Gleb Nikolajevič Goluběv

Údolí prokleté Alláhem

VRAH V LÍBEZNÉ KRAJINĚ

Pan Šukrí přitáhl otěže, až se jeho kůň málem vzepjal na zadní. Tak tohle je to údolí prokleté Alláhem.

Bylo vidět, že má veliký strach, ten hovorný pan Šukrí, náš starostlivý průvodce, že se bojí, aby jeho kůň neudělal jediný zbytečný krok kupředu. A my doufali, že nás doprovodí až do údolí, které se rozevřelo dole pod průsmykem.

V tuto večerní hodinu vypadalo naprosto nevinně a mírumilovně. Od hor, za jejichž nepravidelné cimbuří se už zachytilo zapadající slunce, se údolím táhly dlouhé fialové stíny. Horské sedlo bylo pusté a holé, samé kamení, až na řídké keříky bělostníku. Údolí však lákalo hustým chladivým stínem a svěží zelení stromů a keřů, které místy splývaly v souvislý porost. Zřejmě tam někde v houští teče řeka. Bude ohromně příjemné ponořit do chladivého proudu rozpálený, větrem ošlehaný obličej a smýt s něho silnou vrstvu odporného prachu…

„Nechtěli byste přece jen poslechnout mé rady a ubytovat se v městečku?“ řekl pan Šukrí.

„V údolí nezůstal nikdo?“

„Ne. Všichni se vystěhovali do okolí. Zůstal tam jenom Hospodář.“

Vyslovil tu přezdívku tak, že ji nelze napsat jinak než velkým písmenem.

„Proč tu stojíme? Co to říká?“ netrpělivě se zeptal Žeňa.

„Radí nám postavit si základnu v městečku.“

„A každý den se dvacet kilometrů vláčet dolů. To bychom toho udělali!“

„No dobře, mládenci, vy se tu bavte třeba do rána, ale já se chci umýt a zalehnout. – Slunce už zapadá,“ řekla Marie, objela nás a začala sjíždět po kamenité stezce.

Žeňa pobídl koně a rozjel se za svou ženou.

Pan Šukrí vyčítavě zavrtěl hlavou, povzdechl a zamlaskal jazykem. Věděli jsme už, že tím projevuje vrcholnou nespokojenost.

Pohlédl jsem na Nikolaje Pavloviče. Mlčky pokrčil rameny, a pak i on pobídl koně.

„Tak tedy, pane Šukrí, nezbývá než vám poděkovat za laskavost,“ řekl jsem. „Vraťte se do městečka a my už si někde vybereme místo k táboření. A zítra vás navštívíme, abychom společně sestavili program průzkumu.“

Rozloučili jsme se obřadně, podle všech pravidel orientální etikety, ruce složené na prsou, a já pak pospíšil za kolegy.

Pan Šukrí za mnou něco zavolal. Zastavil jsem se a tázavě na něj pohlédl.

„Ochraňuj vás všemocný Alláh!“ zvolal znovu, švihl koně bičíkem a zmizel v ohybu stezky.

Dohnal jsem naši malou karavanu až na samém konci svahu do údolí. Pěšina se stáčela doprava. Jenže zleva z porostu se ozývalo blízké šumění vody a Marie energicky odbočila tím směrem. Správně, za půl hodinky se setmí, je tedy nejvyšší čas uchystat si nocleh. A zítra se porozhlédneme a vybereme si místo pro trvalý tábor.

Když jsme se prodrali porostem, octli jsme se na břehu bublajícího potoka. Nebyl široký, dal se přeskočit, ale ve vodě se převracely balvany, potok se celý pěnil a stříkal. V údolí měla být řeka, ale tohle je zřejmě jenom jeden z jejích přítoků.

Koně se táhli k vodě, odstrkovali jeden druhého, ale žádný do potoka nevlezl. Natáhli krky a pili od břehu. Místní koně jsou zkušení a vědí, že i takovýhle potůček jim může podrazit nohy a zahnat je na ostré kameny.

S chutí jsme se umyli a vypláchli si ústa ledovou, neobyčejně čistou vodou.

„Pojďte honem postavit stany!“ komandovala Máša. „Nebo snad raději přespíme jenom tak, ve spacích pytlích. Jsem tak utahaná, že už jsem málem padala s koně. Žeňko, Nikolaji Pavloviči, rychle nasbírejte chrastí na oheň. V kterém ranci máme maso? Už si nevzpomínám.“

„Zadrž, Marie, nemel,“ zarazil jsem ji. „Dokud je vidět, musíme se prohlédnout, jestli jsme v křoví nenasbírali klíšťata. Bude jich tu asi plno.“

Hledání drobných klíšťat, která nalezla do záhybů šatů, nám zabralo nejmíň půl hodiny. Pak jsme se navečeřeli a s požitkem vypili po dvou hrnkách slazeného voňavého kokačaje. Nikolaj Pavlovič po malém zaváhání zdolal i třetí. Za celý den jsme byli tak unaveni, že jsme skoro ani nemluvili.

„Nádobí umyjeme až zítra,“ řekla Máša a sladce si zívla.

Na plstěném koberečku si rozprostřela spací pytel.

„Na chvilku se otočte, honem!“

„Stop!“ řekl jsem. „A síť máš kde?“

Pobouřilo ji to tak, že se v tu chvíli nezmohla ani na odpor. Nejdřív jenom mávala rukama a kulila na mě oči, ale pak začala křičet:

„Jednu noc se snad můžu vyspat normálně, bez té ohavné parandže! Zítra postavíme stany a natáhneme moskytiéry, abys měl pokoj. Ale dneska snad bych se do ní nemusela balit, vždyť se zadusím!“

„Buď zticha, Mášo,“ řekl jí Žeňa. „Rozkaz je rozkaz. O tom se nediskutuje.“

„Dobrá, ať je po vašem. A hadi tu nejsou? Na ty by se spíš mělo dávat pozor!“

Zalehla konečně, ale pod sítí si něco zlostně brumlala a přitom se provokativně převracela. Ale za chvilku ztichla a začala pochrupávat, jako když kočka přede.

My s Žeňou jsme si ještě vykouřili cigaretu a dívali se, jak uhlíky z dohořívajícího ohně hasnou a potahují se šedivým popelem. Bublání potoka uspávalo, oči se nám klížily. Zalezli jsme do spacích pytlů a přikryli jsme se sítí.

Na spaní bude opravdu dusno, pomyslel jsem si. Snad nedělám dobře, že takhle od začátku zavádím železnou kázeň. Ačkoli kdo může vědět, odkud se nebezpečí připlíží.

Vtom jsem nad samým uchem uslyšel tenounký pronikavý a žalostný pískot. To naříkali moskyti, že jsem se jim schoval a že se na mne nemohou dostat.

Možná, že právě oni jsou původci všech běd. Nebo snad klíšťata?

Přece jen jednám správně. V tomhle roztomilém údolíčku musí mít člověk oči stále otevřené…

S touto myšlenkou jsem usnul, jako když mne do vody hodí.

Náhle do mne začal někdo šťouchat.

„Co se děje?“ ptám se a přitom se vyhrabávám ze sítě, protože jsem si v rozespalosti nedovedl vysvětlit, kdo a proč mi zabalil hlavu. Konečně jsem se vymotal, posadil jsem se a s rozkoší vdechoval svěží noční vzduch.

Přitom jsem mechanicky odháněl moskyty, kteří mi kroužili kolem obličeje.

„Slyšíš?“ zeptal se ze tmy neviditelný Žeňa.

„Co?“

„Někde blízko vyjí psi.“

„No a co má být?“

„Kde se tu vzali? Všichni lidé přece z údolí odešli. Teď zase, slyšíš?“

Ze tmy se ozývalo táhlé vytí plné jakéhosi strašného stesku a beznaděje.

„Nejsou to vlci?“ řekl jsem.

„Tady se vlci nevyskytují. A vůbec. Copak už nerozeznám vlčí vytí od psího?“

Seděli jsme tak několik minut a poslouchali noční zvuky. Znovu bylo všude ticho, jenom potok se pachtil s kameny.

„No dobře, tak jdem zase spát. Zítra to vypátráme,“ řekl jsem a znovu jsem se balil do sítě.

Vtom se vytí ozvalo zas. Bylo naříkavé a nešťastné, plné smutku a zároveň zloby.

„K čertu, tady to vypadá zrovna jako v nějakém Baskervillském údolí,“ zamumlal Žeňka ze tmy.

ZÁHADNÝ HOSPODÁŘ

Připadali jsme si trochu jako v detektivce. Pátrali jsme po vrahovi. Kvůli němu se vydala naše malá expedice do tohoto opuštěného údolí ztraceného v horách.

Zločinec, kterého jsme měli dopadnout, usvědčit a zneškodnit, nezavraždil jen jednoho člověka, ale stovky lidí. Nezná slitování, zabíjí nelítostně a nevybíravě: děti v kolébce i matky, které o ně pečují, zdravé muže v plném rozkvětu sil i moudré starce. Vraždí drasticky, své oběti nechává dlouhé dny křičet strašnou bolestí, připravuje lidi o rozum, postupně jim ochromuje ruce a nohy a teprve potom navždy zastavuje jejich srdce.

Přitom je ten tajemný vrah neviditelný a všudypřítomný. Dokáže se skrýt v trávě, v půvabném ptáčkovi, v moskytovi nebo v neškodné ovci pasoucí se na louce, aby pak svému pronásledovateli zasadil zrádnou smrtelnou ránu do zad…

Nejsme detektivové, ale vědečtí pracovníci, ale někdy jsme nuceni řešit tak zamotané záhady, o jakých se nezdálo snad ani Sherlocku Holmesovi.

Místo našeho působení je malé vlídné údolíčko ztracené v horách na severu Afghánistánu, nedaleko sovětských hranic. V tom údolí není nic, co by věštilo nebezpečí. Naopak. Poutníkovi, který sem dorazil po dlouhé cestě holými rozpálenými skalami, připadá jako rajské zákoutí. Chladivý stín stromů a hustá zeleň plná veselého zpěvu ptactva. Celé údolí protíná řeka, do níž se vlévají dva potoky s pramenitou vodou. U jednoho z nich jsme strávili první noc. Řeka se z neznámých důvodů jmenuje Siob, což znamená Černá voda. Ve skutečnosti je její voda křišťálově zelená, výborná na pití a naprosto čirá, jako bývá jen v řece vytékající z ledovců.

Není divu, že si lidé toto příjemné údolíčko už dávno oblíbili.

Ale v údolí se usídlil neviditelný vrah.

Každé jaro v dubnu zde propuká podivná epidemie. Lidé jeden po druhém upadají do nemoci a za strašného utrpení umírají. Z deseti nemocných se jich zřídka uzdraví víc než jeden.

Začátkem června záhadná nemoc ustává stejně náhle a nečekaně, jako povstala. Z údolí se znovu stává rajské zákoutí, kde do nového jara nehrozí člověku žádné nebezpečí.

Zatím nikdo neví, jak s touto chorobou bojovat. Známý je jenom její původce. Před nějakými deseti lety objevil americký lékař, misionář Ronald Robertson, který působil ve zdejším kraji, v krvi nemocných mikroorganismy, takzvané vibriony. Pod mikroskopem vypadají docela hezky, jsou to půvabné, lehce prohnuté tyčinky s dlouhými bičíky na konci.

A to je snad všechno, co se o této chorobě ví. Ostatek jsou jenom dohady. Nikomu není známo, kde se vražedné vibriony ukrývají v přestávkách mezi epidemiemi. Neví se, kdo je v přírodě přechovává a proč jsou smrtonosné jenom na jaře. Nikomu není známo, kdo přenáší nákazu na lidi – mohou to být klíšťata, moskyti i různí hlodavci.

Místní obyvatelé v nebezpečných měsících utíkají prostě z údolí. Stěhují se i se svými stády ovcí za nejbližší horské sedlo, kde se tajemná choroba nikdy nevyskytuje. A pak je údolí docela pusté a vylidněné.

Vlastně ne, jeden člověk v něm přece jen zůstává. Jeho se choroba z neznámých důvodů netkne. A on toho využívá. Prohlašuje se za bohem vyvoleného pána údolí, vyhrožuje, že pošle nemoc do sousedních vesnic a vybírá od vyděšených pověrčivých vesničanů pořádnou daň. Říkají mu tady Hospodář…

V nejbližších letech se má ve spolupráci se sovětskými inženýry postavit v údolí silnice a na Černé vodě elektrárna. Ale nejdřív je potřeba prozkoumat záhadnou chorobu, vypátrat a zneškodnit onoho neznámého vraha, aby údolí bylo bezpečné po všechny roční doby. Proto jsme sem na požádání místních úřadů přijeli: zoolog Jevgenij Laptěv, jeho žena Marie (podle mého názoru velmi schopná mikrobioložka), lékař Nikolaj Pavlovič Sokolovskij, který má veliké zkušenosti z boje proti epidemiím, a já, Sergej Pokrovskij, jsem povoláním parazitolog.

Nyní tedy se můžeme vrátit k naší akci.

Ráno jsem nejdřív vybalil a mlčky rozdal ochranné obleky. Všichni si je beze slova vzali, dokonce i Marie. Nebylo to nic příjemného v horku pracovat v těžkých holínkách, v kombinézách pevně upnutých až ke krku a s kapucí na hlavě. K tomu jsme ještě museli mít ustavičně rukavice a na holínkách ovinky, aby ani skulinka nezůstala, a na obličeji černou tylovou síťku napuštěnou páchnoucí tekutinou.

Učiněná parandža, Máša má pravdu. Ale co se dá dělat. Mikrobiolog je jako ženista, chybu udělá jenom jednou.

Když jsme se narychlo nasnídali, šli jsme hledat místo pro trvalý tábor. Rozhodli jsme se jít po břehu potoka, ale brzy jsme museli od toho nápadu upustit. Porost ostnatých keřů se táhl až k vodě a byl tak hustý, že se tudy nedalo projít. A každý keř byl obalen klíšťaty…

Vrátili jsme se na stezku a dali se po ní. Brzy nás dovedla k řece, na jejímž břehu se na svahu kopce lepily domky jako plástve. Byly prázdné. Ani proužek kouře se nezvedal nad opuštěnou vsí. Cítili jsme se z toho trochu nesví.

„Pojďte raději podél řeky,“ navrhla Marie. „Tady je to nějak moc ponuré. A taky není vhodné chodit do vsi, když není nikdo doma.“

Obešli jsme ves a zhruba po půldruhém kilometru jsme našli vhodné místo k táboření. Na první pohled se nám všem zalíbilo. Byl to malý rovný plácek u samé řeky. Část ho jako stříška zakrývala převislá skála a chránila před sluncem. Z úzké, docela zarostlé rokle vytékal nepatrný potůček. Daly se tu pohodlně postavit stany a poblíž vody se mohla zbudovat polní laboratoř. I les je hned vedle, nebudeme muset daleko na chrastí pro kuchyni a na večerní táboráky – a táborák je v expedici o mnoho potřebnější a příjemnější než přepychový klub ve městě. To jsme věděli už ze svých předchozích vandrů.

„Rajský kout!“ prohlásil nadšeně Žeňa. „Jak to, že se tu nikdo neusídlil? Lidi se mačkají ve vsi a tady by jim bylo líp.“

„To je zrovna dobře, že se tu nikomu nezalíbilo,“ vpadla mu do řeči Marie. „Lepší místo bychom ani nenašli. Vybalujeme, mládenci, jaképak dlouhé úvahy!“

Dali jsme se do práce, abychom zbytečně neztráceli čas. Složili jsme s koní vaky, koně jsme napojili a pustili do křoví pást. Rychle jsme postavili dva stany, jeden pro manžele, druhý pro Nikolaje Pavloviče a pro mne. Nad každý stan jsme ještě natáhli baldachýn proti moskytům a na podlážku rozprostřeli tenký plstěný, kobereček, který prý je dobrou ochranou před hady. V tomhle tichém údolíčku jsme se mohli nadít různých neviditelných nepřátel.

Pak jsme se všichni pustili do stavby laboratoře. Dělali jsme ji co nejprostornější, aby měl každý svůj pracovní stůl. Ty se ještě budou muset stlouci z tyčí a překližky.

Starostí jsme měli plno. Kam umístit klece s morčaty, aby vedrem nepošla? Jak nejlépe instalovat termostaty?, Kam uskladnit slepičí vejce, aby se nezkazila? Chladničku nemáme. Místo ní budeme muset nějak využít ledové vody z řeky. A pak ještě zbývá podumat, jak sem ta zatrachtilá vejce z nejbližšího trhu po horských cestách dostat, aby zůstala zdravá a celá.

I při zařizování tak malého tábora, jako ten náš, bylo všelijakých hlavolamů až po krk. Už se přehouplo poledne, slunce nemilosrdně pražilo, my jsme se ve svých ochranných oděvech a síťkách koupali v potu, ale rozhodli jsme se nejdřív všechno dodělat, dát tábor do pořádku a pak teprve se naobědvat a pořádně si odpočinout.

„Uf, já už nemůžu,“ řekla Máša, která mi u stanu pomáhala vybalovat laboratorní nádobí, a odhodila síťku s rozpáleného obličeje. „Aspoň tenhle zatracený hadr kdyby nemusel být! Nač to vlastně nosíme tady v táboře, kde nejsou klíšťata a ve dne ani moskyti…“

„Zase zpíváš tu svou,“ odbyl jsem ji.

Ale najednou z ničeho nic v půli slova zmlkla. Bylo to u ní něco tak neobvyklého, že jsem překvapeně zvedl hlavu.

Marie jako začarovaná hleděla někam stranou.

„Ne, kdo je to tamhle?“ zašeptala.

Na skalním výstupku, asi čtyřicet metrů od nás, stál stařec v rozedraném chalátu s vysokou kulatou čepicí z beraní kůže. Stál a mlčky se na nás díval. Kolem něho sedělo na kamenech nejméně deset obrovských psisek. Také oni z nás nespouštěli oči.

„Chlapci, kdo to je?“ vykřikla Marie a přitiskla se ke mně.

„Kde?“ zavolal od druhého stanu Žeňa.

Nechali s Nikolajem Pavlovičem práce a přiběhli k nám.

„Hospodář,“ domyslel se Žeňa. „Jak krásně tam stojí, učiněný monument.“

„Měli bychom se s ním seznámit,“ řekl jsem. „Ty, Mášo, postav na čaj. A přihřej konzervy.“

„Nechoď tam! Vidíš přece jaké má psy,“ chytla mě Marie polekaně za loket.

Psi opravdu vypadali krvežíznivě a nemohu říci, že bych příliš toužil se s nimi blíž seznámit. Najednou jsem si připadal jako parlamentář, na kterého může nepřítel každou chvíli zahájit palbu, ačkoli jde vyjednávat s bílým praporem. Doufal jsem však, že na mne stařec svou divokou smečku nepoštve.

„Žádný strach, tohle jsou jen obyčejní ovčáci. Je jich tu kolem každého stáda plno,“ řekl jsem bodře a mávaje přátelsky rukou, zamířit jsem ke starému muži.

Všichni psi vyskočili a vycenili na mě zuby. Stařec se díval stále tak mlčky. Kdyby aspoň na oplátku zamával, nebo co. Stojí jako sloup a dlouhé rukávy se mu plandají…

„Salám alejkum!“ zavolal jsem. „Pěkně vás k nám vítám, otče!“

Psí začali vrčet tak hlasitě a hrozivě, že jsem je uslyšel na dobrých dvacet metrů, a bezděčně jsem zpomalil krok.

Podivný stařec se najednou otočil a zmizel za skálou. Také psi se okamžitě ztratili, rozplynuli se jako stíny mezi šedivými balvany. Jako by tu býval nikdy nikdo nebyl.

Otočil jsem se a podíval se na své přátele. Také oni byli celí zkoprnělí. Pokrčil jsem rameny a šel zpátky.

„No to je mi pěkné!“ řekla rozhořčeně Marie. „Pohostinný hospodář, jen co je pravda!“

Dívali jsme se jeden na druhého a mlčeli jsme. Pak jsme se všichni najednou znovu obrátili a podívali se tam, kde před chvilkou stál stařec se svým úděsným doprovodem. Neobjeví se znovu? Ne, bylo tam pusto.

„Rád bych věděl, proč nemá strach, že onemocní, a proč vlastně neonemocní,“ zamyšleně řekl Nikolaj Pavlovič a probíral si bradku. „Tady asi bude zakopaný pes…“

„A ne jeden, ale celá smečka,“ dodal Žeňa.

TVÁŘÍ V TVÁŘ SMRTI

Příštího dne jsme se vydali do osady. Vzali jsme s sebou i nákladní koně, abychom stačili odvézt do tábora všechen nezbytný materiál a mohli se pustit do práce.

Nahoře v průsmyku si Marie demonstrativně svlékla ochrannou bundu se síťkou napuštěnou smrdutým preparátem k odpuzení klíšťat a moskytů. Všichni jsme s chutí následovali jejího příkladu.

Přece jenom je divné, že choroba existuje v tak přesně vymezených hranicích, pomyslel jsem si přitom. I my už jsme se tomu psychologicky přizpůsobili. Překročili jsme tuhle neviditelnou mez a hned se cítíme volněji. Není to možná dobré. Člověk se pak může začít bát a uhýbat neznámému nebezpečí, což v boji s ním nijak neprospívá.

„Koukněte se, co to je?“ vyrušila mě z úvah Marie.

Myslím, že z nás má nejvyvinutější pozorovací talent. První si vždycky všimne všeho nezvyklého a pozoruhodného.

V zamyšlení jsme málem přehlédli vysokou hromadu zakroucených rohů, pocházejících z divokých horských koz, která se tyčila stranou u cesty jako nezvyklý pomník. Nevšimli jsme si jí ani posledně.

„To je óbo,“ vysvětloval jsem. „Něco jako obětní oltář duchům hor. Tady je mezi lidmi ještě mnoho pověr.“

„To jsou ale rohy!“ zvolal znaleckým tónem Jevgenij. „Podle toho by se tu měli vyskytovat zrovna obří kozli: Moc se těším, až si půjdeme zastřílet. Ovšem na oběti se přirozeně vybíraly ty nejlepší kusy. Musíme si je prohlédnout zblízka.“

Zajel k óbo, seskočil s koně a natáhl se po největší široké lebce ověnčené těžkými rohy.

„Rukavice!“ křikl jsem na něj.

„Cože?“ nepřítomně se zeptal Žeňka.

„Natáhni si rukavice.“

„Poslyš,“ rozhořčeně řekla Máša, „ty už začínáš být úplně nesnesitelným šéfem. Nezdá se ti, že ses sám nakazil zdejší pověrčivostí?“

Pokrčil jsem rameny a zapálil jsem si. Žeňa se na mne tázavě podíval a znovu se natáhl po vytoužených rozích.

„Neslyšels, že si máš vzít rukavice?“ vyjela na něj z ničeho nic jeho žena.

Podíval jsem se na ni. Dělá si ze mne blázny, nebo co? Nezdá se mi. Ach, tahle ženská logika…!

Žeňa si poslušně navlékl ochranné rukavice, které zakrývaly ruce až po lokty, zvedl lebku a začal si ji prohlížet.

„Že bych si to vzal do tábora?“ zeptal se, ale hned si to rozmyslel a hodil rohy zpátky na hromadu – byly mu těžké. „Však já si je pořídím, vlastnoručně a čerstvé.“

Jeli jsme dál. Už na sestupu ze sedla, když se před námi rozevřelo široké údolí rozčleněné rovnými čtverečky rýžových a bavlníkových polí, vynořil se najednou ze zatáčky kůň. Šel sám, bez jezdce, ale byl naložený všelijakými taškami a hliněnými džbány. Mysleli jsme si, že je to nákladní kůň, který vyrazil napřed a jeho pán že jede za ním.

Kdopak je asi ten odvážlivec, který si troufá do mrtvého údolí?

Jezdec se však neobjevil. Až teď jsme si všimli, že za koněm jdou dva obrovští chundelatí psi. Jeden se zle naježil, zavrčel a přiměl naše koně, že polekaně uhnuli ze stezky a uvolnili cestu. Záhadný kůň melancholicky prošel mimo nás. A psi jen vrčeli a cenili zuby. Jakmile nás minuli, začali couvat. Zřejmě toho osamělého koně s jeho nákladem ochraňovali.

„Poslyšte,“ zvolal Nikolaj Pavlovič, „to je přece daň pro Hospodáře!“

„A víte že ano?“

„To je ale chlap mazaná,“ řekla pobouřeně Marie. „Ani vybrat si ji nejede, pošle jednoduše koně a psy a pověrčiví chudáci klopí poslední, co mají…“

V městečku jsme se potom blíž vyptali na vynalézavost Hospodáře z údolí. Dověděli jsme se, že se tam skutečně objevuje zřídkakdy. Obvykle posílá koně se psy, kteří jsou k tomu účelu zvlášť vycvičeni. Nebrání lidem, aby nakládali do košů milodary, ale bedlivě střeží, aby z nich nikdo nic nevzal. Jenže kdo by se odvážil okrást Hospodáře, který by kdykoli mohl poslat na tahle mírumilovná pole smrt, bydlící v jeho údolí. Takového rouhače by ostatní okamžitě ukamenovali.

Opravdu mazaný dědek!

Na prahu nemocnice, přilepené oběma svými podlažími přímo ke skále na kraji osady, nás uvítal doktor Šukrí. Zářil vlídným úsměvem.

„Alláh buď pochválen!“ zvolal a jako v díkůvzdání vztáhl ruce k nebi. Měl zřejmě radost, že jsme se, prozatím živi a zdrávi, dostali z prokletého údolí.

Ve své nemocnici, ve sněhobílé zbroji naškrobeného pláště, se cítil mnohem volněji než včera v průsmyku. Důkladně s námi probral navrhovaný plán prací a doporučil nám, abychom si ze všeho nejvíc všímali klíšťat, nejpravděpodobnějších šiřitelů vibrionů. Rozložil před námi na stole dvanáct chorobopisů z posledních let. Všechny až na jednoho končily zlověstným černým křížkem a lakonickou poznámkou: exitus let.

„A jak dopadl ten, který se uzdravil?“ zeptal jsem se, „Víte o něm něco?“

„Ohluchl a ochrnula mu celá pravá strana těla.“

„A nestal se imunní vůči opakované infekci?“ zeptala se Marie. „Mohli bychom si ho vyšetřit?“

Přeložil jsem její otázku.

„Bohužel to není možné. Loni zemřel.“

„Nač?“

„Vyčerpání. Byl to chudý rolník. A k tomu ochrnutí, neměl se o něj kdo starat – to je pochopitelné,“ Doktor Šukrí rozhodil ruce a dodal: „Inšallá…“1

Potom nám doktor Šukrí laskavě nabídl, abychom si „zločince“ sami prohlédli.

Uvedl nás do malé, ale čisté laboratoře, navyklými pohyby obratných prstů upnul do mikroskopu sklíčko s preparátem a my se jeden po druhém skláněli nad okulárem.

V jasně osvětleném kroužku se to hemžilo podlouhlými, mírně zbarvenými tenkými tyčinkami. Kroužily jako by se honily, řekl bych dokonce, že s jistou ladností.

„Promiňte, ale vždyť jsou čerstvé!“ podivil jsem se. „Jak se vám podařilo uchovat je v tomto stavu po celý rok?“

Doktor Šukrí potřásl hlavou.

„Jsou docela čerstvé,“ odpověděl. „Měli jsme letos už tři případy onemocnění. Ti lidé příliš pozdě opustili údolí, opozdili se o dva tři dny, a bylo to. Nerozumné mládí, nenaslouchá moudrosti starších.“

„Zeptej se, zda ještě žijí,“ strčila do mne Marie.

„Dva už stanuli před Alláhem. Jeden…“

Doktor Šukrí nedořekl, vykročil ke dveřím a naznačil nám, abychom šli za ním. Vedl nás po úzkých chodbičkách a schůdcích do prvního poschodí, bez zaklepání otevřel dveře a poodstoupil, abychom mohli nahlédnout dovnitř.

„Když se nakazil, vážil dvaasedmdesát kilo. Teď jen třicet,“ řekl doktor Šukrí. „Čtyřiadvacet let. Lovec. Sám nosil na ramenou z hor zastřelené divoké kozy.“

Mlčky jsme hleděli na živou kostru, která před námi ležela v nepřirozeně pokroucené poloze. Číst popis choroby v odborné literatuře je něco jiného, než vidět ji na vlastní oči…

Nešťastník se nehýbal, nic už neslyšel a neviděl. Jenom bolestné, slabé, přerývané vzdechy prozrazovaly, že ještě žije.

„Tři dny a tři noci bez přestání křičel,“ pokračoval doktor Šukrí. „Bolestí bil hlavou o zeď, takže jsme ho museli svázat. Teď už nic necítí. A zítra se uklidní navždy… Inšallá!“

Mlčky jsme vyšli zpět do chodby, sestoupili jsme po úzkých skřípějících schůdcích a vrátili se do těsné pracovničky doktora Šukrího. Tam už jsme měli všechno zabaleno: výpisky z chorobopisů, zkumavky, v nichž se to hemžilo vražednými mikroskopickými vibriony, i vzorky krve a mozkomíšního moku umírajícího lovce. Mohli jsme se teď vrátit domů do tábora. Ostatní už záleželo na nás.

„A řezy vnitřních tkání a mozku…,“ začal doktor Šukrí, ale vtom ho přerušilo tiché zaklepání na dveře „Kdo je? Vstupte!“ zvolal rozmrzele a zamračen.

Dveře se otevřely a do pokoje nahlédl snědý, asi třicetiletý muž velmi příjemného podlouhlého obličeje s hustým rozcuchaným obočím, které vypadalo, jako by si je tam omylem přilepil. Na hlavě měl šviháckou lodičku z šedivého perziánu.

„Ó, promiňte, Šukrí ata, nevěděl jsem, že jste zaneprázdněn,“ řekl a ustoupil zpět. Avšak doktor Šukrí ho skoro násilím vtáhl do pokoje:

„Ne, ne, drahý Alí, vůbec nás nerušíte. Seznamte se – to je můj mladý, velmi nadaný kolega doktor Alí Omar Vardak. A toto jsou naši přátelé z Ruska.“

Doktor Alí se uklonil a přátelsky se s námi pozdravil podle všech pravidel orientální etikety. Když nám pak položil několik tradičních zdvořilostních otázek – jak se nám daří a jak jsme se zařídili v údolí, ještě jednou se uklonil a poodešel k oknu.

Začali jsme se loučit.

„Nepotřebujete v údolí nějakou pomoc?“ zeptal se starostlivě doktor Šukrí.

„Ne, díky, poradíme si sami.“

„Ano a řezy vnitřních tkání a mozku vám pošlu dodatečně… Patrně zítra,“ řekl s povzdechem.

„Patologa máte zkušeného?“ zeptal jsem se.

„Všechno si dělám sám. Máme totiž jenom dva lékaře a jednoho zdravotníka. Nebo poprosím doktora Alího. Jeho ruce jsou spolehlivější než mé. Doufám, že bude tak laskav.“

„Přeceňujete mne, můj drahý učiteli. Jsem obyčejný, veterinář…“

„Jen nebuďte nemístně skromný, Alláh vám dal zlaté ruce!“ Doktor Šukrí mu žertem pohrozil krátkým baculatým prstem, zažloutlým od kouření. „Takových lékařů bychom potřebovali víc.“

PODEZŘENÍ NA KAŽDÉM KROKU

Brzy ráno za chládku jsme se dali do práce. Jevgenij s Nikolajem Pavlovičem šli lovit hlodavce, já sbíral ve křoví klíšťata a Marie zůstala v táboře chytat moskyty.

Sbírat klíšťata nebylo nic těžkého. Zalezl jsem hluboko do křoví, našel jsem si tam maličký palouček a rozprostřel na něm bílou roušku, takzvaný prapor. Za hodinu jsem klíšťata, která se na něj slezla, sesbíral a roztřídil do zkumavek. Potom jsem pečlivě prohlédl všechny záhyby svých šatů, přičemž jsem věnoval obzvláštní pozornost límci a manžetám. I na sobě jsem nasbíral těch hladových krvežíznivců plno.

A to je celý pracovní postup. Jenom je přitom důležité nezaváhat a sundat klíšťata se šatů včas, dokud se ještě nedostala na kůží a nevpila se do ní. Stačí, aby vás kouslo jenom jedno klíště, a zrovna to vám může přinést smrt…

Když jsem dokončil sběr na jednom místě, přešel jsem na jiné. Bylo zajímavé pozorovat, jak klíšťata na větvích ucítila mou přítomnost a chystala se k útoku. Přichytila se třemi páry zadních nožek za list nebo větvičku, pak natahovala přední pár kupředu, hrabala jím ve vzduchu, připravena okamžitě se zachytit v mých šatech.

Mezi rozmanitými druhy klíšťat se vyskytovalo mnoho pastvinných, zvaných Ixodidae, která už jsou dávno nechvalně známými šiřiteli nebezpečné encefalitidy. Příroda je speciálně vyzbrojila k útokům na živé tvory. Kromě obvyklých kusadel mají tahle klíšťata zvláštní zoubkovanou destičku, takzvaný podjazýček. Ten se svými vroubky, které připomínají zuby harpuny, zasekne hluboko do pokožky, a takové klíště už se nepodaří vytáhnout, leda by je člověk rozmačkal.

Abych ve chvílích, kdy jsem čekal, až mi klíšťata nalezou na prapor, neztrácel zbytečně čas, začal jsem mezitím lovit všechno živé, co mi padlo pod ruku. Už cestou ke křoví se mi podařilo zastřelit zvědavého sviště, který se nestačil schovat do své nory. To byl úspěch. Když totiž člověk sviště jenom poraní, zvíře se schová v noře a za nic na světě ho nedostanete ze spletitého labyrintu podzemních chodeb, které jsou někdy dobrých patnáct metrů dlouhé.

Na zastřeleném svišti jsem našel sedm vypasených klíšťat, která se zabydlila v husté srsti. Tahle legrační zvířátka přenášejí bohužel tak nebezpečnou infekci, jako je mor, a není vyloučeno, že šíří i smrtonosné vibriony, takže mi nevyčítejte, že jsem sviště zastřelil.

Mezitím, co jsem se kradl k svišťům, přepadl mne náhle podivný nepříjemný pocit, jako by i na mne někdo číhal. Rozhlédl jsem se kolem, ale všude bylo ticho a pusto.

Na kamenitém plácku mezi křovím jsem narazil na dikobraza. Docela dobře mohl být i on šiřitelem a přechovavatelem choroby, ale přesto se mi ruka nezvedla, abych na něj vystřelil. Když mne spatřil, nedal se na útěk, naopak hrozivé zachrochtal a bojovně zadupal zadníma nohama. Odvaha mu však dlouho nevydržela, po chvilce skočil do křoví.

Poledne už minulo a v porostu se drželo dusné vedro.

Byl jsem unaven a dostal jsem hlad, levé rameno mi tížila lovecká brašna se dvěma zastřelenými svišti. Skoro všechny zkumavky jsem měl plné klíšťat, mohl jsem se vrátit do tábora.

Prošel jsem už dobrou polovinu zpáteční cesty, když tu najednou se proti mně vyřítil z křoví veliký vlk. Vyrazil tak nečekaně, že mne málem srazil. Neupadl jsem jen proto, že jsem zůstal doslova viset na keři.

Vlk se na mne znovu vrhl, ale to už jsem mu stačil vrazit do vyceněné tlamy pažbu pušky a zároveň ho pořádně kopnout.

Uskočil. Teď už jsem mohl uchopit pušku a namířit. Mezitím co jsem si bral zvíře na mušku, kroužil mi hlavou zběsilý vír nesouvislých myšlenek.

Odkud se tu ten vlk vzal? Proč na mne zaútočil? Jednotlivě, a ještě k tomu v létě, vlci obvykle neútočí. Má snad vzteklinu? Ale to by po mé ráně neustoupil, sápal by se na mne, dokud bych ho nezabil nebo – dokud by, mi neprokousl hrdlo…

Málem už jsem stiskl spoušť, když jsem si náhle uvědomil, že tohle vůbec není vlk. Pes to je! Jeden z těch, kteří chodí se starým Hospodářem.

Střílet nesmím! Ještě že jsem se včas vzpamatoval. Ale co dělat? A co když není sám?

V tom okamžiku, jako by si přečetl mé znepokojené myšlenky, vyrazil proti mně ze strany z křoví stejně tak tiše druhý pes.

Kolik jich tam ještě je? Celá smečka? Čekají snad jenom na rozkaz, aby se na mne vrhli? Jistě je poštval Hospodář a sám se asi skrývá někde v křoví. Proč ale? Čím jsme ho rozhněvali?

Odháněje dorážející psy pažbou, pomalu jsem couval k nejbližšímu stromu. A pak, když jsem si vyčíhl vhodnou chvíli, chytil jsem se spodní rozložité větve, přitáhl jsem se a začal šplhat po kmeni. Větve praskaly a prohýbaly se. V té hrůze mi kmen připadal hladký jako telegrafní sloup. Jeden ze psů mě přece jen stačil chňapnou za botu a málem mě strhl na zem. Ale já se tam přece jen udržel, uvelebil jsem se do rozsochy větví, takže jsem se mohl trochu vydýchat. Dole však už seděli ne dva, ale čtyři psi a olizovali se. Jeden z nich, mizera, cenil zuby, jako by se mi vysmíval.

Byla to hrozně hloupá situace, darmo povídat. Střílet jsem nemohl, byli to přece jen psi a ne divocí vlci. Ani slézt a proniknout k táboru se nedalo, ve křoví se zřejmě skrývají ještě další bestie a ty se mi vrhnou do zad. Jak dlouho ještě budu muset sedět na tomhle ořechu jako opice?

Uplynulo půl hodiny a psi v kroužku dole ze mne nespouštěli zraky. Jednou rukou jsem se chabě přidržoval větve a druhou jsem si se šatů obíral klíšťata, která na mne zatím stačila nalézt, a tak jsem vlastně proti své vůli statečně pokračoval ve vědeckém bádání.

Pevně jsem se opřel zády o kmen stromu a třikrát jsem vystřelil do vzduchu. Doufal jsem, že se naši v táboře dovtípí, že to je SOS a ne lovecké výstřely, a že mi přispěchají na pomoc.

Psi nastražili uši, vycenili zuby ještě hrozivěji, zavrčeli, ale nehnuli se z místa.

Uplynulo dalších patnáct minut. Neměl bych signál zopakovat? Nebo ještě počkat? Pohlédl jsem na hodinky. Když jsem se pak znovu podíval dolů, psi tam už nebyli. Zmizeli, jako by jim dal někdo signál, který já jsem neslyšel.

Naslouchal jsem a dumal, co mám teď dělat. Kromě bezstarostného ptačího štěbetání nebylo kolem nic slyšet. Nikdo mi zatím nespěchal na pomoc. Tak proč ti psi odběhli? Nebude to jen lstivý starcův manévr? Odvolat psy do křoví a počkat, až slezu? Bylo by hloupé vlézt do pasti.

Ale ještě hloupější bude, přijdou-li kamarádi a uvidí mě sedět na stromě, ačkoli široko daleko není po nebezpečí ani památky.

Tyhle úvahy mne přiměly, abych opatrně slezl se stromu. Co chvíli jsem pozorně naslouchal, ale zdálo se, že je kolem klid.

Vydal jsem se k táboru a skoro na každém kroku jsem se ohlížel a přikrčoval. Nervy se mi postupně uklidňovaly, když tu najednou mě poplašilo nějaké zapraskání vpředu. Zastavil jsem se a napřáhl pušku jako klacek k ráně:

Ze křoví vyšel Žeňa a udiveně se zeptal:

„Co to provádíš?“

Řekl jsem mu o napadení.

„A my si původně mysleli, že střílíš na horské kozy. Řekl jsem si, žes asi netrefil. Ale pak nám to nedalo, a tak ti jdu naproti.“

„Propříště se budeme muset domluvit, že tři rány po sobě znamenají SOS,“ řekl jsem. „Jakmile se ozvou, jde se hned na pomoc.“

„Budiž, ale to není východisko. Toho škodolibého dědka bude nutné nějak zkrotit, jinak vypukne takové rodeo se střelbou, že se nedostaneme k práci.“

Ti zpropadení psi mě zdrželi tak dlouho, že už nezbýval čas po obědě si odpočinout, jak jsme se všichni těšili. Do večera bylo nutné prohlédnout aspoň část ukořistěného materiálu. A tak jsme se do toho pustili: já se v jednom koutě stanu mořil se svými klíšťaty, Marie u druhého stolu třídila moskyty a venku pod přístřeškem na oplechovaném stole pitval Nikolaj Pavlovič s Žeňou hlodavce.

Večer u ohně jsme shrnuli první výsledky. Byly víc než neutěšené.

Vibriony se vyskytovaly všude: ve svištích i veverkách, v pískomilech, ba i v modré sojce, kterou zastřelil Nikolaj Pavlovič. Skoro v každém klíštěti se to jimi přímo hemžilo. Jenom v moskytech jsme je nenašli.

„Je to slabé,“ řekl s malomyslným povzdechem Nikolaj Pavlovič, jako by chtěl shrnout výsledky hodnocení. „Ve vojenské terminologii se tomu říká pochod na místě…“

„A v řeči matematiků x – 1,“ dodal Žeňa. „Moskyty jsme rehabilitovali, zato x je velmi početné. Ale aspoň už se snad nebudeme muset na noc balit do sítí…“

„Všechna ochranná opatření zůstávají v platnosti,“ řekl jsem. „Kde máme záruku, že jsme za jediný den prozkoumali všechny druhy moskytů? Zatím jsme v nich vibriony neobjevili, ale může se mezi ně najednou připlést jeden nakažený a je to.“

Před spaním jsem přemýšlel: Tady to máte, pane Sherlocku Holmesi! Co byste teď podnikl, být na našem místě? Jsou-li všichni podezřelí, jak najít pravého viníka?

KROKY VE TMĚ

Mimořádnou pozornost jsme se rozhodli věnovat klíšťatům, jakožto šiřitelům, a svišťům, jako možným přechovávačům choroby. Zároveň jsme založili sérii laboratorních pokusů, které by nám pomohly objasnit, jaké druhy klíšťat mohou obzvlášť aktivně přenášet vibriony, a který z hlodavců je k chorobě nejnáchylnější. V úspěch těchto pokusů jsem, upřímně řečeno, příliš nevěřil. Bylo přece jasné, že tato záhadná nemoc napadá jenom lidi. Hmyz a zvířata mohou být vibriony přímo nacpána a přesto se budou cítit výborně. Udělat kontrolní pokus bylo ovšem správné.

Nikolaj Pavlovič se vydal do osady, aby přivezl potřebné vzorky – pakliže lovec skutečně zemřel. Už se tak asi stalo, ale nikdo se neodvážil nám je do údolí přivézt, takže pro ně musíme sami. Žeňa se znovu chystal na hlodavce a my s Marií jsme se rozhodli prozkoumat hnízda moskytů v nejbližším okolí vesnice, kterou její obyvatelé opustili. Možná, že tam objevíme nějaké nové variety, s jakými jsme se dosud nesetkali. Původce nemoci by se podle všeho měl skrývat právě někde tady. A jestliže ji přece jenom přenášejí moskyti, můžeme se přesvědčit. Jsou totiž špatnými létavci a nevzdalují se od svých hnízd dál než na kilometr.

Nejdřív jsme však chtěli vykonat návštěvu u Hospodáře a pokusit se navázat s ním přátelské styky.

Jak jsme se dověděli, bydlel někde v jeskyni, asi půl druhého kilometru od vesnice. Vzali jsme s sebou dary – nový chalát, několik balíčků čaje a objemný pytlík rýže a vydali jsme se za ním.

Od vsi ke starcově jeskyni vedla křovím úzká, sotva patrná stezka. Zřejmě se po ní chodilo zřídkakdy. V trávě vedle pěšiny se tu a tam válely čistě ohlodané kosti. Jak zjistil Žeňa, byly z jehněte a na jednom místě z lišky.

„Psy má zřejmě vycvičené k lovu,“ prohlásil nadšeně Žeňa. „Zajímavý děda, musíme se s ním blíž seznámit.“

„No ovšem!“ vybafla na něj žena, „počkej, až na tebe poštve ty své vlkodlaky, seznámíš se s ním jedna radost. Stejně je to povyražení. Jako bychom šli rovnou do brlohu nějaké ježibaby nebo lidožrouta. Ty kosti mi jdou na nervy.“

„Nechceš se vrátit do tábora?“ navrhl jsem jí.

„Raději ne. Stejně si myslím, že se ty bestie plíží v křoví a sledují nás.“

Upřímně řečeno měl jsem taky pocit, že na nás z porostu celou dobu číhají něčí slídivé zraky. Ale raději jsem o tom pomlčel.

Štíhlá a pohyblivá Máša, která ve své modré dobře padnoucí kombinéze vypadala jako chlapec, měla ve zvyku vybíhat vždycky kupředu, ale tady se držela zpátky a snažila se být co nejblíž u Žeňi.

„Koukněte, kouř,“ řekl Jevgenij a ukázal na lehký namodralý proužek, který se zvedal nad křovinami. „Tam bude doupě.“

Skutečně, pěšina se stočila v tu stranu, odkud se táhl kouř, rozplývající se ve slunečních paprscích. S každým krokem jsme byli napjatější, rozhlíželi jsme se po stranách, co chvíli jsme mezi sebou vyměnili pohled. Ale zatím byl klid a nikdo se nepokoušel nás napadnout.

Houština skončila a my jsme uviděli malé prostranství, plné kostí a psího lejna. Zápach tu byl příšerný.

U skály, kde se mezi obrovskými kameny černal vchod do jeskyně, dohoříval oheň. Vedle něho stál nehnutě Hospodář a mlčky se na nás díval. Kolem něho leželo asi šestnáct psů, kteří vypadali docela jako vlci. I oni z nás nespouštěli planoucí oči. Když jsme se objevili, několik psů vyskočilo a hrozivě zavrčelo. Ale stařec vydal zvláštní tichý mlaskavý zvuk a psi poslušně lehli.

Trochu mě to uklidnilo. Nepoštval je na nás hned, jak jsme se zprvu obávali. Mohli jsme začít vyjednávat.

Poklonil jsem se, jak se slušelo, a pozdravil starce tradičním salám alejkum.

Stařec mlčel.

Začal jsem vysvětlovat, že jsme přijeli ze spřátelené země, abychom pomohli místním obyvatelům zbavit se nebezpečné choroby, která nešetří ani děti, ani odvážné lovce, ani starce. Zdůraznil jsem, že jsme ranhojiči, tábibové, představitelé nejlidštějšího povolání, které se líbí Alláhovi. Nemáme nepřátelské úmysly, nehodláme ho rušit, přáli bychom si jenom jedno: aby nám ctihodný stařec nebránil pomáhat trpícím, postiženým krutou chorobou.

Stařec mlčel. Stál sotva deset kroků před námi, takže jsme si mohli dobře prohlédnout jeho vrásčitou tvář, dlouhý zanedbaný prošedivělý plnovous a nasupené huňaté obočí. Jeho pohled jsem však nemohl postihnout. Oči byly ukryty v úzkých štěrbinkách pod převislým obočím, takže se zdálo, že se dívají někam přes naše hlavy. Měl jsem dojem, že mé květnaté řeči ani neposlouchá. Zato psi poslouchali pozorně a se zjevným zájmem, s jazyky vyplazenými a s ušima nastraženýma.

„To je ale figura,“ nečekaně mi zašeptala do ucha Marie. „Páni! Vzít mu tak zkoušku krve! Požádej ho o to.“

Její návrh mě bezděčně vyvedl z konceptu a já se po ní zlostně ohlédl.

„No dobrá, dobrá,“ řekla smířlivě, „Tak řečni dál: Ale stejně to nějak nezabírá.“

Žeňa se už neudržel a tiše vyprskl.

Stařec stál bez hnutí a mlčel.

Snažil jsem se mu vysvětlit, že nejsme vůbec lovci a střílíme drobné hlodavce a ptáky jen proto, že si chceme zjistit, kdo z nich v sobě chová a přenáší chorobu. Jakmile se to dovíme, okamžitě opustíme údolí. Ale prozatím ho prosíme, jako nejlepšího znalce a skutečného hospodáře těchto nádherných, Alláhem požehnaných míst, aby nám pomohl co nejrychleji dokončit naši důležitou práci, tak užitečnou pro jeho krajany…

S těmi slovy jsem udělal dva malé krůčky kupředu a obřadně jsem rozložil po špinavé zemi naše dary.

Stařec mlčel.

Rozpačitě jsem se ohlédl po svých přátelích a pohledem jsem se jich zeptal: co dělat dál?

Najednou jsme sebou všichni trhli překvapením, starý muž totiž promluvil:

„Odejděte odtud… Tuto zemi Alláh proklel za hříchy lidí…“

Hlas měl chraptivý, jakoby zarezatělý, jak si odvykl používat slov.

„Co to říká?“ zatahala mne za rukáv Máša.

„Počkej.“

„Jděte odtud, frengové…“ Použil zrovna té málo lichotivé přezdívky, kterou jeho předkové uštědřovali Evropanům už někdy v dobách Tímúrových. „Jenom já zde smím žít. Tak si to přeje Alláh. A vás nechť ztrestá, vzepřete-li se jeho vůli…“

S těmito slovy pozvedl obě ruce k obloze, jako by vzýval Alláha, aby okamžitě seslal trest na naše hlavy.

„Co to říkal? Přelož to,“ naléhala Marie. „Jé, koukněte, chlapci, co to má s rukama? On nemá ruce!“

Už při prvním setkání, jak jsem se zmiňoval, se mi na starcově postavě něco nezdálo. Dlouhé rukávy u chalátu mu visely nějak splihle, jako by byly prázdné. Teď, když zvedl ruce, jsme poznali, čím to je. Rukávy chalátu měl opravdu téměř do polovičky prázdné. Obě ruce měl amputovány aspoň po lokty.

Než jsme se vzpamatovali, stařec se ohnul a zmizel v jeskyni. Psi však vyskočili všichni naráz a postavili se do řady s vytím a vrčením před vchod. Ještě okamžik a vrhnou se na nás.

„Jdeme odtud,“ řekl jsem. „Vypadá to, že došlo k přerušení diplomatických styků.“

Dali jsme se na rychlý klopýtavý ústup. Pro jistotu jsme couvali, neodvážili jsme se totiž obrátit k vyceněným tesákům zády. Zatím se však nezdálo, že by psi měli v úmyslu nás pronásledovat.

„Copak to vlastně říkal ten potměšilý dědek? Ptám se tě už potřetí a ještě jsi mi neodpověděl,“ pustila se do mne Marie, když jsme se trochu vzdálili od jeskyně a v křoví se cítili bezpečnější.

„Řekl, abychom se odtud klidili. Vyhrožoval Alláhovou pomstou.“

„To je neřád! Jak ale může žít bez rukou a takhle sám? Mně je ho vážně líto. Jak jí a pije? Ani mu nikdo neuvaří, nevypere. Jenom psi jsou u něho. To je hrůza!“

„Fakt, divný děda,“ zabručel Žeňa. „Ten ještě nadělá zlé krve. Ale jak proti němu jít? Vždyť je starý a invalida k tomu. Zapeklitá situace!“

Byli jsme z toho zaraženi a bezradní. Opravdu, co teď? Nebudeme přece žádat u místních orgánů ochranu před opuštěným starcem, ke všemu ještě bezrukým…

„Proč vlastně neodejde mezi lidi, kde by se o něj někdo staral?“ znovu ho začala litovat Marie. „Ačkoli tady se živí jenom dík lidské pověrčivosti.“

„To je ono. A moc dobře si uvědomuje, že až choroba zmizí, nikdo ho nebude potřebovat a nikdo se ho nebude bát, protože víra, že je pánem nad nemocí, se rozplyne. A to pak bude jeho konec,“ řekl Žeňa. „Proto v nás vidí nepřátele na život a na smrt. Je to jasné?“

„Ale jak to, že neonemocní a nebojí se nákazy?“ vyslovil jsem otázku, která mi už dlouho ležela v hlavě.

„Právě! Já na to taky pořád myslím,“ připojila se Marie. „Vy jste se mi smáli, ale kdyby se podařilo udělat mu krevní rozbor, moc věcí by se jistě vyjasnilo – jestli jde o tu imunitu nebo o něco jiného.“

„A taky by ovšem nebylo špatné vzít mu mozkomíšní mok,“ rozvíjel jsem žertem její nápad.

„Ve spánku,“ přidal se Žeňa. „Přikrást se k němu, a pích!“

Rozesmáli jsme se při představě, jak se Marie v noci plíží k dědovi do jeskyně s injekční stříkačkou v ruce.

Zlostně se na nás podívala, ale pak se rozesmála taky.

„No dobře, tak už nechte špičkování a raději se dejte do práce.“

Šel jsem s ní chytat moskyty, Žeňa odešel střílet hlodavce a k obědu jsme se všichni sešli v táboře.

Tam nás vítal nečekaný host – doktor Alí.

Když jsem ho spatřil, bleskla mi hlavou myšlenka, že se snad stal zázrak a nešťastný lovec zůstal na živu. Ale má radost náhle zhasla.

„Přivezl jsem veškerý materiál, který vám slíbil Šukriata,“ s lehkou úklonou řekl doktor.

Líbilo se mi, že nestaví na odiv svou odvahu přijet za námi do tábora.

„Nebál jste se?“

Doktor Alí pokrčil rameny a skromně odpověděl:

„Jsem přece lékař.“

„A kde ten materiál máte?“

Nikolaj Pavlovič odpověděl, že všechno hned uklidili do lednice.

Pozvali jsme hosta k obědu. Poděkoval, nikdy prý v takovém vedru až do soumraku nic nejí, ale šálek kávy si s námi rád vypije. Marie se vynasnažila, aby ji uvařila podle předpisu.

Nám pak nezbylo nic jiného, než zůstat taky jen při kávě, ačkoli od kuchyně táhla dráždivá vůně. Nikolaj Pavlovič stačil zřejmě uvařit něco moc dobrého.

Trochu mě překvapilo, že doktor Alí pil kávu, aniž si sundal rukavice.

Přece jenom se asi bojí infekce, pomyslil jsem si.

Host pochválil kouzelné místo, které jsme si tak šťastně vybrali k táboření:

„Ani já bych si nedokázal vyhledat tak malebné zákoutí, přestože tohle údolí obstojně znám. Dřív jsem tady totiž bydlel, to bylo, ještě než zemřel můj drahý otec, a teprve před pěti lety jsem se přestěhoval do městečka… Je to hrůza! Takový ráj, a postihne ho tak strašlivá pohroma.“

Mluvili jsme anglicky. V zápalu řeči jsem některé otázky kladl v jazyce fársí, ale doktor Alí mi přesto odpovídal anglicky, aby se mohli rozhovoru zúčastnit i Nikolaj Pavlovič se Žeňou. Z nás čtyř neuměla anglicky jenom Marie. Žeňa jí po celou dobu šeptal do ucha stručný překlad toho, o čem jsme mluvili.

Postěžovali jsme si, jak nás uvítal pán tohoto údolí. Doktor Alí s porozuměním přisvědčil a rozhodil rukama:

„Co se dá dělat. Takhle to u nás bohužel ještě vypadá.“

Když vypil tři šálky kávy, začal děkovat a loučit se. Nezdržovali jsme ho. Čekala nás ještě práce a do večera už mnoho nezbývalo, ostatně i náš host měl před sebou dalekou cestu po opuštěných horských stezkách. Přesto jsme mu navrhli, aby si prohlédl naši laboratoř. S velkým zájmem přijal.

Nejdřív lednici a termostaty. Host se mnohokrát lichotivě vyjádřil o tom, jak vtipně se nám podařilo vyřešit obtížnou situaci danou místními podmínkami. Potom jsme s ním nahlédli do laboratoře, kde Marie právě dělala virologický rozbor mozkomíšního moku zemřelého lovce.

Nebyla to příliš složitá práce, ale vyžadovala jemný cit. Máša vzala slepičí vejce, opatrně propíchla injekční stříkačkou skořápku a vpravila dovnitř několik kapek mozkomíšního moku. Pak se otvor zalepil parafínem a vejce se uložilo do termostatu. Nakonec zbývalo počkat několik dní, až se všechny mikroby a viry v tomto hermeticky uzavřeném ideálním živném prostředí mnohamiliónkrát rozmnoží.

Konečně jsme zašli pod přístřešek, kde Nikolaj Pavlovič se Žeňou pitvali zastřelené hlodavce.

Žeňa se zrovna chystal řezat dalšího sysla. Ale vtom se vždy rezervovaný doktor Alí neudržel. Zřejmě se v něm ozvalo srdce zapáleného profesionála.

„Dovolte mi, abych to udělal já!“ řekl s nečekanou naléhavostí a jemně zadržel Žeňovu ruku.

Zpočátku nás to tak překvapilo, že jsme na něj všichni tři nechápavě zírali.

„Dovolte mi,“ opakoval rozpačitě doktor Alí a zvedl prst, jako by si tím gestem chtěl pomoci. „Aspoň jednu pitvu! Bude to můj přínos vaší ušlechtilé práci.“

Díval se na mne tak žadonivě, až to bylo komické. Rychle jsem mu tedy podal plášť a řekl:

„Samozřejmě, pane kolego, prosím. Bude nám velkou ctí.“

Pomohl jsem mu obléci plášť, Nikolaj Pavlovič mu hned podával gumové rukavice a Žeňa hledal mezi nástroji čistý skalpel. Doktor Alí si zručně natáhl gumové rukavice přímo na své semišové, ale skalpel, který mu Žeňa podával, si nevzal. Odmítavě zavrtěl hlavou:

„Promiňte, ale zvykl jsem si používat svého…“

S těmi slovy vytáhl z kapsy odřené kožené pouzdro, rozepnul je a vytáhl matně se lesknoucí měděný skalpel. Nůž měl neobvyklý tvar, zřejmě to byla stará práce.

„Zdědil jsem ho po otci,“ vysvětloval doktor Alí a zálibně svíral nůž ve svých jemných prstech, „a pracuji jenom s ním. Můj otec totiž byl, tak jako já, veterinář…“

Sklonil se nad stolem a jediným rázným a zároveň jemným pohybem skalpelu otevřel mrtvého sysla. Ještě několik přesných řezů, pak se doktor Alí vzpřímil a stručně řekl:

„Hotovo.“

Podívali jsme se po sobě. Opravdu, trvalo to doslova dvě minuty. Sysel byl rozpitván s tak úžasnou dovedností, že jsem to ještě neviděl.

Neudržel jsem se a vyslovil to, co už se mi dávno dralo na jazyk:

„Drahý doktore Alí, kdybyste byl tak laskav a chtěl nám pomáhat!“

Krátce se zasmál a zavrtěl hlavou.

„Opravdu, vy mne přeceňujete. Jsem obyčejný veterinář a sotva bych vám mohl být nějak užitečný. Skutečně jsem jen veterinář, tak jako jím byl můj zesnulý otec,“ tvrdošíjně opakoval, když jsem se pokoušel protestovat. „Třeba si myslíte, že to říkám ze skromnosti, a ve skutečnosti že pracuji s váženým doktorem Šukrí v jeho nemocnici. Nic takového. Jsem zaměstnán na místním veterinárním dohledu a trochu si přivydělávám soukromou praxí. Ale jen velmi málo, protože tady máme my, ovčí doktoři, jak jistě chápete, práce stále dost. Pořádný veterinář je u nás možná potřebnější než dobrý chirurg. Nemějte mi proto za zlé, že nemohu vaši laskavou nabídku přijmout, ačkoli si jí opravdu velice vážím.“

Sám si umyl svůj staromódní skalpel, pečlivě ho utřel a láskyplně uložil do odřeného pouzdra. Potom svlékl plášť, uklonil se nám a zamířil ke svému koni, který ho uvítal tichým přátelským zaržáním. Doktor Alí se lehce vyhoupl do sedla, zamával nám a za okamžik zmizel v zatáčce stezky.

„Opravdu šikovný chlapec,“ řekl uznale Nikolaj Pavlovič. „A vyzná se i v mikrobiologii, trochu jsme si tady povídali, než jste přišli. Škoda, že nesouhlasil. Tak, a jde se dělat, máme toho ještě moc.“

Pustili se s Žeňou znovu do syslů a, pískomilů a já za svým stolem prověřoval moskyty. Nimravá práce, která by asi bavila legendárního Levšu, co podkoval blechu.

Mezi moskyty, které jsme nachytali kolem vesnice, se vyskytly tři druhy, s jakými jsme se předtím nesetkali. Ale v žádném z nich Robertsonovy vibriony nebyly…

Večer u planoucího táboráku jsme zahájili tradiční zasedání našeho vědeckého diskusního klubu.

Opět jsme v podstatě nic nového neobjevili. Žeňa našel proklaté vibriony i v zabité zmiji levantské a v náhodně zastřeleném divokém horském holubovi. Ti nám tady ještě scházeli!

Co teď dál? Znovu totéž: rozšiřovat a zase rozšiřovat okruh podezřelých a zakládat nové a nové laboratorní pokusy. Zatím jsme šli jenom poslepu, v úplné tmě. Jediným světlým bodem byla domněnka, že moskyti nemají zřejmě s šířením choroby nic společného.

Tak uplynuly tři dny, jednotvárné a dost bezperspektivní. Ráno jsme se vydávali na lov hlodavců a klíšťat. Po obědě se získaný materiál zkoumal v laboratoři, přičemž jsme mikroskopem zjišťovali všudypřítomné vibriony. Vyskytovaly se doslova všude: v krvi varana, kterého zastřelil zvědavý Nikolaj Pavlovič, v krvi mandelíka i stepní lišky, v krvi hloupé orebice – horského typu koroptve, i netopýrů, které jsme nachytali jednou večer přímo v táboře. Seznam podezřelých se nebezpečně rozrůstal a hrozil, že se roztáhne do nekonečna…

ZÁLUDNÁ PROPAST

„Víš co, vylezeme si dneska trochu výš, do předhůří,“ navrhl Žeňa. „Třeba budeme mít štěstí a složíme divokou kozu.“

Byl jsem pro. Konzervy nám už nejely. A pak bylo potřeba prozkoumat všechny obyvatele údolí včetně divokých horských koz, ačkoli se sotva dalo předpokládat, že tahle nádherná, ale opatrná a plachá zvířata stranící se lidských osad mohla být šiřiteli choroby.

Několikrát už jsme se zálibně dívali, jak se divoké kozy pasou vysoko v horách, obklopujících údolí ze všech stran. Zdánlivě nebylo těžké se k nim dostat, zdálo se, že to je sotva tři čtyři kilometry.

Zjistili jsme však, že tento první dojem je naprosto klamný. Zprvu jsme se dlouho a v potu tváře škrábali po skalách. Pak jsme měli štěstí: narazili jsme na loveckou stezku a hned se nám šlo líp. Jenže nás pěšina přivedla ke skalní stěně, po níž se nad bezednou propastí táhl takzvaný owerring.

Když jsem to uviděl, ztratil jsem odvahu. S owerringy, visutými stezkami, jsem se setkal už dřív na Pamiru a dokonce jsem po nich i přecházel. Ale to byly proti tomuhle učiněné mosty.

Na nějakých kolíčkách a suchých jalovcových větvičkách visí kláda široká jako dlaň. Dál je druhá kláda, na které už se teprv nepozná, na čem drží. Nechápu, jak mohlo někomu napadnout je sem přivléci a pověsit na docela kolmém srázu. Nepochopitelné.

Ještě k tomu se shora leje malý potůček. Klády jsou mokré a kluzké, A dole… Ne, dolů je lépe se vůbec nedívat. Hloubka se ztrácí v namodralém oparu, dna rokle nedohlédneš.

„Poutníku, buď opatrný! Jsi tady jenom jako slza na řase,“ napadla mi výstraha u takovýchto cest, již jsem viděl na Pamiru.

„Tak tohle je tedy ten owerring?“ zeptal se věcně Žeňa.

Jenom jsem mlčky přikývl.

„To není špatné cirkusové číslo. Balancování s kypícím samovarem na čele. Ale jak to jenom stavěli? Snad nespouštěli klády shora?“

„Pravděpodobně,“ vysoukal jsem ze sebe.

„No dobrá, když už to postavili, musí se jít. Tak běž.“

„Nepodíváme se raději po jiné stezce?“

„Po asfaltce, ne? Snad se nebojíš? Říkal jsi přece, že jsi po takovýchle houpačkách někde na Pamiru skákal jako koza. Líčil jsi to tak, že ti člověk až záviděl.“

„Tam je to jiné.“

„Teď je pozdě se vracet. Jen se podívej, kozy se nás nemohou dočkat. Vidíš?“

Neviděl jsem nic jiného, než owerring…

„Dobrá, pusť mě, já půjdu první.“ Odstrčil mne, jako nějaký neživý předmět a opatrně vykročil po kluzké kládě.

Jeden krok, druhý, třetí… Žeňa je vysoký hromotluk a kláda pod ním hlasitě zaskřípala. Ale šel stále jistěji, tak, že jsem se až zastyděl. Vždyť nikdy dřív owerring ani neviděl a teď si balancuje s obratností stoprocentního cirkusáka.

Prosím, a už je na druhé straně!

Se zamhouřenýma očima jsem vykročil po kládě i já. Houpe se a péruje… Ale když to přešel Žeňka…

Udělal jsem ještě jeden nejistý krůček. Kláda se pode mnou rozkymácela jako houpačka. Přitiskl jsem se k mokré skále, za límec mi tekla ledová voda.

Tak jsem stál nad propastí se zamhouřenýma očima, strnulé prsty křečovitě zaťaté do kluzkého kamene a nemohl jsem se odhodlat udělat krok dopředu ani dozadu.

„Hodláš tam takhle dlouho stát?“ ironicky se zeptal Žeňa.

Neodpověděl jsem. Obával jsem se, že jakmile promluvím, neudržím se a poletím do modravé hloubky.

Přesto jsem si dodal odvahy a udělal krok, pak druhý a třetí…

Ještě tři nejisté krůčky… Žeňa napřáhl dlouhou ruku a přitáhl mne na pevnou zem.

„Pojďme honem, kozy jsou hned vedle, tamhle za tou skálou!“ honil mne Žeňa.

„Počkej, nech mne vydechnout.“

„Dobrá, stejně nám nikam neutečou.“

Ale brzy jsme se přesvědčili, že je předčasné jásat. Třikrát jsme se připlížili k pasoucím se zvířatům tak blízko, že jsme klidně a jistě mohli mířit. Ale jakmile jsme zamířili, pokaždé zmizela jako přízraky. Nemohl jsem pochopit, kam se poděla. Jako by se proměnila v kameny nebo se propadla do země.

Byli jsme už hrozně unaveni, protože jsme na žhavém sluncí skákali po skalách sami jako kozy.

Srdce mi zběsile tlouklo. V ústech mi vyschlo, jako bych celou věčnost nepil. Pot se ze mne lil v proudech, protivně štípal do očí a bránil mi pořádně zamířit.

Jenom zlost mi dodávala síly, abych znovu lezl po skalách za prchajícími horskými kozami.

Jednu chvíli jsme je zcela nečekaně přistihli spící.

Přišli jsme na kraj srázu, podívali jsme se dolů a strnulí jsme. Přímo pod námi, ve vzdálenosti slabých deseti metrů, si docela klidně ležely a bezstarostně se hřály na slunci čtyři horské kozy – chlupatý kozel a tři samice. Nezpozorovali nás. Vedle nich se pásl svišť, ale toho si také nevšímali. A vítr vál směrem od nich. To byla vzácná příležitost!

Žeňa mi pohrozil pěstí, abych se ani nehnul, a začal opatrně mířit. Zatajil jsem dech, jako bych s ním sám natahoval spoušť…

V tom okamžení však zpropadený svišť pronikavě zahvízdal, způsobil poplach a divoké kozy jakoby vítr sfoukl. Jen kamení pod jejich kopýtky zarachotilo.

Žeňu to tak navztekalo, že za nimi třikrát bez míření vypálil. Chtěl se pomstít zrádnému svišti, ale samozřejmě také po něm nezůstala ani stopa. To byla smůla.

Ale přesto jsme nakonec měli štěstí. Jedna horská koza padla Žeňovi jen tak sama od sebe do rány. Vyskočila zpoza skály a Žeňa bleskově zvedl pušku. Zahřmění výstřelu ještě chvíli doznívalo ve skalách.

„Podívej se na ty, rohy!“ jásal a poskakoval kolem kořisti. „A jaký je to kus! Teď budeme mít na dlouho zásobu čerstvého masa.“

Pečlivě jsme vybrali klíšťata, zalezlá v husté srsti kozla, svázali jsme mu nohy a vlekli ho do tábora.

Každým krokem jako by mu přibývalo na váze. Jak ho ale přetáhneme přes ten proklatý owerring?

„Teď kurážně!“ zavelel Žeňa.

Vstoupil jsem na vratký prohýbající se můstek první. A šel jsem po něm zvolna, ale bez zastávek, jako náměsíčník po římse. Díval jsem se před sebe, ale nic jsem přitom neviděl.

Najednou šlápla noha do prázdna.

Ruce jsem měl plné a tak jsem se celým tělem přitiskl ke skále a bál jsem se pohnout.

Pak jsem se podíval pod nohy. Ale rázem jsem zamhouřil oči a přitlačil jsem se ke skále ještě blíž.

„Proč stojíš?“ zeptal se zezadu Žeňa. „Zase máš strach? Koukej jít, nebo nám to zvíře spadne dolů.“

„Nemám kam,“ vypravil jsem ze sebe s námahou.

Přímo přede mnou zela propast. Jedna z klád, po níž jsme před několika málo hodinami šťastně přešli, někam zmizela, propadla se. Zůstala po ní nejméně tři metry široká díra.

„To je Hospodářova práce,“ řekl Žeňa. „Už to tak bude, že owerring rozboural on. Musíme to nějak spravit. Vycouváme zpátky, položíme kozla na zem a nalámeme větve.“

Tudy vycouvat? Po téhle úzké kládě a s divokým kozlem na ramenou? Nejraději bych se vtiskl co nejhloub do skály, ale bohužel to nešlo.

Napětím se mi rozklepaly nohy. A čím víc jsem se snažil to protivné chvění zarazit, tím to bylo horší. Zdálo se mi, že se celá kláda pode mnou začala otřásat.

„Neklepej tím owerringem, nebo se urve ještě dál!“ křikl na mě Žeňa.

„To já ne, to on sám…“

„Čerta sám! Ty ho rozhoupáváš! Co tam poskakuješ jako opice?“

Ani jsem mu nestačil odpovědět, protože jsme najednou zaslechli něčí hrdelní hlas, který se ozval odkudsi shora, jako by přicházel z nebe:

„Zůstaňte klidně stát. Hned vám pomohu,“

Byl jsem tak překvapen, že jsem málem slítl. I Žeňka se přikrčil, rozhlížeje se kolem.

Na výběžku skály stál opřen o pušku opálený hubený muž asi třicetiletý v pevně opásaném šedivém chalátu a s čepicí z liščí kožešiny.

„Co to říkal? Kde se tu vzal?“ zeptal se zmateně Žeňa.

Neznámý zmizel za skálou a pak jsme uslyšeli praskot lámaného dříví. Několikrát se objevil s otýpkami sukovitých jalovcových větví, složil je a zase zmizel. Konečně začal rychle a obratně nastavovat propadlou část owerringu. Přitom nás povzbuzoval hrdelním pokřikem. Ani v téhle těžké situaci mi neušlo, jak obratně si počíná. Jako by přitom nevisel, tak jako my, nad bezednou propastí.

Neuplynulo snad ani půl hodiny a práce byla hotova. Náš vysvoboditel si nejdřív sám stoupl na prohýbající se větve, aby nám dokázal, že jsou spolehlivé, a pak mi podal snědou silnou ruku. Chopil jsem se jí a konečně jsem se ocitl na pevné nerozkolísané zemi.

Teď teprve se projevilo nervové napětí a já jako vysypaný pytel zničeně klesl na rozpálené kameny. Žeňa usedl vedle mne a nabídl neznámému cigaretu. Ten poděkoval, přiloživ obě dlaně k hrudi.

„Kdo to je, lovec?“ zeptal se Žeňa.

Přeložil jsem jeho otázku.

Náš zachránce přikývl.

„Jmenuji se Selim,“ řekl stručně.

„Můj přítel nezná jazyk farsí,“ vysvětloval jsem. „A ty žiješ tady v údolí?“

„Teď ne. Teď se nedá. Je tam smrt.“

„My víme.“

„A nebojíte se? Jistě jen veliká nouze vás přinutila, že jste se utábořili v údolí. Nebo znáte mocné slovo proti nemoci, tak jako Hospodář?“

Začal jsem lovci vysvětlovat, co jsme zač a proč jsme přišli do údolí. Poslouchal pozorně s hlavou skloněnou a občas přikývl. Pak se najednou rozesmál, začal vrtět hlavou, a na naše nechápavé pohledy vysvětlil:

„Promiňte mi mou nezdvořilost, ale nemohl jsem se udržet. Nesmál jsem se vám, ale lidské hlouposti. Všichni ve vsi jsou totiž přesvědčeni, že jste sem přišli hledat proslulý poklad Iskandera Dvourohého, Ale já své krajany chápu. Opravdu, co dokáže v člověku překonat strach ze smrtí? Jenom touha po penězích.“

Řekl jsem Žeňovi, jaké báchorky už se o nás povídají.

„Tak vy nehledáte zlato?“ zeptal se lovec, když byl předtím pozorně sledoval můj rozhovor s Jevgenijem.

„Ne,“ uklidnil jsem ho. „Hledáme jenom chorobu.“

„Tu hledat nemusíte. Je všude. Sama si vás najde.“

„Všude, to znamená nikde,“ odpověděl jsem. „Ale my musíme přesně zjistit, kde se skrývá.“

„Proto tvůj přítel loví pískomily a ptáky? Dlouho jsem nemohl pochopit, proč to dělá, proč raději neloví divoké kozy. Vždyť pískomily nejedí ani největší chudáci.“

Vida, tak nás nesleduje jenom stařec…

Začal jsem vysvětlovat, proč musíme zkoumat nejen všechna zvířata a ptáky, ale i hmyz, který žije v údolí.

Když jsem se zmínil o netopýrech, Selim mne přerušil:

„Netopýrů je mnoho v jeskyních nad Siobem. Ale tam je těžko se dostat. Musí se shora.“ Ukázal nám rukou. „Po břehu se tam nedá.“

Přeložil jsem jeho slova Žeňovi a vysvětlil Selimovi, že zrovna tuhle můj přítel loví nejrůznější zvířata, kdežto mne zajímá víc hmyz, klíšťata a komáři.

„Tam jsou i klíšťata,“ řekl lovec. „V jeskyních je jich plno.“

„Rozhodně se tam musíme podívat,“ řekl jsem Jevgenijovi.

„Požádej ho, aby nám podrobně vysvětlil, kde to je.“

Rozložil jsem na kamenech mapu a Selim začal ukazovat, kde se vyskytuje nejvíc různých živočichů. Hned jsme si to na mapě poznamenali.

„To je ohromné, zná tady každý kámen,“ řekl závistivě Žeňa. „A já si mnoha míst ani nevšiml. Tudyhle jsem procházel mnohokrát, ale žádné kolonie pískomilů jsem si nevšiml. A o těchhle jeskyních nad řekou jsem neměl potuchy. Poslyš, a nepodařilo by se ho přemluvit, aby se k nám dal najmout jako průvodce a lovec? To by byla věc!“

„Vy byste nám nechtěl pomáhat?“ zeptal jsem se lovce. „Střílet hlodavce a dělat průvodce? Dobře vám zaplatíme.“

Zavrtěl hlavou, usmál se a odpověděl Chajjámovým výrokem:

„Vždyť v říši bytí není většího bohatství než život.“

„Bojí se,“ pochopil Žeňa i bez překladu. „Škoda. No dobře, jdeme do tábora, nebo zůstaneme bez oběda, Nechtěl by poobědvat s námi?“

Selim na mé pozvání zavrtěl hlavou, poděkoval a řekl:

„Ne, obejdu údolí horami. Tam vedou stezky.“

Rozloučili jsme se s ním, naložili jsme si zabitého kozla na rozlámaná ramena a vydali se po kamenité stezce do tábora.

Než jsme tam došli, začalo se už stmívat.

„Teď to od Marie schytáme, že se vracíme tak pozdě,“ řekl zamračeně Žeňa a ztrápeně pokýval hlavou. „Měli bychom si něco vymyslet.“

„Co bychom si vymýšleli? Ulovili jsme přece divokého kozla.“

Ale k našemu údivu k žádné bouřce nedošlo. Marie se jenom zeptala, dokonce nijak rozzlobeně:

„Kde jste tak dlouho vězeli?“

Na naši kořist se ani nepodívala. Pohlédli jsme s Žeňou na sebe a pokrčili rameny.

„Nejsi nemocná?“ s účastí se zeptal Jevgenij.

„Jak jsi na to přišel? Ne, jsem jen trochu unavená. Dneska jsem měla perný den.“

V jejím tónu bylo něco tak nezvyklého, až jsme se na ni pozorně zadívali. Marie z toho upadla do rozpaků a začala si upravovat vlasy.

„Poslyšte, chlapci,“ řekla najednou tiše. „Zdá se mi, že jsem přišla na stopu novému viru.“

„Jakému viru?“ vylítl jsem.

„Nevím, zatím těžko říci. Ale podle mého názoru jde o neznámý virus.“

„V tkáních obětí Robertsonovy nemoci?“

„Ano.“

VIBRION MÁ ALIBI

Tento Mariin nečekaný objev nás spíš rozladil než potěšil. Zpřeházel nám najednou všechny karty. Už takhle jsme přešlapovali na místě, protože jsme nacházeli proklaté vibriony všude, a teď se najednou objeví na scéně nějaký neznámý virus.

Bez elektronkového mikroskopu jsme virus nemohli uvidět. Ale stopy jeho zhoubné činnosti se daly snadno zjistit i obyčejným mikroskopem na jemné vrstvě tkáňové kultury, kterou Marie tři dny pěstovala v termostatu. Tkáň se změnila v ponurý hřbitov rozpadlých zničených buněk.

Nebylo pochyb, že toto dílo způsobil neviditelný virus. Ale jaké má vlastnosti? Souvisí nějak s Robertsonovou chorobou, nebo ne? Mohl se totiž v organismu zemřelých pacientů ocitnout zcela náhodou.

Odpověď mohly dát jenom nové pokusy. Program jsme domlouvali hned, u půlnočního ohně.

Rozhodli jsme se zprostit Marii všech hospodyňských povinností, aby všechen čas mohla věnovat laboratoři, a úkol otce živitele jsme zatím svěřili Nikolaji Pavlovičovi. My s Žeňou jsme pak chtěli nalovit co nejvíc klíšťat, moskytů a různých hlodavců, abychom zjistili, nejsou-li oním virem napadeni.

Ale když jsme se na druhý večer, naloženi bohatou kořistí, vrátili do tábora, čekala nás ještě neuvěřitelnější novina. Jakmile Marie už z dálky uslyšela, že se vracíme, vyběhla z laboratoře a začala na nás mávat, abychom si pospíšili. Znepokojeni jsme běželi, sotva jsme dechu popadali.

„Co se ještě semlelo?“ zeptal jsem se.

Odpověděla skleslým hlasem:

„Druhý virus…“

„Kde? Odkud se vzal?“

„V řezech mozkové tkáně.“

Šli jsme za ní do laboratoře, kde v koutku seděl zamyšlený Nikolaj Pavlovič. Když nás uviděl, nechápavě pokrčil rameny.

Přitiskl jsem oko k mikroskopu. Opravdu: rozpadlé buňky živné tkáně byly v okuláru zřetelně odlišné. Tady nepochybně zapůsobily různé viry, které nebylo vidět.

„Čím dál horší,“ zabručel jsem. „Kde se tady vzal ten druhý?“

„V mozkomíšním moku je jenom jeden virus, a v tomhle materiálu, totiž z řezů mozku, jsou z neznámých důvodů dva,“ postěžovala si Marie. „Vůbec tomu nerozumím.“

„Čemu nerozumíš!“ zlostně jí odpověděl Žeňa a odtrhl se od mikroskopu. „Pracuješ nečistě. Znečistila jsi pokus, v tom to je.“

Marie zlobně pohlédla na muže, ale neřekla nic, zaťala jen zuby do chvějícího se rtu.

Podíval jsem se na Nikolaje Pavloviče. Znovu pokrčil rameny a mírně řekl:

„Ale to se dá snadno ověřit. Pokus ovšem se bude muset opakovat.“

Později, jak se říká se zpětným datem, bývá nesnadné zjistit, kdy vlastně a proč napadne najednou člověka nová myšlenka, která podstatně změní celý průběh výzkumu.

Všechno zřejmě povstalo tím, že Marie objevila onen nový záhadný virus. Ten objev v nás jaksi najednou vyvolal jistá podezření vůči vibrionům, jenže zatím jsme si to ještě neuvědomovali.

Už se totiž objevilo až příliš mnoho podezřelých. Koho tedy pozorovat především?

S Mášou jsme znova naplnili slepičí vejce „nádivkou“ rozptýlených kapének z krve zemřelého lovce a uložili je do termostatu. Dodrželi jsme všechna pravidla sterility, takže o čistotě těchto pokusů nemohlo být pochyb.

Po třech dnech mučivé nejistoty jsme se rozechvěle sklonili nad mikroskopy…

Ano, objevily se stopy zhoubné činnosti virů. A opět různé! Byly tedy dva a nikoliv jeden.

Avšak neobjevovaly se pokaždé společně. V krvi zemřelého lovce se skrýval jenom jeden zločinec – rozhodli jsme se dát mu jméno virus A. Zato ve všech tkáňových vzorcích, získaných z mozku zemřelého, působil společně s ním i druhý neviditelný – virus B.

Podivné…

„Třeba byla část materiálu nějakým způsobem znečištěna tím virem B už v nemocnici,“ zamyšleně prohodila Marie.

Taky mě to už napadlo. Ale copak se můžeme takovým podezřením dotknout doktora Šukrího? Přesto je nutné věc ověřit, ale opatrně a delikátně.

„Budeme muset zopakovat analýzy,“ řekl jsem. „Ale zatím udělat virovou zkoušku všech vzorků, v nichž jsme už našli vibriony.“

„Vždyť nedělám nic jiného,“ odpověděla nazlobeně Marie.

Po celé dny si hrála v laboratoři a infikovala vzorky, získanými z různých hlodavců, klíšťat a moskytů, stovky slepičích vajec a ukládala je do termostatů. Vedle v klecích seděly pokusné myši a morčata a dívaly se na nás jakoby nic, ačkoli byly už dávno infikovány vibriony. Žádnému ani nenapadlo onemocnět.

Ale pak nastal den, kdy nám Máša u oběda řekla:

„A nezdá se vám, mládenci, že jsme se stali obětí mystifikace?“

„Jak to?“ zbystřil pozornost Žeňa.

„Nevodí nás náhodou ctihodný doktor Robertson za nos a není původcem choroby něco jiného než vibriony?“

„Upřímně řečeno, taky mě napadaly podobné pochybnosti,“ řekl Nikolaj Pavlovič a soukal si vyrudlou bradku. „Když jsem byl naposledy ve vsi na trhu, viděl jsem tam u řeky černé stany běženců z tohoto údolí a tu jsem dostal nápad, zda bychom neměli udělat krevní zkoušku i zdravým. To zřejmě zatím nikdo neudělal.“

Myšlenka to byla zajímavá, a tak jsme se rozhodli, že si ji bezodkladně ověříme a zároveň si vyžádáme materiál pro opakované analýzy.

Příštího rána jsme se vydali do vesnice, jen Nikolaje Pavloviče jsme nechali doma, aby hlídal tábor.

Doktora Šukrího velmi překvapilo, že jsme ve vzorcích, které nám poslal, objevili stopy nějakých neznámých virů.

Ačkoli jsem se všemožně snažil, aby v něm nevznikl dojem, že ho podezíráme, že práci neprovedl čistě, přece jen se ho to asi trochu dotklo, i když to nedal najevo.

Sám se nabídl, že nás doprovodí do tábora běženců. Přišlo nám to velmi vhod, protože bez jeho pomoci by nám určitě nikdo krev k analýze neposkytl.

O naší práci v údolí se zřejmě roznesly zmatené a nepříznivé pověsti, protože nás běženci nevítali přívětivě. Jakmile nás děti, které si hrály na břehu řeky, zahlédly, okamžitě se schovaly do stanů. Ze stanů nám pak vyšli vstříc zamračení muži s nedůvěrou ve tvářích.

Doktor Šukrí je příliš nepřesvědčoval, spíš jim vyhrožoval pokutou a jinými tresty. Z obavy, aby se naše vztahy k místnímu obyvatelstvu docela nepokazily, přerušil jsem ho a požádal o dovolení říci několik slov.

Vysvětloval jsem, co vlastně v údolí děláme a k čemu teď nutně potřebujeme vzorky krve. Řekl jsem, že to je naprosto bezbolestná operace a dodal jsem k tomu:

„Abyste se o tom všichni přesvědčili, vezmeme nejdřív krev sami sobě a všem i váženému doktorovi Šukrímu. Nikdo pak jistě neodmítne následovat jeho příkladu…“

Zástup, který se kolem nás shromáždil, mlčky pozoroval, jak jeden druhému bereme krev k rozboru. Ale nezdálo se, že by byl někdo ochoten následovat našeho příkladu. Naopak, dav začal pomaloučku ustupovat a málem hrozilo, že se rozplyne.

Vtom vykročil kupředu nějaký člověk a odhodlaně si začal vysoukávat rukáv chalátu. Zvedl hlavu a já se zaradoval, protože jsem poznal našeho nového známého, lovce Selima.

Kromě něho nám vzorky krve poskytlo ještě deset mužů a dvě ženy – jedna z nich byla zřejmě Selimova paní. Ženy jsme neviděli. Do stanu k nim pustili jenom Marii. Bylo by dobré vzít pro jistotu několik vzorků i dětem, ale na to se zatím nedalo pomýšlet.

Už jsme se chystali odejít, když se najednou rozhrnul roztrhaný plstěný závěs zakrývající vchod do jednoho ze stanů a zevnitř vyhlédl doktor Alí.

„Velmi mě těší, že vás vidím,“ řekl. „Promiňte mi na okamžik…“

Zmizel ve stanu, ale brzy vyšel ven a v chůzi si shrnoval vysoukané rukávy modrého pracovního pláště umazaného od krve.

„Moji pacienti mohou počkat, neumějí mluvit,“ řekl a stiskl mi ruku. „Jak pokračujete ve svých úspěších?“

Stručně jsem mu řekl o podezření, které jsme pojali k vibrionům, a o tom, jak nám bádání zkomplikovalo nečekané zjištění záhadných, dosud neprozkoumaných virů, k tomu ještě dvou různých druhů.

„Dva viry?!“ zvolal tak hlasitě, že se moji přátelé, skládající opodál získané vzorky, obrátili.

„Ano, dva. Ale co vás na tom tak překvapilo?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ rozpačitě odpověděl doktor Alí. „Ale to pak znamená, promiňte mi… Že byl pokus proveden nečistě. Jedna choroba přece nemůže mít dva původce.“

„Správně, nemůže. Ale fakt zůstává faktem: při opakovaných pokusech jsme v některých řezech tkání zemřelého lovce objevili kromě vibrionů i stopy nějakých dvou různých druhů virů. Ale ne ve všech, jenom v některých.“

„To je divné,“ zamumlal zamyšleně doktor Alí. „A co hodláte dělat dál?“

Pokrčil jsem rameny.

„Vezmeme ještě jednou vzorky toho materiálu, který má uschován doktor Šukrí, a znovu si všechno ověříme.“

„Tak tedy vám přeji úspěch. Nebudu vás už zdržovat, ostatně já mám taky co dělat.“

Rozloučili jsme se a doktor Alí zmizel ve stanu, z něhož se ozývalo neklidné bečení ovcí.

Nemohli jsme se dočkat, až vyšetříme, zda je vibrion vinen, a proto jsme se rozhodli udělat rozbor přímo v místní nemocnici, a ne až doma v táboře. Doktor Šukrí měl bohužel jenom jeden mikroskop, a to nás zdržovalo v práci.

Hned první vzorek však ukázal, že jsme na správné cestě. V krvi zcela zdravého běžence z údolí jsme zjistili plno vibrionů, a přece ten člověk neonemocněl. Protilátky tedy neutralizovaly a zneškodnily vibriony.

Druhá analýza, třetí, čtvrtá…

Ze všech lidí, kteří nám poskytli vzorky krve, jsme jenom u třech nenašli vibriony a protilátky. Všichni ostatní je měli, a přesto zůstávali zdrávi. Z toho vyplývá závěr, že chorobu vůbec nezpůsobuje vibrion a že se ctihodný pan Robertson mýlil.

Doktora Šukrího přesvědčilo snad ze všeho nejvíc to, že i v jeho krvi, jak se na vlastní oči přesvědčil, dovádělo celé hejno vibrionů…

„A přece jsem zdráv, Alláh budiž pochválen!“ zvolal a vztáhl ruce k nebi jako v díkůvzdání.

Zcela nečekaně jsme našli vibriony i v kapičkách krve, odebrané Marii a mně!

Máša si přirozeně neodpustila při té příležitosti jedovatou poznámku na adresu osob, které otravují drakonickými předpisy a samy…

Odbyl jsem to žertem, ale mám-li se přiznat, dobře mi přitom nebylo. Ukázalo se sice, že vibriony jsou neškodné, ale jak se jim podařilo proniknout do mého organismu? Bylo to zrovna výstražné zvonění. Znamená to, že jsme se někde dopustili trestuhodné neopatrnosti. To je potřeba vzít na vědomí.

Doktor Šukrí okamžitě shromáždil veškerý nemocniční personál a osobně každému odebral krev. Jen u pomocného zdravotníka a kuchaře se vibriony nenašly.

Snad ani nemusím zdůrazňovat, jak nás toto první hmatatelné vítězství povzbudilo. Tma, která houstla úměrně s nálezy zlořečených všudypřítomných vibrionů, se náhle rozptýlila.

Vibrion je nevinen – pak tedy virus? Ale který ze dvou? Doktor Alí má přece pravdu: jedna choroba nemůže mít dva původce najednou. Nevadí, znovu uděláme analýzu nových vzorků, kterými nás zásobil doktor Šukrí, a zorientujeme se i ve virech.

Když jsme opouštěli nemocnici, znovu jsme se mezi dveřmi srazili s doktorem Alím. Třímal v rukou neobratně napřažených obrovskou kytici nádherných velikých růží.

„Bože, to je nádhera!“ vykřikla Marie. „Kde jste je pořídil?“

Doktor Alí jí kytici okamžitě podával.

„To je pro vás. Prosím,“ řekl galantně.

„Ale to snad ne, děkuji…“

„To byste mne urazila…“

Marii ovšem nemusel dlouho prosit. Přijala kytici, poděkovala doktorovi Alímu velmi výmluvným pohledem a ukryla tvář do květů.

„Nespěchal jsem marně. Vidím, že jste dosáhli úspěchu,“ řekl doktor Alí. „Přijměte moje blahopřání.“

„Děkuji,“ odpověděl jsem. „Ano, něco jsme si vyjasnili. Vibrion za Robertsonovu chorobu nemůže.“

„Původcem je tedy virus?“

„Patrně ano.“

„Blahopřeji.“

Doktor Alí už dokončil všechnu svou práci a laskavě se nabídl, že nás doprovodí na tržiště, kde se přímo na zemi ve zmateném nepořádku válely hromady zeleniny, pytle rýže, ošatky s kulatými plackami, koše s ječmenem a masem, což je zdejší hrách, který chutná trochu jako čočka. Všechno to obklopovaly pestré davy.

Dav hlučel a vířil mračna šedivého prachu. Mezi ním se prodírali velbloudi a tvářili se pyšně a přezíravě. Výkřiky prodavačů, zoufalé kdákání poděšených slepic, koňské ržání, všechno to splývalo v naprostý chaos zvuků. Doplňoval ho ještě třeskot kladiv z temných výklenků ve skále sousedící s tržištěm. Tam měli své miniaturní dílny řemeslníci.

Když jsme pořídili všechny nákupy a rozloučili se s doktorem Alím, zašli jsme do čajchány, zřízené na vyvýšenině přímo nad arykem. Tam nám upekli šašlik a postavili před nás mísu všelijaké chutné zeleniny.

Byla z toho opravdová sváteční hostina.

„Tak já se ti přiznám,“ řekla najednou Marie a přitom se naklonila až k mému uchu. „Už včera jsem u sebe objevila vibriony. Dělala jsem analýzy a pomyslela jsem si, že bych se mohla podívat i na vzorek své krve. Zjistila jsem vibriony. A proto jsem pak navrhla udělat si kontrolu zdravých běženců v městečku. A vidíš, jak to dobře dopadlo…“

„A to se ještě chlubíš?“ zamračil jsem se. „Čím? A jak se ti vibriony dostaly do krve, o tom jsi uvažovala? Nebo i nadále hodláš pracovat jen tak nalehko?“

„Dobře, dobře,“ zarazila se trochu. „Vítězové nebývají souzeni. Raději mi nalej víno. Je dobré.“

Tak sedíme, smějeme se a pijeme z nepříliš čistých piál nakyslé víno. Krátká pauza ve vleklém pátrání. Teď máme důvod se radovat. Něco málo se zřejmě vyjasnilo: vibrion je v tom nevinně.

Jenže…

„Počkejte ještě s jásáním,“ řekl by zkušený Sherlock Holmes. „Vrah se zatím dál potuluje na svobodě…“

Ano, máte bohužel pravdu, pane Holmesi. Vrah ještě není dopaden. Který to je: virus A? Nebo virus B? A možná, že nás čekají ještě jiná překvapení.

Ale stále jen pátrat a hledat bez oddechu, bez přestávky, se také nedá. Brzy už se zvedneme z tohoto potrhaného koberce, znovu si natáhneme protivný ochranný oděv a znovu polezeme do liščích nor, zas budeme lovit klíšťata a moskyty. Ale teď si chceme chvilku posedět v téhle čajcháně na tržišti, která stojí na pilotech nad zurčícím kalným arykem, chceme si odpočinout mezi těmito neznámými lidmi, kvůli nimž chodíme bok po boku s neviditelnou smrtí.

NOČNÍ POPLACH

Domů z městečka jsme se vrátili až pozdě, v úplné tmě, a mám-li se přiznat, trochu v náladě ani ne tak z vína jako z vydatného hodování. Celou cestu jsme s obdivem sledovali jasné blesky, které vystřelovaly na obloze jeden za druhým a vždycky na okamžik vytrhly ze tmy neviditelné hory. Někde tam daleko v horách řádila bouřka.

Při každém zablesknutí prohlížela Marie svou kytici a přitom si ji dávala až k obličeji.

„Ach, myslím, že už začínají vadnout. Aspoň do tábora kdybych je dovezla,“ naříkala.

„Prosím tě, vyhoď to koště!“ ztratil nakonec nervy Žeňa.

„Nežárli!“

„Prosím tě! Zítra ti seženu takový pugét…“

„Sežeň. Ale zatím si budu opatrovat tenhle.“

Večeři jsme samozřejmě odmítli bez ohledu na to, že Nikolaj Pavlovič bručel: „Tady se s tím člověk chystá…“

Hned jsme šli spát. Jakmile jsem si strčil pod hlavu nafukovací polštářek, už jsem chrápal, a myslím dokonce, že jsem to své vlastní bohatýrské chrápání ještě zaslechl.

Probudilo mne strašidelné praskání a rachot. Něco se přímo u stanu zřítilo, utrhlo to jeho okraj, a pak už se na mne hrnuly prudké těžké proudy ledového deště.

V oslnivém zablesknutí jsem našel svítilnu, zapálil jsem ji a chránil celým tělem před větrem. Vedle mne se spěšně oblékal Nikolaj Pavlovič a těžce funěl.

Hukotem deště sem dolehl vyděšený hlas Mariin – volala na mne něco. Vyhlédl jsem ze stanu a strnul jsem.

Přímo pode mnou, sotva půldruhého metru, se místo úzkého potůčku hrnul široký proud mazlavého hnědého bahna. Vyhazoval z koryta obrovské balvany, které se s rachotem srážely, a unášel celé stromy. Bahno se s odporným mlaskáním valilo blíž a blíž a hrozilo zatopit a odnést náš stan do řeky.

„Honem odtáhněte věci pod skálu!“ volal jsem. „Tohle je sel!“

„Kdo?“ zeptal se odněkud ze tmy Žeňa.

Ale nebylo kdy vysvětlovat mu, že se na nás vyřítil takzvaný sel. Někde v horách smyl déšť horní vrstvu půdy, a teď se proudy lepkavého bahna valí dolů roklí a strhávají s sebou všechno, co jim stojí v cestě. Kdyby náš stan stál jenom o dva metry víc vlevo, nestačili bychom se z něho ani vyhrabat, a zůstali bychom pod vrstvou bahna pohřbeni.

Teď už jsem pochopil, proč se nikdo z místních obyvatel neusídlil v tomto útulném zákoutí, jak jsme se původně divili. Jak jsem jen mohl zapomenout, že se ve zdejší hornaté krajině u takovýchhle roklí a ještě k tomu s potokem nemůže člověk cítit bezpečný. Právě takovými místy se laviny bahna valí nejčastěji.

Ale teď nebylo kdy kát se a rvát si vlasy. Od hlavy po paty zmazaní bahnem, klouzajíce a padajíce za svitu namodralých přízračných blesků, které co chvíli protrhávaly tmu, odvlékali jsme jako pominutí pod ochranu skály všechno, co nám padlo pod ruku: pytle, bedny, tyče ze zřícených stanů, pušky…

Ještě že jsme aspoň laboratoř postavili kousek stranou. Tam už sel nepronikne, pomyslel jsem si, ale v tom okamžení jsem se na Mariin křik otočil.

Do naší laboratoře se hrnula voda!

Proud bahna z rokle zanesl řeku a voda teď začala stoupat a vylévat se z těsných břehů.

Všeho jsme nechali a vrhli se k laboratoři. Zařízení a nashromážděný materiál byly cennější než všechno ostatní. Bez nich by se naše veškerá práce obrátila vniveč.

Prkennou podlahu laboratoře už zaplavovala voda. Zapálili jsme pochodeň a za jejího třepotavého svitu jsme udělali řetěz a podávali si věci, především pracovní deníky a mikroskopy.

Nějaká nádoba mi vyklouzla z mokrých rukou a rozbila se bez jakéhokoli zvuku, protože zrovna v tom okamžení nám nad hlavami zaburácel hrom.

A vody stále přibývá, už je nám po kolena…

Rozvzteklená řeka nežene jednotlivé balvany, ale celé kusy skal. Pod jejich těžkými údery praskají sloupy přístřešku, stavba nám může každou chvíli spadnout na hlavu. Žeňka podpírá střechu jako Atlas.

„Všichni pryč!“ křičím.

Marie bere ještě nějaké láhve z police, ale Žeňka už ji popadl a táhne z laboratoře, která teď vypadá docela jako tonoucí loď.

Stojíme opřeni o skálu, přitisknuti k sobě, aby nás převis ukryl před deštěm, rozmazáváme si bláto po obličeji a tupě, unaveně zíráme na řádění živlů. Teď už se nedá poznat, kde ústí proud bahna do řeky. Celé údolí se změnilo v kalné rozvířené jezero.

Marie sedí na bobku, hrabe se v hromadě mokrých krámů a něco si brumlá.

„Co hledáš?“ ptá se jí Žeňa.

„Kolik jste vynesli termostatů?“

„Kdopak je počítal…“

„Ráno to zjistíme,“ říkám já.

Ale Marie najednou vyrazí a skáče do klokotajícího proudu.

„Zpátky!“ křičím. „Zpřeráží ti to nohy!“

‚Kalná ledová voda už jí sahá po prsa. Ale Marie se úporně probíjí k laboratoři, nachýlené pod náporem balvanů.

Chytá se trámu a leze do dveří…

Se Žeňou se vrháme za ní.

Voda nám podráží nohy. Teď se jen udržet, neupadnout, jinak je konec.

K čertu, to bolí! Nějaký kámen mne udeřil do boku.

Zalykáme se vodou, podpíráme jeden druhého a nakonec se přece jen dostáváme ke dveřím laboratoře. Proti nám se objevuje Marie a drží nad hlavou termostat.

S námahou jí rvu z rukou kluzkou bedýnku, jinak by se s ní asi nerozloučila. Žeňka se mezitím potápí, aby Marii zachytil, než ji prudký proud odnese do tmy. Síly má dost, aby se mohl pustit do křížku s rozběsněným živlem.

Nevím, jak se mi podařilo dostat se na pevnou půdu a neutopit termostat. Ale už ho strkám Nikolaji Pavlovičovi a spěchám kamarádům na pomoc.

Vytahujeme Marii, ale ta už je v bezvědomí. Nikolaj Pavlovič začíná s umělým dýcháním. Vidím, že to dělá velmi zkušeně, ale Žeňa nemá trpělivost a odstrkuje ho:

„Ukažte, já sám…“

„Opatrně, polámeš jí ruce!“ brzdím ho.

Zdá se, že to trvalo věčnost, než Marie zasténala, pohnula hlavou a začala plivat vodu.

„Jsi živá?“ ptá se vztekle Žeňa.

„A termostat?“

„Fuj!“

„Opatrně, Marie Stěpanovno, nehýbejte se!“ řekl náhle Nikolaj Pavlovič. „Máte za uchem klíště.“

„Kde?“

„Tadyhle. Tak přece nekruťte hlavou! A tuhle hned vedle se zakouslo druhé.“

Přisedl jsem na bobek vedle Nikolaje Pavloviče. Opravdu, za uchem mezi mokrými vlasy se pevně přisála do kůže dvě malá klíšťata. Kde je sebrala?

Vzal jsem pinzetu, opatrně jsem klíšťata vytáhl a pak jsem se do Marie pustil:

„Kdes je sebrala? Kolikrát vám mám opakovat bezpečnostní pravidla?“

„Copak já vím?“ odpověděla tak vyčítavě, že jsem jen mávl rukou.

Bouřka se utišila teprve k ránu. Ale neměli jsme už sil zjišťovat ztráty. Našli jsme si rozsedlinu ve skále, kde bylo teď po dešti poměrně nejvíc sucho, rozprostřeli na kamenech stanové dílce a usnuli jsme.

Probudili jsme se k polednímu, když začalo být v rozsedlině dusno jako ve skleníku. Slunce na jasném nebi zářilo. Řeka už se téměř vrátila do starých břehů, když si byla prorazila cestu nánosem bahna. Jenom mohutné valy zasychajícího bláta, z něhož odevšad trčely balvany splavené z hor, připomínaly noční řádění živlů. A pak ještě náš zničený tábor…

Prakticky z něho nezůstalo nic. Musel se celý znovu postavit. Vybrali jsme si místo raději dál od zrádné rokle a začali jsme tam přenášet zachráněné věci.

Čím přesněji jsme zjišťovali své ztráty, tím jsme byli zasmušilejší. Rozbila se nám skoro polovina laboratorního nádobí. Voda zaplavila jednu z myších klecí a všechny myši v ní se utopily. Někde pod nánosem bahna odpočíval jeden ze tří našich mikroskopů. Termostaty jsme na štěstí všechny vynesli. Ale do toho, který Marie tak nepředložené zachraňovala, přece jen natekla voda a všechny vzorky byly nenávratně ztraceny.

Naštěstí se snad nic nestalo aspoň s těmi vzorky, které jsme si včera vzali u Šukrího k opakované analýze. Jinak nevím, jak bychom mu mohli na oči.

Mnohé z našeho laboratorního materiálu však bylo poškozeno. S některých flakonů smyla voda všechny nápisy a štítky, a teď se nedalo zjistit, co v nich je. Ať někdo zkusí rozeznat, kde je virus A, kde B a kde šlo jen o vibriony – všechno se zpřeházelo.

A to se stane ve chvíli, kdy už snad konečně zasvitl aspoň slabý paprsek a kdy se mělo ještě tolik udělat, abychom se mohli vrhnout po stopě nečekaného viru.

Seděli jsme ztrápeně na břehu mezi svými rekvizitami rozloženými kolem dokola, aby se sušily, a mlčeli jsme.

„Mládenci, co říkáte, nemohl nám tohle narafičit ten děda?“ zeptala se najednou Marie.

„A co?“

„No, tu bouřku…“

Udiveně jsem se podíval na její ztrápený obličej a legračně trčící dětské culíky, které se jí vydraly zpod sesmeknutého šátku, a rozesmál jsem se.

„Jestli tím dědou míníš pánaboha, tak máš pravdu,“ vznešeně odpověděl Žeňa. „Ale Hospodář by se na takové efekty při vší své zlomyslnosti nezmohl.“

„Ale já si přece jen myslím, že v tom měl prsty,“ tvrdohlavě namítla Marie a vstala. „No dobře, brečení nám nepomůže. Pojďme začít znovu. Och, to mi třeští hlava!“

A tak jsme znovu začali budovat tábor: stavět stany, tesat sloupky na laboratoř. Nikolaj Pavlovič šel hledat do křoví koně, kteří někam utekli před bouřkou; chtěl jet do městečka. Na trhu se muselo nakoupit co nejvíc slepičích vajec – budeme jich potřebovat k rozmnožení virů hodně.

Všechny kosti nás bolely. Hekali jsme jako století starci. Žeňkovi se pod okem skvěla impozantní brunátná modřina, mne bolela noha, do které mě praštil kámen. Ale postupně jsme se dostali do normálního pracovního tempa.

Do večera byl tábor zhruba hotov. Nikomu se nechtělo párat se s večeří. Z vajec, které přivezl Nikolaj Pavlovič z trhu, jsme se rozhodli, nedbajíce Mariiných slabých námitek, dvě desítky obětovat a přepychově je usmažit. Jak jsem se dostal ke svému polštářku, to si už nepamatuju.

A brzy ráno jsme se znovu vydali na lov hlodavců, ptáků, klíšťat a moskytů, abychom doplnili zničený materiál. Vracel jsem se do tábora, nohy jsem sotva vlekl.

Na břehu řeky jsem dohonil stejně utahaného Žeňu.

„Dneska jsem překročil plán,“ pochlubil se. „Dokonce jsem nasbíral i mravence do sbírky. Narazil jsem na senzační kolonii mravenců, rozumíš. Hotové mravenčí království. Stejně je to zajímavá havěť.“

Ukázal mi sklenici, v níž se hemžili a lezli po sobě statní červení mravenci, ale hned ji zase schoval do brašny. Uvědomil si, že teď jeho nález nedokážu ocenit.

„Dobrá, podíváš se na ně potom,“ zabručel trochu dotčeně.

První, koho jsme uviděli, když jsme se blížili k táboru, byl Selim. Seděl stranou na břehu na velkém kameni.

„Poslal tě doktor Šukrí? Co se stalo?“ zeptal jsem se znepokojeně.

„Ne, přišel jsem sám od sebe,“ odpověděl Selim.

„Jak to – sám od sebe?“

„Budu pomáhat. Sám jsi mě přece žádal.“

To bylo báječné! Ale neřekl jsem nic, jenom jsem mu pevně stiskl ruku.

HROZIVÁ VÝSTRAHA

Selim k nám začal chodit každé ráno. Nocovat v táboře, aby neztrácel čas na cestu, kategoricky odmítl. My jsme ho samozřejmě nepřemlouvali, zvlášť potom, co se tento rezervovaný mlčenlivý člověk jednou prořekl, že jeho nejstarší syn přede dvěma léty zemřel na Robertsonovu nemoc.

Se Selimovou pomocí nám šla práce rychleji od ruky. Přesně věděl, jací hlodavci se kde vyskytují, kam místní obyvatelé obvykle vyhánějí ovce (tam především se totiž musely udělat zkoušky klíšťat a moskytů na virus), i po jakých stezkách chodí místní lovci.

Jen jednu potíž jsme s ním měli, a abychom ji zdolali, musel jsem projevit maximum šéfovské přísnosti. Selim si za nic na světě nechtěl oblékat ochranný oděv a obzvlášť gumové rukavice. Vzdal se, až když jsem se vší rozhodností prohlásil, že nebude-li se chtít chránit tak jako to děláme my, budeme nuceni, ač neradi, vzdát se jeho pomoci.

Podřídil se.

Ale mám silné podezření, že jakmile je někde na lovu svišťů sám, stáhne nenáviděné rukavice aspoň na chvíli, aby se mu líp střílelo.

Od té doby, co se u nás Selim objevil, zdálo se, že nás Hospodář nechává na pokoji, ačkoli dvakrát, když jsem šel po horské stezce pod převislou skálou, začaly dost podezřele padat dolů velké kameny. Na štěstí mě však nezasáhly. Ale stařec sám se už neukazoval. Viděl jsem ho jen jednou, když jsem náhodou prohlížel svahy hor triedrem a mimoděk jsem ho namířil na jeskyni, kde děda žil.

Hospodář seděl na kameni, obklopen svými hafany, opuštěný a špinavý, bez lidí docela zdivočelý. Kolem se válely hromady ohlodaných kostí a všelijakého neřádu. Bylo mi z toho smutno, ale jak mu pomoci? Jak najít, cestu k tomu opuštěnému, zdivočelému srdci, jehož veškeré naděje se upínají k lidskému neštěstí, k chorobě, kterou my chceme zničit?

Stařec seděl shrben a díval se do ohně, jenž před ním dohoříval. Pak najednou zvedl hlavu. Psi byli okamžitě ve střehu, nespouštějíce s něho očí.

Silným triedrem jsem zřetelně viděl jeho tvář. Přísahal bych, že neřekl jediné slovo. Jenom se pozorně zahleděl do očí jednomu z chundelatých psů.

Ten najednou vstal, uchopil do zubů držadlo začouzeného čajníku, který se povaloval u ohně, a zmizel s ním v křoví. Nebylo pochyb, pes šel pro vodu a stařec mu to rozkázal beze slov, jenom očima.

Díval jsem se jako omámený. Za několik minut se pes vrátil a vlekl v tlamě čajník s vodou. Stařec uchopil čajník svými pahýly, postavil ho na uhlíky a začal rozdmychávat oheň.

Když jsem se vrátil do tábora a začal vyprávět, co jsem viděl, nikdo mi samozřejmě neuvěřil. Mohu děkovat Selimovi, že má slova potvrdil:

„Ano, je to pravda, za Hospodáře všechno dělají psi. Nosí vodu a sbírají i chrastí na oheň. On zná takové slovo, že ho všichni poslouchají…“

Selim nás zavedl i do jeskyní, kam bychom se dřív vůbec nedostali. Museli jsme se k nim spouštět shora se skály a zajišťovat se lanem. Jeskyně byly dost hluboké, ale úzké. Proniknout do nich se dalo jenom po čtyřech. Zjistili jsme, že v nich nic zajímavého není. Chytili jsme šest netopýrů, v jejichž hustých chloupcích se držela klíšťata, a pak jsme tam ještě nachytali moskyty, kteří tu měli hnízda.

Marie mezitím udělala opakovanou virovou zkoušku materiálu, který nám tehdy podruhé poskytl doktor Šukrí.

„Ve všech vzorcích se vyskytuje jenom virus A,“ prohlásila zamračeně, aniž zvedla hlavu, když jsme se jako obvykle shromáždili večer u táboráku.

„A v mozkových tkáních?“ zeptal jsem se.

Marie mlčky přikývla.

„Tak vida,“ řekl ironicky Žeňa. „V noci je každá kočka černá. Já měl pravdu. To ty sama jsi dokázala propašovat do analýzy virus B. Přece jsem to říkal, ale jako když hrách na stěnu hází… O rady zkrátka nestojíme, lahodí nám, jenom když se přikyvuje.“

„Ale odkud bych tedy ten virus B vzala?“ Marie vypadala tak unaveně a nešťastně, že jsem nic neříkal, ačkoliv zavinila, že byl pokus nečistý.

Vzorky od doktora Šukrího přece žádný virus B neobsahovaly, to teď dokázal opakovaný pokus. Z toho plyne, že virus se dostal do materiálu až v našem táboře. Nedokázali jsme provést všechny pokusy tak čistě, jak náleží.

Jenže Máša má taky pravdu: kde se mohl vzít ten záhadný virus B? Kde se v našem táboře ukrývá?

„A jak to vypadá s rozborem materiálu, který jsme dřív zkoušeli na vibriony?“ zeptal jsem se.

„Skoro ve všech se vyskytuje virus A,“ tiše odpověděla Marie.

„Copak? Není ti dobře?“

„Ale ne, jsem jenom unavená.“

„A virus B už se nikde jinde nevyskytuje?“ zeptal se ze tmy Nikolaj Pavlovič.

„Ne.“

„To je mi záhada,“ řekl a šel si sednout blíž k ohni. Přitom se díval na mne. „Vážně, kde se tedy vzal?“

„Budeme pokračovat v analýzách, zatím máme ještě moc málo vzorků,“ odpověděl jsem. „Možná, že se virus B ještě objeví. A hned zítra musíme vzít krev i sobě. Možná, že někdo z nás chytil někde virus B a z neopatrnosti jím pak infikoval materiál.“

Udělali jsme to hned příštího dne. Marie založila náš krevní vzorek do termostatu s obvyklou partií vzorků získaných z různých hlodavců, a pak jsme se vydali shánět jí další materiál.

Ale příštího dne jsme museli veškerou práci přerušit. Máša se rozstonala.

Už včera ji občas mrazilo. Když jsem to zjistil, snažil jsem se ji přinutit, aby pokusů v laboratoři nechala. Ale ona jen zlostně odfrkla:

„Hlouposti! To je jenom trochu nastuzení z té noci hrůzy. Vyhřeju se pořádně na sluníčku a všechno přejde.“

Ale já nemohl zapomenout na klíšťata, která jsme jí v tu nešťastnou noc našli na krku. Stálo by bývalo za to je schovat a prověřit, i když jsme na to tenkrát neměli ani pomyšlení.

Teď ráno se ale Máša roznemohla doopravdy. Teplota 38,4. Oči zanícené. Roztřásá ji zimnice. Bolí hlava. Na krku se jí vyrazila drobná zarudlá vyrážka.

Jak se na mne Žeňa dívá… Ale co mu mám říci? Všechno se může stát.

Marie byla docela tichá. Bez protestů dovoluje mně a Nikolaji Pavlovičovi, abychom jí odebrali krev a mozkomíšní mok.

Okamžitě sám nanáším vzorky na sklíčko a zaostřuji mikroskop. Marně se přitom snažím zmírnit protivné chvění prstů.

Tisknu zrak k okuláru – a zatrnu hrůzou.

„Tak co?“ nedočkavě se na mne vrhá Nikolaj Pavlovič, jindy tak zdrženlivý.

„Počkejte!“ odbývám ho.

Zřetelně je vidět, jak na červeném pozadí víří a prohánějí se mrštné vibriony.

Ale co je tohle?

Protírám si oči, utírám sklo okuláru…

Ne, to není klam, v kapičce krve, kterou jsme Marii odebrali, jsou dva druhy droboučkých mikroorganismů. Jedny už známe, jsou to vibriony, považované za původce Robertsonovy choroby, a druhé… druhé mají trochu jiný tvar. Jsou kulaté, bez bičíků, nepohyblivé.

„Teď se podívejte vy,“ postupuji místo u mikroskopu Nikolaji Pavlovičovi.

Také on dlouho mlčí, takže se nemohu udržet:

„Dva druhy?“

„Dva,“ odpovídá a nechápavě ke mně zvedá zrak.

„Vibriony a tamty větší… Jako by to byly nějaké rickettsie?“

Dlouhou chvíli se na sebe mlčky díváme.

„Tohle nám ještě scházelo,“ čtu v jeho pohledu. „Dva záhadné viry, a teď se vedle vibrionů objeví ještě nějaké docela nepochopitelné rickettsie…“

„Co budeme dělat?“ ptám se silně zmaten.

„Možná, že právě tyhle rickettsie způsobují Robertsonovu chorobu, a ne viry nebo vibrion?“ odpovídá mi otázkou. „A dřív jsme je nepozorovali?“

Vrtím hlavou. Ne, to je vyloučeno. Ani v jednom vzorku krve zemřelého lovce jsme žádné rickettsie nenašli. Ale měli bychom to znovu prověřit, materiál jsme přece uchovali.

„Neřekl bych, ale ověříme si to,“ odpovídám. „Ale teď je nutné ji odvézt do městečka. Bude tam mít lepší péči a zkušenosti doktora Šukrího nám pomohou zjistit pravdu…“

Přitom přemýšlím: nebylo by lepší odvézt ji hned domů do Taškentu? Ačkoli jestliže to je Robertsonova choroba, ani tam jí nikdo nepomůže…

Zpočátku jsem si nebyl jist, zda mám Marii říci o podivných výsledcích rozboru. Ale protože jsem znal její povahu, rozhodl jsem se nakonec nic netajit. A dobře jsem udělal. Jakmile se dověděla, že jsme objevili ještě nějaké rickettsie, začala jevit takový zájem, že na svou chorobu docela zapomněla. Dokonce na nás chtěla, abychom jí dovolili vstát, jít do laboratoře a na vlastní oči uvidět rickettsie, které se vzaly bůhví odkud. Ale všichni svorně jsme se do ní pustili, a po tom útoku už se neodvážila odmítat převoz do nemocnice.

Po všech dobrodružstvích jsem nechtěl nechat sporý materiál, který se nám uchoval, v táboře bez ochrany. Od Hospodáře jsme se mohli nadít dalších škodolibostí. Proto jsme se rozhodli, že doma zatím zůstane Nikolaj Pavlovič, pro každý případ pak založí kontrolní zkoušku na viry – není vyloučeno, že se objeví i u Marie – a zítra ho do večeře vystřídá Selim, jemuž jsme mohli tábor s plnou důvěrou svěřit.

Protože nebyl povoz, museli jsme si lámat hlavu, jak pro Marii uzpůsobit sedlové brašny. Ale zdá se, že se vezla poměrně pohodlně, protože se cestou snažila Žeňu a mne ještě zatáhnout do vědecké diskuse.

„Stejně jsem naprosto přesvědčena, že rickettsie nemají s Robertsonovou chorobou nic, společného, tak jako vibriony. Měli jste mě přece jen nechat, abych se sama podívala, hned bych věděla, oč jde. Ale dám za to krk: ani v jednom materiálu, který jsme dostali od doktora Šukrího, nebyly žádné rickettsie, jenom vibriony. A ty jsou neškodné, jak už docela jistě víme. Všechno je v těch virech.“

„V obou?“ skočil jí do řeči Žeňa.

„Jistěže ne, jenom v jednom z nich.“

„A odkud se pak vzaly dva?“ napadl ji muž. „Všechno komplikuješ. Jednou způsobíš zmatek s viry, a teď zase s těmi rickettsiemi. Raději už mlč…“

Zmlkla a začala zřejmě podřimovat. Bylo jí asi špatně. Ale když jsme vjížděli do městečka, najednou na nás chtěla, abychom ji nechali přesednout do sedla.

„Co tě to najednou napadlo?“ zamračil se Žeňa.

„Takhle se přece nemohu objevit v obci,“ zlostně odpověděla Máša. „Co by si lidé pomysleli? Dovedete si představit, jaká by najednou vypukla panika? Tak nebuďte tvrdohlaví! Je to jen kousek. A v nemocnici už budu hodná holčička, slibuju vám to.“

Byť jsme se ji sebevíc snažili přivést k rozumu, trvala na svém a přestěhovala se do sedla. Ale jakmile nás z okna uviděl doktor Šukrí, hned si asi domyslel, že se něco stalo, a vyběhl nám naproti, ani plášť nesvlékl.

Stručně jsem mu vysvětlil, oč jde, a on začal okamžitě udělovat ošetřovatelům, kteří se seběhli, příkazy.

Pak, když Mášu přenesli na pokoj a doktor Šukrí ji sám důkladně vyšetřil, zůstal Žeňa u nemocné ženy a my odešli do malého pokojíku, který sloužil primáři za pracovnu.

„Co bych vám řekl?“ prohodil zamyšleně Šukrí zavíraje dveře. „Z prvních symptomů je těžké usuzovat. Vidíte stejně dobře jako já, že to vypadá na Robertsonovu chorobu… Jenže… Abych se přiznal, trošku mne uklidňuje ta vyrážka. Bohužel, viděl jsem už mnoho lidí umírat na Robertsonovu chorobu, ale žádný z nich neměl takovou vyrážku. Inšallá! Ovšem nesmíme se dát zmýlit. To by bylo strašné ztratit tuto milou a tak statečnou ženu. Ne, Alláh to nedopustí!“

Mlčel jsem a přemýšlel, co dělat. Celá odpovědnost za rozhodnutí spočívala stále na mně. Alláh tady nepomůže.

„Udělejme přece jenom ještě jednou rozbor,“ přetrhl mé úvahy doktor Šukrí. „Kde se ty rickettsie mohly vzít? Jak vypadají?“

Opakované zkoušky měly stejný výsledek. V Mariině krvi byly jak vibriony, tak rickettsie. Kdežto ve vzorcích získaných od zemřelého lovce byly jen vibriony a žádné rickettsie.

Doktor Šukrí se zamyslel. Mlčky jsem se na něj díval a čekal, co řekne.

„Nerad bych se mýlil, ale tyto rickettsie silně připomínají původce skvrnitého tyfu, který přenášejí klíšťata,“ vyjádřil se nakonec. „Tato choroba je v těchto krajích poměrně hodně rozšířena, i když v našem údolí ji téměř neznali, Alláh je ušetřil. Jestliže jde o tyfus, pak je pochopitelná i vyrážka. Ovšem,“ a doktor Šukrí zvedl výstražně prst, „definitivně to zatím nelze konstatovat. Upřímně řečeno, dodnes nebyl nalezen jiný původce Robertsonovy choroby, a vy mi jistě prominete, drahý příteli, dosud jste nepodali konečný důkaz, že to nejsou vibriony. U všech případů této choroby jsme vždycky vibriony našli. Jsou, jak vidíte, i v krvi této nešťastné ženy, jsou tu ovšem i rickettsie, ale ty mohly vniknout do organismu náhodně. Takže je potřeba být připraven na nejhorší.“

Neměl jsem argumenty, jimiž bych mu mohl oponovat. Vždyť jsme doopravdy vlastně ještě nenašli pravého původce Robertsonovy choroby. Viry? Jsou ovšem dva a žádný z nich zatím nebyl docela usvědčen. Takže rehabilitovat vibrion je asi skutečně předčasné, možná, že přece jen způsobuje chorobu on…

„Co mi tedy radíte, Šukrí ata?“ zeptal jsem se. „Máme ji odvézt domů do Taškentu nebo se pokusit léčit ji zde?“

Odpověděl otázkou:

„A tam v Taškentě budete mít lék na Robertsonovu chorobu?“

„Ne.“

„A na tyfus – je-li to tyfus – máme leccos i tady…“

„Je to jasné,“ souhlasil jsem. „Budeme tedy léčit tyfus. A čekat.“

Čekání bylo těžké. Marii bylo čím dál hůř. Teplota vystoupila třetího dne na 39,6. Pokožka na krku, tam kde se jí přisála klíšťata, byla silně zanícená. Bolesti hlavy se stále stupňovaly. Chvílemi ztrácela vědomí a nepoznávala nás.

Že by to přece jen byla Robertsonova choroba a že by ji skutečně přenášely rickettsie? Že by nám bylo souzeno přesvědčit se o své chybě tak strašným, nenapravitelným způsobem?

Nepřetržitě, jeden po druhém jsme hlídali u lůžka nemocné. Skoro každý den chodil do nemocnice doktor Alí a přestože nemohl v ničem pomoci, byla nám jeho pozornost milá.

V neklidu a nejistotě uplynuly ještě další dva dny, dokud konečně po jednom vyšetření pacientky neprohlásil doktor Šukrí s rukama slavnostně vztaženýma k nebi:

„Alláh budiž pochválen! Je to přece jen skvrnitý tyfus. Nejsem už ani trochu na pochybách.“

Já ovšem, mám-li být upřímný, jsem pochyby ještě měl. Ale krize podle všeho doopravdy minula: teplota začala postupně klesat, vyrážka zmizela, všechno se zřetelně obracelo k lepšímu.

Ještě tři dny a Máša se natolik vzpamatovala, že energicky projevila přání, abychom ji okamžitě odvezli domů – do tábora.

Samozřejmě se nepodařilo ji uhádat, a tak jsme se vzdali, ale na čestné slovo nám musela slavnostně slíbit, že dokud nebude docela zdravá, k výzkumné práci se nepřiblíží.

Mne jen ustavičně znepokojovala otázka, kde se vzala ta zpropadená klíšťata, která Marii infikovala. Jejich útok byl o to záhadnější, že se pastvinná klíšťata obvykle drží na otevřených prostorách, v kavylové stepi. Nikdy dřív jsme se s nimi v okolí tábora nesetkali, a vůbec v údolí se vyskytovala celkem velmi poskrovnu.

Ale fakt zůstával faktem. Mariina choroba byla hrozivou výstrahou. A tak jsme se rozhodli zavést mimořádná bezpečnostní opatření: znovu důkladně vydezinfikovat celou plochu tábora i nejbližšího okolí. Kromě toho bylo co nejpřísněji zakázáno vycházet bez ochranného oděvu byť jen pro chrastí na oheň nebo pro vodu k řece.

Ani tábor jsme teď nikdy nenechávali bez ochrany.

Použil jsem těchto opatření, protože mě k tomu přiměla jistá záhadná a zneklidňující příhoda.

Znovu jsme pokračovali v lovu na hlodavce, klíšťata a moskyty. Marie zůstávala v táboře a já sám jsem pokaždé před odchodem, bez ohledu na její protesty, zamykal laboratoř, aby nemohla, dokud se definitivně nezotaví, dělat pokusy.

Jednou, když jsem se potuloval v porostu na břehu řeky a hledal jsem klíšťata a nory zvěře, kde by mohli mít hnízda moskyti, jsem byl už tak unavený, že jsem se rozhodl trochu si odpočinout. Vybral jsem si skryté místo na samém břehu, natáhl jsem se do stínu a trošku jsem si myslím zdříml, ukolébán neumlkajícím šuměním řeky.

Probudil mne vzteklý výkřik:

„Ale co já mohu dělat? Alláh je můj svědek!“

Okamžitě jsem poznal nakřáplý hlas Hospodáře. Doléhal sem z křoví na druhém břehu řeky, jež se tu silně zužovala.

To už se docela pomátl, že si povídá sám se sebou?

Ale stařec tam nebyl sám. Náhle jsem uslyšel druhý hlas:

„Tak ty chceš, aby tě odtud vyštvali, jako ty tvé prašivé psy?“

Kdo se odvážil takhle se s Hospodářem přít? Kdo kromě něho si troufl přijít do tohoto zamořeného údolí?

Druhý hlas mi připadal taky nějak povědomý. Kde jsem ho už slyšel?

„Tak mi pomoz, pro Alláha!“ hlasitě vykřikl stařec.

„Tiše!“ přerušil ho druhý hlas a začal něco vysvětlovat, ale bylo to tak nezřetelné, že ke mně dolehla jen jednotlivá slova: „Máš pravdu…, chodí každý sám…, proč…, psi…“ Potom přešel hlas do šepotu, takže jsem už ničemu nerozuměl.

Vstal jsem tedy, připravil jsem si pušku a vlezl do vody. K protějšímu břehu bylo sotva pět metrů, ne víc. Ale šel jsem velmi pomalu, opatrně jsem nahmatával nohama pevnější kameny, abych neuklouzl a neupadl.

Podařilo se mi přebrodit řeku, aniž jsem způsobil hluk. Ale jakmile jsem se chytil větve, abych se dostal na břeh, ze křoví se proti mně vyřítili s hrozivým vrčením dva psi. To jsem si mohl myslet, že se stařec postaral o spolehlivou ochranu.

Odrážel jsem je a přitom jsem ustupoval podél břehu tak, abych se nepřestával krýt hustým křovím. Člověk nikdy neví. Co když mne tajemný starcův společník bude chtít zastřelit jako jediného nevítaného svědka jejich rozmluvy? Zamýšleli zřejmě něco nekalého proti nám. Nebylo nic snazšího, než střelit po mně, když bych byl vprostřed řeky.

Ale na štěstí byl v porostu úplný klid. I psi mne brzy nechali na pokoji a zmizeli v křoví, přivoláni patrně nějakým Hospodářovým signálem.

Když jsem ušel do bezpečné vzdálenosti, spěšně jsem se přebrodil na náš břeh a sehnutý, jako bych byl někde na frontě pod deštěm střel, spěchal jsem do tábora.

Ta příhoda byla nepříjemná a dost zneklidňující. Podle všeho jsme nepřekáželi jenom Hospodáři. Existovali i jiní lidé, kteří měli zájem rušit nás v práci. Ale kdo a proč?

Rozhodl jsem se, že o tom budu při nejbližší návštěvě městečka informovat doktora Šukrího a místní úřady a my že budeme muset být pro příště velmi opatrní.

V takové napjaté situaci jsme pokračovali ve svých výzkumech. Především jsem se samozřejmě pustil do analýz, které jsme dělali předtím, než se Marie rozstonala. Všechny vzorky byly čisté. V mé krvi i v Mášině se tak jako dřív vyskytovaly vibriony, ale o jejich neškodnosti jsme teď už nepochybovali. Ale u žádného z nás se viry nenašly.

To bylo sice sympatické, ale tím se mi neulevilo. Vždyť záhadný virus B se musel odněkud objevit. Zatím ještě stále klidně žil v jednom z našich termostatů a ničil buněčnou kulturu.

Za pár dní jsme ho konečně objevili i v krvi jednoho z klíšťat, které sebral Nikolaj Pavlovič na vzdálené pastvině v předhůřích. Okamžitě jsme se tam vypravili, důkladně to tam prohlédli a sebrali ještě šest klíšťat, podezřelých na virus B. Avšak záhada, jak se objevil v našem laboratorním materiálu, se tím nevysvětlila. Vždyť nikdo z nás nikdy předtím na tom vzdáleném pastvišti nebyl a v materiálu získaném z jiných míst se virus B nevyskytl ani jednou. Jak se tedy dostal do našich vzorků? A jaký vztah může mít k Robertsonově chorobě, jestliže se vyskytuje tak zřídka i v divočině, vzdálené od lidských obydlí?

Zato s virem A se opakovalo totéž co s vibriony. Nacházeli jsme stopy jeho existence v krvi svišťů, pískomilů a různých dalších hlodavců. Tyto viry přenášeli moskyti, chycení v nejrůznějších koutech údolí. Našli jsme je dokonce i v krvi mravenců. Marie se nakonec neudržela a vzala si pod kontrolu i tyhle neškodné lesní pracovníčky, jak jí to Žeňa z legrace poradil.

Opakuje se všechno jako s vibriony. Znovu máme podezřívat všechny? Pro změnu byla teď čistá jen klíšťata: ani v jednom z dobrých tří tisíc zkoumaných klíšťat se virus A nevyskytl!

DALŠÍ ZÁHADA

Tak uběhl týden v jednotvárné a dost nudné práci.

Lovili jsme hraboše, stříleli ptáky a sbírali do zkumavek moskyty. Marie se už úplně zotavila a začala pracovat v laboratoři. Zakládala do termostatů stále nové a nové partie vajec infikované viry – čerstvá vejce nám Selim vozil skoro každé ráno z trhu. A pak jsme čekali na výsledky.

Abychom si zkrátili čekání, bavívali jsme se večer u táboráku o věcech, které co nejméně souvisely s naší prací, nebo jsme zpívali a recitovali verše.

Žeňa se každý večer věnoval svým mravencům. Přikrmoval je syrupem, třídil do sklenic a pokoušel se dokonce stavět v táboře opravdové mraveniště ze suchých větviček a otýpek voňavého chvojí, které tahal z lesa.

Ale potom jsme se u ohně znovu vraceli k té zpropadené otázce, co dělat dál.

Hlavní pozornost jsme prozatím hodlali věnovat viru A, protože se vyskytoval všude. V termostatech už se nabralo několik desítek zkumavek a flakonů s rovným dnem, s kulturami viru získaného z moskytů a různých zvířat. Ale dopadlo to stejně jako s vibriony: zatím byly všechny myši i morčata vůči nim imunní.

Je možné, že virus A nemá s chorobou nic společného, tak jako vibrion. Nebo infikuje jenom člověka.

Teď jsme byli o něco moudřejší. Rozhodli jsme se bez prodlení opakovat pokus, který nám už jednou pomohl. Vydali jsme se do městečka a přemluvili jsme čtyři běžence z našeho údolí, aby nám poskytli k rozboru svou krev.

Tři dny jsme čekali, než se pod ochranou tenké vaječné skořápky mohly neviditelné viry rozmnožit. Budou tam nebo ne?

Pak se s Marií vrháme k mikroskopům.

První vzorek – čistý.

Druhý vzorek – čistý. Ani stopa po ničivé činnosti virů.

Třetí vzorek…

Ano, zde jsou! V mikroskopu zřetelně vidíme uprostřed souvislé vrstvy zdravých buněk celá ohniska zkázy způsobená neviditelným virem. Opět virus A, ty stopy už známe. Jenže…

Jenže starý Tádžik, který tyto viry přechovává ve svém žilnatém těle, je živ a zdráv! Znamená to, že i virus A je stejně nevinen jako vibrion?

I on má alibi?

Čtvrtý vzorek – čistý, ani stopa po viru A nebo B.

„To je nějaký začarovaný kruh!“ řekla zasmušile Marie a odstrčila mikroskop. „Nebo se tenhle virus liší od těch, které jsem tenkrát poprvé získala z mozku zemřelého lovce?“

Chvíli přemýšlela a pak s otázkou v očích sklesle dodala:

„Bez elektronkového mikroskopu se v těch virech nevyznáme. Musí se jet do ústavu. Přitom si budeme moci doplnit inventář. Takhle se nedá pracovat. Nádobí málo, zkumavky nejsou, všeho všudy dva mikroskopy, copak to je nějaká práce? A tak bude ještě potřeba pár dalších termostatů.“

Že bychom znovu byli na falešné stopě? Ale kdo je pak původcem choroby? Virus B? Nezdá se. Nevyskytl se u žádného z běženců. Ale ověřit se to musí. Jenže jak?

Ano, identifikovat viry je možné jedině pod elektronkovým mikroskopem, který zvětšuje desettisíckrát víc než naše obyčejné drobnohledy. Bez toho se nedostaneme dál.

Kromě toho se v ústavu budou moci oba záhadné viry vyzkoušet na opicích. Třeba jsou k chorobě náchylnější – nebo snad mohou onemocnět jen lidé?

A inventář je skutečně nutné doplnit, Marie má pravdu, Noční bouřka nám natropila vážné škody.

Příštího dne jsme s Mášou sbalili vzorky všech virových kultur a vydali se na dalekou cestu přes horská sedla na koních, pak autem, které nám laskavě poskytly místní úřady, po nové dálnici až na hranice a dál do Taškentu.

Před odjezdem jsem doktoru Šukrímu řekl o tajemném rozhovoru, který jsem náhodou vyslechl. Byl tím tak ohromen, že zpočátku nechtěl ani věřit.

„U Alláha, kdo to jen mohl být?“ zvolal pobouřeně. „Připouštím, že ten zabedněný děda… Ale aby ještě někdo kul proti vám pikle… To je ostuda! Hned dnes, a to okamžitě, si osobně zajdu k hakímovi.2 Ten zakročí.“

Bylo příjemné znovu se vrátit do civilizace. Jet z letiště taxíkem, projít se po stinném bulváru mezi květinovými záhony, vstoupit do známého vestibulu našeho ústavu, hned na prahu laboratoře vdechnout známou vůni formalínu, obejmout se s přáteli…

Elektronkový mikroskop nám umožnil poprvé uvidět tvář vraha, vlastně zatím mu musíme ještě říkat podezřelý, jak nás poučil omyl s vibriony.

Především byl identifikován záhadný virus B, ačkoli to nešlo tak jednoduše. Museli jsme strávit několik hodin prohlížením kartotéky s fotografiemi různých virů – až nás z toho oči bolely – a srovnávat s nimi portrét našeho viru B.

Zjistili jsme, že to vůbec není nový typ, že nejsme jeho objeviteli. Podařilo se nám v něm k všeobecnému údivu identifikovat původce známé choroby, takzvané koňské encefalomyelitidy.

Touto chorobou se mohou nakazit od koní i lidé. Přesto však zůstávalo nepochopitelné, jak se mohl tento virus dostat do některých našich vzorků. Prostřednictvím našich koní? Ale žádný z nich zatím neonemocněl. Budeme si je muset prověřit, až se vrátíme do tábora.

Zato virus A byl skutečně nový, věda ho dosud neznala. Znovu a znovu jsme prohlíželi vzorky získané z mozku zemřelého lovce: šedivé kuličky na šedém pozadí. Nepatrné rozměry – všeho všudy jedenáct tisícin mikronu. Docela bez obtíží proklouznou i póry nejkompaktnějšího keramického filtru. Že by zrovna ony zabily člověka?

Teď Máša upíná pod elektronkový mikroskop kousek tkáně, jejíž buňky jsou zasaženy virem přechovávaným v těle běžence Tádžika, který přesto zůstával zdráv… Vidím, jak je vzrušena. Chápu to, vždyť v tuto chvíli se může všechno vysvětlit. Hned se dovíme, zdali je to stejný virus, nebo jestli jsou různé.

Máša se tak dlouho dívá do mikroskopu, že už se nemohu udržet:

„Tak co?“

„Řekla bych, že jsou naprosto stejné,“ říká skleslým hlasem. „Podívej se sám.“

Ano, má pravdu. Úplně stejné šedivé kuličky na šedém pozadí. Ale jedny zabíjejí a druhé ne. Proč?

Nemáme ještě bohužel tak silné mikroskopy, které by nám umožnily nahlédnout do útrob viru. Na pohled se od sebe neliší, ale mohou mít různou stavbu těla.

Teď ještě zbývá vyzkoušet si je na opicích. Vpravujeme jedné skupině koncentrovanou kulturu toho kmene, který zabil lovce. Kontrolní skupina dostává virus z krevního vzorku zdravého obyvatele údolí.

Uplynuly tři dny, pak týden a celých deset dní.

Opice jsou zdravé! Všechny do jedné.

Odebíráme jim k rozboru mozkomíšní mok. Skoro žádné viry v něm nezůstaly. Neujaly se, zahynuly, aniž způsobily opicím sebemenší újmu.

O těchto neutěšených výsledcích referujeme večer profesoru Tašibajevovi, vedoucímu naší práce. Poslouchá a nepřerušuje nás, a přitom přechází prostornou pracovnou s rukama za zády. Šedivou, na krátko ostříhanou hlavu má skloněnu. Chvílemi se zastavuje a pozorně si prohlíží vzorek na koberci, a tu se zdá, jako by na nás docela zapomněl.

„Tak,“ řekl profesor, když jsem skončil referát o našich výzkumech. Zvedl hlavu a díval se na nás zamyšleně, ale s lehkou ironií. „Tvrdý oříšek, co? Ale přesto pojďte, uděláme aspoň nějaké závěry.“

Tašibajev přistoupil k obyčejné školní tabuli, která zabírala skoro celou stěnu pracovny, a vzal do ruky kousek křídy. Ten jeho zvyk už jsme dobře znali.

„Nuže, v čem jste si tedy udělali jasno? Za prvé: byl objeven nový, dosud neznámý druh viru, který se obzvlášť aktivně rozmnožuje v nervových tkáních…“ Když takto uvažoval, pečlivě zapisoval každý bod na tabuli. „Za druhé: vyskytuje se vážné podezření, že právě tento virus, a nikoli vibriony, je původcem Robertsonovy choroby – budeme ji zatím nazývat takhle, postaru… Za třetí: Tento virus je patogenní jen pro člověka. Nebyl zjištěn jediný případ infekce u laboratorních zvířat včetně opic.“

Tašibajev se na chvilku odmlčel, se skloněnou hlavou zamyšleně přecházel po pracovně a prohlížel si vzorek na koberci. Pak se vrátil k tabuli a skřípaje křídou napsal čtvrtý bod.

„Ovšem zkoumání virulence objeveného viru je komplikováno tím, že existují některé jeho kmeny neboli variety na pohled nerozeznatelné, které nejsou člověku nebezpečné.“

Profesor položil křídu, pečlivě si utřel ruce, pak se k nám obrátil a řekl:

„Tak to je snad všechno, ne?“

„A virus B?“ zeptala se Marie.

„Co – virus B?“ nasupil se profesor. „Žádný virus B neexistuje. Je to původce koňské encefalomyelitidy a někde ho sebral váš lovec. Nebo vy sami jste ho zanesli do laboratoře. Takže si dávejte lepší pozor na čistotu pokusů a na ten virus už nemyslete. Máte co dělat, abyste si poradili s tím hlavním.“

Znovu začal mlčky chodit po pracovně. Přemýšleli jsme o stejné věci: jak se dostat tomu lstivému viru na kůži a usvědčit ho.

„Vidím jen jedno východisko, pane profesore,“ řekla Marie a odhrnula si s čela pramen vlasů.

Tašibajev se otočil tak prudce, že nebyla s to domluvit.

„To vám zakazuju!“ řekl přísně. „Pokus na sobě samých kategoricky zakazuju.“

„Ale co tedy máme dělat?“ rozzlobila se Máša.

Ostatně profesor už ji taky nějaký týden zná.

„Jistě se ještě vyskytnou případy onemocnění,“ řekl zamyšleně. „Poskytnou vám materiál pro nové analýzy. Jestliže se v nich pokaždé objeví tento virus, budeme moci jeho patogennost považovat za prokázanou i bez dodatečné zkoušky. Mnohem důležitější je teď zjistit, kdo chorobu přenáší a rozšiřuje…“

Máša se pokoušela ho přerušit, ale profesor ji velitelským mávnutím ruky zarazil a pokračoval:

„Chápu, že to nebude snadné, protože jste virus našli v pískomilech i v moskytech. Možná, že jde o různé kmeny viru, a který z nich je virulentní, to zatím nedokážeme určit. Přesto je nutné zjistit nejpravděpodobnější šiřitele, zkusit přetrhnout řetěz v tomto článku a tím přehradit chorobě cestu. A my se tu pokusíme vyrobit z vašeho materiálu léčebnou vakcínu. Původce neštovic byl objeven teprve sto let po tom, co Jenner navrhl zavést očkování proti této chorobě. Kolik lidí tak bylo zachráněno, přestože věda vůbec neznala viníka choroby.“ Zadíval se upřeně na Mášu, pohrozil jí a dodal: „Opakuji ještě jednou: žádné riskantní pokusy! Věřte mi, sama nemoc vám poskytne mnoho materiálu k dalšímu bádání.“

Když jsme se přišli před odjezdem rozloučit, profesor Tašibajev mne zdržel v pracovně. Chytil mě pevně za knoflík u saka a důtklivě mi připomínal:

„Moc vás prosím, Serjožo, buďte neúprosným šéfem. Dokud nebude přesně zjištěn původce a šiřitel choroby, chodíte všichni po ostří břitvy. Rozumíš mi? Jediný neopatrný pohyb – a… Neúprosně vyžaduj, aby všichni přísně dodržovali bezpečnostní pravidla. A nejvíc hlídej Mášu!“

RÁNA DO ZAD

Sehnal jsem v Taškentě malou přenosnou hydroelektrárnu. Rozebraná se dala snadno převézt i na koních. Instalovali jsme ji na břehu Černé vody a na oslavu návratu do tábora jsme uspořádali opravdovou iluminaci.

Nikolaj Pavlovič a Žeňa nám uchystali slavnostní uvítání. Den předtím byl Žeňa se Selimem v horách a podařilo se jim zastřelit divokou kozu. Seděli jsme u táboráku, cpali se šašlikem a zapíjeli ho českým pivem, které jsme si přivezli z Taškentu, a nad hlavami nám zářily čtyři žárovky třístovky, před nimiž i hvězdy bledly.

„Hospodář si bude myslet, že jsme zapálili řeku,“ poznamenal Žeňa. „Tak co, dáme si čaj?“

„Neobtěžoval vás tu?“ zeptal jsem se,

„Ne, stáhl se.“

„A jinak nic… podezřelého se už nestalo?“

„Ani ne,“ pokrčil rameny Žeňa a významně dodal: „Jenom něčí vajgl z cigarety jsem našel v trávě…“

„Kde?“

„Kousek od tábora.“

Někdo se tedy potuluje kolem našeho tábora. Kdo to je? A co tu hledá?

Když jsme si dnes odskočili do nemocnice povědět, co jsme přivezli nového a odevzdat nějaké dárky, řekl nám doktor Šukrí, že je to sice smutné, ale mé podezření bylo oprávněné.

„Opravdu k vám do údolí chodí někdo na návštěvu. Doktor Alí mi říkal, že jednou prohlížel ovce na pastvině poblíž cesty, která vede k vám do údolí, a zahlédl nějakého neznámého člověka, jak sjíždí z horského sedla. Zavolal na něj, ale neznámý pobídl koně a rychle ujel.“

„Jak vypadal?“

„Alí si ho pořádně neprohlédl, všiml si jen, že měl bílého koně. Ale to nebude nikdo zdejší, věřte mi. Nikdo z domácích se neodváží do údolí. I strážníci se bojí, jinak by vám hákim určitě poslal ochranu.“

„No, stráž snad nepotřebujeme…“

Kolem žárovek se rojila hejna moskytů. Nedalo mi to a rozprostřel jsem na zemi kus papíru potřený olejem. Moskyti si připalovali křídla, padali na papír a přilepovali se. Stačilo jen sbírat a třídit je do zkumavek.

„Je vidět, že už se ti zastesklo po výzkumné práci,“ dobíral si mne Žeňa. „A nás tady bez vás už všechno dokonale otrávilo, že, Nikolaji Pavloviči?“

„No dobře,“ pustila se do něho Marie. „Však my se ráno přesvědčíme, co jste tu bez nás udělali. Já vím, že sis celou tu dobu jenom hrál se svými mravenci.“

„A co je na tom? Má pozorování možná přinesou vědě velký užitek. Tady kousek od vesnice je velká kolonie mravenců-sekáčů. Takových velkých, hlavatých. Na ně si speciálně dávám pozor. Živí se výhradně semeny a ukládají je do zvláštních komor, které musí být jedině ve vlhké půdě. Jejich mraveniště tedy můžete spolehlivě najít tam, kde je blízko pod povrchem spodní voda. Začal jsem si dělat takový plánek a to snad by mohlo být k užitku,“ Žeňa se natáhl a obrátil se na Nikolaje Pavloviče. „Copak, a vy se nepochlubíte? Nikolaj Pavlovič tu bez vás udělal hotový objev. Jenomže ze skromnosti mlčí.“

„Co je to za objev?“ zeptal jsem se.

Nikolaj Pavlovič pokrčil rameny:

„Ale jen tak… Pár zajímavých postřehů kolem ovcí…“

„A divokých horských koz,“ doplnil Žeňa. „Chodili jsme tu bez vás dost často střílet, takže materiál byl.“

„Ano, i kolem divokých koz,“ přikývl Nikolaj Pavlovič. „Zítra vám ukážu zápisky.“

„Ale oč vlastně jde? Co to je?“ netrpělivě se zeptala Marie.

„Tyhle vibriony napadají kopyta ovcí. Vždycky, když jsem šel do městečka, schválně jsem prohlížel stáda z tohoto údolí. Mnoho ovcí má silně poškozená kopyta. Bral jsem jim krev k rozboru, doktor Šukrí mi v tom pomohl, a pokaždé jsem objevil vibriony. Zítra vám ukážu materiál. I horské kozy trpí tou chorobou.“

Roztržitě pokyvuji a abych se Nikolaje Pavloviče nedotkl, dávám souhlas, aby se i tato pozorování zahrnula do plánu prací. Ale přitom si myslím: kde brát čas ještě na ovčí choroby, když kolem obchází smrt a kosí lidi. Ovce počkají, konečně ať se jimi zabývají veterináři.

Marie si zřejmě myslela totéž, protože nezdvořile zívla a řekla:

„Je to zajímavé, ale pojďte spát. Už jsem hrozně unavená.“

Ráno jsme všem našim koním udělali zkoušku na virus encefalomyelitidy, který nám způsobil tolik trampot a starostí, založili jsme vzorky do termostatu a znovu jsme se rozběhli do terénu. (Předem prozradím, že všichni koně byli zdrávi a znečištění materiálu virem B zůstávalo zatím stále záhadou.)

Bylo mi trochu líto, že Selim toho dne nepřišel. Vždyť jsme se neviděli skoro dva týdny. A nebyl tu vlastně ani včera. Zřejmě ho zdržela nějaká práce v hospodářství, jinak by nás jistě přišel přivítat.

Ale příčina byla mnohem vážnější.

V poledne, když jsem lovil v houští moskyty, uslyšel jsem najednou od průsmyku tři temné výstřely. Byl to smluvený signál SOS, ale kdo ho mohl dávat? Vždyť dnes nikdo z našich na té straně nepracoval.

Po určité době se výstřely ozvaly znovu – tři za sebou. Podíval jsem se teď triedrem. Nad sedlem se zvedal černý kouř. Zřejmě tam někdo zapálil signální oheň, aby přilákal naši pozornost.

Pospíšil jsem do tábora. Dnes zůstala Marie pracovat v laboratoři.

„Slyšels to, Serjožo?“ vyběhla mi naproti. „Zdá se mi, že jsou to nějaké signály.“

„Vypadá to tak.“

„Co by to mohlo znamenat?“

„Nevím. Hned tam jedu.“

Rychle jsem osedlal koně a uháněl k průsmyku. U kouřivého ohně mne tam očekával známý dědoušek ošetřovatel z nemocnice.

„Salám alejkum, ata,“ pozdravil jsem ho. „Co se stalo?“

Mlčky mi podal složený lístek, ale dával mi ho tak, aby se náhodou nedotkl mé ruky ani konečky prstů. To mne rázem zneklidnilo.

Rozbalil jsem lístek a četl:

„Vážení kolegové! Onemocněl Selim. Bylo by dobré, kdyby někdo z vás přijel. Ochraňuj vás všemohoucí Alláh!

V dokonalé úctě

doktor Šukrí.“

Mezitím co jsem četl, ošetřovatel honem vsedl na koně, který podřimoval ve stínu skály.

„Počkej, ata, já pojedu do městečka, a ty jeď do našeho tábora. Dám ti dopis, co je potřeba přivézt.“

Vyděšeně zavrtěl hlavou a začal švihat svého koníka. Bylo mi jasné, že ho žádná síla nepřinutí, aby jel do údolí. Budu se muset vrátit do tábora sám a oznámit zprávu kamarádům.

„Řekni doktorovi, že přijedeme brzy!“ stačil jsem křiknout za postrašeným poslem, ale ten už zmizel v zatáčce.

S Marií a Nikolajem Pavlovičem jsme přijeli do městečka až navečer. Bylo znát, že zvěst o chorobě poplašila kdekoho. Když jsme projížděli kolem ztichlého tržiště, zachytili jsme nastražené nepřátelské pohledy.

Zachmuřený a proti svému zvyku nemluvný doktor Šukrí nám ukázal první záznamy v Selimově chorobopise. Přijat do nemocnice včera, ale nevolnost pociťoval už dva dny předtím. Teď je teplota 39,2, dýchavičnost, stěžuje si na loupání v kloubech…

„Nebude to taky skvrnitý tyfus?“ zeptal jsem se.

Doktor Šukrí rozhodil rukama a krátce odpověděl:

„Jenže tentokrát není vidět vyrážka.“

Jeho zkušenostem se dalo věřit, o tom jsme se už přesvědčili. Ale přesto jsem nepozbýval naděje, že se Šukrí mýlí. Aťsi to není tyfus, ať je to třeba nějaká encefalomyelitida, jen proboha ne…

Ale uplynul den a všem nám bylo jasné, že je to Robertsonova choroba. A to už jsme věděli, co bude dál. Zítra se dostaví prudké bolesti hlavy, které způsobí, že se tento silný a vždycky zdrženlivý člověk začne zmítat jako smyslů zbavený a vrhat se proti zdi. Bude nám před očima hubnout, měnit se v kostru potáhnutou žlutou kůží a my mu nedokážeme pomoci. Za další dva dny náš přítel Selim ochrne. A pak se mu zastaví srdce…

Selim ležel na malém pokoji v prvním poschodí, kde jsme poprvé spatřili, jak tato strašná choroba vraždí lidi. Když jsme vešli, našel ještě sílu usmát se na uvítanou a nadzvednout slabou vyhublou ruku.

„Co tě to napadlo, Selíme?“ zeptal jsem se, sklonil jsem se k němu a stiskl ruku, která mne zachránila před smrtí.

„Inšallá,“ odpověděl provinile. Pak mne opatrně oddálil a řekl směrem k doktoru Šukrímu: „Pane Šukrí, prosím, abyste zapsal, že ruští přátelé na tom nenesou vinu. Já sám, ze své vůle, jsem se nabídl, že jim budu pomáhat. Není to jejich vina, že mne všemohoucí Alláh trestá smrtí. Všechno je jeho vůle.“

Dali jsme mu několik injekcí. V Selimově planoucím zraku jsem četl horoucí naději, že ho naše léky přece jen nějakým zázrakem zachrání. My však jsme věděli, že jsme proti této chorobě bezmocní. V nejlepším případě se pro první dobu podaří jen trochu zmírnit bolest.

Byli jsme bezmocní. Nemoc ho neúprosně vraždila přímo před našima očima, přesně tak, jak jsme předem věděli.

Skřípal zubama a zmítal se bolestí, už nás nepoznával a my pomáhali ošetřovatelům spoutat mu ruce a přivázat ho k železným tyčkám postele.

Třetího dne upadl Selim do bezvědomí, Tvář mu znetvořilo ochrnutí. K večeru čtvrtého dne bylo po všem.

Na pohřeb jsme nešli. Doktor Šukrí nám řekl, že derviši na tržišti o nás rozšiřují nesmyslné báchorky, takže bude lépe nechodit mezi lidi, dokud se vášně neutiší.

„Navíc ještě vypukl nějaký nepochopitelný dobytčí mor, jak mi říkal doktor Alí,“ dodal a uhnul očima.

„A lidé si myslí, že za to můžeme my?“ zeptal jsem se.

Doktor Šukrí mlčky přikývl a rozhodil rukama.

Teď teprve jsem pochopil, proč po celou dobu Selimovi nemoci nás doktor Alí ani jednou nenavštívil. Neměl na nás asi náladu. Ale snad nesdílí s ostatními tyhle nesmyslné pověry? Jednou jsem ho zběžně zahlédl na ulici, zamával jsem mu na pozdrav, ale on mi z neznámých důvodů neodpověděl, ačkoli si mne nemohl nevšimnout. To mě mrzelo.

Opustili jsme městečko časně ráno jako zloději a odváželi jsme si vzorky krve i chorobou zasažených tkání a mozku svého zesnulého přítele.

Celou cestu jsme jeli mlčky, pohrouženi do neveselých myšlenek.

Nepřítel je stejně jako dřív nepolapitelný. Hledáme ho, jako bychom si hráli na schovávanou se zavázanýma očima. A vrah je zatím vedle nás a zasazuje ránu do zad.

Když jsme se vrátili do tábora, stejně mlčky a zarputile jsme se navečeřeli a rozešli do stanů.

Dlouho jsem nemohl usnout, stále jsem v duchu přebíral fakta, která jsme zjistili. A stále víc se ve mně upevňovalo přesvědčení, že jsme se téměř nehnuli z místa. To přiznání bylo trpké.

Nikolaj Pavlovič taky nespal, těžce vzdychal a ve tmě se vedle mne převracel. Ale mlčel, jako bychom se dohodli, že budeme předstírat spánek.

Ráno u snídaně se mě Žeňa sklesle zeptal:

„Tak co, šéfe, jaké jsou další příkazy?“

„Jako obvykle,“ pokrčil jsem rameny.

„Znovu střílet všechno, co nám přijde do rány?“

„Můžeš snad navrhnout nějaký promyšlenější plán?“

„Sergej má pravdu,“ zasáhla do řeči Marie. „Dokud nemáme aspoň docela tenkou nitku, za kterou bychom se mohli chytit, zbývá jediné: nasbírat co nejvíc materiálu.“

Žeňa mlčky vstal, přehodil si přes rameno pušku a zavrčel:

„Půjdu obejít místa za řekou.“

„Dobrá,“ přikývl jsem.

Nahrbeně odešel. Marie opláchla nádobí a odešla do laboratoře zpracovat preparáty, nové preparáty, jimiž se Selimovou smrtí doplnila naše sbírka.

A já si sedl za stůl pod přístřešek, abych napsal hlášení o tragické mimořádné události – o Selimově smrti. Byl přece členem naší expedice, najal jsem ho a platil mu mzdu. A teď je mou povinností napsat podle všech předpisů hlášení a poslat je telegraficky do ústavu.

Dlouho jsem všelijak oddaloval tento smutný úkol. Překládal jsem papíry na stole, hledal jsem nějaký těžší kámen, abych ho mohl použít jako těžítka… Pak jsem dlouho přemisťoval stůl, aby co nejdéle zůstal ve stínu.

Ale napsat jsem to musel. Jenže co?

V zamyšlení jsem si tiskl spánky konečky prstů.

„Co je s tebou, neslyšíš mě?“ pronikl mi konečně do vědomí Mariin podrážděný hlas. Vyhlížela ze stanu. „Křičím tady a ty jako bys ohluchl.“

„Vidíš přece, že tady mám práci.“

„Vyrušila jsem tě? Promiň mi to, prosím tě. Ale já bych teď potřebovala odpočaté oko. Něco se mi tu nezdá.“

„A co?“

„Pojď sem a podívej se.“

S radostí jsem opustil své popraviště a vešel do laboratoře.

„Tak co je?“

„Podívej se do mikroskopu.“

Podíval jsem se. Bylo mi jasné i bez ptaní, že mám před sebou kapičku krve zemřelého Selima. A na tom rudém pozadí se vesele proháněly a dováděly dobře známé vibriony.

„Ničeho sis nevšiml?“ zašeptala mi do ucha Marie.

„Ne. Co tam je?“

„Snad se mi to jen zdá… Mám už unavené oči. Ale řekla bych, že jsou různé. Tobě se to nezdá?“

Znovu jsem se sklonil k okuláru. Obyčejné vibriony, všechny stejné.

„Některé jako by se pohybovaly pomaleji, líně,“ zmateně zašeptala Marie a horce mi dýchala přímo do ucha, „A jsou taky trošku tlustší… jako nafouklé. Vidíš?“

Snad opravdu se tenhle vibrion pohybuje pomaleji než ostatní. Ty ho předhánějí, strkají do něho… Ale navenek se od nich nijak neliší.

A tuhle ještě jeden, taky znatelně pomalejší. A opravdu se zdá, že jeho průsvitné tělíčko je v bocích mírně nafouklé…

„Proč nic neříkáš? Vidíš něco, nebo se mi to jen zdálo?“

Odtrhuji se od mikroskopu. Chvíli se s Marií na sebe díváme, jako bychom se snažili mlčky si sdělit své myšlenky. Potom se ptám:

„Ty si myslíš, že jsou to dva různé druhy?“

Marie krčí rameny a já si sám odpovídám:

„Sotva. Jsou naprosto identické…“

„Jenom se pomaleji pohybují,“ skáče mi do řeči Marie.

Znovu přemýšlíme a díváme se jeden druhému do očí,

„Máš ještě schované…“

„Ano,“ odpovídá a letí k termostatu. Pochopila mne okamžitě.

Mlčky sleduju, jak vytahuje zkumavky, v nichž žijí a rozmnožují se v živné tkáni potomci vibrionů, které získal doktor Šukrí z krve pacientů zemřelých dřív, než jsme přijeli.

Vyměňujeme si s Marií pohledy a znovu si rozumíme i beze slov… Zdá se, že jde o totožné vibriony a ne o dva různé druhy. Ale část jich je zasažena nějakou nemocí a postupně infikuje i ostatní. A co když právě tyto nemocné vibriony zabíjejí lidi?

Ale z čeho jsou nemocné? Způsobuje to virus? Ten, který jsme nacházeli všude, u nemocných i zdravých lidí a zvířat? Že by začal být nebezpečný, teprve když nakazí vibrion?

„Dokážeš nějak oddělit nemocné vibriony od normálních?“ ptám se.

„Ovšem.“

„A udělat virologickou zkoušku těch i oněch?“

„Doufám.“

„Ano, ale to budeme muset čekat několik dní, než budou nějaké výsledky!“

NEŠTĚSTÍ NECHODÍ SAMO

Nikdo z nás neměl tušení, jaký obrat vezmou další události a jak se na nás lavinovitě začnou řítit jedna za druhou…

Museli jsme opět čekat, ale nejlepším lékem přitom byla práce, jak už jsem se mnohokrát přesvědčil. Hned ráno jsem se vydal do hor nad řekou klást pasti na sviště. K dalším pokusům jsme potřebovali živá zvířátka.

Když slunce začalo úmorně pálit, rozhodl jsem se, že si chvíli odpočinu, a začal jsem mezi skalami hledat aspoň kousíček spásného stínu. Vylezl jsem do jakési rozsedliny, ale to nebylo ono, tam by se člověk upekl dřív než na rozpálené pánvi. Lezl jsem dál… A najednou jsem ve skále objevil černý otvor.

Byl to nepochybně vchod do jeskyně, v níž ještě nikdo z nás nebyl. Bylo potřeba ji prohlédnout. Jistě se tam přes den schovávají netopýři a stálo za to chytit jich aspoň pár živých. A kde jsou netopýři, tam jsou i moskyti a klíšťata. Teď bylo velmi důležité zjistit, jaké v sobě chovají vibriony, zda obyčejné nebo nemocné.

Dostat se do jeskyně bylo dost obtížné. Vchod ležel asi půldruhého metru nad místem, kde jsem stál. Strmá skála nad řekou a v ní převalující se kameny. Jít sem zítra s Žeňou nebo s Nikolajem Pavlovičem a spustit se shora po laně? Rozhodně však je potřeba jeskyni prohlédnout, a čím dřív, tím lépe. To je snad jedno z mála zákoutí, která jsme ještě neprozkoumali.

Kdo ví, snad zrovna tady nás čekají nějaké objevy.

Už jsem se naučil škrábat se po zdejších horách. Skála je nerovná, s různými výstupky. Semhle se dá postavit noha, za tenhle výstupek se chytit… A dál? Dál je malá schůdná římsa, vejdou se tam pohodlně obě nohy. A v jeskyni teď bude chládek…

Začal jsem lézt. Šlo to dobře. Úspěšně jsem se dostal až k římse a tam jsem si chtěl trošku vydechnout. Dál to zřejmě bude snazší.

Vtom se najednou pohnul na pokraji skály ohromný balvan, který tam zřejmě ležel pevně a nehnutě po celé věky, a začal se na mne zvolna valit.

Chtěl jsem uhnout, ale ztratil jsem oporu pod nohama. Zatmělo se mi před očima strašným úderem, zdálo se mi, jako bych se propadal do země…

Procitl jsem prudkou bolestí nohy. Kolem je naprostá tma. Zkouším otevřít oči, ale stejně nic nevidím. Něco mi pevně stahuje hlavu.

Najednou zřetelně slyším, bůhví proč, hlas doktora Šukrího. Kde se tu vzal? A proč někomu říká: „Tampón…“

„Kde to jsem?“

Nevím, jak se tu vzala Marie, ale slyším ji radostně vykřiknout:

„Pane doktore, přišel k vědomí! Slyšíte?“

Ale proč ji nevidím?

Šmátrám kolem sebe pravou rukou, abych se dostal z té nepochopitelné tmy – levá se z neznámých důvodů nehýbá – a ke svému úžasu nahmatávám nikoli kameny, ale naškrobené prostěradlo a okraj stolu. Jak jsem se na ten stůl dostal?

„Jakši, doktore, jakši?“ bezbožně komolíc jazyk, vyptává se někoho Marie.

A ten neviditelný jí rozumí, odpovídá vyhýbavě známým hlasem doktora Šukrího:

„Inšallá…“

Ovšem, je to on. Jeho oblíbené rčení.

„Kde to jsem?“ snažím se znovu nadzvednout.

„Lež, lež!“ vlídné Mariiny ruce mne opatrně, ale neústupně přidržují za ramena. „Jsi v nemocnici.“

„V jaké nemocnici? A proč?“

„Zřítil ses ze skály, rozumíš? Trošku tě zasypalo kamení… Ale není to nebezpečné, když už ses probral. Přivezli jsme tě sem, teď doktor Šukrí ata dokončí obvaz a všechno bude v pořádku.“

Že na mne ten kámen svalil děda? A já už si myslel, že nás nechává na pokoji.

„Ale proč nic nevidím? Snad jsem neoslepl?“

„Co tě to napadá!“ děsí se Marie. „Máš jenom obličej… trošku poraněný, neboj se. Bylo potřeba zafačovat ti na nějaký čas hlavu. A tady už jde Žeňa připravoval ti pokoj.“

„Na co pokoj? Odvezte mne zpátky do tábora!“

„To nejde, drahý příteli,“ zasahuje doktor Šukrí, který zřejmě porozuměl, co si přeju. „V polních podmínkách je velmi obtížné dodržovat antiseptický režim, vám to přece nemusím vysvětlovat. A tady budete jako doma, vynaložíme na to všechny síly.“

„Doktore Šukrí, já vím, jak jste na tom špatně s místem,“ pokouším se odporovat, kroutím hlavou a snažím se poznat, kde doktor stojí.

„Ne, drahý příteli, nejde to,“ odpovídá z úplně jiné strany, než jsem čekal.

Moji přátelé odjíždějí do tábora pokračovat v práci a já zůstávám v nemocnici. Je to smutné, neveselé ležet zafačovaný a nevidět boží svět. Ještě k tomu, když dorážejí ponuré myšlenky. Sotva se trošku začalo projasňovat, a nás čeká plno práce, zrovna v takovéhle perné době musí člověk tak hloupě vysadit.

Každou volnou chvíli přichází doktor Šukrí a tu vedeme dlouhé vědecké diskuse, dokud ho neodvolají k pacientovi. Všichni o mne pečují, jako bych byl nejvzácnějším hostem. Kuchař Bedil přichází osobně každé ráno a neodejde dřív, dokud si neobjednám něco dobrého k obědu.

Dvakrát se přišel pozeptat po mém zdraví i doktor Alí. Choval se opět vlídně jako dřív a já se ho ani neodvážil zeptat na onen úhyn skotu, který byl spojován se Selimovou nemocí a přičítali ho jaksi i na náš vrub. Všechno zřejmě dobře dopadlo, tak proč se dotýkat nepříjemného tématu…

Konečně mi doktor Šukrí sundává protivný obvaz, přivírám oči před jasným světlem, mrkám jako slepec, který prohlédl a dívám se do zrcadla na svůj zkrabacený obličej.

Čekal jsem, že mne přijde navštívit Marie a bude mi vyprávět, ale příštího dne přijel Žeňa s Nikolajem Pavlovičem a nedokázali mi ani ve dvou povědět nic nového.

„Založili jsme mnoho pokusů, ale na výsledky budeme muset ještě den dva počkat, to přece musíte pochopit, Sergeji Nikolajeviči,“ chlácholil mne Nikolaj Pavlovič.

„Já to chápu,“ povzdechl jsem. „A co vaše výzkumy?“

„Jaké?“

„Ty s kopyty přece.“

Nikolaj Pavlovič se zamračil a mávl rukou:

„Ale ukazuje se, že už je to stará věc. Doktor Alí mi říkal, že se dávno zabývá touto chorobou skotu a dokonce prý o tom poslal článek někam…, do nějakého anglického časopisu.“

„Ale to ještě nic neznamená,“ snažil jsem se ho utěšit.

‚„Vaše výzkumy mohou být nakonec taky zajímavé. Copak jde o prioritu?“

Nikolaj Pavlovič u mne poseděl jen chvilku a pak začal spěchat na trh, kdežto Žeňa ještě zůstal. Byl jsem otrávený, že zatím nejsou žádné příjemné noviny, a povídal jsem si s ním, upřímně řečeno, dost zvadle a neochotně.

„Proč se vztekáš?“ zeptal se mne.

„A proč ty mi nemůžeš pořádně povědět, co se tam u vás děje?“

„Znáš přece Marii. Nám ona nic nevykládá – hraje si v laboratoři denně do půlnoci.“

„Hraje si a nic z toho. A ty se asi stále bavíš s mravenci…“

„No a co? To je taky poučné. Včera jsem narazil na kolonii horských černých mravenců. Víš, jak se dovedou šikovně chránit před zimou? Jakmile uhodí mrazík, začnou vylučovat glycerin, někdy až deset procent vlastní váhy. A kdy nám až došlo přidávat glycerin do radiátorů, aby nezamrzaly! Ale příroda si zřejmě stačila patentovat tenhle vynález už před několika miliardami let – nejmíň.“

Odmlčeli jsme se. Pak jsem mu položil ruku na rameno a řekl jsem:

„No dobře, staroušku, nezlob se na mě. Ale už mě to tu otravuje.“

„Já tě chápu…“

Marie přijela za dva dny, když už jsem vážně pomýšlel na to, že v noci vylezu oknem, slezu z prvního patra po sloupku terasy a uteču do tábora.

Otvírám ústa, abych se na ni obořil za to, že mě tak dlouho nechávala v úplné izolaci, ale Máša mě předběhla:

„U všech nemocných se vyskytují dva druhy vibrionů, kdežto u zdravých jen jeden!“ vychrlila ze sebe ještě ve dveřích.

Takhle tedy… Že bychom konečně našli onu vytouženou nitku?

Za chvilku už spolu sedíme na podlaze a nevšímáme si rozhořčených monologů doktora Šukrího, který marně vyzývá Alláha na pomoc. Marie před mnou rozkládá celou haldu laboratorních zápisků, analýz, grafů a výpisků z chorobopisů,

„Je to jeden a týž virus, ačkoli není vyloučeno, že kmeny mohou být různé. To se dá ověřit až v Taškentě,“ vysvětluje mi. „Ale domnívám se, že choroboplodný začíná být až tehdy, když zasáhne vibrion, a za určitých, zatím nejasných podmínek v něm dokončí jistý vývojový cyklus.“

Vypráví mi, jak začali výběrově zkoušet všechny hlodavce z míst, která už jsme dříve zkoumali. Totiž jaké mají vibriony – zda infikované virem nebo normální.

„Prověřovali jsme si i divoké horské kozy. Žeňa s Nikolajem Pavlovičem speciálně zastřelili tři kusy z různých míst. U všech jsme našli oba druhy vibrionů: choroboplodné i neškodné. Ty se budeš zlobit, ale… nevydržela jsem to a vzala jsem vzorek jedné ovci z Hospodářova stáda!“ vítězoslavně pokračuje Marie.

„Zbláznila ses?“ děsím se a ukazuju očima na doktora Šukrího.

„To nic, co on se nás naotravoval, protivný dědek. Promiň, lidé ho možná považují za svatého. Ale on nic nepoznal. Vyčíhli jsme si ovci v křoví, Žeňa zahnal psy, já jí pěkně rychle vzala krev a pustila. Ani nezabečela…“

„No a co?“

„Měla taky dva druhy vibrionů, představ si to!“ významně říká Marie. „To ti je tak zajímavý materiál, že jsem se ani neodvážila nechat ho v táboře. Vezu ho sem, v ledničce u Šukrího mu bude líp…“

Tak tedy chorobu přenášejí divoké kozy a ovce, a vůbec ne hlodavci, jak jsme se domnívali. Ani moskyti a klíšťata s tím nemají nic společného. Že bychom se ocitli na správné cestě?!

Všichni tři i s doktorem Šukrí, který už na mne dávno přestal bručet pro narušování nemocniční kázně, probíráme až do večera tento objev a plánujeme, jak pokračovat ve výzkumech. Je potřeba zjistit, nemají-li nebezpečné vibriony napadené viry i ovce ve zdejším městečku, zejména v těch stádech, která sem přihnali běženci z údolí. To si bere na starost doktor Šukrí.

„Ale jen pod tou podmínkou, že ještě aspoň dva dny nebudete vstávat z postele!“ hrozí mi přísně prstem zažloutlým od jódu. „Moc dobře totiž pozoruju, že máte chuť utéci. Ale to nemůžete, Alláh to vidí, nemůžete. Necháte se strhnout prací, polezete zase do hor, rány se vám otevřou a to bude váš konec, inšallá. Takže na této podmínce, drahý můj příteli, kategoricky trvám!“

Ať se jakkoli snažím ho přesvědčit, zůstává neoblomný. A Marie ho v tom ještě podporuje.

„Dobrá, ale jsou to poslední dva dny,“ vzdávám se. „A s podmínkou, že mi dovolíte, abych si zítra sám prostudoval všechny vzorky, které Máša přivezla. Lednici máte dobrou?“

„Výbornou, americkou. Rozhodně nejlepší v okruhu dobrých sto kilometrů,“ zasmál se doktor Šukrí. „Nemějte obavy.“

„Promiňte, klepal jsem, ale vy jste byli tak zabráni do hovoru…“

Ohlédli jsme se a uviděli jsme ve dveřích doktora Alího.

„Dobrý večer! Máte příznivé zprávy?“

„Ano, drahý kolego, zdá se, že jsme konečné padli na správnou stopu,“ odpověděl jsem a mnul jsem si ruce.

„Blahopřeji. Tak přece jen virus?“

„Virus i vibrion!“

„Jak to? Dva původci? Dráždíte mou zvědavost. Teď vás ovšem nebudu otravovat, ale zítra mi všechno řeknete. Přišel jsem se podívat na vašeho nemocného koně, drahý Šukrí. Ale vy jste teď zaneprázdněn, přijdu tedy později, nebo ráno…“

„Běžte do konírny, drahý příteli, stájník vám ho ukáže a já se brzy uvolním,“ řekl doktor Šukrí.

„Výborně. Na shledanou!“ A doktor Alí s poklonou zavřel dveře.

Všichni odešli a já přecházím po místnosti a přemýšlím, přemýšlím…

Vypadá to, že jsme se opravdu ocitli na správné cestě. Chorobu nepochybně přenáší virus, když byl dokončil svůj vývoj ve vibrionu. Teprve potom je schopen napadnout člověka. A tyto vibriony nabité viry přenášejí na lidi horské kozy a ovce, nejspíš ovce, ve zdejších košárech je totiž plno neuvěřitelné špíny.

No a dál? Kdo přechovává chorobu v přírodě a přenáší ji na ovce? Hlodavci? Ale kdo je prostředníkem?

Zdá se, že tady je řetěz přerušen. Nějaký jeho článek je zatím ještě tajemstvím. I když to bude některý z hlodavců, prozatím nevíme který, a jestliže přechovává chorobu ve svých norách, pak je naprosto nepochopitelné, jak ji může přenášet na ovce nebo na horské kozy: Býložravci přece hlodavce nepožírají…

Původce choroby přenáší obvykle bodavý hmyz – komáři a moskyti nebo klíšťata. Nasají se krve z nemocného hlodavce a potom infikují člověka nebo ovci. Ale s touhle nešťastnou Robertsonovou chorobou je to jinak. Vždyť jsme přece zjistili, že moskyti vibriony nikdy neměli, klíšťata virem infikována nejsou a komáři se tu vyskytují jen ojediněle. Znamená to, že nikdo z nich nemůže přenášet vibriony napadené virem. Ale kdo tedy roznáší chorobu po celém údolí?

Znovu přecházím po pokoji a každou chvíli si sedám ke stolu, abych si zapsal myšlenky, které mi napadají.

Jak jsem tu nakouřil! To zase dostanu od nejmilejšího Šukrího.

Otevřel jsem okno. Škoda že je zakryto hustou síťkou proti moskytům, člověk se nemůže ani vyklonit. Přitiskl jsem čelo k chladivé síti a s rozkoší vdechoval osvěžující večerní vzduch, který jako víno nabral za den vůni květů a voňavých bylin.

Městečko už spalo, jen tu a tam blikala v oknech ojedinělá světla.

Najednou jsem zaslechl nějaké skřípání na dřevěném ochozu, který se táhl podél stěny. Ve svitu měsíce se rýsoval něčí černý stín. Teď se zvolna sunul dál…

Kdo to mohl být? Nemohl jsem se vyklonit z okna a podívat se, bránila mi v tom síť. Dobrý člověk se nebude skrývat a plížit jako zloděj. A co když je to doopravdy zloděj?!

Vyšel jsem na chodbu, opatrně, aby nevrzala prkna, přiskočil jsem ke dveřím vedoucím na ochoz a rychle jsem je otevřel.

Černá postava vyrazila pryč ode mne a utíkala po ochozu. Vrhl jsem se za ní.

Neznámý už zmizel za rohem domu. Prudce jsem skočil a riskoval tím, že se vetchý ochoz zřítí, pak jsem zahnul za roh a stačil jsem uprchlíka chytit za loket…

Ale v tom okamžení se ohnal po mé ruce nožem. Vykřikl jsem a pustil ho.

Zloděj nemeškal, seskočil s ochozu do zahrady a utíkal, lámaje cestou křoví.

Dole začal někdo pobíhat a tropit hluk. Doktor Šukrí na někoho křičel:

„Přines z kuchyně světlo, darebáku!“

„Sem! Ke mně! Ach, ty lotře…,“ začal někdo křičet v odlehlé části zahrady, kde byla konírna.

Někdo tam běžel se svítilnou.

Šel jsem dolů a raněnou ruku jsem držel od těla, abych se neumazal od krve.

„Co je vám?“ vrhl se ke mně vystrašený doktor Šukrí.

„Někdo se pokoušel vlézt ochozem do nemocnice. Chtěl jsem ho zadržet, ale ohnal se po mně nožem,“ vysvětloval jsem a zvedl ruku ke světlu.

„Nožem?“ zeptal se doktor Šukrí a prohlížel si ránu. „Nožem?!“ opakoval si, zvedl hlavu a zaraženě se na mne podíval. „Ne, to není možné, Alláh to nedopustí…“

Znovu se upřeně zahleděl na mou ránu, jako by nevěřil vlastním očím.

„Copak jste se tak polekal, vždyť rána není vůbec hluboká,“ pokoušel jsem se ho uklidnit.

Ale má slova bůhvíproč vzrušila předobrého Šukrího ještě víc.

„Právě že není vůbec hluboká!“ rozkřikl se na celý dům. „Je docela, docela nehluboká. Kde je?!“

„Kdo? Zloděj? Utekl, jestli ho ovšem nestačili chytit tamhle u konírny,“ řekl jsem.

„U konírny?“

„Ano, běžel tam, slyšel jsem nějaký křik.“

„Chtěl bych se podívat na toho zloděje, který měl tu drzost pošpinit…,“ začal výhrůžně doktor Šukrí, ale odmlčel se, když spatřil lidi, kteří se k nám blížili po pěšině ze zahrady.

Dva ošetřovatelé opatrně podpírali za lokty doktora Alího, a stájník jim svítal lucernou. Alího levá ruka visela bezvládně jako šlahoun a on sám byl celý zakrvácený.

„Co se vám stalo?“ vrhl jsem se k němu.

„Myslím, že totéž, co vám,“ odpověděl s pokřiveným úsměvem. „Právě jsem vyšel z konírny a chtěl jsem jít domů, ale uslyšel jsem hluk a nějaký člověk do mne potmě vrazil. Chtěl jsem ho zadržet a takhle to dopadlo…“

Ukázal nám zakrvácenou ruku.

„Vás taky pořezal?“ vykřikl jsem. „To je darebák!“

Doktor Šukrí prohlédl Alímu ránu a zamumlal:

„Ano, přesně stejná řezná rána.“

Pak nás odvedl do operačního sálu a sám nás ošetřil. Byl tak deprimován, že jsem ho znovu začal utěšovat. Ale on jako by mne neslyšel, stále jen nesouvisle brumlal:

„Zloděj… Zloděj v mém domě! Ó Alláh, Alláh…“

Doktor Alí se rozloučil a odešel domů. Já vyšel po schodech do svého pokoje. V domě se postupně všechno uklidnilo…

Lehl jsem si, ale stále jsem nemohl usnout, rozrušený tou hloupou příhodou. Také rána mne pobolívala. Pak jsem znovu začal přemýšlet o naší práci a nepozorovaně jsem začal dřímat.

Najednou jsem vyskočil, neboť se ozval chvatný dusot kopyt po kamení a rozčilené hlasy pod oknem. Mezi nimi jsem zřetelně zaslechl Mariin hlas!

Oknem nebylo nic vidět, vede do zahrádky a vchod do domu je za rohem. Hlasy zaznívaly odtud, a ještě tam ze záhadných důvodů planula pochodeň. Její zneklidňující, mihotavý rudý svit v člověku okamžitě vzbuzuje představu požáru, neštěstí…

Vrhám se ke dveřím a tam narážím na Marii. Hlavu má nepokrytou, vlasy jí rozcuchal vítr.

„Neštěstí, Serjožo,“ stěží pronáší vyschlými rty. „Žeňa se nakazil.“

STRAŠLIVÉ DNY

Když člověku umírá v náručí přítel… Ne, nemohu podrobně popisovat hrozné dny, které nastaly. Podle kalendáře jich bylo jenom deset. Ale za tu dobu jsme zestárli nejméně o deset let…

Nejdřív jsme uháněli po horských cestách ve staré sanitce, které hrozilo, že se každou chvíli rozsype. Sehnal ji někde doktor Šukrí. Na hranicích nás čekalo letadlo a za dvě hodiny jsme už byli v Taškentu, v našem ústavu. Ale co z toho? Nejzkušenější profesoři ani nejmodernější preparáty, nic nemohlo našeho kamaráda zachránit.

Zachránit jsme ho mohli jenom my sami, kdybychom byli do té doby stačili rozluštit tajemství té prokleté choroby. Ale to jsme nestačili.

„Jistá představa, jak vyrobit vakcínu, se nám začíná rýsovat,“ řekl zamračeně profesor Tašibajev. „Kdyby k tomu neštěstí došlo o měsíc později, už bychom ho dokázali uchránit před nákazou. Ale prozatím…“

Žeňa se držel fantasticky, i když se mi zpočátku zdálo, že v první době si nepřipouštěl, jak je to s ním vážné. Nechtěl, abychom ho vezli do Taškentu a ještě si nás dobíral, co jsme to za lapiduchy, že nedokážeme rozeznat Robertsonovu nemoc od banální zimnice. Když se pak loučil s Nikolajem Pavlovičem, který zůstal v táboře, řekl mu:

„A mé mravence mi tu, prosím vás, neumořte hlady. Ať mi nežalují, až se vrátím.“

Ale den ode dne bylo jasnější, že do tábora už se nikdy nevrátí. Žeňa to musel chápat, protože dobře viděl, jak se v průběhu jeho nemoci neúprosně, s přesností nejen na dny, ale na hodiny, opakuje Selimova tragédie. Nikdo už nemohl mít nejmenší pochybnosti, že jde o nelítostnou Robertsonovu chorobu.

A přesto se Žeňa nevzdával. My s Mášou jsme ho ošetřovali ve dne v noci a on s námi ustavičně zaváděl dlouhé rozhovory o tom, který z hlodavců může chorobu přechovávat, kde se podle jeho názoru ukrývá infekce na podzim a v zimě v přestávkách mezi epidemiemi, jak na to jít, aby se doplnily i chybějící články řetězu, totiž šíření choroby od zvířat k lidem.

Upřímně řečeno chvílemi to člověku připadalo jako nějaké hloupé klukovské furiantství. Ale jednou, když Marie vyšla z pokoje, Žeňa mi najednou klidně a stroze řekl:

„Ty si myslíš, že ze sebe dělám haura a že se chci uklidnit hrou na hrdinu lékařské vědy? Nebo že chci vypadat jako nějaký papírový rozšafa, kterému je všechno jedno, i vlastní smrt? Ty psychologu! Já totiž docela jistě vím, že umřu. A vy pro mne nemáte léky, felčaři! Ale dřív bych ještě chtěl najít, nahmatat aspoň koneček té nitky, za kterou stačí zatáhnout, a celé klubko se rozmotá, rozumíš? Ale abych je mohl dál rozmotávat s vámi, potom, až…“ Ukázal hlavou na otřepaný blok, ležící na stoličce u postele a dodal: „Potom si ho prolistuj, snad se bude něco hodit.“

Sedmého dne se mu zakalilo vědomí. A na úsvitu devátého dne, když za oknem, dokořán otevřeným do ústavní zahrady, začali zrovna vesele štěbetat probouzející se ptáci, náš kamarád Jevgenij Laptěv zemřel.

Tři dny po pohřbu jsme se s Marií vydali na zpáteční cestu do údolí. Profesor Tašibajev měl v úmyslu poslat místo ní některého z pracovníků ústavu, ale Marie se na něho jen mlčky podívala a on začal mluvit o něčem jiném.

K hranicím jsme jeli vlakem. V kupé jsme byli sami dva. Máša po celou dobu ležela na horním lůžku a dívala se do stropu. Já neměl nikde stání, každou chvíli jsem vycházel na chodbičku kouřit, bez potřeby jsem už pokolikáté začal prohlížet a převazovat pytle s inventářem a nakonec jsem vytáhl otřepaný blok zemřelého přítele a začal jsem v něm listovat.

V těch úryvkovitých zápiscích nebyla žádná odhalení ani objevy. Náhodná pozorování zvířat promíchaná výpisky z knih, které se mu líbily, nějaké kresby, poznámky o různých komických rysech, které na nás jen tak mimochodem odpozorovával. Žeňa se zajímal o mnoho věcí a jeho oko bylo bystré a vnímavé.

„… Je to stejně překvapivé, kolik nebezpečných pastí nastražila všude příroda člověku. Co jenom chorob se skrývá třeba v norách hlodavců: mor, tajgová encefalitida i vzteklina. A mnohé z nich nejsou pro ty živočichy nebezpečné, kdežto pro člověka znamenají zkázu. Málem se zdá, jako by slepá příroda s jezuitskou záludností nastražila pasti v nejdivočejších a těžce dostupných místech a pak trpělivě, milióny let čekala, až tam přijde člověk. Vždyť mikrob moru, jak mě ujišťuje Máška, je aspoň o padesát miliónů let starší než člověk. Takže se na něj můžeme dívat jako na nějakou živou minu, která je načasovaná na strašlivě dlouhou dobu.

Ale to je ovšem jenom zdánlivé. Všechno živé vyžaduje prostě určité prostředí pro svou normální existenci. A všude probíhá věčný nekonečný boj o život a zachování nejlépe přizpůsobených jedinců. Člověk jen náhodou a občas vpadá do bitev mezi mikroby.

Akademik Pavlovskij, autor výborné logické a hluboké teorie o ohniskovém výskytu chorob v přírodě, napsal: ‚Choroby, rozšířené v přírodě v ohniscích, můžeme považovat za staré pro přírodu a nové, jen pokud jde o čas a podmínky, v nichž postihují lidi, a za zcela nové, pakliže jde o dobu, kdy se lékaři naučili je poznávat.

Ten výtečný starý pán byl vynikající zoolog, mikrobiolog a cestovatel i vášnivý fotograf. Od takových lidí by se měl člověk učit.“

„Stále se mi nedaří dostat se co nejblíž k divokým kozám, abych je mohl pozorovat. Dnes jsem narazil na velké stádo. Přiblížil jsem se k nim asi na dvě stě metrů. Dívaly se na mne a vůbec se nebály. Ale jakmile jsem šel dál, vůdce dal signál a stádo odběhlo.

Dokonce ani ke spícím horským kozám se nepodaří jít blízko. Jsou mazané: vždycky mají kolem sebe nějakého sviště. Při sebemenším nebezpečí je svišti vyplaší svým hvízdáním a stádo uteče…“

Listoval jsem stránku po stránce, ale nemohl jsem se začíst. Vnímal jsem jenom jednotlivé poznámky, ostatní jako by zastírala mlha.

„…Velmi mne zaujalo, jak se někteří mravenci kolem pátého mraveniště podivně chovají. Vůbec se neúčastní kolektivního života v mraveništi, ale vyberou si nějaké vyšší stéblo trávy, vylezou na ně a sedí tam nehnutě, zakousnuti kusadly do travního lístku. Poznamenal jsem si některé lakem na nehty (vzal jsem ho Mášce) a zjistil jsem, že tam i na druhý den stále tak visí. Proč to asi dělají? Zbláznili se? Zase jedna záhada. Jak to říkal starý Krylov: Na výmysly je příroda štědrá…

Zajímalo by mne, zda tihle pomatení mravenci chodí na noc do mraveniště, nebo takhle visí celé dny a noci. Ale jak to zjistit? Stejně už se mi kvůli mravencům všichni v táboře vysmívají.“

„Viděl jsem z dálky Hospodáře a znovu mi napadlo: proč vlastně se toho škodolibého dědka nemoc nechytá? Musí to přece mít nějaký důvod. Máša se domnívá, že je imunní. Ale pak tedy by bylo možné, aby i druzí lidé získali imunitu vůči chorobě, s níž se tak bezúspěšně pereme. Ale to už je věc našich doktorů. Já se v tom nevyznám…“

A dál zase o mravencích… Odložil jsem blok a začal se dívat z okna. A Marie stále ležela na horním lůžku a mlčela jako mrtvá.

PAST SE ZAKLAPLA

A už jsme znovu v údolí. Je večer a v kamení si bublá řeka. Opět sedíme u táboráku, ale už jen ve třech, už ne čtyři…

Nikolaji Pavlovičovi bylo zřejmě samotnému moc smutno a teď si ulevuje nekonečným vyprávěním s tisíci malicherných podrobností o tom, co tu dělal bez nás, kolik zastřelil syslů a hrabošů, jak se dvakrát setkal se starým Hospodářem, ale ten že na něho nepoštval ani psy, „už si na nás asi zvykl…“

„A věřte mi, jakmile jsem ho potkal, hned mi bylo líp, přece jenom to je živý člověk. A celkem vzato, když si to pořádně rozebereme, nemusí to být zlý chlap, je ovšem zaostalý a opuštěný, a proto se asi pokoušel nám škodit…“

Jsem špatný posluchač, přikyvuju a přitakávám, i když se to nehodí. Marie se mlčky dívá do ohně. Ale Nikolaj Pavlovič se musí vypovídat.

Ještě jsem se docela nevzpamatoval z trapného divadla, které z neznámých důvodů inscenoval doktor Šukrí. Když jsme přijeli do městečka a zašli k němu do nemocnice, přijal nás velmi vlídně a dojemně. Pozval nás na čaj a vyptával se na práci. Neutěšoval nás, nepronášel vznešená slova, ale my jsme si neustále uvědomovali, jak hluboce a upřímně s námi cítí.

Uprostřed rozhovoru vstoupil do místnosti bez zaklepání nějaký silný prošedivělý muž v pomačkaném neforemném šedém obleku.

„Dovolte, abych vám představil svého starého dobrého přítele,“ řekl doktor Šukrí. „Dávno mi slíbil návštěvu a když už jsem v ní, upřímně řečeno, docela přestal věřit, dodržel nečekaně slovo. Jmenuje se Abdulláh Faruk Naziri, ale vy jste moji přátelé, a tak mu říkejte strýček Faruk.“

Strýček Faruk se jenom usmál, vlídně nám pokynul prošedivělou hlavou a mlčky usedl do kouta u okna, jako starý přítel, a vůbec mu nenapadlo, že by nám to mohlo vadit.

Pohovořili jsme ještě s doktorem Šukrím o našich dalších plánech a když už jsem se chtěl loučit, překvapil mne najednou podivnou prosbou.

Nejdřív šel ke dveřím a bůhví proč nahlédl do chodby, pak opatrně zavřel dveře, sedl si vedle mne, položil mi důvěrně ruku na koleno a zašeptal:

„Měl bych k vám prosbu, drahý pane kolego. Maličkou prosbu, i když poněkud choulostivou…“

„Jakou?“

Doktor Šukrí vstal, přistoupil k ledničce a vytáhl z ní velkou lékařskou termosku, kterou jsme mu posledně přivezli z Taškentu. Postavil ji opatrně doprostřed stolu, znovu si ke mně přisedl a opět spiklenecky zašeptal:

„Chci veřejně ohlásit, že jste konečně vyrobili a přivezli vakcínu proti té prokleté chorobě, Je zde…“

Ukázal na termosku.

„Ale to přece nejde…,“ bránil jsem se.

„Rozumím, všemu rozumím, drahý příteli!“ zašeptal prosebně Šukrí a uchopil mne za ruku. „Vy ovšem nemůžete lhát. Ale je to nutné, velmi nutné, věřte mi!“

„Proč?“

„Zatím vám to nemohu říci. Prosím jenom, abyste mi věřil… Myslete si třeba, že je to proto, abychom povzbudili duch obyvatelstva. Vždyť vy i já jsme pevně přesvědčeni, že se podaří tu vakcínu vyrobit. Proč tedy neudělat lidem radost už dřív? Existuje přece pojem svatá lež. A potom… vy přece nebudete muset lhát. Prostě mlčte a přijímejte gratulace, mluvit budu já.“

Tato prosba mi byla velmi nepříjemná, ale doktor Šukrí tolik naléhal, že jsem nakonec pokrčil rameny.

„Děkuji vám! Nebudete toho litovat, drahý příteli,“ řekl a silně mi tiskl ruku. Najednou se ozvalo zaklepání na dveře. „Dále! Á, to je náš milý doktor Alí! Jen pojďte dál.“

„Nebudu rušit?“ zeptal se doktor Alí od prahu a ukláněl se nám. „Dobrý den. Těší mě, že vás vidím…“

„Ne, ne, Alí, nerušíte nás, naopak… Aspoň budete sdílet naši radost!“ zářil doktor Šukrí. „Co jsem vám říkal? Naši sovětští přátelé přece jen vyrobili vakcínu proti Robertsonově chorobě.“ Vítězoslavným gestem ukázal na termosku, která stála uprostřed stolu jako malý pomník.

Nevěděl jsem, kam s očima. Ale Šukrí jako naschvál začal kolem toho mít řeči:

„Nestyďte se, pane kolego, nestyďte se. I skromnost má určité meze. Takovýmhle vítězstvím se můžete pyšnit!“

Gratuloval nám velmi přirozeně a nenuceně. Blahopřál i doktor Alí a přitom se ukláněl. Ze svého kouta povzbudivě kýval strýček Faruk, ačkoli bych přísahal, že měl v očích výsměch.

Marie se výhrůžně ježila za mými zády, takže jsem se honem loučil. Ale vytrvalý Šukrí svolal ošetřovatele, ukazoval jim tu zatracenou termosku, vychvaloval sovětskou lékařskou vědu a div je nenutil, aby se nám klaněli až k zemi…

Vyběhli jsme z pokoje jako opaření. Šukrí za námi ještě volal:

„Nemějte obavu, schovám hned vakcínu k sobě do ledničky, tam se jí nic nestane. Očkovat budeme až zítra, ale společně s vámi, jedině s vámi!“

Marie mi dala co proto, když jsme zůstali sami. Když jsem si vzpomněl na to hloupé a ostudné divadlo, musel jsem se ještě teď, doma u ohně, červenat.

Brzy jsme se rozešli do stanů, ale dlouho jsme se převraceli, a nemohli usnout. Ráno jsme se chystali znovu do práce. Vstávali jsme pozdě, takže jsem se s Nikolajem Pavlovičem vypravil k odchodu do terénu teprve k jedenácté hodině. Marie zůstala v táboře.

Už jsme odcházeli, když na nás zavolala:

„Počkejte! Někdo k nám jede.“

Opravdu, v křoví se objevil jezdec. Byl to neznámý mladý muž, který měl i v sedle vojenské držení těla. Nikdy předtím jsem ho neviděl. Nebyl asi zdejší, když se odvážil přijet k nám do údolí. Zasalutoval a podal mi dopis.

„Drahý kolego! Přijeďte okamžitě, velmi vás potřebujeme. Vždy Váš Šukrí,“ přečetl jsem překvapeně. Slovo okamžitě bylo dvakrát silně podtrženo.

Co nám ještě chce?

Když jsme s mlčenlivým kurýrem přijeli do městečka, chtěl jsem zahnout do ulice, která vedla k nemocnici. Ale můj průvodce mi mávnutím ruky ukázal na druhou stranu.

Minuli jsme tržiště a zastavili jsme se u budovy, kde sídlily, jak už jsem věděl, různé okresní úřady. Následoval jsem kurýra a prošel několika chodbami, až jsem se ocitl přede dveřmi, u nichž stál černovousý urostlý strážník. Otevřel přede mnou dveře a já vstoupil do místnosti s jediným malým zamřížovaným oknem. Za stolem seděl a popíjel čaj doktor Šukrí, jeho starý přítel Faruk a mladý důstojník s hodností kapitána.

„Pojďte dál, pojďte dál, drahý příteli, už se vás nemůžeme dočkat!“ vrhl se mi Šukrí vstříc, jako by mne vítal někde v příjemném přátelském prostředí, a ne na policejní stanici. „Mohu vám nabídnout čaj? Nedejte se prosím uvést do rozpaků tímto… poněkud drsným prostředím,“ zasmál se. „Hned vám bude všechno jasné, A nezlobte se na mne za včerejšek.“

Obrátil se ke strýčkovi Farukovi, ten mlčky přikývl, kapitán přistoupil ke dveřím, pootevřel je a vydal nějaký rozkaz.

„Past se zaklapla, drahý příteli, past se zaklapla!“ vítězoslavně opakoval Šukrí a mnul si ruce.

Nic jsem nechápal a tvářil jsem se asi velmi hloupě.

Dveře se otevřely a vešel doktor Alí. Stále jsem tomu nerozuměl a chtěl jsem se s ním pozdravit.

Vtom jsem si všiml, že má ruce spoutané za zády.

„Znáte toho člověka?“ tiše se zeptal strýček Faruk.

Slyšel jsem jeho hlas snad poprvé, co jsem ho znal,

„Ano.“

„Co o něm můžete říci?“

Pokrčil jsem rameny.

„To je doktor Alí… Místní veterinář. Seznámil nás doktor Šukrí a… několikrát jsme se sešli a hovořili spolu. Ale já nechápu…“

„Byl někdy u vás v táboře?“ pokračoval strýček Faruk a kapitán sedící u stolu zapisoval jeho otázky i mé odpovědi.

„Ano, jednou.“

„Pozoroval jste v jeho chování něco podezřelého?“

Znovu jsem nechápavě pokrčil rameny.

„Padouchu!“ rozkřikl se najednou doktor Šukrí a pohrozil Alímu oběma pěstmi najednou. „Chytili jsme tě při činu, buď proklet! Past se zaklapla, darebáku, a ty ses v ní chytil! A přitom tam byla voda, obyčejná voda z aryku!“

Alího husté černé obočí se svraštilo, ale neodpověděl. Díval se někam mimo nás skrze stěnu.

„Odveďte ho!“ zase tak tiše přikázal Faruk.

Alí se otočil a zamířil ke dveřím, které se před ním otevřely, ale na prahu se najednou otočil a přes rameno prohodil:

„Ten oříšek je pořádně tvrdý. Jen ho zkuste rozlousknout!…“

Teď teprve jsem poznal hlas, který se hádal s Hospodářem ve křoví u řeky! Je to možné, že to byl on?!

„Takový opovážlivec!“ Rozzuřený Šukrí uhodil pěstí do stolu, takže si policejní kapitán se svými lejstry opatrně odsedl.

„Tak mi konečně vysvětlete, oč vlastně jde!“ dožadoval jsem se.

Šukrí mě usadil za stůl, nalil mi horký kokačaj a začal povídat:

„Alláh mi otevřel oči v tu noc, kdy se vás ten dotyčný pokoušel podřezat. Vzpomínáte si?“

„Ovšemže vzpomínám.“ Bezděčně jsem se podíval na svou ruku, na jizvu po noži. „Ale kdo to byl? Zloděj? Vy jste ho chytili?“

„Jakýpak zloděj!“ znovu se rozčilil Šukrí. „Alí Vardak vás poranil.“

„Cože? Ale vždyť i on…,“ zarazil jsem se.

„Ano! Ano! Sám se pořezal, aby odvedl pozornost,“ trpělivě mi vysvětloval Šukrí. „Ale mé oči nemohl oklamat. Jsem přece starý praktik, operoval jsem už tisíce lidí a hned jsem si všiml, že takové nehluboké rány může způsobit jenom veterinářský skalpel. Máte ho tu?“

Kapitán vytáhl ze stolu známé odřené pouzdro a vyndal z něho starodávný měděný skalpel.

„Vidíte tenhle výčnělek? Ten skalpel dělal zkušený mistr. Dal ostří takový zvláštní tvar, aby prořízlo jen kůži a povrchové tkáně, ale hloub už neproniklo. A tu jsem rázem poznal, že jste byl zraněn skalpelem, a to mohl udělat jenom lékař!“ vítězoslavně vysvětloval Šukrí. „Nůž by vám rozřízl ruku až na kost. Alláh mne osvítil a já si uvědomil, kdo vás rušil v práci, vnášel zmatek do analýz, kdo si šeptal s Hospodářem v křoví a štval ho proti vám a kdo se dokonce pokoušel infikovat tu milou Mariam…“

„Cože? Vy se domníváte…“

„Ano!“ Nenechal mne domluvit Šukrí. „Hlavu na to dám, že jí podstrčil klíšťata v kytici. Vzpomínáte si přece, že jí dal toho večera kytici.“

Byl jsem otřesen tím, co jsem slyšel, a nezmohl jsem se na jediné slovo.

„Ale dokázat to, můj drahý Šukrí, bohužel nemůžete,“ melancholicky prohlásil Faruk a zapálil si cigaretu, „stejně jako mnoho jiných věcí, z nichž ho obviňujete. Ani tu ránu… Vždyť už se zacelila.“

„Ano,“ souhlasil doktor Šukrí zaraženě. „Máš pravdu. Ale my ho přece dopadli při činu!“

„To je v pořádku,“ přikývl Faruk prošedivělou hlavou. „Z toho se nevykroutí. Ale je to mazaný chlap, bude to vydávat za obyčejnou krádež a dostane se z toho s nepatrným trestem.“

„A jak jste ho chytili?“ zeptal jsem se.

„Na včerejší komedii, můj drahý, na včerejší komedii, která vás tolik vyvedla z míry,“ znovu ožil doktor Šukrí a vlídně mne poplácal po ruce. „Tu noc, kdy vás pořezal, rozumíte, jsem ustavičně přemýšlel, oč mu vlastně jde a jak bychom ho mohli chytit. Vy jste mu tenkrát překazil, aby vlezl do mé pracovny, aby zkazil a pomíchal materiál, který jste přivezli z údolí. Dělal to i dřív, když znečistil vzorky, a tím vás popletl. Kdo jiný než veterinář vám mohl podstrčit virus koňské encefalomyelitidy? Na takové vnadidlo jsem ho tedy chtěl nalákat. Napsal jsem svému starému příteli, drahému Abdulláhu Farukovi. Tady sedí před vámi a můžeme mu poděkovat za to, že jsme zlosyna dopadli. Abdulláh je opravdu můj starý věrný přítel, ale zatím jsem ani vám ani nikomu jinému neřekl, že je to velmi zkušený policista. Kdysi jsme spolu pracovali v jednom městě, spřátelili jsme se a on vám jistě potvrdí, že jsem mu občas poskytoval lékařské rady…“

Doktor Šukrí udělal malou pauzu, zřejmě aby dal příteli příležitost potvrdit jeho slova významným přikývnutím, a potom pokračoval:

„A já zase jsem se za tu dobu od něho nakazil takovou klukovskou detektivní vášní. Když jsem se teď pevně rozhodl vyjasnit tuto temnou ostudnou záležitost, pozval jsem si Faruka na pomoc. Šlo o čest našeho národa, o čest lékařské vědy! Neodporujte mi! A tak přijel a spolu jsme si vymysleli tu včerejší komedii…“

„Vy jste ho přistihli…,“ dovtípil jsem se, ale Šukrí mne opět nenechal domluvit.

„Samozřejmě. Dobýval se v noci do ledničky, aby pokazil tu domnělou vakcínu, a my ho nachytali. Měl jste vidět hubu toho podvodníka, když se najednou rozsvítilo a on dostal na pracky pouta! Vypočítali jsme si to správně: prostě do té ledničky musel, byla to jeho poslední šance. A past se zaklapla! Ale uvnitř byla jen špinavá voda z aryku…“

Šukrí byl tak zaujat vyprávěním, že jsem se bezděčně rozesmál, ale hned jsem poprosil za prominutí.

„Ale nač mu to bylo? Jak to mohl udělat?“ zeptal jsem se.

Doktor Šukrí se zachmuřil a neochotně odpověděl:

„On je totiž izmajlita.“

„Nerozumím vám.“

„No, to je taková náboženská sekta – izmajlité. Existují v mnoha zemích. Mají své svátky a vůdce, kterého považují za živého boha… Prostě náboženští fanatici…“ Bylo vidět, že nejmilejšímu doktorovi je nepříjemné probírat se mnou tyto náboženské problémy.

Už jsem se ho dál nevyptával, ale tu se vmísil do hovoru Abdulláh Faruk a energicky prohlásil:

„Ty jsi přece jen nenapravitelný idealista, Šukrí, přestože jsi lékař. Izmajlita… Copak o to šlo? Mnohem pádnější je, že skoro polovinu pastvin v tomto údolí zdědil po svém tatíčkovi, a kdo by se dobrovolně zřekl takových příjmů? Uznej, že přece jen znám lidi líp.“

Zamyšleně bubnoval prsty po stole, potom zvedl hlavu a pozorně se na mne zadíval.

„Nebudu vám nic nalhávat,“ řekl stroze. „Mně osobně, vlastně nám všem, je velmi nepříjemné, že vy, hosté z přátelské země, jste se dostali do konfliktu s tím… Vynasnažíme se, aby byl po zásluze potrestán. Ačkoli znovu otevřeně říkám: dokázat, že je vinen, bude těžké. Mátl stopy při analýze? Dokažte to. Podstrčil infikovaná klíšťata do kytice? Věřím vám, ale kde jsou důkazy? Chtěl se dostat do ledničky? Tohle zapírat nebude, ano pokoušel se, ale jenom proto, aby z ní ukradl láhev skotské visky, kterou tam mívá náš přítel Šukrí pro hosty.“ Abdulláh Faruk se nevesele usmál, pokýval hlavou a dodal: „Ale přesto nám napište podrobně a důkladně o všech příhodách, které se vám zdály být záhadné, podivné a nepochopitelné. Nic nevynechejte. Ani vyposlechnutý rozhovor v křoví, ani náhlou chorobu vaší pracovnice, ani polámaný owerring. Možná, že z něho něco vytáhneme, že se podřekne a přizná. Já sám povedu výslechy,“

Celou zpáteční cestu do našeho tábora jsem se nemohl vzpamatovat. Všechno, co jsem slyšel, se mi zdálo neuvěřitelné. Avšak demaskováním Alího Vardaka se mi osvětlilo mnohé, co bylo dřív záhadné a nepochopitelné.

Přirozeně jenom on mohl znečistit materiál virem koňské encefalomyelitidy a na krátkou dobu nás zahnat do úzkých. Proto se tehdy Alí nabídl, že nám ho přiveze do údolí sám.

A nebylo náhodou ani to, že se tenkrát tolik divil, když se dověděl, že jsme narazili na dva záhadné viry najednou. Jeden nám podstrčil sám, ale o druhém, který byl pravým původcem Robertsonovy choroby, neměl ponětí. Teď už člověka nepřekvapuje, že tenkrát, když k nám přijel do tábora, nás neupozornil na nebezpečí selu. Jistě se tehdy v duchu zaradoval, že jsme se usídlili na tak nebezpečném místě.

V mazanosti a záludnosti se mu nikdo nevyrovnal. Jak obratně dokázal odvést pozornost, když tenkrát na začátku vyprávěl Šukrímu, že viděl nějakého neznámého tajemného muže, který jel do údolí. Nebo jak si pořezal ruku té noci, kdy jsem ho málem chytil. Mazaný chlap, opravdu.

I když pokus vpašovat k nám do tábora tyfózní klíště v kytici vypadá sebezrůdněji, doktor Šukrí se asi nemýlí. Právě takovým způsobem se lidé snadno nakazí – stačí si někdy přinést z procházky ve stepi kytičku nevinných polních květů. Alí si zvolil jednoduchou a spolehlivou metodu – nikdo nikdy mu nemůže dokázat, že se infikovaná klíšťata neobjevila v kytici náhodou. Takhle to mohl domyslet jenom odborník, lékař.

Lékař? Představitel nejhumánnějšího povolání? Ne, už bych nedokázal toho darebáka takhle nazvat. Jak se k tomu mohl jenom odhodlat? A přesto se odhodlal.

A smrt Žeňi a Selima? Ne, za tohle samozřejmě vinu nenese. V tom případě řádil jiný, hlavní vrah, neviditelný a všudypřítomný, kterého tak dlouho honíme. Vybral si okamžik, kdy se naši kamarádi dopustili možná jen docela nepatrné neopatrnosti, a zasadil jim neodvratnou ránu. Žeňa byl příliš odvážný a někdy podceňoval nebezpečí. Je to asi pravda, že naše nedostatky bývají často pokračováním našich předností.

Lékař – izmajlita… To je nesmysl. Ovšem tato náboženská sekta vznikla už ve středověku jako ilegální teroristická organizace. Právem je tehdy nazývali francouzským slovem, které znamená vrahové. Ale za našich časů…

Ne, pravdu má zřejmě Abdulláh Faruk: Jeho jediným bohem bylo zlato. Toho bídáka nedohnaly k zločinu nějaké náboženské motivy, ale obyčejná ziskuchtivost, touha po penězích a lehkém živobytí, zběsilá snaha zachovat si své důchody. Nebo snad obojí dohromady.

O tom jsme se ještě dlouho po půlnoci přeli v táboře u ohně, až nakonec Marie štítivě prohlásila:

„Co s tím darebákem. Nestojí nám za to, abychom o něm vůbec přemýšleli.“

ŠÍLENÝ MRAVENEC

Ano, nestál nám ten mizera za to, abychom o něm přemýšleli, ale mně přesto nešla do hlavy drzá věta, kterou vyřkl při posledním setkání:

„Ten oříšek je pořádně tvrdý. Jen ho zkuste rozlousknout.“

Znovu odcházíme každý den do terénu. Střílíme sysly, hraboše a ptáky a chytáme moskyty. Chodí s námi i Marie – tábor teď můžeme nechávat bez ochrany – a po obědě jí pomáhám v laboratorním výzkumu.

Nic nového nám z něho neplyne, nic nevyvrací naše dřívější pozorování. Je to sympatické, protože to dokazuje, že jsme pracovali čistě a přesně. Ale kde se skrývá ten neznámý článek řetězu?

Kolikrát už jsme shrnuli všechny výsledky! Ale známo bylo jen to, že chorobu způsobují pouze ty vibriony, v nichž viry zcela uzrály; virus a vibrion, vyskytuje-li se každý zvlášť, nejsou ve své podstatě nebezpečné, ačkoli mohou, jak vyplývá z pozorování Nikolaje Pavloviče, napadnout a poškodit kopyta ovcí.

Pro hlodavce jsou neškodné i virem infikované vibriony. Ovšem v přestávkách mezi epidemiemi se choroba patrně skrývá v organismu syslů, hrabošů a dalších obyvatel hlubokých podzemních nor. Založili jsme několik pokusů, abychom si to ověřili, ale jejich výsledků se tak brzy nedočkáme, projeví se teprve příštího jara.

Nepochopitelná zůstává jedna věc, a ta je klíčová: kdo vlastně chorobu šíří? Jak se přenáší z hlodavců na ovce? Moskyti to nejsou, v jejich organismu se vibriony nevyskytují. Klíšťata mají jiné, ale stejně přesvědčivé alibi: ani v jednom jsme nenašli smrtonosné viry. Stejně čistý je i ostatní bodavý hmyz, prověřili jsme si všechny zdejší druhy.

Zdá se, že jsme se znovu ocitli ve slepé uličce. Nějaká doporučení ovšem můžeme už dát; poradit místním obyvatelům, aby udržovali čistotu při ošetřování ovcí a nelovili v nebezpečném jarním období divoké kozy. Ale to bude jenom formální odpověď. Kdo tady v té divočině bude doopravdy dodržovat naše rady a doporučení, jsou-li navíc jenom polovičatá.

Máme-li se zachovat čestně, nemůžeme považovat svou práci za dokončenou, dokud zůstane přenašeč a šiřitel choroby neznámý. Ale musí být ukryt někde docela blízko. Přece se nemoc nemůže přenášet od hlodavců na ovce vzduchem!

Uplynulo pět dní marného hledání a neveselých úvah. Ale pak jsme najednou udělali objev…

Toho rána, kdy jsem se jako obvykle chystal na lov hlodavců a hmyzu, podivil jsem se, proč Marie kromě obvyklých pytlíků a mořidel bere s sebou ještě jakousi placatou sklenici, připomínající akvárium.

„Nač je ta sklenice?“ zeptal jsem se. „Snad nechceš zkoumat i ryby?“

„Ne, to je na mravence,“ odpověděla.

„Ale ty už jsme přece kontrolovali…“

„Já je nechci na pokusy, ale… jen tak.“

„Vždyť jich máme plno, hotová mraveniště ve sklenicích, a nejrůznější druhy,“ řekl Nikolaj Pavlovič, který se k nám přidal. „Všechny jsem je uchoval při životě.“

„Všechny ne,“ odpověděla Marie, aniž se na něj podívala.

„Ty myslíš ty bláznivé? Ale za to já nemohu, že nic nejedli. Dával jsem jim med i pískový cukr, ale oni se opravdu chovali jako šílení.“

Poslouchal jsem jejich povídání a najednou se mi zatočila hlava. Šílení mravenci? Nebo šílíme my? Kdo z nás se vlastně zbláznil?

Ne, už Žeňa přece říkal blázniví mravenci těm, kteří nechali své mravenčí práce a z neznámých důvodů celé hodiny viseli na travních stéblech.

„Kdybych se zabýval antropomorfismem a hledal vhodné srovnání, řekl bych, že se podobají lidem, kteří odcházejí do kláštera a zavrhují všechny myšlenky a starosti tohoto pomíjivého světa,“ vzpomněl jsem si na poznámku z jeho bloku. Najednou jsem se trochu zastyděl. Docela jsem zapomněl na jeho koníčka a nenapadlo mi, že Marii mohou být teď ti jeho mravenci taky blízcí.

„Dobrá,“ řekl jsem, „tak už se nedohadujte. Ovšemže se musí sbírka doplnit…“

Ale proč vlastně? Hned se ve mně ozval zdravý rozum. Jestliže blázniví mravenci odmítají potravu, tak zase brzy zahynou. Čert je vzal, to se stane až po našem odjezdu. A to už se Marie trochu vzpamatuje.

„Ale nač to máš všechno tahat na hřbetě?“ řekl jsem jí. „Vezmi si koně a nalož si na něj všechny své sklenice. Copak to není jedno, že se bude pást někde tam, kde budeš sbírat vzorky, a ne kolem tábora?“

Marie mlčky přikývla. Pomohl jsem jí naložit koně a vysadit do sedla.

Máša dělala všechno tak nepřítomně, že jsem z toho byl nesvůj. Nesmíme ji pouštět samotnou. Ještě by se mohla zřítit do řeky. Nebo bude při sbírání těch nešťastných mravenců celý den brečet. Musím jet s ní.

Zprvu se bránila, ale bylo vidět, že by také byla nerada sama. Rychle jsem tedy osedlal svou hnědou Rosinantu a vyrazili jsme společně.

Předpokládal jsem, že Marie začne sbírat ty své bláznivé mravence a já si někde opodál budu dělat svou práci. Ale spatřili jsme tak neobvyklé a zajímavé věci, že mne to docela zaujalo, a zapomněl jsem na svou práci.

Poměrně rychle jsme našli prvního pomateného mravence. Kolem šmejdily tisíce jeho soukmenovců a tahaly k mraveništi kousky suchých větviček nebo mrtvé larvy, které byly o několik desetinásobků těžší než nosič. Ale tenhle mravenec se z neznámých důvodů vyšplhal až na vršíček vedrem zažloutlé trávy, visel tam vzdálen všemu pozemskému a neprojevoval už znaky života. Ani tykadlem nepohnul a mně už napadlo, zda není mrtvý, Sklepl jsem ho na zem. Mravenec spadl na záda, začal pohybovat všemi šesti nožkami, snažil se vstát a znovu si vylezl na nejbližší stéblo.

Začal jsem přecházet po paloučku, kde se pásli naše koně a cinkali přitom uzdami, a za nějakou půlhodinku jsem napočítal osmdesát takových bláznivých mravenců. Všichni jako by spali, pevně přichyceni na nejvyšších stéblech, a do ničeho se jim nechtělo.

To je komické! Lehl jsem si do trávy vedle jednoho z mravenců a začal jsem je pozorovat. Jenže vlastně nebylo co pozorovat. Mravenci se ani nehnuli. Větřík vanoucí z hor kolébal stéblem, ale mravenec se ho pevně držel.

Proč si sem vylezl? Měl chuť pohoupat se jako na houpačce? Hloupý předpoklad, ale v přírodě se přece neděje nic jen tak, bez příčiny. Něco ho tedy přinutilo nechat všeho, opustit své mraveniště a vyšplhat se na stéblo. Pomátl se? Neznáme-li příčinu, pak není Žeňovo legrační vysvětlení o nic horší než jiné domněnky.

Vylezl na trávu a houpe se… Zajímalo by mne, jak dlouho tak bude sedět.

Něčí stín se položil do trávy. Přímo u nosu se mi objevila koňská tlama. Má Rosinanta rozchlípla plné pysky, blaženě skřoupla trávu a stéblo i s mravencem putovalo do jejího žaludku.

A je po vědeckém pozorování, pomyslel jsem si, a připadalo mi to komické.

Bláznivé choutky a odtržení od kolektivu nevedou k ničemu dobrému, řekl jsem si poučení a odbýval jsem koně, který se ke mně natahoval. Kdybys byl, mravenče, raději seděl na pevné zemi. Ale to ne, on se chtěl, prosím, pohoupat. A na to nepomyslel, že přijde nějaký kůň nebo ovce…

Ovce?

A proč ne? Ale vždyť my jsme v mravencích našli viry i vibriony! Teď nevím, zda společně nebo zvlášť?!

Vyskočil jsem tak prudce, že se polekaný kůň splašil a vrhl se stranou.

„Marie!“ zavolal jsem. „Už jsi nasbírala hodně mravenců?“

„Pořádnou kupu. Proč?“

„Chyť honem svého koně a jedeme do tábora!“

Konečně zlaté Mariiny prsty obratně a opatrně nanášejí na sklíčko jemnou vrstvičku…

Hned se dozvíme, co se v bláznivých mravencích skrývá.

Sklíčko už je upnuto do mikroskopu…

„Ano,“ šeptem říká Marie a odstupuje, abych se i já podíval do okuláru.

Ano, tady jsou ty zlověstné vibriony, zřetelně nafouklé působením virů, a pohybují se jen stěží.

V obyčejných, normálních mravencích takové vibriony nejsou. Abychom si to ověřili, prohlížíme skoro stovku mravenců. Téměř v každém nacházíme obyčejné vibriony. Ale ani v jednom nejsou vibriony infikované virem, jenom v těch šílených.

Díváme se s Marií na sebe a stále tomu nemůžeme uvěřit. Je to možné, že se nám konečně opravdu poštěstilo najít poslední unikající článek? A pravým vrahem že je nejneškodnější obyvatel údolí?

Zabíhám teď dopředu, ale musím prozradit, že fantastické věci objevili odborníci myrmekologové, kteří se později začali zabývat šílenými mravenci. Strávili v údolí mnoho dnů pod nemilosrdně pálícím sluncem, aby pozorovali tajemný život mravenců.

Skoro v každém cizopasí vibriony. Mnozí mravenci zalézají do nor hlodavců a tam od nich chytí virus, který způsobuje Robertsonovu chorobu. Tyto viry se rozmnožují v nervových buňkách mravenců, ale zatím ještě nejsou nebezpečné.

Vibriony žijí především v žaludku mravence. Ale stává se, že některé z nich pronikají i do nervových center, do ganglií. A tam právě probíhá osudné setkání viru s vibrionem, hrozící tak nebezpečnými následky.

Takový mravenec pak nechá všeho, vyleze na nějaké travní stéblo a visí na něm dlouhé hodiny, a mezitím se v jeho gangliích usilovně rozmnožují a dozrávají vibriony s viry uvnitř, teď už pro člověka nebezpečné.

Pak přijde na pastvinu ovce, sní trávu i s mravencem, který na ní visí, a nemoc se vydává dál, blíž k lidským osadám.

Celý tento složitý a poměrně zdlouhavý proces, který teď vědci důkladně do detailu prozkoumali, se jeví jako naprosto cílevědomý. Jako by si příroda uložila speciální úkol napadnout člověka a vynalezla k tomu velmi důmyslný způsob. Ve skutečnosti tomu tak není. Příroda nemá takové cíle, i Žeňa se o tom zmiňoval v jednom ze svých záznamů. V přírodě trvale a bez přestání působí veliký zákon přežívání nejlépe přizpůsobených jedinců.

A tento zákon nutí vibriony a viry, aby se rozmnožovaly a šířily takovýmto zvláštním způsobem. Když pak člověk náhodou přijde do styku s tímhle spletitým řetězcem, je s ním zle.

Co nutí některé vibriony pronikat zrovna do ganglií? Jaké přírodní podmínky daly vzniknout tak složitému způsobu rozšiřování choroby? To zatím nevíme. Ale za prvního objevitele, jehož jméno zůstane navždy zapsáno ve vědeckých análech, lze považovat našeho zesnulého přítele. Vždyť Žeňa byl první, kdo si všiml podivného chování mravenců. A protože choroba zasahuje zejména nervová centra mravenců, pak i žertovná přezdívka blázniví se najednou jeví jako prorocká.

POSLEDNÍ ZÁHADA

Všechno na světě má svůj konec. A tak skončila i naše práce a my jsme balili stany. Na místě, kde jsme se po večerech scházívali u ohně, zůstalo černé vypálené kolo. Všechny věci už jsou sbalené a Nikolaj Pavlovič šel pro koně. Za chvíli je naložíme a navždy opustíme toto údolí.

Vždycky, když se takhle ruší tábor a putuje se dál, bývá mi nějak smutno. Asi proto, že člověk na každém takovém místě, které opouští, zanechává navždy jistý kus svého života a uvědomuje si, že mu ho nikdo nevrátí.

Tady jsme toho zanechali mnoho…

Marie sedí stranou na kameni a dívá se na zpěněnou řeku u svých nohou. Ale sotva ji vnímá.

S povzdechem otvírám blok, v kterém si po kouscích načrtávám koncept hlášení o naší práci. Až se vrátíme do ústavu, nastane mnoho úřadování. Zajímalo by mne, zda se našim podařilo vyrobit vakcínu.

Svůj díl práce jsme udělali. Nezůstaly žádné záhady, celý řetěz šíření choroby jsme prozkoumali od začátku do konce. Teď už je zřejmé, jak s ní bojovat.

Brzy na jaře, jakmile mravenci začnou šílet, stačí vydezinfikovat nějakými chemikáliemi všechny pastviny a všechny nory hlodavců v těch místech, kde jsme objevili hlavní ohniska choroby. A za několik let se bude záhadná všudypřítomná smrt vyskytovat jenom v legendách a vyprávění starců.

Chemici teď dokážou zázraky, nebude pro ně problém najít nějaký jed, který zničí jenom nebezpečné mravence a ostatní hmyz ušetří. Ale už dnes je možné, aby se začalo v údolí pracovat, nemusí se ani čekat, až bude choroba definitivně vymýcena. Stačí dodržovat určitá bezpečnostní opatření. Když je vrah jednou odhalen, není problém se před ním chránit. Ostatně i naši přátelé v ústavu už vyrobili nebo v nejbližší době určitě vyrobí ochrannou vakcínu…

„Přišel se rozloučit,“ ozvala se náhle vedle mne Marie unaveným a mrtvým hlasem, až jsem sebou překvapeně trhl.

Ani jsem si nevšiml, kdy se přiblížila.

„Co je?“ ptám se znepokojeně. „O čem to mluvíš?“

Mlčky mne úklonem hlavy vybídla, abych se otočil.

Na skále stojí Hospodář, přesně v takové zkamenělé póze, jak jsme ho spatřili poprvé. Kolem něho sedí čtyři psi s otevřenými tlamami, zmořeni vedrem. Ale kde je ostatní smečka? Skrývá se v křoví?

Ano, vypadá to tak, že se starý muž přišel rozloučit. Je rád, že konečně opouštíme jeho údolí? Nebo pochopil, že už v něm nebude dlouho vládnout na účet lidského strachu a pověrčivosti?

Stojí dost daleko, do obličeje mu odtud není vidět. Ostatně v takové tváři, která už se dávno změnila ve starý kámen, sluncem vypálený, se stejně nedá nic vyčíst.

A tu mne znovu napadá myšlenka, která nás všechny tak provokovala: proč se ho choroba netkne? Žije přece v tak strašné špíně, tak zanedbaně, že by ho vibriony plné smrtonosných virů musely dávno zahubit. Ale on je živ a zdráv a stojí si tu na skále jako špatně vyřezaný svatý.

Ano, proč neonemocní? My teď odjedeme a tohle už zřejmě nezjistíme. Mýlil jsem se před chvílí: jedna záhada přece jen zůstane nerozluštěna…

Opravdová socha! V nitru mám dětsky roztrpčený pocit křivdy. Aby podoba byla dokonalá, socha je bez rukou, jako Venuše Miloská.

Bez rukou?!

„Napadá kopyta…,“ brumlám si pro sebe a nespouštím ze starce oči.

Že by celé tajemství spočívalo v téhle skutečnosti?

„Co je s tebou?“ ptá se znepokojeně Marie.

„V kterém zavazadle máme chorobopisy? Myslím že v tomhle!“ Horečně se pouštím do vybalování vaku.

„Proč?“

„Potřebuju Žeňův chorobopis…“

Marie se přikrčuje, jako by dostala ránu. Teprve teď si uvědomuju, jak se jí ta věta bolestně dotkla. Ale teď nemám kdy na utěšování.

Vytahuju jedny desky po druhých, otvírám je a listuju v pečlivě sešitých listinách… Tadyhle je!

„…Játra poněkud zbytnělá, barva normální… Na levé holeni stará jizva…“ Dál, dál!

„… Na obou rukou nepatrně poškozené nehty, pravděpodobně jde o zranění způsobené cestodami nebo nějakým jiným druhem cizopasných červů. Je nesnadné určit, jde-li o čerstvé nebo zastaralé poranění. Obdobné nepatrné poranění nehtů se vyskytuje i na dvou prstech pravé nohy…“

Žeňu pitval zkušený prosektor Savelij Pavlovič z našeho ústavu a nemohl přirozeně opomenout jedinou zdánlivou maličkost. Měl jsem tedy pravdu!

A tak byla rozluštěna i poslední záhada. Mohu říci, že nám v tom pomohl Hospodář. Jeho zmrzačené ruce ve mně vlastně probudily první, ještě mlhavou myšlenku. A potom už jako by se mi v mozku rozsvítila žárovka, tma ustoupila a všechno bylo jasné a pochopitelné.

Záhadné a nevyzpytatelné jsou cesty hledání pravdy. Jak se teď nečekaně hodila pozorování Nikolaje Pavloviče, která se nám dřív zdála nezajímavá. On vlastně si první všiml, že vibriony napadají kopyta ovcí. Dodatečné speciální výzkumy potvrdily mou domněnku, že totiž choroba proniká do lidského organismu nehty člověka. Vibrion napadá rohovité tkáně, definitivně dozrává, a teprve potom začne virus v něm skrytý svou smrtonosnou činnost.

Hospodář neměl ruce, a boty si nevyzouval, ani když šel spát. Jedině to ho zachránilo před neviditelným vrahem…

Věděl o tom Alí Vardak? Myslím, že ho to napadlo, tušil asi, když se díval na bezrukého starce, že se k němu infekce nedostane právě pro jeho zmrzačení. Proto k nám tehdy do tábora přišel v rukavicích, které k našemu údivu nesejmul ani u stolu, když pil kávu. A o chorobě kopyt u ovcí taky dobře věděl, ačkoli neměl tušení ani o viru, ani o roli bláznivých mravenců. Ale místo toho, aby usiloval o rozšifrování nebezpečné choroby a snažil se lidem pomoci, zvolil si cestu zločinu a škodil nám, kde mohl.

Dobrá, už o něm raději nemluvme…

Nebudu také podrobně vyprávět o dalších výzkumech a pokusech. Tečku mohu napsat už zde. V chorobě, která se teď na počest našeho zemřelého kamaráda jmenuje Laptěvovou-Robertsonovou chorobou, nezůstalo nic záhadného. Pokud nebudou zneškodněny všechna její přírodní ohniska a úkryty, může se před ní člověk chránit docela prostě: bude-li mít co dělat na pastvinách, stačí, když si vezme holínky a gumové rukavice.

Vrah byl dopaden. A já musím své dlouhé vyprávění zakončit, protože mým hlavním posláním je boj s chorobami a na mém stole už leží nový telegram, tentokrát z malého městečka v tajze: „Přijeďte okamžitě, situace je hrozivá…“

UKÁZKA Z DALŠÍHO SVAZKU EDICE SATURN:

R. LUSKAČ, JEDOVATÉ ŽIHADLO

Poděkovali jsme ochotnému Anatolijovi za pomoc a pokračovali v plavbě na vlastní lodi ke břehu skalnatého žlebu. Vedla nás k tomu úvaha, že zloděj Pokrovského člunu měl patrně po ruce ještě druhé plavidlo a mohl zde přistát.

„Když už jsme tady, mohli bychom si prohlédnout Marťanskou,“ navrhl jsem.

Pokrovskij zaváhal s odpovědí. Dodal jsem se smíchem:

„Že byste tu čekal strašidla?“

„Myslíte, že polekaná vrána se bojí i suchého roští? Ne, ale musím člun zajistit, aby jej vlny neotloukaly o kameny… Ale z motoru přece jen odmontuju přerušovač, čert nikdy nespí.“

Sotva jsme od přístaviště ušli asi sto kroků, potvrdila se naše domněnka, jak se zloděj dostal do zarostlé zátoky. V záhybu travnatého břehu vpadal do jezera potok. Až k jezerní hladině byly jeho břehy zarostlé olšemi, jeho úzké koryto bylo několik málo desítek kroků od ústí značně rozšířeno – a tam stála dobře ukrytá pramička na silném řetězu. V křoví byla schována i vesla. Zloděj tedy přijel s ukradeným motorovým člunem nejdřív k travnatému břehu, spustil na jezero pramičku, vzal ji do vleku a dojel tak až k zátoce. Přesedl z motorové lodi na pramičku, kterou uvolnil z vleku, a pustil motorové plavidlo samotné na plné obrátky do džungle zátoky, a tak je skryl. Pak se mohl na pramičce klidně vrátit na břeh, ukrýt ji v potoce – a byl na pevnině!

„Zdá se, že je tu čilý ruch,“ řekl jsem a ukázal Pokrovskému na koryto potoka, „jen se podívejte, jak je dno vyježděno loďkou!“

„Začínám věřit, že v opuštěné usedlosti straší,“ řekl Pokrovskij, „a proto si Marťanskou přece jen trochu prohlédneme.“

Šli jsme po špatné cestě vzhůru do kamenného žlebu, kde se schůdnost značně zlepšila.

Šarika jsme chtěli nechat na stráži v lodi u naší dnešní kořisti, rysa a zajíce, ale nakonec jsme se rozhodli vzít ho s sebou. Člun jsme jakžtakž i na dálku měli v patrnosti a bylo nepravděpodobné, že by si někdo troufal na otevřeném místě rysa ukrást.

Před Marťanskou jsme míjeli lednici, jejíž dveře Šarik očichal, a pak sklopil slechy. Volal jsem ho, ale jako by neslyšel, hnul se teprve po ostrém povelu. Patrně lednici znal. Chtěli jsme do ní nahlédnout, ale na dveřích visel zámek, a k tomu vyleštěný, jako by jej někdo pečlivě otíral, když ho bral do rukou.

Na rovině zarostlé travou stála velká chalupa s vyřezávanou ornamentikou na štítě, balkóně a okenních lištách, tak jako všude v okolí. Ozdoby, otlučené větrem a ošlehané lijavci, nebylo ani zdola, z jezera, vidět, tak splývaly s celkovou nijakou barvou stavení.

Naproti se bortila stodola, ohořelá při někdejším požáru. Nikdo zčernalé trámy neodklízel, co setlelo, to setlelo, ostatní na hromádce větralo. Hned vedle trosek stála kůlna, kupodivu držela ještě pohromadě, třebaže pod chatrnou střechou; vzali jsme za dveře (kliku už neměly), byly otevřené, uvnitř nic pozoruhodného: jakýstakýs žebřík na půdičku, z níž čouhala sláma.

Šarik šel za námi se sklopenými slechy; zželelo se mi ho, pohladil jsem ho a podrbal na šíji. Můj přátelský projev přijal vděčně, s rozšklebenou mordou se třel o mé holínky.

„Copak tě tak postrašilo v lednici?“ zeptal jsem se:

Zavrtěl jen nechápavě oháňkou.

„Čul svého pána,“ poznamenal Pokrovskij, „a nic bych za to nedal, že stopa je horká.“

Obešli jsme stavení a zjistili, že jsou v trávě náznaky vyšlapaných cestiček. Byli jsme zvědaví, zda je vnitřek domu právě tak nehostinný jako dvůr. Stavení, jak je v Karelii zvykem, mělo v přízemí jen pomocné místnosti, komory, dílnu a podobně; kuchyň a obytné světnice byly umístěny v jakémsi zvýšeném přízemí. Několik schodů vedlo k uzavřeným domovním dveřím. Do oken odtud nebylo vidět. Proto jsme jeden druhého vysadili, aby dosáhl okenních lišt a mohl nahlédnout dovnitř. Kuchyně a dva pokoje byly zařízeny docela pěkně a pohodlně.

„Tak vida, na první pohled bohem a lidmi opuštěná samota – a vyklube se z ní letovisko pro rekreanty,“ zasmál jsem se a pak již vážně dodal: „Což abychom si prohlédli okolí, možná že by nás Šarik…“

„Okolí, to pusťte z hlavy, Rudolfe Rudolfoviči. Jen kousek bychom zašli dál a komáři by nás zřídili jako onehdá. Jsou tu všude močály, v tuto dobu špatně průchodné. Tady se může promenovat, jen kdo se tu vyzná. A pak, nerad bych nechal delší dobu loď bez dozoru…“

„To tedy znamená nasednout a jet zpátky do Suje.“

Souhlasil. Šli jsme zpět k jezeru.

Ještě jsme neopustili travnatou rovinu, když mou pozornost upoutala na zemi malá kartička. Zvedl jsem – jízdenku moskevského metra! Byla úplně zachovalá, takže se dalo bez obtíží zjistit, kdy byla vystavena: před devíti dny.

„Podívejte se,“ zvolal jsem na svého přítele a mával jsem jízdenkou. „Vizitka rekreanta z Moskvy.“

Mezitím, co si Pokrovskij se zájmem prohlížel lístek z metra, ač na něm nebylo nic zvláštního, než právě ta okolnost, že byl nalezen zde, ohlédl jsem se po Šarikovi. Za troskami stodoly horlivě hrabal, až hlína lítala. Běžel jsem k němu, postál nad ním a pozoroval ho; ale když jsem zjistil, že rozhrabává noru nějakého hlodavce, ztratil jsem o věc zájem, popadl psa za obojek a vrátil se k Pokrovskému. Napřáhl ruku a mlčky mi podával železniční jízdenku. Udiveně jsem na něj pohlédl.

„Jen si ji prohlédněte! Ležela dva tři kroky od místa, kde jste našel lístek z metra. Patrně obojí někdo vytrousil z kapsy. Možná, že rychle něco vytahoval… Jízdenka z vlaku je ještě zajímavější než ta z metra…“

Byla vystavena z Poňgu, to je železniční stanice Ašiňa a platila do Šujského Posadu!

„No vida, zde máme doličný předmět, že onen někdo, patrně samozvaný Borisov, skutečně přijel z Ašina a teď…,“ zvolal jsem vzrušeně a Pokrovskij mě suše přerušil:

„Chybí k těm jízdenkám jen majitel.“

„Daleko nebude.“

„A proto honem do Suje, abychom mohli telefonicky oznámit nález jízdenek,“ pobízel Pokrovskij.

Když jsme se rychlým tempem vzdalovali od Marťanské, dostal jsem nápad a hned jsem ho také Pokrovskému vyklopil:

„Což abych se zeptal majitelky usedlosti, zda by mi na čtrnáct dní chalupu nepronajala?“

„To nemyslíte vážně.“

„S tím dotazem ano, méně ovšem s tím nájmem.“

„Co tím chcete získat?“

„Nevím, tak, zajímá mě, co odpoví.“

„Budiž. Jedeme kolem Tervové, kde Darja Jegorovna Kuzněcovová bydlí.“

„Jaká je?“

„Na svá léta zachovalá, hezká, má dospělou dceru a vypadá jako její sestra. Však je taky obletovaná…“

Z jezera jsme propluli propustí, úzkou mezerou mezi vory, které zatarasovaly téměř celou šíři řeky, a pak již brzy po proudu jsme se dostali do Tervové.

„Jděte k Darje sám, kdybych šel s vámi, sotva by s vámi mluvila. Ve své funkci mysliveckého inspektora jsem usvědčil z pytlačení a předal k soudnímu rozhodnutí jednoho z jejích galánů,“ řekl Pokrovskij.

Přistáli jsme poblíž můstku, u něhož se pohupovaly dvě loďky, upevněné na kůlech. Vyšel jsem na břeh sám a zamířil k domu, který mi Pokrovskij označil. Na zápraží mě zdrženlivě přivítala stará žena a na mé přání zavolala dceru Darju Jegorovnu Kuzněcovovou.

Kuzněcovová si dala na čas. Stál jsem v předsíňce a viděl ji, jak sestupuje z podkroví. Lehce se vykrucovala v bocích i v ramenou, nešla, vlnila se. Přistoupila ke mně s úsměvem, který určitě měla pro každého muže. Oči měla vyzývavé, třebaže je s předstíranou prostotou odvracela. Vzájemně jsme se představili. Pozvala mě do světnice. V plném denním světle bylo patrno, že mládí už má sice za sebou, ale její zralost vzrušuje příslibem zkušenosti.

Když slyšela, že bych si chtěl na čtrnáct dnů najmout její stavení na Marťanské, zeptala se, kdo mě poslal. Nikdo, řekl jsem, lovil jsem a zalíbilo se mi tam. Vlídně se usmála a řekla, že chalupu rekreantům nepronajímá.

„Ale vždyť tam v létě chytají ryby!“

„Moji příbuzní a přátelé, cizím zájemcům jsem vždy odmítla.“

„Pak tedy nezbývá nic jiného, než abych se s vámi spřátelil, Darjo Jegorovno.“

„Ale jděte, jste nějak neodbytný, copak vám na mé chalupě tak záleží?“ zeptala se s upejpavou koketností.

„Chtěl bych strávit zbytek dovolené právě na takovém místě – chalupa nad jezerem, na kraji lesa. Mám toho shonu v Leningradě až po uši a nechci slyšet nic jiného než cvrlikání ptáků a šplouchání vody.“

„Nevypadáte na samotáře, jistě máte někoho… ženu, přítelkyni…,“ zabrousila do vod, ve kterých se vyznala. Ale nedořekla. Do světnice vešla její matka a něco jí pošeptala. Kuzněcovová vstala, vrhla na mě uražený pohled a bez dřívější laškovnosti studeně pravila:

„Jak jsem řekla, chalupu vám nepronajmu, marně vás sem ředitel Pokrovskij posílá. Sbohem.“

„Marně, marně se pokoušíte,“ jízlivě opakovala ještě před domem matka Kuzněcovové.

Pokrovského jsem o výsledku své návštěvy ani nemusel informovat, vyslechl poslední slova osobně.

„Zbytečně jsme se zdrželi,“ zabručel.

„Ne tak docela,“ namítl jsem, „alespoň víme, že chalupu pronajímá. Když chalupu, tak asi také i zavřenou lednici. Rád bych věděl komu.“

„Podle Šarika bych typoval na Cholmagina. Ale vždyť je to pro něho daleko, co tam ukládá?“

„To se už týká vás, mysliveckého inspektora,“ popichoval jsem. „Co když tam skladuje celé tucty nezákonně ulovených losů?“

Pokrovskij mávl rukou.

„Los není zajoch, aby ho odnesl v batohu, na jeho dopravu potřebuje povoz, ale i to je možné: Cholmagin jezdí s motorovým člunem po okolí a sváží dary lesa. U všech jezer je les a v něm losi. Byla by to nehorázná drzost upytlačené paroháče svážet do lednice na samotě a zase je vyvážet…“

„Vyvážet, to není tak těžké: zvěřina je už rozrušená, maso pěkně roztříděné, jen je dodat zájemcům. Potřeboval bych aspoň zjistit, zda byla v zimě lednice napěchovaná ledem.“

„Aby měly naše dušičky pokoj, požádáme Filipa Filipoviče, aby dal lednici prohlédnout a zároveň ho budeme informovat o nálezu jízdenek.“