adam. „Potom i vy, pane primáři, přijdete na to, že vůbec nejde o společenskou hru. Případně vás bude zajímat její výsledek.“

„Začni,“ pobídl ho major Dér. „Děláš z toho nějak moc veliké představení.“

„Je psycholog,“ smál se’doktor Fábián. „Ale já jsem pro každou legraci. Člověku přijde trochu osvěžení vhod.“

„Nemám ve zvyku držet věci pod pokličkou,“ řekl Adam, „ale teď to bylo zapotřebí. S otcovým dodatečným svolením jsem použil pomoci dvou vyšetřovatelů z župy. Bez nich jsem nemohl své vtipkování podepřít důkazy. Můžu začít?“

„Hotová detektivka,“ řekl Fábián. „S působivým rozjezdem.“

„Zrovna to jsem chtěl říct,“ smál se Adam. „Doktor Fábián najde v mé historce obzvláště zalíbení – vždyť ho kriminalistika zajímá. Osobu Škrtíce nebylo možné odhalit logickým postupem. Ovšem zužování okruhu podezřelých, dokonce i léčka jsou mnohokrát vyzkoušené, běžné metody bezpečnosti. Ale co budu říkat teď, to je náramně logické. Zkrátka – úvodem jen tolik: měli jsme co dělat s velice důvtipným zločincem.“

„Ten?“ pohlédl k operačnímu stolu Ajtai. „Vždyť vraždil bez výběru. Dostat ho bylo těžké, protože tu nebyl motiv.“

Adam se nedal vyrušit.

„Já jsem byl v příznivější situací než kterýkoli člověk od bezpečnosti ve městě. Když jsem přijel, dostal jsem na stůl hotová hlášení. Věci, které neměly žádnou cenu mě tak neovlivňovaly. Mohl jsem vidět najednou tenkrát teprve trojí protokoly o zločinech, o třech vraždách, které byly spáchány stejným způsobem. Byl jsem nezaujatý, a přesto mě vrah zavedl na scestí, třebaže jsem dostal hned na počátku výstrahu. Od koho? Od strážmistra Benceho a od sebe samého. Když jsem si poznamenal fakta, která mi připadala nepochybná, vloudilo se mi tam nepochybně proti mé vůli slovo pravděpodobně, oblíbené slovo strážmistra Benceho. Věta zněla takhle: Tři vraždy pravděpodobně spáchala tatáž osoba. A tak vrahem paní Halászové, Aranky Vámosové a… jak že se jmenovala ta, co pracovala u vás, pane primáři…“

„Ilona Seböková,“ řekl doktor Lax.

„… Ilony Sebökové je pravděpodobně osoba, nazývaná Škrtič. Potom jsem začal spekulovat – co to má k čertu znamenat, to pravděpodobně? Policejní hantýrka? Nějaký pojem naruby? Ale převracel jsem to v sobě jenom krátce, protože se muselo jednat. Ano, ano, existuje jedno hloupé rčení: Mudrování je smrtí činu. Kdyby Peříčko uměl i anglicky, určitě by poznal Shakespeara… Právě proto jsem dál nemudroval. Mohl bych dostat sklenici vody?“

Strážmistr Bence natočil vodu do vysoké sklenice na: nožce. Sinavá záře blesků občas zablikala do místnosti. Proč to napětí nepovoluje? Doktor Lax přistoupil k oknu a otevřenými ústy vdechoval čerstvý, svěží vzduch. Adam mluvil dál a otáčel přitom v ruce plnou sklenicí. Vypadalo to, že přece jenom nemá žízeň.

„Ale i pak mě něco znepokojovalo. Totiž – strážmistr Bence si dělal poznámky o proměnách barev u rybiček a povšiml si, že fluorescence mořského ježdíka a stříbrného karasa mají souvislost s hojností výskytu různých atmosférických výkyvů. Ony souvislosti se dají sledovat při změnách počasí a dají se vysvětlit přechodem různých front – všichni přece víme, že s příchodem náhlých veder na silnicích přibývá srážek a při náhlých ochlazeních zase stoupá zločinnost. Slyšel jsem, že primář Lax nedovoluje operovat při přechodech front. A má pravdu – někdo reaguje na to, jiný na něco jiného, všichni jsme lidé, klidnější či nervóznější. Copak někdo z nás už v životě nepocítil vzrušení anebo napětí, které se zdálo být naprosto bezdůvodné?… A které člověku tak říkajíc pocuchá nervy? A stejně jako člověk, i ryby reagují každá na něco jiného. Dá se z toho vyvodit nějaký závěr? Pravděpodobně nedá.“

V místnosti teď bylo ticho. Šest párů očí sledovalo, jak Adam pozvedá k ústům sklenici.

Ale nenapil se ani teď. Pozoroval jenom třpytící se vodu a o něčem přemýšlel.

Něco tím sleduje, pomyslel si major Dér. Chce donutit zajíce, aby vyskočil z křoví.

Rozhlédl se kolem. Všichni přítomní seděli klidně a pozorně. Doktor Lax se opřel o podokenní rám.

„Donutil jsem se, abych uvažoval spíš o činech Škrtíce,“ pokračoval mladý muž, „nikoli o prazvláštním chování rybiček. Použil jsem známé metody zužování okruhu podezřelých a pokoušel jsem se vyvodit důsledky z toho, že jsme shromáždili údaje o osobách, které znaly oběti. Spoléhal jsem na tu metodu, protože se jevila jako logická, takřka neomylná, jako ostatně veškeré tradiční metody vyšetřování. (Opravdu jsem na ni spoléhal, namouduši, protože metoda, která pracuje se zákony čísel, jenom zřídkakdy selže.) A potom došlo ke čtvrté vraždě. Všecko se mi sesypalo na hlavu, protože existující fakta popírala mé úsilí. Zbyla mi jediná naděje – musím najít mezeru, kterou Škrtič pronikl, musím objevit tu jedinou možnost, se kterou jsme tu nepočítali a která zvrátila mé výpočty. Znovu jsem prozkoumal zápisky a poddal jsem se tomu rozmaru či pocitu, že jsem se dal okouzlit slovem ‚pravděpodobně‘. Potom jsem dal stranou všecky úvahy a rozdělil jsem vraždy podle toho nejpravějšího smyslu slova ‚pravděpodobně‘. Zkoumal jsem je každou úplně odděleně, jako kdyby mezi nimi nebylo nic, ale naprosto nic společného. A co bylo podivuhodné – teď jsem si opravdu všiml něčeho, co se stalo pevným bodem ve zmatené řadě zločinů, jeden článek řetězu se totiž odlišoval od ostatních. Lišil se docela nepatrným, nepodstatným způsobem. Ne víc nežli jedno vejce od druhého.“

Major Dér pohlédl synovi do tváře a sotva jako prchavý pocit blesklo jeho myslí poznání. Věděl už, o jaké štěrbině, o jaké odlišnosti jeho syn mluví.

„Tím pokřiveným článkem řetězu byla třetí vražda ze 17. srpna. V čem se odlišovala?“ prohlížel si sklenici s vodou Adam. „Tak předně –bota zůstala na místě. A pak ty výpovědi: Ilona Seböková večer v den vraždy někam odešla,… a jak podivné – kam šla, to nikdo neví. Nikdo, vůbec nikdo. K čemu tolik tajností? Kdo je ten neznámý, co ji očekával? A proč se nepřihlásí? Čeho se bojí? Ano, podle sestry Ireny strčilo to děvče do tašky láhev koňaku, než odešlo. Ilona byla těhotná, i když svědkové tvrdí, že těhotná nemohla být, protože se v jejím okolí nevyskytoval žádný muž. Byla pyšná jako nějaká královna. A láhev koňaku zmizela. Potom se zas objevila. Našel ji Ajtai na střeše boudy. Hodil ji tam vrah. Byla to veliká chyba, hloupost, jestli to tak můžu vyjádřit.“

Lítostivě pokyvoval hlavou, jako by toužil po něčem nedosažitelném.

„Z protokolů vysvitlo i to, že hluchý Józa něco věděl a že vrchní sestra nebyla docela upřímná. Jenomže Jóža se oběsil, sestra Irena se záhadným úsměvem mlčela, a otci nebylo nic platné, že si s sebou vzal doktora Fábiána, aby ji naladil k potřebné sdílnosti… To se ví, major Dér taky cítil, že tady něco nehraje, našel jsem po tom stopy v jeho poznámkách, ale dlouho o tom hloubat nemohl. Okolnosti ho nutily jednat, musel – pokud to bylo možné – zabránit dalším vraždám. Cítil, že někde udělal chybu, ale události ho vlekly kupředu. Naštěstí po jeho chybě vrah vzápětí zaduploval. A tak se z chyby vlastně stala ctnost. Já jsem pak ještě jednou prostudoval v deníku dozorčího poznámky strážmistra Benceho, jak se projevuje u ryb fluorescence. V den první vraždy, 15. května – modré pruhy, v druhém případě, 28. července – totéž, při třetím zločinu, 17. srpna – červené kroužky, 20. srpna – modré pruhy, 21. srpna, v den útoku proti děvčátku – zase modré proužky. Z toho lze vyvodit jediný důsledek: ty čtyři vraždy možná nevykonala jedna osoba. Je to odvážná a rozmarná myšlenka: někdo využil činů Škrtiče jako pláštíku a vraždil na jeho účet. Základním bodem jeho plánu byla snaha, aby se vraždy na první pohled podobaly, jako by se jenom opakovaly. Ale já jsem ještě musel čekat. Vycházel jsem z toho, že Škrtíc je nebezpečnější a nejdřív musíme chytit do pasti jeho. Není-li to příliš nezdvořilé, požádal bych kapitána Tótha, aby přečetl protokol o výslechu Józsefa Kelemena.“

Monotónním hlasem přečetl kapitán Tóth svůj těsnopisný záznam výslechu.

Vyšetřovatel: Musíme sepsat protokol.

Kelemen: K čemu. Se mnou je konec.

Vyšetřovatel: Mluvte.

Kelemen: Přiznávám všecko. Zemřu?

Vyšetřovatel: Ano.

Kelemen: Co chceš vědět?

Vyšetřovatel: Netykejte mi!

Kelemen: Na tom nezáleží. Nemám žádnou sílu. Řekni, co chceš.

Vyšetřovatel: Jestli něco neřeknu správně, přerušte mě.

Kelemen: Tak pojď – začni…

Vyšetřovatel: Přiznávám se, že jsem se ve čtyřech případech dopustil vraždy…

Kelemen: Ta holčička taky zemřela?

Vyšetřovatel: Nezemřela.

Kelemen: Tak to byly čtyři? Já už se nepamatuju, ale… To je jedno. Přiznávám se.

Když jeho slova dozněla, nastalo ticho a bylo slyšet, jak venku hučí stromy.

„Copak může být vrah tak zapomnětlivý? Ta otázka: tak to byly čtyři?… Tím se aspoň pro mne potvrdila oprávněnost mých spekulací.“

„To nic neznamená,“ promluvil major Dér. „Škrtič učinil své doznání, když byl skoro v bezvědomí.“

„Je možné, že byl nepříčetný,“ řekl Fábián. „U takového poranění lebky se to nedá vědět s určitostí.“

Primář Lax se díval z okna.

„Škoda,“ posmutněl Adam, „možná že máš pravdu, táto. Ale já jsem za tou věcí šel už předtím. Proto jsem potřeboval pomoc těch dvou vyšetřovatelů z župy.“

Po místnosti se rozložilo ticho. Průvan pohnul přikrývkou na operačním stole.

„Uvažoval jsem zkrátka takto: i když milence nebo bývalého milence sestry Ilony nikdo nezni, přece jenom nade vši pochybnost existuje. Vždyť to děvče bylo těhotné. Předpokládejme, že ji nezavraždil Škrtič, ale její milenec. To je v pořádku – ale kde ho mám hledat? Zbyly dva opěrné body: láhev Seguinu a jedna fotografie. Vzpomínáš si, tati? Bylo na ní dítě, asi tak čtyřleté nebo pětileté, já jsem si tu fotografii s mlčenlivým souhlasem strážmistra Benceho vypůjčil. Předpokládal jsem totiž, že zobrazuje milence toho děvčete.“

„Pětileté dítě?“

„Od té doby uplynulo celé čtvrtstoletí,“ řekl Adam. „A co má být? Tobě nikdy nebylo pět let, Ajtaji? Čestné slovo, dokonce i strážmistr Bence byl kdysi takhle mrňavoučké nemluvně. Domníval jsem se, že ten neznámý je člověk, který se s ošetřovatelkou může potkávat třeba denně – a přitom ta setkání vůbec nejsou nápadná. Když se řekněme pan doktor Lax schází se sestrami, nikdo v tom nevidí nic zvláštního. Nemám pravdu?“

Primář nevlídně přikývl.

„Kromě toho podle protokolu jedna z vyslýchaných sester řekla něco jako že ta Ilonka nosila nos nahoru a dala by se do řeči nanejvýš tak s profesorem. Jenomže v tomhle městě profesoři nejsou. Řekl jsem si, že se ten tajemný milenec vyskytuje zřejmě někde na půdě nemocnice. Chodí si tu někde před naším nosem. Ale když už je to tak, proč před námi ten vztah skrývá? Bojí se? Vždyť přece takový milostný vztah ještě není zločin. Aspoň ne natolik, že sestra Irena dokonce pokládala za svou povinnost zamlčet ho před mým otcem. Chtěla chránit tajemného milence, který je zřejmě bezmála tak dobrá partie jako nějaký profesor.“

Adam Dér se díval před sebe. Jeho prsty tiše poklepávaly na stěnu sklenice.

„Znovu jsem si pomyslel, že se snad mýlím. To skrývání neznamená nic víc než snahu utajit milostný vztah. Ale co když se tolik bál odhalení toho vztahu a dítěte, které se mělo narodit – všichni přece víme, že zavražděná byla těhotná, že se z toho důvodu sám odhodlal k vraždě. A je tady i motiv. Jenomže to je dost nepevná hypotéza! Stačí, když ji vrah prostě popře, a sesype se, spadne sama od sebe. Bývalý milenec zahanbeně prohlásí: Ale ano, ten den večer byla u mne. Proč bych to měl dál zapírat? Dokonce jsme se pohádali. Snad kvůli dítěti: nechtěla si ho dát vzít. Vypili jsme trochu koňaku, chytli jsme se a ona pak celá rozrušená odešla. Nemám zdání kam. Druhý den jsem se dověděl, že byla zavražděna. Vylekal jsem se

– a proto jsem nikomu nic neřekl. Věděl jsem, že bych byl podezřelý. Ale kde je důkaz? – Přesně tak to řekne a já budu hekat a koktat a své podezření nebudu moci podepřít. Hanbou se propadnu.“

Mladý muž pozvedl sklenici k ústům, ale opět se nenapil.

„Vida! Málem jsem zapomněl: láhev od koňaku! Proč ji druhý den hodil na střechu boudy? To se tolik bál? Copak to není jedno? Vždyť ani nevím, kdo ji tam nahoru hodil. Kdo se bál? O kom je tady řeč? Kdopak se tak šikovně, odvážně vyklonil ze svého auta? Je to taky stopa? Má auto. Kolik lidí v tomhle městě má auto? A kolik lidí tady pije koňak Seguin? A teď si udělejme malé zastavení. Kdo všecko ví o té láhvi koňaku? Otec, Tóth, Ajtai, ti byli přítomni při výslechu vrchní sestry, potom sama sestra Irena… Jakpak by o ní nevěděla, vždyť o ní sama mluvila… a ještě někdo… To je otcova nepochopitelná chyba, že se někdo, kdo tam nepatřil, mohl účastnit výslechů…“

Přes tvář doktora Fábiána přelétl úsměv.

„To je šílenství,“ řekl, „snad nepodezíráš mne?“

„Copak vůbec někoho podezírám? To by mi ani v duchu nenapadlo. Vždyť přece doktor Fábián mohl o té láhvi komukoliv povědět, proč ne? Je to maličkost. Ale jak důmyslný je to nápad: převzít Škrtičovu metodu a shodit na něho ještě jednu vraždu. Jen tak mimochodem. Že ano? Nikdo se mnou nesouhlasí? Vždyť přece každému hned tak něco takového nenapadne! O jednu víc nebo míň!“

V místnosti bylo slyšet vzdálené poryvy větru. „Nesmíme ovšem zapomenout na jednu podstatnou věc. Co se stane, když dopadneme Škrtiče, a on nebude chtít přiznat vraždu spáchanou 17. srpna. Není nic jednoduššího: musí zemřít dřív, než bude moci otevřít ústa. Ale v tom případě, že ano, musí být přítomen jeho dopadení i druhý vrah. Už jenom ze zájmu o kriminalistiku. Třicet lidí obklíčilo Škrtiče, nemůže odtud prostě utéct, je jako myš v pasti – a najednou někdo vykřikne: Proč nestřílíte? Ozve se pistole strážmistra Benceho, Škrtič spadne do té jámy a roztříští si lebku. Jestli si dobře pamatuju, tak vykřikl doktor Fábián…“

Tvář mladého lékaře zšedla a v jeho jindy tak veselých očích se zaleskl opar vzteku.

„Takové podezírání si vyprošuju,“ řekl. „Co je tohle za řeč? Vykřikl jsem, protože jsem se zděsil, aby Škrtič neutekl. Vždyť přece uhodil Adama Déra a bezmála už nám vyklouzl z rukou…“

„To je pravda, to je pravda,“ přikyvoval Adam. „Připouštím, že i já jsem se poděsil. Naštěstí strážmistr Bence vystřelil jenom pro výstrahu. Život takové věci vyvádí zřídkakdy. Jednu chvíli už jsem si myslel, že vrahem je doktor Fábián. Ať po mně hodí kamenem, kdo by se na mém místě jen tak pro nic za nic dokázal zbavit takového nepodloženého podezření. Proto jsem mu taky řekl, aby udělal tu operaci. Já sám jsem ho o to požádal, že ano? Myslel jsem si: jestli opravdu zavraždil sestru Ilonu, je nesporně v jeho zájmu, aby mu Škrtič zůstal pod nožem a aby potichu a bez řečí odevzdal svou duši nazpět Stvořiteli. Přiznám se, že i tady, v operačním sále jsem napjatě sledoval každý jeho pohyb, protože já jsem vlastně ještě podezřívavější nežli strážmistr Bence; pozoroval jsem skalpel, kdy zajede do lebky poněkud hlouběji, kdy se jen tak náhodou pokusí proříznout nějaké důležitější nervové centrum, a vida nic takového se nestalo. A najednou se otec Kelemen probral. Operace se podařila. Copak je vůbec zapotřebí nějakého lepšího důkazu, který by hovořil pro našeho přítele Fábiána? Tak je to! On sám pomáhal, aby Škrtič promluvil a vypravil ze sebe něco, co před námi třeba ještě zatajil. Otec Kelemen opravdu promluvil a bezděky z něho vypadla věta: Tak to byly čtyři? No ano, takhle se zeptal jako někdo, kdo už vůbec neví, kde v poslední době byl a co dělal. To mě naprosto uklidnilo. Kdepak, doktor Fábián se téhle malinké, jediné vraždy nedopustil. Vždyť přece nezavraždil na operačním stole ani Škrtiče, jehož slova mohla podepřít, i když jenom nepřímo, to hloupé podezření, které se skrývá v hlavě důležitého, přemoudřelého vyšetřovatele. Nemám pravdu?“

Mladý lékař si otřel zpocené čelo.

„Uklidnil jsem se a běžel jsem za sestrou Irenou. Vyprávěl jsem jí, jak hloupé myšlenky se mi převracejí v hlavě. Že jsem chtěl přišít vraždu člověku, který se málem stal mým přítelem. Přiznám se, že jsem se strašně styděl. A co se nestane – k mému největšímu překvapení sestra zbledne a zeptá se: Jste si jist, že Ilonu nezavraždil Škrtič?… Naprosto, povídám, třebaže, namouduši, jsem nechápal, proč ji ta myšlenka tak vyvedla z míry.“

Adamův hlas pojednou ztvrdl, skoro v něm byla nenávist.

„A taky jsem jí pověděl, že ten člověk, který zavraždil Ilonu Sebökovou, je nepřímo viníkem i čtvrté vraždy a utrpení děvčátka, které bylo napadeno dnes dopoledne. Protože těch padesát lidí, kteří měli na starosti shromáždit data, potřebná k zúžení kruhu, udělalo opravdu důkladnou práci. Na seznamu známých dvou prvých zavražděných stálo i jméno otce Kelemena, chybělo jen u třetí oběti. Žádný div, vždyť sestru Ilonu opravdu neznal a taky ji nezavraždil. A kdyby byl Ilonu Sebökovou nezavraždil její milenec, nebyla by selhala ani naše metoda: i otec Kelemen by se dostal pod dohled a nemohl by se dopustit posledních zločinů. Po tomhle najednou začala sestra Irena usedavě plakat, úplně se mi zhroutila, vzlykala a bědovala, že o těchhle věcech neměla ani zdání, že Ilončina milence, doktora Fábiána, kryla jenom proto, že ho chtěla v dobré víře uchránit před lichým podezřením a zbytečným popotahováním. A taky si myslela, že z vděčnosti za tu službu, za věrně uchované jeho tajemství, se k ní náš přítel Fábián vrátí, protože ho sestra Irena stále ještě zbožňuje, ale naprosto ne jako svého syna, nýbrž jako muže, který se stal velikým dobrodružstvím jejího života, pozdní útěchou a zároveň trýzní, jenž jí ulevil v její samotě, ale zároveň ji prohloubil, jehož dítě nosila pod srdcem právě asi před rokem, v době, kdy Ilona Seböková přišla do nemocnice. Jenže ona se toho dítěte zřekla – zatímco Ilona to neudělala.“

V tíživém tichu zněla slova doktora Fábiána dutě. „To není pravda! Z toho není ani slovo pravda!“

V „Samosebou není! Kdo by taky věřil takovým staropanenským řečičkám! Co toho takové ženské napovídají ze msty a z nenávisti! Ať si vrchní sestra Irena tvrdí, že láhev Seguinu, kterou našel otec ve skříni, čekala na doktora Fábiána. Zbytečně ta ubožačka lže o svých nadějích, že ho pak vypijí v chatě u pana doktora, kam večer 17. srpna odešla Ilona Seböková. Hloupá lež, že doktor Fábián zbožňuje koňak Seguin a že se mu ty dvě ženy takhle chtějí zalíbit. Samozřejmě – jenom nenávistí vrchní sestry se dá vysvětlit, když dokonce tvrdí, že Ilona Seböková odešla do oné chaty právě toho večera… Protože takovéhle věci mi řekla, neboť si uvědomila, že kryla vraha.“

Rty doktora Fábiána se stáhly do úzké linky.

„Proč bych to děvče vraždil?“

„Já netvrdím, že jste ji zavraždil. Ale jestli se to doopravdy stalo, vysvětlení je docela prosté, jinak to ani nemohlo být: chtěl jste se zbavit obtížné lásky i dítěte, čtyřměsíčního plodu, protože to všecko překáželo zamýšlenému sňatku, který byl přiměřenější vašemu společenskému postavení. Možná že ta ubohá dívka I vyhrožovala. Hluchý Jóža se skrýval pod oknem chaty, sledoval vás – a Ilona křičela tak nahlas, že i ten po uši zamilovaný nahluchlý ubožák tomu rozuměl. Neunesl už břemeno své lásky – když se všecko dověděl, v šestadvacítce se opil, potom šel do Hájku, vyhledal příhodný strom…“

„To není pravda, Ilka u mne ten večer nebyla!“

„Tak vida – Ilka?! Pravděpodobně nebyla! jestliže však přece byla – pokusím se domyslet posloupnost událostí. Jestli to tak bylo, pak jste ji nezavraždil v parku, ale v chatě. Autem jste dojel k boudě během deseti minut. Vzal jste ji pod pažemi… Vidíte, zrovna mi napadlo… kdo kromě bezpečnosti znal přesně Škrtičovy způsoby? Kdo se účastnil pitev? Kdo podepisoval protokoly?“

Primář Lax zvolna odstoupil od okna. Přistoupil blíž a bezmála udiveně řekl:

„Já a Fábián.“

„No – a tak jsem se podíval i po doktoru Laxovi. Promiňte, to už je mé povolání. Večer 17. srpna se od devíti do dvanácti účastnil jedné schůzky. Takže má nevyvratitelné alibi.“

„Neměl jsem s tím děvčetem žádný poměr,“ vyskočil Fábián. „Nějaké žvanění, nějaké povídání ještě není důkaz. Vyprošuji si takové podezřívání!“

„Máte pravdu. Jenomže nadporučík Darvas z župního velitelství – na můj příkaz – ukázal několika osobám tu fotografii, kterou našel můj otec mezi věcmi Ilony Sebökové a připojil ke spisům. Kdo by asi mohl poznat v dítěti muže? Nu – kdo? Přece jeho matka! A není divu: navlas stejná fotografie roztomilého čtyřletého dítěte se dá vidět v rodinném albu rodiny Fábiánových.“

„Já jsem tu fotografii ztratil,“ zašeptal Fábián. „To děvče ji někde určitě našlo. Ano, ztratil jsem ji tady, v nemocnici. Copak můžu za to, že za mnou běhá kdejaká sestra? Ani jsem o tom nevěděl…“

„To je pravda. Kdopak by na takovou fotografii nezapomněl? Ale, jak už jsem řekl, vrah udělal chybu. Jak se zdá, kromě jiných nedostatků je ke všemu skrblík. Nezahodil totiž láhev od koňaku, kterou dostal od Ilony Sebökové – vždyť v ní bylo ještě čtyři deci znamenitého koňaku! A kdo má rád Seguin, ten si ho umí vážit. Tu pravou, hledanou láhev našel nadporučík Darvas v chatě, za policí s knihami. A víte, co nás nejvíc zarazilo?… Byly na ní otisky prstů Ilony Sebökové vedle otisků našeho přítele Fábiána.“ Na šedivé tváři doktora Fábiána už nebyla ani stopa po úsměvu. Promluvil chraptivým hlasem.

„Ano. Ten večer byla u mne. Proč bych dál zapíral. Hádali jsme se. Ano, kvůli dítěti, nechtěla si to dát vzít, napili jsme se koňaku, pak jsme se pohádali a potom celá rozrušená odešla. Nemám zdání, kam. Druhý den jsem se dověděl, že byla zavražděna. Strašně jsem se polekal, proto jsem nikomu nic neříkal. Věděl jsem, že bych byl podezřelý… Ale kde máte nějaký důkaz?“

„Přesně před deseti minutami jsem říkal to samé,“ pokyvoval hlavou Adam. „Snad si na to ještě všichni vzpomenou. Dodal jsem, že na takovou obhajobu začnu koktat. Že se prostě sesypu. Bylo to tak? Mám pravdu?“

Ticho.

„Pohádali jsme se,“ šeptal Fábián. „V půl desáté ode mne odešla. Vzpomínám si, že televize vysílala zápas… utkání Poháru mistrů evropských zemí. Ano, přesně si na to pamatuju. Skončilo dva-dva. Zůstal jsem v chatě a díval jsem se. Pamatuju se na čtyři góly.“

„To utkání skončilo jedna-jedna. Jak se zdá, byl jste příliš rozrušen. Opakování jste taky pokládal za góly.“

„Byl jsem rozčilený. Ani mi nevadilo, že to děvče uteklo. Určitě si chtěla nadejít přes park. A tam se sešla se Škrtičem…“

„Bohužel, nemohla se s ním potkat,“ povzdechl si Adam. „Ten večer otec Kelemen seděl u tetky Basové. Opatroval ji. Protože tetka Basová byla z té horké fronty celá umořená. A Škrtič byl člověk s citlivým srdcem, třebaže doktor Fábián…“

„Dejte mi sklenici vody,“ řekl lékař. „Je mi špatně.“

„Bylo všecko tak, jak jsem řekl?“

Doktor Fábián se díval na mrtvé tělo, ležící na operačním stole.

„Bylo,“ zašeptal. „Dejte mi vodu…“

A tak mu Adam Dér podal sklenici.

Zamyšleně a s očima přimhouřenýma se díval, jak ten druhý vytřeštěně a s obličejem šedým hltavě, obrovskými doušky pije…