Rudolf Luskač

Dračí zub

LENINGRADSKÁ OUVERTURA

Tichem pokoje znělo slabé pochrupávání mého sibiřského kocoura Musky, nerušilo mě však v práci, chrápal skoro rytmicky. Občas sice zadrhl, jako kdyby narazil na suk, ale záhy vyrovnal rytmus a pokračoval neomaleně dál.

Byl to mourek „těžké váhy“, skoro osmikilový, uznávaný bohatýr mezi okolním kočičím národem.

Náhle ho přerušilo prudké zazvonění a v předsíni zaštěkal můj setr Nord. Byl jsem doma sám, a proto jsem šel otevřít. Muska za mnou, zvědavost mu rázem rozehnala spánek. Přede dveřmi nikdo nestál a schodiště zelo prázdnotou. Nahlédl jsem do schránky na dopisy, ani tam nic nebylo… Ale co to? Na klice u dveří visel malý uzlíček.

Odvázal jsem provázek a opatrně rozmotal šáteček; byl v něm – zub! Velký zub nějaké šelmy. Aha, žert, pomyslel jsem si, ale když jsem kapesníček úplně rozložil, uzřel jsem úzký proužek papíru z telegrafního přístroje. Bylo na něm napsáno: ZUB ZA ZUB.

Zíral jsem na ta tři slova, vyťukaná psacím strojem, a musím se přiznat, že jsem v žaludeční krajině ucítil zalechtání. Co to má znamenat? Nahmátl jsem zdola na šátečku stehy, obrátil jsem ho a spatřil umrlčí hlavu vyšitou zelenou nití.

Bezděky jsem se rozhlížel po prázdném schodišti, ale po neznámém, který přinesl záhadné poselství, ani památky!

Stopy po sobě přece zanechal. Právě opravovali fasádu domu, chodník byl pokrytý pískem, vápnem a opadanou omítkou. Schodiště však bylo čisté, obyvatelé domu si pečlivě otírali obuv na rohoži v přízemí. Cizí návštěvník neměl tolik ohleduplnosti, a tak přede dveřmi mého bytu zůstaly výrazné šlápoty. Dalo se z nich vyčíst jen to, že člověk, po kterém tu zbyly, nosí pořádně velké boty.

Není obvyklé dostávat podobné „pozdravy“, a proto jsem si ty stopy přesně se všemi podrobnostmi obkreslil. Právě když jsem končil, skloněn ještě nad dlaždicemi, zazněl za mnou hlas:

„Hleďme, zde se názorně provádí přísloví o zametání před vlastním prahem. Není-liž pravda?“

Nade mnou stál profesor Ivan Vasiljevič Kučin, předseda Státní geografické společnosti v Leningradě.

„Nikoli,“ odpověděl jsem, „zvěčňuji stopy posla, který mi přinesl podivný dáreček… Hleďte, Ivane Vasiljeviči!“ Profesor se zájmem prohlédl zub, šáteček s výšivkou i proužek papíru a bez okolků strčil celou nadílku do kapsy. Pak vběhl do mého bytu. Než jsem sebral své kreslicí náčiní, už se zase vracel.

„Nebudeme ztrácet čas zbytečnými dohady, příteli,“ prohodil tlumeným hlasem, jako by se obával, že ho někdo kromě mne může slyšet. „Použil jsem vašeho telefonu, abych zdržel doma svého hosta …Návštěvu u vás za těchto okolností odložím a večer vám zavolám. Na shledanou!“

Nestačil jsem otevřít ústa a profesor již sestupoval po schodech.

Znal jsem Kučina řadu let a věděl jsem, že občas učiní něco, co se zdá pošetilé, ale pak je zřejmé, že se nechal unést náhlým nápadem. Impulsívnost byla vůbec hlavním rysem jeho povahy. Nyní se mi však zdálo jeho jednání prostě nepochopitelné.

Se smíšenými pocity jsem se vrátil do pokoje a vzal do ruky svůj náčrt. Pozorně jsem hleděl na kresby a všiml jsem si, že levá stopa se liší od pravé. Špička levé boty byla širší a také poněkud vychýlená. Měl neznámý deformovanou nohu a nosil ortopedickou obuv? Nebo jsem při obkreslování posunul papír?

Vyšel jsem na schodiště, abych si náčrty ověřil. Levá bota byla skutečně jiná než pravá. Od zazvonění uplynulo sotva patnáct minut. Snad si fasádníci neznámého všimli?

Vyběhl jsem před dům, právě když odcházeli. Na můj dotaz odpověděli, že si při práci lidí nevšímají.

Chtěl jsem se vrátit do bytu, když na mne zavolal domovník. Tenkrát byli domovníci v určitém smyslu osoby téměř úřední, neodpovídali jen za pořádek v domech. ale i za všechno, co se dělo před domy. Měli povinnost zakročovat proti nepřístojnostem, nosili stejnokroj a v případě nutnosti přivolávali na pomoc pronikavým hvizdem píšťalky svého kolegu ze sousedství nebo místního strážce veřejné bezpečnosti.

Náš domovník, jemuž se říkalo Jerofejevič, byl si vědom svého postavení a dbal na pořádek a klid jako Argus. Krátce přistřižený plnovous, bujné obočí, pod nímž se blýskaly oči černé jako uhlíky, přidávaly jeho jinak bezvýrazné tváři na přísnosti. Důležitě promluvil:

„Vyptáváte se, Rudolfe Rudolfoviči, tam těch, jako byste netušil, že o každém hnutí před vchodem do domu vím víc než všichni zedníci dohromady. Ti hledí, aby měli omítku hladkou jako dětský zadeček, a o víc se nestarají. No ano, jakýsi šmatlavý do domu šel, a co by vrabec třikrát začiříkal, vybatolil se zase ven. Napadal na levou nohu a měl na ní nějakou divnou botu. Snad vám něco vyvedl?“

„Ne, nic. Nechal mi jen dopis ve schránce,“ odbyl jsem Jerofejeviče. „Ale zajímalo by mě, jak vypadal.“

„Docela slušně, alespoň podle oblečení, až na tu nemožnou čepici. Takovou v celém Leningradě nenajdete. Co si ti lidé na hlavu neposadí! Půlka byla kostkovaná šedomodře a půlka pepita. To by se tak hodilo do cirkusu.“

„A obličej?“ vyzvídal jsem dál.

„Inu nic zvláštního, až na ten nos. Divil bych se, kdyby mu do něj nepršelo. Pod ním ještě zrzavý kníreček tak za groš. Ale jinak, to vám řeknu, byl pořízek. Připomíná vám někoho známého?“

„Nepřipomíná, Jerofejeviči. Děkuji vám.“ Vrátil jsem se do bytu a usedl znovu k práci, ale nešla mi od ruky. Za několik dnů mělo předsednictvo Leningradského trustu lesního průmyslu, kde jsem působil jako vedoucí technické správy, schvalovat návrh projektu výstavby mechanizovaného vořiště pro plavení dříví na řece Svir. Mně náleželo vypracovat posudek – a tumáš, teď se mi do odpovědné práce připletl zub šelmy a umrlčí hlava! Přebíral jsem v paměti své známé, kteří by mohli mít vztah k tomu tajemnému kulhavému člověku v nápadné čepici, ale na nic jsem nepřišel.

Znechuceně jsem se opět zahloubal do technických dat projektu a vstal od nich, až mě vyrušilo zvonění telefonu. Volal profesor Kučin.

„Dodržuji slovo,“ pravil. „Neobtěžoval byste se na chvíli ke mně? Mám vzácného hosta, který leccos ví a zná.“

Netrvalo dlouho a zvonil jsem u dveří profesorova bvtu. Ozvalo se dueto psích hlasů; překvapilo mne to – Kučin měl jen jednoho psa, vychytralého jezevčíka Abraka. Sotva se dveře otevřely, dorážel na mne s přátelským kňučením a za ním se vrtěla statná lajka, která se mi zdála povědomá.

„Jen dále, dále,“ zval profesor, a když viděl, že lajku hned nepoznávám, zvolal vyčítavě:

„Ale ale, kde jste nechal svou paměť, Rudolfoviči? Vždyť je to…“

„Nadyr!“ vyhrkl jsem, a pes hned radostně vyštěkl svým lajčím tenorem.

V mžiku vyvstaly přede mnou vzpomínky na nezapomenutelné okamžiky prožité loni, roku 1936, v daleké tajze na řece Varjun – na ohnivé vzplanutí ranního svitu, který zalil purpurovou záři ohromné tělo mamuta, desítky tisíciletí zakovaného ve věčně zmrzlé půdě břehu tohoto svéhlavého sibiřského toku. Účastnil jsem se expedice, již vedl profesor Kučin, a bezprostředním objevitelem, který nás dovedl k poslednímu loži vyhynulého velikána, byl právě znamenitý lovecký pes – Nadyr.

„Tak prosím, prosím,“ vyrušil mě profesor z poněkud dlouhého a hlučného vítání s lajkou a ukázal pohybem ruky do pokoje.

Tam seděl Nadyrův pán, věhlasný jakutský lovec, předseda loveckého družstva z jakutské vesnice Bargini – Nikandr Nikandrovič Šalganov.

„Příteli, kde se tu berete?“ zvolal jsem mile překvapen a objal statného Sibiřana.

Šalganov přijel z dalekého Jakutska služebně. V Leningradě se každoročně konala celostátní aukce kožešin, na niž přijížděli zájemci z celého světa. Lovecké družstvo, jehož předsedou byl, se zavázalo poprvé po dlouhých letech nabidnout k prodeji značný počet kožešin sobola, který se díky přísnému hájení v revíru družstva tak rozmnožil, že jeho lov byl výjimečně povolen. Šalganov měl uzavřít smlouvu se státní obchodní organizací Gostorg. Nadyra přivezl do Leningradu na přání předsednictva Společnosti chovatelů čistokrevných loveckých psů. Sekce lajek měla eminentní zájem o výborného Nadyra pro osvěžení krve lajek místního chovu. Byl tedy i Nadyr v severní metropoli tak řečeno ze služebních důvodů – a oba, pán i pes, se již zase chystali k odjezdu.

„Tak,“ řekl jsem vyčítavě, „čtrnáct dní se, profesore, nachází Nikandr Nikandrovič u vás, a vám nenapadlo zavést ho ke mně!“

„Vždyť byl na roztrhání,“ hájil se Kučin. „Ani jeden večer neměl volný a celých šest dní jezdil se znalci kožešin po skladech mimo Leningrad. Dnes měl zase odvézt Nadyra na tři dny do Lodejného Pole. Na mé naléhání odložil cestu až na zítra.“ Profesor se na okamžik odmlčel a dodal:

„Telefonoval jsem mu hned od vás, však víte, a spěchal jsem domů, abych ho zdržel a vaši příhodu mu vypověděl. Nezdá se mi, že by někdo jen tak pronic za nic vám věšel na kliku vlčí zub a zelenou lebku s ponaučením, co to znamená? Ten člověk…“

„… kulhal na levou nohu,“ přerušil jsem ho, „měl ohrnutý nos, ryšavý knírek a na hlavě nápadnou čepici.“

„Co všechno nevíte!?“ zapochyboval profesor. „Řekl mi to domovník; viděl ho.“

„Výborně, třeba se to bude hodit… Tak tedy, Nikandrovič je tu jen kvůli vám.“

Hleděl jsem nechápavě na Kučina, a když sibiřský lovec souhlasně přikývl, pokrčil jsem rameny a poznamenal, že nevím, zda populační úkoly lajek nejsou naléhavější než pitoreskní vyhrůžka s nějakým zubem, patrně nejapný žert.

„Nezazlívám vám vaši lehkovážnost,“ řekl profesor shovívavě, „vždyť neznáte někdejší zákony tajgy. My je známe“ (Kučin pohlédl na Šalganova, jako by se dovolával jeho souhlasu), „a proto jsme usoudili, že ‚dárce’ pochází ze Sibiře a celá věc má určitý význam. Vzpomněl jsem si na příhodu, která se stala před nějakými dvaceti…, počkejte, čtyřiadvaceti lety ještě za cara. Teprve po rozmluvě s Nikandrem Nikandrovičem se mi vybavila v mysli. Byl jsem tehdy s výpravou zeměměřičů a taxátorů v sibiřské tajze, v oblasti Stanového pohoří. Naše štábní stanoviště se nacházelo opodál Udekanu v Ust-Njukže a tam jeden z našich geometrů, myslím, že se jmenoval Sitkov. zabil v hádce krčmáře, který ho při placení celoměsíční útraty ošidil o značnou částku. Krčmář, známý násilník a šejdíř, si vymáhal zaplacení přemrštěného účtu sekerou. Sitkov se nezalekl a ve rvačce, při níž mu násilník usekl malíček u … zdá se mi u levé ruky, ho bodl nožem tak nešťastně, že ten za dva dny skonal. Četník, který záležitost vyšetřoval, zjistil, že geometr jednal v nezbytné sebeobraně, a tím byla věc vyřízena. Považovali jsme ji tedy za skončenou a nenadáli se následků.

Krčmář byl příslušníkem národnostní menšiny Sojotů. kteří tenkrát patřili k nejvykutálenějším původním obyvatelům Sibiře. Mnozí z nich obchodovali koňmi a víc než prací se živili dohazovačstvím. Bylo jich poměrně málo, a proto drželi jeden s druhým.

Asi za tři měsíce jsme ukončili práce v terénu a začali v okresním městečku Mogoče, které leží na trati transsibiřské magistrály, se zpracováním materiálů. Jednoho dne dostal Sitkov zásilku: šáteček s vyšitou umrlčí hlavou a zubem šelmy zabaleným v cáru papíru z obalu lisovaného čínského čaje. Na útržku bylo neumělou rukou načmáráno: Zub chce krev. Sitkov s tím přišel ráno k nám, co to má znamenat. Ani my jsme si s podivným dárečkem nevěděli rady, až teprve kancelářský sluha, Tunguz, nám otevřel oči: ten, kdo něco takového dostane, propadá podle starých zákonů některých sibiřských kmenů krevní mstě. No což, za starých dob nebylo třeba na Kavkaze nebo ve Střední Asii, o takové kratochvíle nouze. Ale krevní msta na Sibiři byla i tenkrát už vzácným zjevem.

Dali jsme hlavy dohromady a za pomoci znalců místních poměrů jsme přišli na to, že osudná historka v Ust-Njukže neskončila. Někdo z příbuzných krčmáře patrně vzal na sebe podle tradic kmene Sojotů úlohu krevního mstitele. Sitkovovi všichni radili, aby odjel domů do Petrohradu, ale on byl mladý a výbojný a varovným hlasům se posmíval.

Jednoho večera ho mstitelé vyčíhali, když se vracel z návštěvy u známých. Omráčili ho a odvlekli do tajgy.

Naštěstí se přepadení neobešlo beze svědků. Cetníci nás neprodleně zburcovali, přidalo se ještě několik přátel a začalo stíhání. Za městem jsme se dohadovali, na kolik skupin se rozdělíme a kam zamíříme, kdvž tu jako anděl strážný se objevil…, hádejte kdo? Tuhle Nikandr Nikandrovič. To vám byl tenkrát bohatýrský chlapík – čímž naprosto nechci říci, že dnes není. Ve svých čtyřiadvaceti letech byl už slavným lovcem a taigu znal mnohem lépe než pop svůj breviář. Carská ochranka ho ovšem nemohla ani cítit. Četníci ho podezřívali, že pomáhá deportovaným revolucionářům k útěku, věděli však také, že potírá násilnictví, krádeže a loupeže bez ohledu na to, kdo je v tajze páchal. Přidal se tedy k nám – k malé radosti četníků – a věřte nebo nevěřte, bez něho by Sitkov neušel smrti.

Nikandr znal v dalekém okolí všechny stezky i ochozy, a vedl nás takřka najisto. Věděl o tajném obřadišti Sojotů, kde žil a ‚vládl’ obávaný šaman, tvrdě udržuiící u příslušníků kmene úctu a pokoru před starými zvyky. Nikandr správně usuzoval, že Sitkova zavlečou právě sem a šaman ho nechá za patřičných obřadů usmrtit.

Uháněli jsme na vytrvalých sibiřských konících, co jen svízelná cesta dovolovala, a dorazili jsme do zapadlého hvozdu, v němž sídlil ‚vládce duchů tajgy’ – šaman. Žil v solidním srubu postaveném ve tvaru jurty. Před vchodem stáli dva primitivní oltáře. Kolem dvou menších stanů, na jejichž stěnách ze sobích kůží byly připevněny kostry různých ptáků, čněly vysoké kůly a na nich byly nasazeny medvědí lebky. Ohromné limby stály v pozadí obřadiště obehnaného podivným plotem: místo sloupků nesly oplocení dřevěné figuríny s nestvůrnými hlavami.“

„A co se stalo se Sitkovem?“ přerušil jsem popis obřadiště, který se mi zdál zbytečně rozvláčný.

„Přijeli jsme právě včas, ale neptejte se, jak ubožák vypadal,“ pokračoval profesor. „Byl sešněrován řemeny z běluhy1, které jsou velmi vláčné, ale svírají končetiny tak pevně, že téměř přeruší krevní oběh. Působí to hrozné bolesti.

Sojoty jsme překvapili. Vpadli jsme mezi ně jako ostříži a do jednoho je pochytali. Ukázalo se, že krevní mstu měl podle příkazu šamana vykonat mladší bratr krčmáře. Tři další příbuzní mu pomáhali.

Geometr si poležel dobrý měsíc v gubernské nemocnici v Irkutsku, než se mohl zase postavit na nohy.

To byl tedy případ, který se odehrál před čtvrt stoletím – a dnes se obdobný týká vás… Chcete k tomu, drahý Nikandroviči, ještě něco dodat?“ Šalganov poznamenal:

„Jen tolik, že by nebylo správné varování podceňovat, i když si nedovedu představit, čím by Rudolf Rudolfovič přivolal na svou hlavu takovou nesnáz?!“

„To je právě ono,“ prohlásil jsem rozhodně. „Neučinil jsem nic, co by nějakou krevní mstu mohlo vyvolat, proto se mi zdá, že jste,“ a ironicky jsem se oběma uklonil, „drazí soudruzi, jako pamětníci pod dojmem staré ojedinělé historky. Proto také přisuzujete nejapnému vtipu důležitost, kterou vůbec nezasluhuje. Prosím vás, jakápak dnes v Sovětském svazu krevní msta! Řekněte, Nikandre Nikandroviči, přihodilo se u vás něco podobného za poslední léta?“

Šalganov se zamyslel a vážně pronesl: „Při svých cestách v tajze jste na vlastní uši slyšel, jak to za carských dob na Sibiři chodilo. Každý, kdo mohl, místní obyvatele šidil, deptal, vydíral, neměli prakticky jiné právo než poslouchat a ponenáhlu vymírat. O školách, lékařské pomoci nebo nějakém zastání nemohlo být ani řeči. Byli to pro vládce starého Ruska prostě inorodci, méněcenní lidé. Úřady se chovaly k různým pobudům, dobrodruhům a lupičům shovivavěji než k původním obyvatelům Sibiře. Neutěšený život, hlad, nakažlivé nemoci kosily Jakuty, Tunguze, Goldy, Oroče a desítky jiných národů a národností. Není divu, že se tu a tam proti takové hrůzovládě vzepřeli – ale kárné oddíly pak nesly po celém okolí smrt, zabíjely i děti, ženy, starce. Teprve když se na Sibiři s konečnou platností ujala vlády sovětská moc, skončil útlak a bezpráví. Ale zaostalí obyvatelé se jen pomalu přizpůsobují novému…“

Šalganov se odmlčel, lokl si čaje, zabafal a pokračoval:

„Ptal jste se, zda se něco podobného opakovalo i později. Ne, neopakovalo, nebo – lépe řečeno – nevím o tom. Ale ta vaše zásilka dokazuje, že ještě i dnes někde v úkrytu tajgy bují jedovaté býlí. Poslední dva roky jste přece na Sibiři pobyl několik měsíců a příhody, které jste tam zažil, nebyly vždycky hladké jako hedvábí. Což když ono poselství nějak souvisí s těmi vašimi cestami? Asi byste měl raději celou věc oznámit patřičným úřadům…“

„Jsem téhož názoru,“ přisvědčil profesor. „Nač máme bezpečnost? Ať se také jednou zabývá záležitostí, která nezasvěcenému připadá na první pohled jako špatný žert.“

„Zkusím to napřed u svého známého Filipa Filipoviče.“

„Míníte předsedu krajského soudního kolegia Kurilova?“ otázal se profesor.

„Ano, je to můj dávný přítel,“ přikývl jsem.

„Ujednáno,“ rozhodl profesor. „Vy, Rudolfoviči, si půjdete pro rozum ke Kurilovovi a Nikandr se ujme po návratu do své ‚rezidence’ věci také, protože tam někde musíme hledat začátek.“

Poseděl jsem s přáteli až do pozdního večera, a když jsem se vrátil domů, vyřídila mi manželka, že mi několikrát telefonoval můj dobrý přítel Oleg Ivanovič Feklistov.

Prožil jsem s Olegem a ostatními účastníky expedice do Surunganských hor nezapomenutelné dní i nebezpečná dobrodružství. Velmi jsem si ho oblíbil, a tak jsem bez odkladu pospíšil k telefonu. Nechtělo se mi věřit vlastním uším, když mi Oleg sdělil, napůl rozpačitě a napůl s humorem, že právě dnes pozdě odpoledne dostal malou zásilku, s níž si neví rady.

„Byl to snad šáteček s vyšitou umrlčí hlavou, zub a proužek papírku s upozorněním?“ vyhrkl jsem se zájmem.

„Jak to víte?“ zazněl jeho překvapený hlas.

„Mívám občas intuici.“

„Myslíte to vážně?“ hlesl Oleg.

„Na proužku papíru z telegrafického přístroje naklepaná tři slova …“

„Dokonce i to?!“ přerušil mě Oleg. „Teď už vím, kdo si zavtipkoval!“

„Já také. Kulhavý muž v kostkované čepici…“

„Ale jděte, jasnovidče,“ vpadl mi do řeči se smíchem Oleg a dodal: „Tak to též víte, co ten žert znamená?“

„Tuším…,“ a protože to ve sluchátku zaskřípalo, pospíšil jsem si: „Halo, slyšíte? Ano, znamená to, že jste propadl krevní mstě!“

Oleg hvízdl do mluvítka tak silně, až mi zaznělo v uchu. „Rozuměl jste?“ zeptal jsem se. „Já že propadl…?“ smál se podezíravě. „A já s vámi, Olegu. Jsem teď o něco veselejší. Ve dvou se to lépe táhne…“

„Tak to není žert od … od …“

„Snad jste mě nepodezříval?“

„Promiňte, prosím, ale je to tak fantastické … Odpusťte, jsem přepracován, a teď ještě tohle. Štěstí že Tamara není doma,“ povzdychl Oleg. „Vyděsila by se.“

„Vaše žena odjela?“

„Ano, na Sibiř,“ odpověděl Oleg. „Dostala z Vertlovky telegram, že děd Rodion Rodionovič vážně onemocněl, a to není maličkost, vždyť už dávno překročil osmdesátku. Tamara byla z toho celá utrápená a hned se za ním vypravila, však víte, jak ho miluje. A teď se k té starosti připlete vyhrůžka se zubem,“ povzdechl si geolog.

Odmlčel jsem se, hledaje v duchu, čím bych ho potěšil. Náhle mi něco napadlo a oživeně jsem zvolal:

„Olegu, začíná mi svítat! Ty uzlíčky s umrlčí hlavou patrně souvisejí s naší výpravou do Surunganských hor!“

„Proč?“ divil se geolog.

„To je jasné! Jak jinak jsme mohli my dva získat společného ‚mstitele’ než na té výpravě? Nikde jinde, kde se uchovaly ‚bohumilé’ zvyky zakroutit bližnímu krk podle starých tradic, jsme přece spolu nebyli…“

„A hrome,“ ulevil si Oleg. „V tajze se opravdu až dodnes uchovaly?“

„Profesor Kučin a věhlasný sibiřský lovec Nikandr Šalganov to nevylučují. Právě od nich přicházím. Víte co? Zavoláme Kučinovi a smluvíme si s ním na zítřek schůzku. Telefonem o tom nebudeme víc mluvit. A teď klidně spěte a nelamte si tím hlavu!“

Nevím, zda mé přání Olegovi dopomohlo k pokojné noci, já sám jsem dlouho nemohl usnout. Ty dva doručené zuby, které – jak jsem se nyní domníval – podle všeho souvisely s naší výpravou, mi dlouho hledaly v mozku a zaháněly spánek.

Příštího dne jsem navštívil Filipa Filipoviče Kurilova, který byl nedávno jmenován předsedou soudního kolegia. Odpovědné a významné místo nic nezměnilo na jeho chování. Byl to stále ten veselý, upřímný, prostý člověk jako dříve, a přivítal mě opravdu srdečně.

„Vidím vám na špičce nosu, že vás tlačí bota,“ zahalasil a nabídl mi šálek čaje, bez něhož si nedovedl představit přátelskou rozmluvu.

Vyslechl se zájmem mé vyprávění, aniž rně slovem přerušil. Když jsem skončil, pustil do práce svůj obvyklý „metronom“: ťukal pravidelně tužkou do stolu, což připomínalo tikání onoho přístroje.

Chvíli přemýšlel, nakonec se zazubil a promluvil:

„Zatroleně se to podobá hloupému žertu, ale kdo je rád na světě, a to vy jste, se nad tím musí zamyslet.“

„To jste právě učinil za mne – a výsledek?“ zeptal jsem se prostořece.

„Dám to pátracím orgánům, tam si budou vědět rady. Mají odborníky i na zuby šelem …“

Opouštěl jsem jeho pracovnu poněkud zklamán. No, vždyť není jeho věcí zabývat se případem, který se jako hříbeček teprve proklubává pod jehličím, utěšoval jsem se.

Večer jsem s Olegem navštívil profesora Kučina. Šalganov odjel se svým Nadyrem, aby se postaral o nadějné potomstvo lajek lodějnopolských myslivců.

Seděli jsme tedy ve třech a snažili se přijít na to, čím jsme mohli při naší expedici do Surunganských hor zadat příčinu k nějaké krevní mstě.

Historie naší společné výpravy začínala už dávno. Olegův děd, významný revolucionář, objevil ještě v carských dobách, kdy byl v Surunganském pohoří ve vyhnanství, jakýsi „poklad.“ Jistý dobrodruh se zmocnil části jeho zápisů, domníval se, že jde o zlato, to nejdůležitější však neměl: místo naleziště. Přesné údaje znal jenom Oleg, a tak banditům nezbylo než čekat desítiletí. Pak se přilepili na stopy naší výpravy a v úzkém kamenném údolí nás přepadli, ale podařilo se nám je odrazit. Expedice objevila skutečně „poklad“ – bylo to bohaté naleziště molybdenu.

Mezi účastníky výpravy byl též polesný Šulgin, který se k nám přidružil, aby prováděl taxaci lesa v tajze. Nečekaně nám zkřížil cestu tygr a Šulgin byl při lovu na něj těžce raněn; za dva dny zemřel. Na smrtelném loži se přiznal, že patří k bandě, která chtěla zavraždit Olega a získat dokumenty obsahující podrobný popis cesty k „pokladu“.

Bandité byli později zatčeni a odsouzeni. Nemohli být tedy iniciátory nějaké „krevní msty“. Zbýval pouze jeden, kterému se podařilo uprchnout. Jmenoval se Čuvajev. ale byl to čahoun, který se ani v nejmenším, nepodobal kulhavému poslu.

V každém případě však byl Čuvajev jediný, kdo se mohl mně a Olegovi mstít.

Profesor pozorně poslouchal naše vyprávění, a když jsme skončili, zamyšleně pronesl:

„Čím dál o věci uvažuji, tím víc se přikláním k názoru, že doručitel zásilky byl pouhý nastrčený panák. Proč ji přinesl právě tak nápadný člověk, a ještě k tomu v nemožné čepici?“ a nečekaje na odpověď pokračoval: „Aby nás svedl na falešnou stopu… Nezdá se vám?“

Pohlédli jsme s Olegem na sebe se shodnou myšlenkou: profesor se minul povoláním, měl být detektivem …

Byl jsem zvědav, zda Filip Filipovič Kurilov nebo lépe řečeno pátrací orgány budou téhož mínění.

Za několik dní mě pozval Kurilov, abych k němu na slovíčko zašel.

„Mohu vás potěšit, příteli,“ řekl hned, jak jsem vstoupil do jeho pracovny, a mnul si ruce. „Podal jste nám tak dokonalý popis, že člověka, na kterého se do puntíku hodí, naši pracovníci brzy našli. Hádejte, kdo to je?“ Pokrčil jsem tázavě rameny a můj společník prohlásil: „Bývalý cirkusový akrobat, který si pohmoždil nohu. Od té doby kulhá a nosí ortopedickou obuv.“

„Zajistili jste ho?“ vyhrkl jsem. V tu chvíli jsem se naivně domníval, že tím je věc vyřešena.

„Ale drahý příteli,“ shovívavě pokračoval Kurilov, „doručování zásilek není přece nic trestuhodného…“ Kochal se chvíli mým výrazem a pak s úsměvem dodal: „Činí-li to někdo v dobrém úmyslu nebo z laskavosti.“

„Oznámení, že vám někdo chce zakroutit krkem, považujete z právnického hlediska za laskavost?“ vybuchl jsem nazlobeně.

„Proč hned tak zhurta?“ zvolal Kurilov a zazubil se. Zjevně se pásl na mém rozhořčení. „Protože…,“ hekl jsem, pořádně ochlazen. „… protože děláte předčasné závěry,“ dopověděl Kurilov, nepřestávaje se usmívat.

Věc se měla takto: Posel, který Olegovi a mně doručil zásilku, nevěděl o jejím obsahu. Ve vlaku z Moskvy do Leningradu se seznámil s jakýmsi mužem, který údajně doprovázel ze Sibiře dva tygry a dva levharty pro leningradskou zoologickou zahradu. Šelmy se vezly v klecích ve zvláštním vagóně a během jízdy měl o ně pečovat. Dělal to ovšem na stanicích, kde rychlík delší dobu stál, a jinak si hověl v lůžkovém nebo jídelním voze. S akrobatem se rychle spřátelil, pozval ho do jídelního vozu na vydatnou večeři, která se neobešla bez vodky a vína. V povznešené náladě dojeli do Leningradu, a než se rozešli, požádal Sibiřan svého nového druha o malou laskavost. Nevyzná se prý v Leningradě a ztrácel by zbytečně čas hledáním dvou adres, na které měl od známých ze Sibiře předat balíčky – malá žertovná překvapení. Artista ochotně přislíbil a zásilky také doručil.

„Hm,“ zabručel jsem, „a více toho neznámého asi nespatřil!“

„To jste uhodl,“ pokýval hlavou Kurilov. „Ani našim pracovníkům se to nepodařilo. Do leningradské zoo nebyli totiž žádní tygři ani levharti dodáni.“

Povzdychl jsem si:

„A tím to tedy končilo. Tygři s levharty i se svým průvodcem se rozplynuli jako mlha.“

„Omyl, naprostý omyl,“ ozval se Filip Filipovič. „Průvodce sice zmizel, ale ‚zvířátka’ se houpají po vlnách Baltického moře na anglickém parníku ‚Orkney’ se stanicí určení Londýn. Zakoupila je totiž liverpoolská zoologická zahrada. V Leningradě převzal zvířata od ruského průvodce anglický a naložil klece na loď, která veze z Leningradu do Anglie řezivo. Odesílatelem šelem byla Krajská správa vývozu kožešin a zvěře v Čitě. Průvodce Antonov vážně onemocněl na infekční zánět mozku a předal zvířata i s potřebnými doklady nějakému svému známému, o němž nemá správa v Čitě žádné osobní údaje. Doufám, že brzy zjistíme i toho zástupce, který bezpochyby štědře hostil našeho artistu.“

Uplynulo více než dva týdny a průvodce šelem zůstal nezjištěný. Antonov zápasil ve vysokých horečkách se smrtí, nebyl schopný výpovědi a lékaři pochybovali o jeho uzdravení.

A časem se postupně rozplýval i ten nepříjemný, ba tísnivý dojem, který učinila výhružná zásilka, a nakonec pomalu upadl v ruchu života a práce v zapomenutí – alespoň u nás dvou obdarovaných…

Znenadání však ta nepříjemná záležitost zase vyplula na povrch: vrátila se Olegova manželka Tamara. Její děd Rodion Rodionovič se po těžkém zápalu plic zotavoval a úplné uzdravení bylo již v dohledu.

A přece přijela Tamara s poplašnou zprávou. Jejího strýce, předsedu loveckého družstva Čižova, postihlo neštěstí. Bylo to v době hájení zvěře a družstevníci se věnovali sběru limbových šišek, z jejichž velkých semen, takzvaných limbových oříšků, se připravuje olej. Revír loveckého družstva byl větší než celé Holandsko a Čižov objížděl na koni dvanáct provozoven podle stanoveného plánu. Ve Fjodorovské usedlosti ho však čekali marně. Znali jeho přesnost a nechápali, proč se neobjevil.

Mezitím jeden z trhačů šišek zaslechl ze svého posedu na vysoké limbě střelbu. Padlo pět ran poměrně rychle za sebou, a jelikož každá puška má „svůj hlas“, poznal, že tři výstřely padly z jedné pušky a dva z druhé. Ze svého vysokého stanoviště stanovil směr a přibližné místo střelby. V době hájeni se v tajze málokdy rozlehne rána z pušky, a stane-li se to, pak jde buď o výstřel na škodnou, případně o pytláky. Pět ran nevěstilo rozhodně nic dobrého. Možná že se dva lovci dostali do křížku s medvědem nebo, co mohlo být ještě horší, s párem levhartů, kteří měli právě mláďata a byli velmi nebezpeční. Podle ustáleného zvyku pomáhat v tajze jeden druhému slezl trhač ihned se stromu, popadl pušku a spěchal směrem, odkud zazněly výstřely.

Odhadl to přesně.

Záhy uslyšel řičení koně a křik. Přidal do kroku a brzy spatřil na úzké mýtině divokou scénu: neznámý jezdec tahal za uzdu vzpínajícího se koně bez jezdce a marně se pokoušel přimět ho do kroku.

Opodál se potácel druhý muž; držel v levici pušku a pravou, celou zakrvácenou, se snažil nabít. Hlasy i ržání se halasně rozléhaly, oživujíce ozvěnu, která v tomto zapadlém koutě sotva kdy přišla ke slovu.

Když trhač přiběhl blíže, poznal v raněném předsedu Čižova. Hned pochopil, že byl Čižov přepaden, a na plné hrdlo na jezdce zvolal:

„Stůj, nebo tě střelím jak vrabce!“

Hrozba neúčinkovala. Jezdec zaklel, pustil zdráhajícího se předsedova koně a vypálil po trhači. V chvatu však minul, kule s třeskem urazila větev a s bzukotem kamsi zapadla.

Trhač překvapením na okamžik znehybněl, ihned se však vzchopil, rychle zalícil a vystřelil na útočníka. Ten strhl koně na stranu a uháněl po klikaté stezce, až zmizel z dohledu.

Trhač se vrhnul k postiženému:

„Propánaboha, Petře Andrejeviči, jste vážně zraněn?“

Čižov pustil pušku a s obličejem zkřiveným bolestí se snažil svléci kabát. Trhač mu pomohl, a když vyhrnul krví prosáklý rukáv košile, zjistil, že Čižov má prostřelenou paži v nadloktí.

„Proklatý ničema,“ skřípal zuby raněný. „Vystřelil na mne z nástrahy … Tam, za tím balvanem …“

„Ještě že na to doplatila jen ruka, ta se brzy zahojí, kule neporanila kost,“ chlácholil ho trhač. „Ale proč po vás střílel, předsedo?“

„Mne se ptáš, Borisoviči?“ odpověděl Čižov. „Nevím to právě tak jako ty. Nechme řeči, zavaž mi ránu, aby tak nekrvácela. Svlékni mi košili a roztrhej ji na obvaz.“

„Štěstí, že je dnes u nás ve Fjodorovce felčar Sinicyn a milicionář Semjonov … Budou se do toho moci dát oba dva,“ brebentil Borisovič a ošetřoval raněného.

Dorazili do Fjodorovky a raněného se hned ujal felčar. Borisovič vyhledal obvodního milicionáře Semjonova. Ten ani nedopil čaj a spěchal do ošetřovny.

Pozorně se vyptával Čižova i Borisoviče, jak se všechno zběhlo. A tu si Čižov vzpomněl na historku, která se stala asi před týdnem a mohla být v přímé souvislosti s dnešním případem.

Jednoho rána nalezl na klice u domovních dveří pověšený balíček. V malém šátečku s vyšitou umrlčí hlavou byl zabalen vlčí zub a kousek papíru se slovy Krev za krev.

„To je přece krevní msta!“ přerušil ho vzrušeně milicionář. „Není možná, Petře Andrejeviči, za celou dlouhou dobu. co sloužím v tomhle kraji, se nic podobného nepřihodilo.“

„Však jsem tenkrát taky mávl rukou: nějaký pitomý žert. A zatím tumáš, po výstraze následoval výstřel, a ještě k tomu ze zálohy.“

…Jako kdvsi: „Tajga je zákon a medvěd prokurátor’,“ vzpomněl si na staré pořekadlo Borisovič.

„Může to tak být. Raději podám hlášení na okresní velitelství. Krevní msta dvacet let po Říjnové revoluci,“ kroutil nedůvěřivě hlavou Semjonov.

„Své hlášení si klidně podejte, ale napřed se pusťte za tím lotrem,“ řekl nervózně Čižov. Byl bledý, ztráta krve ho zřejmě dost oslabila.

„Samozřejmě, samozřejmě,“ horlivě souhlasil milicionář. „Na protokol a papírování je dost času zítra. Soudruhu Sinicyne,“ obrátil se k felčarovi, „nevyžaduje zranění Petra Andrejeviče převoz do nemocnice?“

„Nevylučuji to,“ odpověděl felčar. „Uvidíme, jak se pacient bude cítit zítra. Teď potřebuje rozhodně naprostý klid.“

Ráno se Čižovovi přitížilo a odvezli ho do okresní nemocnice, vzdálené 160 kilometrů.

Stíhání zákeřného střelce, které organizoval Semjonov, bylo bezvýsledné. Se Semjonovem se účastnili pátrání další dva pracovníci bezpečnosti a tři lovci, ale po dvou dnech se vrátili z tajgy s nepořízenou. Sotva vyjeli na koních z Fjodorovky, začalo pršet, déšť nepřestal v noci ani příštího dne a smyl vše, takže po neznámém pachateli nezbyla jediná stopa.

Ještě štěstí, že bezpečnost měla k dispozici přesný popis.

Svým zevnějškem bandita naprosto nepřipomínal příslušníka kmene Sojotů ani jiného sibiřského menšinového národa, byl plavovlasý, měl podlouhlý obličej a nápadně vysoké čelo. Čižov i Borisovič shodně prohlásili, že to byl asi padesátník s neúměrně velkýma a tlustýma rukama. Borisovič si toho všiml, když viděl, jak cloumal otěžemi Čižovova koně.

Popis byl krajským velitelstvím veřejné bezpečnosti rozeslán orgánům bezpečnosti i vesnickým výborům po celé Sibiři a vyvěšen v každé usedlosti.

Když Tamara odjížděla z Vertlovky zpět do Leningradu, stav jejího strýce se zlepšil natolik, že ho z nemocnice propustili do domácího ošetření.

Vrátila se poněkud uklidněná, netušíc, že ji zde čeká další nemilé překvapení. Když dokončila své vyprávění, vstal Oleg a mlčky vyňal ze zásuvky výhružné poselství, které dostal i on. Nerad své ženě působil starost, ale musela se o všem dovědět. Se zatajeným dechem se Tamara zeptala, co to má znamenat.

„Asi totéž, co v případu tvého strýce: upozornění, že máš být záhy vdovou, moje Tamarečko…,“ zažertoval trochu násilně Oleg.

Tamara, vyrostlá ve vesnici v tajze, byla lecčemus zvyklá, ale teď se opravdu vyděsila. Prudce vstala, objala svého muže a zvolala:

„Olečku, to se nestane, žijeme přece v sovětské zemi! Takové šílenství!“

Byli jsme u mladých manželů společné s profesorem Kučinem. Ten vážně pronesl:

„Nyní se potvrzuje, přátelé, že se po vás pídí někdo, kdo má přímý vztah k vaší minulé výpravě… Ale krevní msta je odplatou za smrt – a jelikož jste nikoho…“

„Okamžik, prosím,“ přerušila ho Tamara, „není vyloučeno, že Čuvajev, jediný člen bandy, jemuž se podařilo uprchnout, chystá nyní pod rouškou ‚krevní msty’ odplatu.“

„Pak není důsledný,“ oponoval jsem. „Výpravy se přece účastnilo šest osob, a z nich dostaly zásilky jen tři. A co ti ostatní – Starobor, Jemenka a…“

„…a já,“ dodala Tamara. „Prostě my všichni, co jsme si na památku šfastného ukončení výpravy za ‚pokladem’ vzali úlomek molybdenitu s tím, že se za tři roky sejdeme u mého dědy. Zdá se však, že by bylo záhodno sejít se dříve. Viděla jsem ovšem ve Vertlovce Jemenku, ale o nějakém výhružném poselství se nezmínil.“

„Pokud jde o mne,“ řekl Oleg, „vypravím se do Vertlovky už za dva týdny. Právě byl schválen seznam geologů, kteři mi jsou přiděleni na výpravu do Surunganských hor. Musíme tam urychleně připravit zahájení těžby molybdenitu. Podle usnesení se s ní má začít příští rok.“

„Obrazně řečeno, lezete čertu na rohy,“ podotkl profesor. „Zde v Leningradě vám nehrozí nebezpečí, že na vás někde za bukem někdo číhá a úkladně po vás vystřelí. Ale v tajze, tam …“

„Nepustím manžela samotného,“ rozhodně prohlásila Tamara. „Domluvím se s ředitelem našeho ústavu, aby mě uvolnil, a pojedu do Surunganských hor taky.“

„Tamara absolvovala před čtyřmi lety pedagogický ústav,“ objasňoval Oleg profesorovi, „vyučovala na Sibiři v národní škole Evenků, a když jsem ji po svatbě přivezl do Leningradu, přijal ji zdejší Ostav severních národů s otevřenou náručí, protože zná dokonale jakutsky a evencky. Nevím, nevím, jestli ji ředitel uvolni.“

„Budu na tom neústupně trvat, samotného tě nepustím,“ zvolala Tamara s dětskou umíněností a její krásné černé oči zasvítily ohnivým leskem.

„Jeďte, Tamaro,“ podpořil jsem ji. „Znáte tajgu stokrát líp než Oleg i s celým tuctem svých geologů dohromady. Jistě se vám podaří získat mezi známými lovci takové průvodce, kteří se o bezpečnost vašeho manžela postarají.“

„I já se připojuji k mínění Rudolfoviče,“ řekl profesor. „Mám dobré známé v krajské správě národní osvěty, a bude-li třeba, zasadím se o to, aby vás uvolnili… Vždyť tu jde o člověka, kterému je navíc svěřen důležitý státní úkol. Spolehněte se na to.“ Ivan Vasiljevič odložil vyhaslou lulku a pokračoval: „A nyní nejnovější zprávy.“ Pohodlně se usadil v křesle, nasadil si brýle a vytáhl z kapsy obálku. Zatřepal s ní a pomalu, obřadně, napínaje naši zvědavost, z ní vytáhl dopis.

„Abych vás odvedl od chmurných úvah, kterým jsme se právě oddávali… Dopis přišel z Údolí sovích očí… Nevím, zda víte…,“ profesor opět uchopil svou dýmčičku, a když ji nacpal, pohlédl na nás, na každého zvlášť, jako by chtěl zdůraznit závažnost toho, co nám poví. „Nevím, zda víte, že v Údolí sovích očí dnes již pracuje početná skupina odborníků. Brzy tam začne zkušební těžba drahocenných kaménků, jimž zastara místní kmeny říkaly ‚soví oči’.

Rudolf Rudolfovič si jistě vzpomíná, že jsme v tom kraji objevili podivnou ‚krychli’ z kamene, která působila dojmem ohromných základů nějaké svatyně nebo mohyly. Už tenkrát jsem soudil, že pochází asi z patnáctého století a že ji tam postavili z neznámých důvodů mongolští nájezdníci z proslulé Zlaté hordy, když se stahovali z Ruska po porážce, kterou jim připravil Ivan III. Nyní se o záhadnou stavbu zajímá novosibiřská odbočka Ústavu materiální kultury. Obrátili se posléze na mne. Finanční prostředky jsou už zajištěny, v Novosibirsku mě čeká spolupracovník, a tak nezbývá nic jiného než za tři dny odedneška usednout na vlak a odjet na Sibiř. Generozov, který je správcem údolí, mi píše, že mě očekává.“ Kučin se zálibně, skoro něžně dotkl dopisu. „Skoda že Šalganov se svou lajkou již odjel, mohli jsme cestovat společně. Poslal jsem za ním telegram s prosbou, aby převzal funkci hospodáře a hlavního průvodce naší malé výpravy a zajistil potřebný počet manuálních spolupracovníků pro demontáž té podivné starobylé stavby. Spoléhám na něho také jako na výborného lovce… Kdoví, zda se tam nerozmnožili levharti…“ Profesor se srdečně zasmál a znovu zapaloval dýmku, která mu stále vyhasínala.

„Převzal jste, Ivane Vasiljeviči, velmi zajímavý úkol, přímo vám závidím,“ přiznal jsem s povzdechem.

„A což vaše dovolená, nechtěl byste ji obětovat alespoň zčásti a přijet za mnou?“

„Nastupuji svou osminedělní dovolenou až za měsíc. a to budete s tou kamennou velehromadou dávno hotovi,“ namítl jsem rozmrzele.

„Mýlíte se, bude to zdlouhavé, musíme stavbu rozebírat velmi opatrně. Vždyť je to archeologická vzácnost! Kdoví co může obsahovat.“

„Domníváte se, že nejde o pouhé základy k nedokončené stavbě, ale o schránu něčeho unikátního?“ vyzvídala Tamara.

„Nerad vyslovuji pouhé dohady. Mohl jsem ‚krychli’ jen letmo prohlédnout. Neměl jsem k tomu přirozeně ani žádnou průpravu. Vždyť mi ji postavila do cesty náhoda. Dnes jsem sice obrněn ‚literaturou’ – nicméně s určitostí se vyslovit nemohu,“ odpověděl profesor a zavrtěl hlavou.

„Ale Ivane Vasiljeviči,“ řekl jsem, „máte v hlavě tolik učenosti, že by se do dvou jiných ani nevešla, a nechcete nám vydat v plen svůj předpoklad, který bude jistě správný?“

„Opravdu nechci. Není to umíněnost, to víte, příteli, ale pouhá opatrnost, abych nevzbudil u nikoho zbytečné iluze,“ zasmál se profesor, ale rozhodnost jeho hlasu nepřipouštěla námitek…

Za tři dny jsme s Tamarou a Olegem doprovázeli Kučina na nádraží. Popřáli jsme mu společně šťastnou cestu a hodně úspěchů.

Profesorova rezolutní manželka, která stála vedle mne, povzdechla:

„Čím je manžel starší, tím je neposednější! Zase se hrne do tajgy. Bůhví co ho tam čeká. Kdyby raději seděl v Leningradě, vždyť ani nedokončil svou novou vědeckou práci, a já to mám v jeho nepřítomnosti omlouvat! No posuďte sám: kvůli nějakému pochybnému kvádru – stojí tam prý pět set let, proč by nestál ještě další století? – se může utopit anebo ho může sežrat levhart, jako se to málem stalo při minulé výpravě…“

„Vždycky to dobře dopadlo,“ namítl jsem chlácholivě.

„A taky tak dopadne,“ zvolal přímo s chlapeckým veselím profesor, nasedaje do vlaku.

Za deset dní nato jsem stál na nástupišti opět, provázel jsem Olega a jeho manželku na cestu do dalekých sibiřských hor. S nimi odjíždělo z Leningradu pět geologů a dva inženýři, dva další se k nim přidruží v Moskvě a tři v Novosibirsku.

Loučení bylo krátké, ale vroucí.

Objal jsem Olega a mlčky jsem mu stiskl ruku. Během naší výpravy za „pokladem“ do hloubi tajgy jsme se spřátelili, takže nebylo třeba slov.

Tamara mě s pohnutím políbila a hrdě zašeptala:

„Hleďte, beru si pušku, a že dovedu střílet lépe než leckterý vousatý lovec, to snad víte… Na shledanou!“

„Na šťastnou shledanou, Tamaro,“ řekl jsem, zvolna se otáčeje, abych skryl své dojetí.

Několik dní po odjezdu mých přátel mi zatelefonoval Kurilov.

Hnán zvědavostí jsem za chvíli zaklepal na dveře jeho úřadovny. Přivítal se se mnou jako obvykle s veselým výrazem a natahoval mě na skřipec; začínal řeč o všem možném, jenom ne o tom, čeho jsem byl dychtiv.

Cinkal horlivě lžičkou ve sklenici s čajem a podle svého zvyku soustředěně pozoroval, jak vytváří vonná tekutina vír. Nabídl mi své silné cigarety; jejich účinek byl patrný na hmyzu. Po několika vykouřených „Amurských“ vzaly v místnosti všechny mouchy za své.

„Nechutnají?“ posmíval se. „Vzbuzují u člověka sice odpor k dalšímu kouření, ale tím se ušetří průdušky a kapsa.“

Konečně sáhl do útrob svého psacího stolu a vyndal několik lístků.

„Mám tady popis zákeřníka, který střelil po Cižovovi. Porovnal jsem ho s popisem průvodce šelem. Artista se nezmiňuje o nápadně vysokém čele ani o velkých tlustých rukách. Popisy se spíš zcela rozcházejí. Útočník v tajze a průvodce šelem jsou zřejmě dvě různé osoby.

Dva mstitelé! Dva bratři? Dva synové? Přiznám se vám. že staré rodové zvyky Sojotů neznám, a proto jsem požádal své kolegy na Sibiři o vyjádření. Taky jsem se na ně obrátil se žádostí, aby zajistili bezpečnost výpravy vašeho přítele Feklistova. Čižov musí být první a poslední nešťastný případ v této záležitosti.“

„Mohu být tedy o své přátele bez starosti?“

Po pravdě řečeno, i když jsme mluvili o výhružných zásilkách vždy se zdáním lehkomyslnosti a s určitou dávkou humoru, byl jsem – a jistě i ostatní – trýzněn pochybami a obavami.

„Můžete klidně spát,“ ujišťoval mě Kurilov.

„I kvůli sobě?“ usmál jsem se.

„Pro spaní mají v lékárnách výborné tabletky, dokonce importní. Jmenují se Quadronal,“ odpověděl Filip Filipovič potměšile.

„A ve dne?“

Kurilov se zatvářil udiveně a vesele se ušklíbl:

„Na frekventovaných křižovatkách přecházejte podle pravidel, pojedete-li vozem, hleďte si dopravních předpisů. Jinak se vám v Leningradě nemůže nic nepříjemného stát. Vypravíte-li se na služební cestu prověřovat stavby mechanizačních stanic, chachá, co potřebuji říkat vám, ostřílenému lovci šelem?“

„Čižov je poněkud zkušenější a málem doplatil…“

„…protože nedbal výstrahy, kterou nosil v kapse. Proč ale vlastně ti mstitelé vůbec o svém záměru vyhlédnutou oběť informují?“

„Je to snad rytířství, aby se mohla připravit…“

„Tak, a pak ji úkladně odbouchnou, jen si vzpomeňte na Čižova,“ odporoval Kurilov.

„Vidíte, a to se naprosto nesrovnává s tím, co jsem o dodržování starých zvyků slyšel…,“ uvažoval jsem.

Kurilov se zamyslil a nakonec řekl:

„Něco tu opravdu nesouhlasí. Bude nejlépe počkat, až co napíší znalci a nelámat si hlavu…“ A se šibalským výrazem ve vějířích vrásek kolem očí dodal: „Ostatně někdo si ji láme nad křížovkami, proč bych vás zrazoval od daleko zajímavějšího hlavolamu?“

Nečekal jsem na zprávu ze Sibiře a obrátil jsem se na známého etnografa. Vyslechl mě velmi pozorně a jeho údiv nad tím, co ode mne slyšel, byl opravdu nelíčený.

„To je téměř neuvěřitelné!“ láteřil. „Krevní msta jako samovolný regulativ spravedlnosti v našem socialistickém státě! Vždyť jí chybějí předpoklady. Příčiny vznikaly mezi rodinami většinou z majetkových nebo milostných konfliktů. Byl-li někdo zabit, jeho příbuzní měli povinnost mstít se vrahovi nebo členům jeho rodiny, ba i komukoliv z účastníků. To se však vyskytovalo hlavně na Kavkaze, u některých sibiřských kmenů jen v menší míře. Ale tady přede mnou leží vlčí zub a všechno, co k němu podle těch zvyklostí přísluší… Chtě nechtě bych měl věřit, že pochází dejme tomu od nějakého zarytého vyznavače krevní msty z kmene Sojotů … Pokus o zákeřné zavraždění vašeho známého, je v naprostém rozporu s pravidly krevní msty. Mstitel nikdy nejednal zákeřně, snažil se soupeře chytit a připomenout mu, že vykonává odplatu. V případě Čižova se mi zdá, že jde o pokus zastřít motiv činu, a ne o krevní mstu.“

„Mohlo by to platit i o těch vyhrůžkách, co jsme dostali já a Oleg?“ zeptal jsem se.

„Nevylučuji to,“ odpověděl etnograf.

„Víte, že bych byl raději kandidátem krevní msty? Tam bych aspoň znal pravidla hry,“ povzdechl jsem.

Vyhlídky nikterak vábivé, řekl jsem si, odcházeje od znalce starých sibiřských rodových zvyků.

Čím dále jsem však o věcí uvažoval, tím víc mě celá ta záhada přitahovala. Potkával jsem denně stovky lidí, a nikdo z nich nevěděl, co ho příštího dne čeká. Já nosil v aktovce jako připomínku blízké budoucnosti vlčí zub a šáteček s umrlčí lebkou …

V úřadě kroutil můj náměstek nad mou dobrou náladou a bezstarostností hlavou.

„Vladimíre Josifoviči,“ řekl jsem., „snad si nemyslíte, že za rohem Něvského prospektu číhá vousatý bandita a vpálí mi kulku do hlavy?“

„Proč zrovna vousáč s flintou?“ usmál se Vladimír Josifovič Pčolov. „Třeba vás někdo otráví.“

„Jedy se v apatyce neprodávají,“ odpověděl jsem pobaveně. „A pak podle toho, co jsem slvšel, vyřizují se účty v rodovém soudnictví výhradně kulkou.“

„Přesto bych byl na vašem místě opatrnější a nechodil sám v noci po ulicích,“ radil rozšafně.

Mávl jsem rukou a zavolal sekretářku.

„Zojo Ivanovno,“ pronesl jsem vážně, „Vladimír Josifovič se obává, že mě někdo otráví. Až mi budete připravovat čaj, dejte mu ho napřed ochutnat.“

Zoja se srdečně zasmála, ale můj náměstek se ohradil:

„To tak, pykat za cizí hříchy…“

Po práci jsem vyšel s Pčolovem z budovy. Den byl nádherný, a proto jsem se rozhodl jít domů pěšky.

„Mám strašnou žízeň,“ řekl Pčolov, „nezaskočíme si na sklenici piva?“

„Mluvíte mi z duše,“ přiznal jsem.

V kavárně Nord bylo plno, ale volný stůl jsme přece jen našli. Sotva jsme usedli a objednali si pivo, vešla do místnosti půvabná žena.

„Pohleďte, Rudolfe Rudolfoviči,“ řekl tiše můj společník a zálibně se díval na příchozí, „to je pastva pro oči…, vyslovená krasavice.“

Měl pravdu. Mladá žena byla nádherně rostlá a bílý mramorový obličej s rovným antickým nosem byl rámován smolně černými vlasy. Rozhlížela se po kavárně, zřejmě hledala místo. Její zrak padl na náš stůl, kde byly dvě židle volné. Po krátkém rozmýšlení vykročila přímo k nám.

„Dovolíte?“ otázala se příjemným hlasem.

Pčolov se překotně zvedl ze židle, div ji nepřevrhl, a zahlaholil:

„Prosím, bude nám neobyčejným potěšením!“

Neznámá se sotva znatelně usmála a usedla na židli, kterou jí hbitě přisunul.

Nikdy jsem Pčolova nepodezříval, že je chytlavý jako troud. Připadal mi spíš jako solidní a rozvážný člověk. Teď však hleděl krasavici do tváře jako fascinovaný a přímo se vrtěl obdivem. Cítil jsem, jak prahne dát se s ní do řeči. Ona mu ale pomohla sama.

„Promiňte, vy jste cizinec?“ obrátila se najednou na mne.

Kupodivu! Vyměnil jsem s Vladimírem Josifovičem sotva několik slov, a neznámá poznala, že jsem cizinec! Nic podobného se mi ještě nestalo. I Pčolov udiveně vzhlédl a okázale zalichotil:

„Máte obdivuhodný postřeh pro odstíny ruského jazyka. Nejste snad filoložka?“

„Mýlíte se. Jsem kreslířka.“

Podle mínění mého společníka nastal okamžik vhodný k představení. Jmenovala se Naděžda Larionovová.

„Kreslení bylo odjakživa mou slabou stránkou, k tomu musí mít člověk vlohy,“ povzdychl Pčolov.

„Každému je dána do vínku určitá schopnost, a přijde na to, jak jí kdo dovede využít nebo zdokonalit.“

„Pravdu díte,“ přitakával Pčolov horlivě. Během řeči jsme se dozvěděli, že mladá žena navrhuje modely pro módní časopisy.

„Máte tedy vytříbený vkus, umělecký talent a harmonizovanou fantazii,“ breptal překotně můj společník, který byl zcela vyveden z míry.

„Výstižná definice, je vidět, že jste dobrý psycholog,“ pobaveně přisvědčila a pohladila ho teplým pohledem.

Pčolov se celý rozzářil a zahájil intenzívní kulometnou palbu namířenou na dobytí černovlasé krasavice. Musím přiznat, že jeho těžkorážné lichotky, po kterých následovaly série malokalibrových dávek obdivu, se neminuly cíle. Naděžda byla zřejmě polichocena, se zájmem poslouchala, a dokonce se ke svému opěvateli naklonila blíž. Sametový lesk jejích očí patrně zvyšoval jeho elán a odvahu.

„Vladimír Josifovič se změnil v trubadúra,“ poznamenal jsem ironicky.

„Čím jsem ho mohla tak náhle nadchnout?“

„Zjevem, uměleckým povoláním, očima …,“ začal jsem vypočítávat na prstech.

„Přestaňte s tím účtováním,“ smála se tiše, „kdoví, co byste ještě nenapočítal.“

Pčolov chtěl něco říci, ona ho však předešla, znovu se obracejíc ke mně s koketní vážností:

„Vy, jak vidím, nadšení svého kamaráda nesdílíte?!“

„Nechtěl bych opakovat slova Vladimíra Josifoviče a na lepší bych se sotva zmohl.“

„Nejste náhodou diplomat?“ otázala se a poněkud zvědavě přivřela oči.

„Uhodla jste, nejsem,“ usmál jsem se.

Krásná Naděžda se hrdě napřímila, odklánějíc se ode mne, a prohodila jen: „Škoda.“ Znělo to ironicky a v jejích bezedných očích zasvítily zelené jiskřičky.

Byla opravdu tak domýšlivá, že očekávala lichocení i ode mne? Měli se jí všichni muži kořit?

Nastala chvilka mlčení, kterou přerušil Pčolov:

„Viděla jste poslední premiéru v divadélku Křivé zrcadlo?“

O tomto představení se v Leningradě hodně mluvilo.

„Neviděla,“ přiznala. „Vstupenky j sou na čtrnáct dní předem rozprodány.“

„Máte-li čas, náladu a vyhovuje-li vám moje společnost, můžete dnes …“

„Vy máte lístky?“

„Ano, mám dva rezervované,“ chlubil se radostně Pčolov.

„To je výborné, ráda přijímám.“

Příštího dne byl můj náměstek celý vyměněný. Byl ke všem zaměstnancům neobvykle přívětivý, usmíval se. žertoval, a když se mnou osaměl, liboval si:

„Naděžda Prochorovna je opravdu rozkošná žena.“

„Prochorovna. Archaické jméno.“

„Ano je to staré ruské jméno, ale proč se nad tím pozastavujete?“ divil se Pčolov.

„Má zřejmě velmi starého otce. Myslel jsem, že Prochoři už dávno vymřeli; nikdy jsem se se žádným nesetkal.“

„Třeba stoletého, na kráse jí to neubírá,“ odvětil s úsměvem a dodal: „Dnes večer jdeme s Naděždou do Jachtklubu na Kirovovy ostrovy. Nepůjdete s námi? Zajímala se o vás – víc než mi bylo milé.“

„Děkuji za pozvání, rád bych šel, ale mám dnes schůzi komise ve Státní geografické společnosti. Zastupuji přece profesora Kučina.“

„Ah, ano, profesor bude bourat kamenný kvádr. Jsem zvědav, zdali v něm něco najde,“ usmál se Pčolov shovívavě – posuzoval Kučinovu výpravu a vůbec podobné výlety do divočiny za nejistým dobrodružstvím silně skepticky.

„Neznáte profesora Kučina,“ odpověděl jsem rozhodně. „Nemáme právo ho soudit. Skoda že se nemohu tak zajímavé práce účastnit.“

„Ze by se vám chtělo plahočit se zas v tajze. Málo jste si toho tam za minulá léta užil?“

„Každý má své záliby …, já tajgu a vy neméně záhadnou krasavici, dceru stoletého táty,“ smál jsem se.

„Na Naděždě Prochorovně není nic záhadného,“ protestoval. „Jsem opravdu šťasten, že jsem se s ní seznámil.“

„Záhadou zůstává, jak mohla ze šesti slov, která jsem vám řekl, poznat, že jsem cizinec,“ poznamenal jsem.

„Máte je spočítána?“

„Ano, pamatuji se přesně. Dvakrát jsem vám odpověděl ‚něť, jednou ‚da’, jednou ‚charašo’ a konečně jsem řekl ‚eto možno’. Myslím, že jsem vše vyslovil správně.“

„Pravda, mluvíte rusky zcela bez cizího přízvuku,“ přiznal Pčolov.

„Jak to tedy poznala Naděžda?“

„Asi podle vašeho hábitu. Podle střihu obleku, límečku na košili, vázanky, a vůbec.“

„Výborná pozorovací schopnost…“

„To zřejmě přináší její zaměstnání. Kreslí přece módy a všímá si i maličkostí, tak to bude,“ rozhodl a odešel za svou prací.

Pčolovova známost s krásnou Naděždou pokračovala. Vladimír nebral svůj vztah lehkovážně. Překročil už třiatřicítku a byl pořád svobodný. Prožil několik zklamání v milostném životě, a tak si nyní počínal obezřetně: zajímal se o prostředí, ve kterém Naděžda žila, o její známé, o její práci – a byl se vším úplně spokojen.

Vyprávěl, že její rodiče mají domek někde na Sibiři, ona žije u příbuzných v Leningradě. Vystudovala uměleckoprůmyslovou školu a je teď zcela soběstačná. Podle Vladimíra byla ve známostech velmi vybíravá (hleďme, a v kavárně Nord onen dojem – alespoň na mne – nedělala) a nemínila se prozatím vdávat, což ho dost mrzelo. Všude, kde se s Naděždou ukázal, vzbuzovala zájem, obdiv a závist. Namítl jsem jednou žertem:

„Tak krásná manželka, příteli, to je lákavé jablíčko – vy abyste pak dělal hlídače.“

„Neznáte ji. Je sebevědomá a pyšná na svou krásu, než aby se dala někým obalamutit. Pravda, její strýc je prostý člověk, a když má někdy povznesenou náladu, řekne to jadrně: ‚Jsi děvče jako růže z rajské zahrady a musíš mít trní, jinak se mužským neubráníš. Ti dnešní – to je holota, která by jen utrhla a pak zahodila…!’ Přitom, představte si, významně po mně pošilhával, ačkoliv jsem tak řečeno akreditovaný host v jeho domě. Bohužel se ale zdá,“ povzdychl si, „že mé úsilí dostat ji pod čepec nemá valné vyhlídky. Naděžda je ke mně velmi milá a srdečná, ale nechce se zatím vázat. Jako návrhářka má úspěchy a také budoucnost! Má všechny předpoklady k samostatnosti a neodvislosti, a navíc je roztěkaná, jako bývají obyčejně chytří a vnímaví lidé: všechno chce znát, všechno vědět, o všechno se zajímá. Tak třeba – hned vám dám příklad: náramně je zvědavá i na vás, Rudolfe Rudolfoviči, až začínám žárlit! Několikrát dokonce řekla, že by vás zase ráda viděla.“

„Ale jděte,“ divil jsem se.

„Ano, a velmi vás lituje,“ tvrdil Pčolov.

„Proč to?“

„Nedivte se. Zmínil jsem se jí o tom výhružném dopisu, a ona se pokaždé ptá…“

„Zda ještě žiji?“

„To ani ne, ale zda jste už přišel na stopu tomu všemu… a – vůbec,“ zadrhl se Pčolov, když se setkal s mým upřeným pohledem a vyčetl z něho mou nelibost.

„Vladimíre Josifoviči, zbytečně zasvěcujete lidi do mých záležitostí.“

„Dovolte, Rudolfe Rudolfoviči, Naděžda Prochorovna není pro mne přece cizí!“

„Ale pro mne ano,“ řekl jsem dosti příkře.

„Ba právě naopak. Je Sibiřanka a zná místní mravy a zvyky a mohla by vám i poradit.“

„To by od ní bylo milé,“ odsekl jsem a Pčolov ani nevycítil ironický nádech mých slov.

„Víte, jaká je nadšená obdivovatelka své rodné Sibiře? Když jsem jí vyprávěl o výpravě profesora Kučina, měla hned mapu Sibiře po ruce a chtěla vědět, kde se ta kamenná ‚krychle’ mongolského chána nachází. Ale nemohl jsem ji nic bližšího říci.“

„Profesor Kučin si nepřál, aby se o tom mluvilo dříve, než se zjistí, oč vlastně jde. A nevyprávěl jste jí náhodou i o expedici Olegově?“

„Pravdaže, vždyť to není žádné tajemství…“

„Vladimíre Josifoviči,“ přerušil jsem ho karatelsky, „četl jste o tom snad v tisku, nebo slyšel v rozhlase?“

„Ne, nikoliv,“ přiznal Pčolov zaraženě.

„Pak o tom víte jen z důvěrných sdělení. Široká veřejnost nebyla dosud informována, vždyť molybdenit je významný strategický nerost. A Oleg Feklistov je nadto v určitém nebezpečí, protože i on dostal výhružné poslání.“

„Rudolfe Rudolfoviči, vaše výtka je zcela neoprávněná,“ lítostivě odpověděl Pčolov. „Naděžda je můj nejbližší člověk, má snoubenka… Známe jeden druhého. Ručím za ni… třeba i vlastní hlavou. Nevím, z jakých důvodů jí nevěříte?“

„Důvody, důvody,“ opakoval jsem, „ty opravdu nemám. Ale řeknu vám zcela otevřeně: nemohu se zbavit dojmu, že seznámení s Naděždou nebylo náhodné. To je vše.“

„Když je tomu tak, proč jste mne hned neupozornil? Ostatně nepochybuji, že váš dojem je naprosto mylný.“

„Nic jiného bych si nepřál, to mi věřte, Vladimíre Josifoviči,“ řekl jsem upřímně.

Asi týden po této rozmluvě jsem dostal od profesora Kučina sáhodlouhý dopis:

Drahý příteli,

zaháním psaním vynucenou nečinnost, ale tím ovšem nechci říci, že jen proto jsem si na vás vzpomněl. Oh nikoliv. Staly se zde takové změny, že my pamětníci někdejší výpravy jsme u vytržení. Údolí šesti sov je pod vodou! Teď na začátku léta! Proti všem pravidlům zaplavila řeka Lujkan celé údolí a je tak dravá, že se nám nepodařilo plout proti proudu ani s přívěsným motorem o čtyřech koních. Proto jsme se utábořili na vysokém břehu u soutoku řek Lujkan a Varjun, k nelibosti jedné medvědí mámy. Vodí svá dvě medvíďata kolem nás obloukem, postojí, nevraživě se zahledí směrem k nám a cepuje své ratolesti, které ze zvědavosti přihopkávaly docela blízko k našim stanům. Náš ostražitý hlídač Nadyr se ani nepohnul, když se k nám medvíďata přiblížila, a jen roztáhl koutky mordy k úsměvu. Ti caparti se mu zřejmě zdáli právě tak roztomilí a směšní jako nám. Není to zajímavé?

Nezbední burunduci2 se nám dvakrát v naší nepřítomnosti dostali do zásob a pěkně v nich hospodařili. Prokousali pytlíky s cukrem, bílými suchary a pokrutinami. Potřetí se jim lup nevyplatil, Nadyr držel stráž. Nevím, jak se mu podařilo vyřídit osm pruhovaných zlodějíčků a uložit je vedle sebe jako při výřadu zvěře na honu.

To jsou ovšem pouhé nicotnosti proti tomu, co se stalo před pěti dny. Hospodář a hlavní průvodce naší malopočetné výpravy – Nikandr Nikandrovič – odjel na koni do vesnice Nurbanskoje, vzdálené od našeho stanoviště 180 kilometrů, aby dojednal nábor dělníků u vedoucího rezervace skvrnitých jelenů Generosova, kterého dobře znáte. Můj pomocník novosibiřský archeolog Jusov se vydal na průzkum přítoků řeky Lujkany, takže jsem zůstal v tábořišti sám. Chýlilo se k večeru, když se ozval v blízkém výběžku tajgy hlomoz. Najednou se z porostu vylomil mladý los. Hnal se úprkem po břehu řeky. Nechápal jsem důvod jeho překotného běhu, ale záhy jsem jej poznal. Bylo mu v patách pět ryšavých vlků, zřejmě si ho vyhlédli k večeři. Mám určitý respekt před touto neobyčejně drzou cháskou, která je mnohem nebezpečnější a krvelačnější než její šedí bratři. Pronásledovaný los vběhl mezi stany (postavili jsme jich už pět), a když mě uzřel, zastavil se jako do země vrostlý. Inu, nebylo divu. Za ním se hnala pětinásobná smrt, a vpředu tváří v tvář člověk! Lopaláči se třásly běhy, chřípí se mu chvělo a dýchal s hlubokým sténáním. Neměl na vybranou: buď zpět, kde by se na něho vrhlo pět strašných tlam – nebo běžet kolem člověka dál…

Ale lidské úvahy se neshodují s losími. Los si totiž vybral třetí možnost, na kterou jsem nepřipadl. Ano, a tím dokázal, že i zvíře dovede v ožehavé situaci najít správné řešení. Spolehl se na pomoc u mírumilovně vyhlížejícího člověka. Popošel napřed váhavě blíž a pak vběhl do jednoho stanu, jehož vchod nebyl zastřen. Mě svým počinem vyvedl úplně z konceptu a přivedl do málo záviděníhodné situace. Pět téměř rudých vlků jsem měl nyní na krku já, byť zatím jen obrazně. Zastavili se nedaleko od tábořiště, zřejmě překvapeni mou přítomností a tím, že jim vytoužená kořist zmizela. Dlouho jsem se nerozmýšlel a beze spěchu jsem vklouzl do svého stanu pro pušku. Víte, že nejsem vynikající střelec, ale mušku mám ucházející, a co hlavně, neztrácím rozvahu. Popadl jsem ledy pušku s náboji a rozhodl jsem se zůstat pro šelmy neviditelný. Zdrhl jsem větrací okénko a tu se mi naskytla jedinečná podívaná: vlci se podle všeho radili, co počít! Prosím, neusmívejte se mému tvrzení. Stáli chvilku v kruhu, načež se začali rozcházet – jeden vlevo, druhý vpravo – a než uplynulo několik minut, měli náš malý tábor obklíčený. Pak kruh pozvolna zužovali. Postupovali velmi opatrně, občas zalehli; větřili, znovu se plížili blíž. Když se přiblížili asi na dvacet kroků, pečlivě jsem namířil na nejsilnějšího, zřejmě vůdce smečky, na kterého se ostatní stále ohlíželi. Vystřelil jsem. Zasažený vlk poskočil, svalil se a tknul mordou do země. Zůstal v ohni! Nějaký bravurní zásah ode mne to sice nebyl, vždyť jsem střílel na malou vzdálenost, ale přesto jsem radostí zamručel. Stává se vám to také někdy po zdařilé ráně?

To co následovalo, se vám však asi dosud nepřihodilo. Představte si, že po výstřelu, který řádně zaduněl – přiběhli ostatní vlci a shlukli se kolem skoleného. Rýpali do něho čenichy, jako by se ho snažili přimět, aby vstal. Zahřmění mé pušky je tedy neodstrašilo…

Dva zvedali čenichy a větřili občas směrem k mému stanu; dlouho jsem se nerozmýšlel a vystřelil znovu. Jeden z vlků se přemetl, ale hned zase vstal a se strašným řičením se odvlekl za křoví. Ostatní se nepolekali a nerozprchli, nýbrž velkými skoky přeběhli na druhou stranu našeho tábora – a tím jsem je ztratil z dohledu. Postřelený vlk v houšti ztichl. Byl jsem na vážkách, co učinit. Druzí vlci zřejmě zalehli, a abych některého dostal na mušku, musel bych vyjít ze stanu a proploužit okolí. Neměl jsem k tomu valnou chuť, protože jsem slyšel, že v létě se smečky skládají výhradně z mladých zbojníků, jimž se dokonce vyhýbají i jejich starší bratři. Kdoví, zda by si ve své zuřivosti netroufali i na mne? Vždyť jsem na vlastní oči při lovu vlků z letadla viděl, že raněný vlk se opovážil zaútočit na přistávající letoun! Z nerozhodnosti mě vyrušily dva výstřely za sebou. Vyběhl jsem ze stanu a uzřel svého spolupracovníka Jusova, vracejícího se z pochůzky. Kus před ním vedle křovisek ležel složený vlk. Byl to ten postřelený. Teď mi bylo jasné, proč vlci po mých výstřelech neuprchli. Navětřili přicházejícího člověka a zalehli na číhanou. Ukázalo se, že Jusov je výborný střelec. Zasáhl vlka na šedesát pět kroků. Po ostatních třech se slehla zem! Proploužili jsme ve dvou celé okolí, ale po vlcích ani stopa. Tak to byl den, který jsem si v kapesním kalendáři dvakrát podtrhl červenou tužkou.

A los? Los vzal do zaječích, hned když jsme se pustili za vlky.

Jusov při pochůzce zjistil, že hladina přítoků Lujkany nepatrně klesla, což je předzvěstí opadnutí povodně. Proto také netrpělivě čekám Nikandra Nikandroviče, neboť od jeho náboru pracovních sil závisí zahájení naší činnosti. Při záhadnosti Lujkany a těch ostatních říček kolem není vyloučeno, že velká voda se v ponorných trychtýřích a sifonech právě tak rychle ztratí, jako se vyvalila.

Za nocí je teď v dálce slyšet hrozné chrčení a klokot, neznámé síly odsávají vodu do podzemních propadlišť. Na stráních kolem nás hnízdí sovy a ty k tomu houkají s takovým elánem, že na spánek není ani pomyšlení. Drásá to sluch i jiným tvorům. Kdesi zaheká rozzlobený srnec a přidá se k němu jelen. Jinde se rozlehne funění a chrochtání divočáků a znepokojené divoké husy se rozkejhají. Korunu všemu nasadí výr, když začne tak halasně huhlat, že se náš Nadyr neudrží a dá se do vytí. Trvá-li takový koncert dlouho, popadne Nikandr pušku a párkrát vystřelí. Pak vše utichne…

Protivní pruhovaní zlodějíčkové! Zatímco vám píšu, odnesli dva burunduci několik kousků cukru, který zůstal od pití čaje na stole. Náš ostražitý hlídač Nadyr tu právě není, Nikandr si ho vzal s sebou na dalekou cestu, a burunduci to zřejmě postihli. Mají patrně své pozorovatele, neboť kdyby tu lajka byla, netroufli by si k tábořišti ani na sto kroků. Teď ale mrškám vůbec nevadilo, že opodál stál Jusov. No, co si s nimi máme počít? Rozhodli jsme se, že jim určíme denní příděl na tu dobu, než zase převezme vartu Nadyr. Nebudeme přece teď ztrácet čas hlídáním zásob. Zpočátku se totiž burunduci podkopali pod stan, v němž skladujeme zásoby, a nyní se pokoušejí ‚podkopem’ rabovat a odnášet, co jim nejvíce chutná. To jsou starosti, viďte?!

A nakonec si nechávám to nejdůležitější. Jak jsem před odjezdem naznačil, zastavil jsem se po cestě sem v Novosibirsku. Musel jsem ještě projednat některé otázky naší práce v sibiřském oddělení Akademie věd, která pro mne také určila spolupracovníka Pavla Jusova. Při této příležitosti jsem se setkal s vedoucím lesního odboru Rešetkovem. Mezi jiným si postěžoval, že dostali projekty několika velkých středisek pro mechanizaci těžby a dopravy dřeva v tajze a naléhavě potřebují konzultanta k vypracování posudků. Jen jsem vyslovil vaše jméno, chytl se ho Rešetkov jako klíště. Výsledek mé rozpravy se asi brzy dostaví: ministerstvo vás vyzve, abyste přenechal osudy svého úřadu zástupci a ráčil se nějakou dobu zabývat jinými problémy. Co je jednoduššího než tuto příležitost použít k malému, něco přes 1200 kilometrů měřícímu odskoku – sem k řece Lujkan? Nezlobte se, Rudolfe Rudolfoviči, že jsem si dovolil zasáhnout do rozvrhu vašeho života a práce! (Ale což jsem nevytušil, že vás to sem láká?) Naskytne se vám jedinečná příležitost nahlédnout do tajů minulosti matky Sibiře.

Perspektiva, že se zase dostanu do nekonečné tajgy, mě příjemně vzrušila. Po pravdě řečeno, dlouhý pobyt v městě mi nesvědčil a já se začal v poslední době v Leningradě nudit, nehledě na to, že jsem měl práce nad hlavu. Těšil jsem se, že s profesorem Kučinem třeba uděláme velkolepý objev, těšil jsem se na tajgu, nebezpečí, útrapy. Nemohl jsem pochopit, že například takový Pčolov nikdy nezatouží po něčem tak romantickém, že se doslova vyžívá ve dvoření své Naděždě. Opravdu, na nic jiného nemyslel. Neustále o ni začínal řeč, bezpočtukrát mne k ní zval. Prý by mne zase ráda viděla, chtěla by si se mnou popovídat o své rodné Sibiři, naléhal. Nakonec jsem nemohl odmítnout.

Jeli jsme mým vozem do leningradského předměstí Ochty, kde Naděžda bydlila u svých příbuzných. Měli velmi úhlednou vilku, byli zřejmě dost zámožní.

Naděžda nás vítala v pečivě udržované květinové zahrádce, usmívala se, napřáhla mi vstříc ruku a zašveholila:

„To je málem zázrak, že jste přišel. Kolikrát jsem říkala Vadimírovi, že vás zvu – ale marně. Tak se mi zdá, že se mě bojíte…!“

Ba věru, řekl jsem si v duchu, jsi opravdu nebezpečně hezká a není divu, že se Vladimír zamiloval až po uši.

Vvmluvil jsem se na práci, Pčolov mi kolegiálně přisvědčoval a společně jsme vešli do parádně vybavené předsíně. Vogulská lajka, bílá jako padlý sníh, mě na přivítanou očichávala, zavrtěla bohatou oháňkou a konečně mě rýpla nosem do lýtka.

„Máme ji ze Sibiře,“ vysvětlovala Naděžda. „Asi ve vás poznala lovce. Teď se od vás nehne. Strýc jde na hony jednou, dvakrát do roka. A to je pro ni jen podráždění loveckých chtíčů.“

Ve vkusně zařízeném pokoji nás přivítala paní domu, Naděždina teta. Byla ve věku, který se dá těžko určit: podobá se slunnému podzimnímu dni předstírajícímu léto. Přijala nás poněkud rozpačitě, chvíli s námi poseděla a pak přinesla obligátní čaj s patřičným sortimentem nejrůznějších zavařenin, zákusků a obložených chlebíčků.

Rozproudila se živá zábava. Povídali jsme o všem možném, až nás řeč přivedla k cirkusu. V Leningradě právě hostovala výborná skupina, myslím z Jerevanu, a tak jsme mluvili o všelijakých cirkusových historkách, o artistech a o zvířatech.

„Máme taky známého akrobata, Širjajev se jmenuje,“ pochlubila se teta. „Manžel ho zná už z dětství. Byl to vynikající artista, ale utrpěl těžký úraz a jeho kariéra skončila. Ke všemu ještě začal pít. Pil, až bůh brání! Přátelé ho umluvili, aby se dal léčit. Léčba pomohla a dostal místo u správy státních cirkusů. Je instruktorem mladých artistů. Občas, když ho někdo ponouká, si přece jen neodřekne skleničku, a pak je zle. Však tu zrovna dneska byl, a zase pod obraz.“

„Ale teto,“ přerušila ji rázně Naděžda, „prosím tě, co to vyprávíš, vždvť to… Rudolfa Rudolfoviče přece nezajímá nějaký opilec.“

„Proč by nezajímal?“ vpadl jsem jí do řeči, strhnut okamžitým nápadem. „Mám dokonce dojem, že toho vašeho artistu znám. Zahlédl jsem ho jednou, jak kdesi mluví s vámi. Měl na hlavě takovou nápadnou čepici…,“ střelil jsem do prázdna.

„Je to možné.“ odbyla mě skoupě a převedla hovor na své oblíbené téma – na film.

Podivná náhoda! Poslouchal jsem jenom na půl ucha a přemýšlel, jak tohle všechno souvisí dohromady. Ne, tady si nebudu hrát na Sherlocka Holmese, raději se svěřím Kurilovovi.

Postřehl jsem, že Naděžda znervózněla, ale Pčolov bezděčně zachránil situaci.

„Poiď, Naděnko,“ vybídl, „zazpívej něco, budu tě doprovázet.“ Usedl ke klavíru a listoval v notách. Naděžda se nedala dvakrát prosit. Zpívala velmi dobře. Když skončila, Pčolov přímo u vytržení zvolal:

„Bravo bravissimo! Co tomu říkáte, Rudolfe Rudolfoviči?“

„Totéž co vy, bylo to nádherné,“ řekl jsem.

„Vidíte, jaký poklad jsem našel!“ zanotoval Pčolov.

„Myslím, že to bylo naopak. Poklad si našel nás,“ odpověděl jsem vesele.

Pčolov se rozesmál, ale Naděžda se nakabonila:

„Jak to myslíte, Rudolfe Rudolfoviči?“

„Tak, jak to bylo,“ odpověděl jsem přívětivě. „Seděli jsme s Vladimírem Josifovičem, seděli, a ejhle, poklad si nás našel sám!“

„Ah tak,“ řekla protáhle.

Nedalo mi, abych se nezeptal:

„A co jste si myslela vy, Naděždo Prochorovno?“

„Říká se, kdo je příliš zvědavý, bude brzy starý a toho vás chci ušetřit,“ odrazila mne Naděžda s roztomilým úsměvem a mně nezbylo než se stáhnout.

Viděl jsem, jak Pčolov trnul v napětí, zda nevybreptám své podezření, že si k nám Naděžda v kavárně Nord přisedla s určitým záměrem. Jak si může myslet, že bych byl tak nejapný, pomyslel jsem si s nelibostí. Můj obličej patrně mimoděk prozradil mé rozladění, protože se Naděžda zvídavě zeptala:

„Proč se mračíte?“

Pčolov se patrně snažil zachránit situaci a začal mluvit. Tak řečného jako ve společnosti krásné Naděždy jsem ho nikdy neviděl. Mluvil a mluvil, semlel všechno, co se dalo, a nakonec se dostal i na mne:

„Víte, Naděždo Prochorovno, že Rudolf Rudolfovič má před odjezdem na Sibiř, za profesorem Kučinem?“

Naděžda zpozorněla:

„Vážně, pojedete zase do našich končin?“

Pokrčil jsem rameny:

„Za prvé nemám dosud nic ujednáno a za druhé ani nevím, které jsou vlastně ty ‚vaše’ končiny.“

„Co není jisté dnes, může být pozítří skutkem. Třeba se zase dostanete k nám, do Aldanského kraje. Vladimír mi vyprávěl, že už ho znáte. Viďte, že je krásný, tajuplný, bohatý, a přitom krutý! Prostě neobyčejný!“

„Jako dívky, které se tam rodí,“ zatokal Pčolov.

„Vztahuje se to i na mne?“ zeptala se Naděžda.

„Rozhodně,“ předešel jsem Pčolova. Pohlédl na mne nespokojeně, zřejmě mu zase nějaká zamilovaná lichotka zvadla na rtech.

Naděžda se rozesmála, Vladimír k ní přistoupil a místo slov jí mlčky pohladil ruku. Opřela se o jeho rámě, důvěrně a současně i vyzývavě, a v očích se jí zaleskly malé jiskřičky. Těžko bylo poznat, zda vzplanuly něhou, pýchou nebo zlomyslností.

Vstal jsem a poznamenal, že třetí ve hře je žádoucí jen u karet. Přes Naděždiny protesty jsem se odporoučel. Doprovodili mě k autu a rozloučili jsme se.

Ač byl pozdní večer, panovalo ono podivné příšeří, které je předzvěstí kouzelných bílých nocí. Sedl jsem za volant, zapnul městská světla, ale sotva jsem projel několik set metrů, musel jsem prudce zabrzdit. Z hostince se totiž vykymácel opilý muž a mířil si to přímo přes ulici. Zastavil jsem tak říkajíc jenom na doraz: opilec se už opíral rukama o kapotu mého vozu.

Na mé výčitky zamumlal cosi na omluvu a dodal:

„Křížil jsi mi cestu a víš, co je zvykem na vodě? Když se srazí parník s loďkou, vezme ji do vleku … svez mě, vidíš, jak mi plavou nohy!“

Posvítil jsem si na něho malým ručním světlometem. Byl to muž prostřední postavy. Jeho neholený protáhlý obličej byl téměř bezbarvý, zato nos se leskl všemi barvami duhy. Rozčepýřené vlasy mu odstávaly od hlavy jako strašákovi. Kalné oči leklého candáta se tupě upíraly do světla a mžikaly. Z rozhrnutého límce košile trčel silný krk, na kterém seděla poměrně malá hlava. Musel mít sílu jako býk!

Chtěl jsem mu říci, aby šel svou cestou a děkoval bohu, že se nedostal pod kola vozu, ale on zamával čepicí, kterou držel v ruce, a chraptivě prohlásil:

„Hleď, svez mě, a já ti dám tuhle parádní čepici… Nos ji týden… no dva, a pak ji vrať“

Mé oči se do čepice přímo vpily! Půlka byla šedomodře kostkovaná a druhá pepita!

„Sirjajev…,“ uklouzlo mi mimoděk ze rtů.

„Ah, ty mě znáš,“ zahlaholil, narazil si čepici a kulhaje kolem vozu dodal: „Vyhráno. Už lezu, a pojedu jako anglickéj lord.“

Jaké překvapení a jaký zvrat!

Před několika okamžiky jsem opilci spílal, a teď jsem mu ochotně otevřel dvířka a nabídl místo vedle sebe. Počkej, chlapíku, řekl jsem si, teď si tě vyzpovídám.

Sotva jsem se rozjel, začal brebtat:

„Povídám: jako lord. Mám taky proč. Tahle čepice je z Anglicka … Ale počkat, jak to, že mě znáš? A já tebe ne?! Aha, kalí se mi zrak po tom proklatým chlastu. Zas mě kumrádi nutili a nutili… prevíti proradní, už nechci ty opičí kapky ani vidět… Zastav, posviť, ať si tě prohlídnu. Ať vím, kdo má tak andělský srdce, že se ujal svedenýho nešťastníka.“

„Seď!“ zvolal jsem rezolutně. „Nekuňkej a raději mi řekni, kam tě mám zavézt?“

„Kam?“ divil se podroušený. „No domů. Ale je to kus cesty, až na druhý konec Leningradu, do Lesnova. Tak víš co, otoč a jeď zpátky. Chtěl jsem jít k Fedotovovi. Je to pašák, Sibiřan, náš člověk, rozumíš? A ty, odkud seš ty?“

„Z Ameriky,“ zalhal jsem.

„Amerikánec! To bych do tebe neřek …, ale jo, podle bouráku je to možný. Jinak ale mluvíš správně rusky… Fakt, něco říkáš moc tvrdě. Eh, holečku, my máme měkkounkej jazýček a srdce taky. Ale když to musí bejt, tak ocelový. Počkat, počkat, odkud mě znáš?“

„No z vlaku přece,“ lhal jsem dál. „Jel jsem tuhle z Moskvy do Leningradu, seděl jsem v jídelním voze a tys tam s nějakým přítelem hodoval a pil, až se hory zelenaly.“

„Tcha… to je ono, z vlaku,“ přisvědčoval Sirjajev. „A přiťukli jsme si, že jo?“

„Ovšem, několikrát,“ dodal jsem klidně. „I s tím tvým, ‚kumrádem’.“

„Jak by ne, chacha, takový pašák, jako je Viťucha! Huch, ten má za ušima. Ale i to musí bejt. Zvláště na Sibiři. Znáš ji?“

„Neznám a myslím, že není o co stát.“

„Prrr, zastav! Chceš mě urazit? Jsem Sibiřan a nenechám si na rodnou zem šáhnout,“ nečekaně vybuchl Sirjajev. „Dobrá,“ přišlápl jsem brzdu tak silně, že to Širjajeva mrštilo kupředu a div hlavou nenarazil na sklo.

„Huch… ty seš pruďas… to byla šupa,“ zablekotal.

„Prosím, vysedat,“ řekl jsem rozhodně.

„Ale holoubku, proč mě vyhazuješ?“

„Řekl jsi prrr, tak prosím!“

„Co chceš od ožralýho člověka… ten má mozek zablokovanej a jazyk se mu mrská sám od sebe jako ha-dí ocásek. No ne, to nemůžeš udělat. Nezlob se a jeď.“

„Tak mlč!“

„Proč bych mlčel, to by bylo omezování osobní svobody, holečku. A vůbec, proč mi tykáš?“

„To je podařené,“ zvolal jsem. „Sám s tím začne, a pak se diví. Viděl jsem už ve vlaku, že nesnášíš pití, hned sis přes stůl se mnou přiťukával na bratrství, a nejen se mnou. Ten tvůj Viťucha tě napomínal, to je jinačí chlapík.“

„Cheche, ten je z ocele, z nerezavějící ocele, to ti řeknu. Ten snese všecko, vodku, koňak, i rány osudu. A vrací je, rozumíš, vrací je lidem, kteří ten osud podpichujou. Je ti to fešák! Ženské na něho lípnou jako mušky. Všude má nějakou. Tady v Pitěru taky, starou lásku, teda ne že by byla stará, ale z ouplnýho mládí.“

„Přeháníš.“

„Ani chlup! To bys koukal, jakou karkulku tu má. Mona Líza je proti ní ubožátko. Bydlí právě na Ochtě, no tam, jak jsem chtěl jít… k Jermolaji Feofantoviči.“

Aha, řekl jsem si v duchu a prohodil jsem:

„Snad mi nechceš namluvit, že Viťucha jede ze Sibiře až do Pitěru jen proto, aby se pokochal pohledem na nějakou krasavici z Ochty.“

„Tfu, ty!“ prskl bývalý artista. „To dá rozum, že sem nejede kvůli tý ochtský Venuši. Bere to jedním vrzem po cestě. Napřed se vyřídí…, ale co budu povídat.“

„Jen povídej,“ naléhal jsem, celý nesvůj, protože se zarazil ve chvíli, kdy jsem se mohl dovědět to nejdůležitější.

„Cheche, napřed říkáš ‚nekuňkej’, a teď najednou mám řečnit,“ povzdechl Sirjajev.

„Řečnit nemusíš, ale dokousnout, co jsi načal.“

„Víš, nějak moc se o to zajímáš,“ uvažoval podroušený.

„Bodejť,“ zvolal jsem zvesela, ovládaje své rozčilení. „Mona Líza z Ochty, za kterou jezdí nějaký Viťucha ze Sibiře, to stojí za řeč.“

„Stála by, ó panečku, jak by stála, jenže já sem člověk diskrétní. To tak, dej mu adresu, a ona, chuděra, aby se oháněla od fešáků jak od sršňů. Ta má teď novýho panáka a ten je do ní celej cvok. Ne, z toho nic nebude, holoubku.“

„Tak dala Viťuchovi kvinde?“ vzpomněl jsem si pobaveně na Pčolova.

„Člověče amerikánský, cožpak neznáš ženské?“ a spustil vrzavým hlasem: „Ah jak je měnivé, to srdce ženy…“ Rozkašlal se a dodal: „Viťucha je její první láska, na tu se nezapomíná.“

Snažil jsem se ještě něco dozvědět, ale veškeré pokusy přimět Sirjajeva k vyprávění selhaly. Začal podřimovat a místo odpovědí jen nesrozumitelně bručel.

Měl jsem co dělat, abych ho zburcoval a vypáčil z něho, kde bydlí. Když jsem zastavil na udaném místě, spal znovu jako dudek a musel jsem s ním pořádně zatřást, abych ho probudil. Vypotácel se z vozu a byl by upadl, kdvbych ho nebyl podepřel. V ulici stály rodinné domky jeden vedle druhého, pouliční lampy jen spoře osvětlovaly chodník, takže čísla jsem nemohl rozeznat.

„V kterém domě k sakru bydlíš?“ zlobil jsem se, protože Sirjajev se kymácel a ukazoval prstem sem a tam.

„Ve svém a bez sakru, s číslem čtyřicet dva, to je tamten.. ne, ten tam …“

Hledal klíč od vrátek, a když ho konečně našel, nemohl odemknout. Otevřel jsem tedy sám. Sotva zavrzala vrátka, rozzářila se v domě dvě okna, a než jsme prošli zahrádkou, rozsvítila se i žárovka nad vchodem. Na prahu se objevila žena v županu, jehož střih připomínal japonské kimono. Byla mnohem mladší než Sirjajev a její sympatická tvář vyjadřovala bolest.

„Timo, proboha, kde ses tak zřídil?“ zvolala a vyčítavě na mne pohlédla.

Krátce jsem jí vypověděl, jak jsem se s jejím mužem na Ochtě setkal. Podala mi ruku a srdečně mně poděkovala. Již jsem byl na odchodu, když Sirjajev zvolal:

„Počkat, slíbil jsem ti, holoubku, čepici za svezení… tady ji máš!“

Odmítal jsem mamě. Sirjajev trval na svém, křičel, až jsem konečně na pokyn jeho manželky čepici vzal.

„Pošlete nám ji příležitostně poštou,“ řekla tiše. Její muž se přidržoval zábradlí, kulhal, potácel se a vrávoral po schodech do domu.

Když se dveře zavřely, poznamenal jsem si do zápisníku ulici a číslo a usedl jsem do vozu. Po cestě jsem si prozpěvoval s pocitem hráče, který má v ruce dobré karty.

Příštího dne jsem se ohlásil u Kurilova. K nemalému údivu sekretářky jsem odložil klobouk a místo něho si nasadil křiklavou Sirjajevovu čepici. Takto vyparáděn jsem vešel do pracovny.

„Co to vidím?“ zvolal pobaveně Kurilov, když jsem pozdravil divadelně smekaje.

„Mne pod anglickou čepicí, kterou jsem dostal za formanku,“ podal jsem čapku udivenému Filipu Filipoviči.

Podrobně jsem mu vyprávěl své zážitky z návštěvy na Ochtě i cestu do Lesnova. Když jsem skončil, spokojeně pokýval a poznamenal:

„Dobře to louskáte, čemuž se ani není nutné divit, vždyť k tomu máte i vhodné příjmení. A náhoda vám taky nahrává… Teď bychom si měli vše, co víme í co se domýšlíme, shrnout. Tak za prvé ten posel, Sirjajev. Už to tak vypadá, že je v tom pořádně namočený. Pročpak by jinak lhal, že toho tajemného průvodce šelem nezná? To ovšem za předpokladu, že průvodce a Viťucha jsou jedna osoba. Vypovídal tak pravděpodobně, s takovým zkroušeným výrazem, že mu vyšetřovatel samozřejmě uvěřil. Mimochodem, byl to mladý, nezkušený chlapec a mohl mu poměrně lehce sednout na lep. Pak za druhé: je-li průvodce šelem a Viťucha vskutku jeden a tentýž, je do věci zavlečena i Naděžda Larionová. Zřejmě se s vámi v kavárně nesetkala náhodou, pravděpodobně měla komusi sloužit jako informátorka. Třeba ani neví, jaké úmysly ten ‚neznámý v pozadí’ má. Vyřiďte, prosím vás, mým jménem Pčolovovi, aby se o vaší cestě na Sibiř nikde nešířil. Bude to pro vás bezpečnější. A za třetí nám zůstává ten nejdůležitější problém: Kdo je vlastně osnovatelem toho všeho? Nechci dělat předčasné závěry, ale přijměme jako pracovní verzi, že za tou ‚krevní mstou’ stojí Čuvajev. V každém případě se musíme na věc důkladně podívat. Musíme vzít celou tu zubatou záležitost pořádně do rukou a skončit s amatérismem.“

Kurilov se naklonil k telefonu a kohosi k sobě pozval. Za okamžik vstoupil vysoký štíhlý muž s páskou přes jedno oko.

„Seznamte se,“ pokynul rukou Kurilov, a tak jsem poznal Felixe Ozolina, jemuž bylo předáno další vyšetřování případu.

TAJEMSTVÍ HROBKY

Pohodlně jsem si hověl ve spacím voze transsibiřského expresu, který mě unášel na východ. Předpověď profesora Kučina se splnila, ministerstvo mi uložilo vypracovat v Novosibirsku posudky tří projektů velkých středisek pro mechanizaci těžby a dopravu dřeva v lesních komplexech severně od povodí řeky Čulym a v oblasti Nižněudinska. V případě, že by se v projektech vyskytly nejasnosti, měl jsem prověřit navržená řešení přímo na místech budoucích objektů.

Před odjezdem jsem odeslal profesorovi dopis, v němž jsem mezi jiným podotkl, že díky jeho přičinění mě neminul úděl vyzkoušet, zda kromě zelených zubů tajgy na mne vycení tesáky i vykonavatel krevní msty. Nehledě na tuto málo lákavou perspektivu, jsem přislíbil, že po ukončení služebních úkolů rozhodně za ním zavítám, a zamluvil jsem si pohodlné lůžko ve stanu.

O záhadné krychli jsem se neodvážil žertovat, protože jsem věděl, jak by se to profesora nemile dotklo. Po pravdě řečeno jsem velmi pochyboval, že kamenný blok skýtá něco pozoruhodného. Od dob Zlaté hordy uplynulo téměř pět set let: nedovedl jsem si představit, že by zůstal neporušen, kdyby byl schránou jakéhokoli bohatství či tajemství. Mezi příslušníky sibiřských kmenů bylo během půl tisíciletí jistě dost podnikavců, kteří by nelitovali práce a námahy, rozebrali stavbu a nahlédli do jejího nitra…

V Novosibirsku mě na čtrnáct dní pohltily práce spojené s vypracováním posudků. Naštěstí se vyskytly technické nesrovnalosti jen na jednom projektu, a tak jsem se vydal s projektantem Karpovem a hlavním inženýrem Siblespromtrustu3 Jelaginem pouze do Culymského lesního ředitelství, na jehož území už začaly přípravné práce.

Cesta byla svízelná. Trvala čtyři dny. Pouhých sto dvacet kilometrů jsme projeli v autě, dalších dvě stě padesát v kabině motorového člunu. Nesl nás po řece Čulym, jejíž břehy skýtaly jedinečnou podívanou. Němí strážci hlídající hranice říše vody a říše lesů měnili stále svou tvářnost. Někde to byly prastaré jedle zavětvené od hlavy, která čněla do výše třiceti i více metrů, až po mohutnou patu pevně opřenou o panenskou lesní půdu. Jinde nás zdravily stříbřité parádnice, veselé břízy, jejichž zelené listoví splývalo jako jemný přehoz, pod kterým prosvítalo štíhlé tělo. Pak je vystřídaly mohutné skály a neprůchodné zátarasy houštin, občas zase zrádné močály, na nichž kvečeru světélkovaly bludičky, a místy před námi defilovaly vážné staruchy – borovice a limby.

Během cesty jsem pokaždé, když člun přistál u břehu, zkoušel rybářské štěstí. Přálo mi. Hned první večer jsem ulovil dva menší lososy – tajmeně – a další večer si spletla třpytku s chutným soustem keta, která rovněž patří do rodiny lososů a je dárkyní červeného kaviáru. Vážila osmnáct kilogramů a nadělala tolik rámusu, že si všichni připravili pušky pro případ, kdyby šlo o nějakého rybího obra, kterého bych nemohl podvést k háku na vytažení.

Zbytek cesty, téměř padesát kilometrů, jsme natřásali své kosti v bryčkách. Jeli jsme po nedostavěné silnici, takže jsem byl rád, když jsme se konečně dostali na místo.

Ředitel Kolosov nás radostně přivítal, protože od schválení projektu záviselo zahájení rozsáhlé výstavby, a prohlásil:

„Vytvoříme vám veškeré předpoklady, ať můžete kontrolu co nejrychleji provést… Záleží nám na každém dni, abychom mohli do zimy udělat pořádný kus práce.“

Přislíbil jsem, že učiním vše, co bude v mých silách.

Ředitel vstal (po celou dobu naší rozmluvy se ze svého místa za psacím stolem nehnul), a tu jsem viděl, že chodí o holi. Když postřehl můj udivený pohled, usmál se, jako na omluvu ukázal na svou pravou nohu a pravil:

„To je památka na setkání s jedním zlobným hospodářem z tajgy.“

„S medvědem?“

„A s jakým herodesem ještě!“ přisvědčil.

„Selhala vám puška?“ vyzvídal jsem s účastí.

„Ani jsem ji neměl s sebou. Zajímá vás moje příhoda?“

„Ovšem, a velmi,“ přisvědčil jsem živě. „Vždyť jsem lovec a bez pušky jsem nepřijel ani k vám.“

„Ah tak; pak si to poslechněte,“ pokývl ředitel hlavou, přisedl na opěradlo křesla a vyprávěl:

„V únoru jsem projížděl s hlavním inženýrem na lyžích vytyčenou trasu budoucí traktorové magistrály. Byla neděle, a tak jsem nechtěl další pracovníky připravit o zasloužený volný den. Inženýr Alžanov jel napřed a já za ním. Jel jsem pomaleji, ověřoval jsem si zakreslení trasy. Proto jsem ani nezpozoroval, že Alžanov narazil lyžemi o hrbol, upadl a skutálel se se svahu. Teprve když se zvedl a křikl na mne, všiml jsem si, co se stalo. Na lyžích to ovšem nic neznamená … Zatímco on pokračoval v jízdě, zastavil jsem se a zjišťoval, zda stoupání ve směru odvozu nepřevyšuje dovolený limit. Pak jsem se rozjel za Alžanovem, ale ještě než jsem se dostal k hrbolu, o který inženýr zadrhl, rozletěl se sníh, buřeň a chrastí na všechny strany a z útrob vylezl medvěd. Hrbol byl zřejmě horní kryt brlohu, a když na něj Alžanov najel, medvěd se probudil ze zimního spánku. Rozzuřeně zamumlal a namířil si to na mne! Neměl jsem s sebou zbraň, jen lovecký nůž; než jsem ho vytáhl z pochvy, vztyčil se huňáč na zadní tlapy a s řevem postupoval proti mně. Čas mého života se dal odměřovat už jenom vteřinami. Ale nečekal jsem, poskočil vpřed a vší silou jsem vrazil šelmě dlouhý tesák do huňaté hrudi. Zvíře strašně zařičelo; jen taktak jsem stačil uhnout, aby mě nezasáhlo tlapou. Ztratil jsem však na nerovné půdě rovnováhu a upadl. Dodnes nevím, zda mi ten pád vlastně nezachránil život! Medvěd po úderu nožem zavrávoral, udělal skok dopředu, ale klopýtl a žuchl mi celou vahou svého mohutného těla na nohu a zlomil mi ji. Cítil jsem jak mi rupla kost v holeni. Medvěd mi svým pádem rozdrtil lyže a uvolnil nohy. V zoufalství jsem se jako šílený oháněl tesákem a bodal kolem sebe. Válel jsem se, abych se dostal z dosahu jeho hrozných tlap, a najednou jsem se skutálel s kopce. Medvěd vyskočil, chtěl se asi za mnou vrhnout, ale na zledovatělém sněhu uklouzl a s přemety se válel s kopce za mnou. V té chvíli přispěchal Alžanov, přivolaný mým křikem a řevem šelmy. Byl ozbrojen, měl pušku přehozenou přes záda. Je to lovec na slovo vzatý, však ho hned uvidíte. Otáčel se na všechny strany, připraven vystřelit – ale medvěd zmizel! Patrně mu rány nožem a nový, ozbrojený protivník vzali chuť k dalšímu boji. Nestarali jsme se o něj dále, hlavní věc bylo dostat mě co nejrychleji domů a k lékaři. Alžanov mi zul botu, kalhotu však musel rozříznout, protože noha byla na dvou místech zlomena a z hluboké rány trčela holenní kost. Tak mě zřídil medvěd a věřte, že jsem to během bitky ani nepocítil.

Z Alžanovových lyží jsme udělali smýkadlo, já na ně ulehl a inženýr mě přitáhl domů. Lékař mě ošetřil a nechal odvézt do nemocnice, kde jsem si poležel málem tři měsíce. Vytrpěl jsem, ani se neptejte! Což kosti, ty srůstaly, ale rána infikovaná od medvědích drápů, se nehojila. To víte, během zimního spánku medvěd žádnou pedikúru nedělá a na jeho pacičkách bují čertví jaké zlořádné bakterie. Ty mě div nepřipravily o nohu! Nakonec jsem se z toho dostal a mám teď na všechny huňáče pifku – velkou!“

„A co se stalo s medvědem?“ zeptal jsem se, zaujat vyprávěním.

„Den po mém duelu se vydalo pět lovců z našeho ředitelství, aby ho vypátrali. Tři lajky měly co dělat, než ho vyslídily. Chytrák opsal v tajze čtyři kruhy a pak zalehl mezi vyvrácené limby. Když ho lajky zaštěkaly a přiběhli lovci, vrhl se na ně. Ale několik dobře mířených výstřelů ho složilo na místě. Vážil přes tři metráky a byl černý jako satanáš. V našem kraji je to zvláštnost, tady jsou téměř všichni medvědi hnědí. Možná, nechci to vyloučit, se při svých kontrolách s nějakým míšou setkáte. Je jich tu požehnané množství.“

„Nebylo by to poprvé,“ namítl jsem. „Jenže já v létě medvědy nestřílím, vždyť si člověka valně nevšímají.“

„Přijde na to, na jakého narazíte,“ podotkl ředitel. „Před časem se přihodil zajímavý případ. Představte si, nedaleko jedné hájenky žil několik let medvěd, se kterým lesník Siňov velmi dobře vycházel. Medvěd si hleděl svého, lesníkova domácího dobytka si nevšímal. Vše šlo, jak se patří na dobré sousedy. Lesník si před časem polepšil, byl určen vedoucím vořiště na řece Olunže. Dokud byl ještě v hájence, dost často přijížděli lovci, přespali u něho. vařili si tam, pili čaj, cítili se prostě u něho jako doma. Potíž byla jen s vodou, ne však že by se jí nedostávalo. Hájenka měla vody dost, opodál prýštěl ze skalky vydatný pramen, který rozšířili ve velkou studánku, aby se v ní dalo i koupat. V tom právě tkvěl kámen úrazu. Huňatý lesníkův soused nechodil pít jinam než právě k téhle studánce a někdy v ní bral i lázeň. Vodu vždycky tak zkalil, že to trvalo dva dny, než byla zase čirá. Návštěvníci lesníka umlouvali, aby nepříjemného spoluuživatele vody zastřelil. Ten o tom nechtěl ani slyšet, a tak zřídilo několik lovců kolem studánky bytelnou ohradu a kryt. Míšu to popudilo a příští noci rozebral a rozházel ohradu jako párátka. Navíc rozboural i stěny studánky a vyválel se v ní tak důkladně, že ji téměř zničil. Dopálení lovci se chtěli s násilníkem vypořádat, ale Siňov to kategoricky zakázal:

‚Tenhle medvěd je mým sousedem a dodržuje pravidla soužití. Nevšímá si mých kravek a oveček, nechá na pokoji můj včelín a nedovolí, aby tu nějaký jiný medvěd škodil. Ze si zadovádí ve vodě? Inu, potřebuje se taky občas vykoupat. Je to jeho zvyk a já to uznávám. Kdybych ho skolil, zaujme třeba jeho revír nějaký huňatý dareba, strhne kravku nebo ovci, vybere a zničí úly …, prostě natropí škody ažaž. Ne, soudruzi, na svého souseda v tajze nedám dopustit.’

Když se pak Siňov přestěhoval na nové místo, přišel do hájenky mladý lesník, který si rady svého předchůdce nevzal k srdci. Když mu medvěd kalil studánku a dvakrát se v ní vykoupal, rozhodl se, že s ním skoncuje. Vyčíhal ho a třemi ranami poslal do věčných lovišť. Návštěvníci tento čin schvalovali, ale neminul měsíc a bylo zle! Do blízkosti hájenky připutoval opravdu skutečný rabiát, který za několik týdnů strhl lesníkovi kravku a dvě jalovice. Za dalších čtrnáct dnů spořádal ještě tři ovce. Víc škody už nadělat nestačil, protože ho po mnohých neúspěších lesník přece jenom dostal na mušku.

‚Tak, a teď bude pokoj,’ prohlásil a opatřil si nový dobytek… Ale neuplynulo ani čtvrt roku a objevil se další medvěd, který též nerespektoval soužití s lidmi a záhy rozdrásal krávu. Zdrcen požádal mladý lesník o přemístění. Vyhověli jsme mu, ale jeho nástupci se nedařilo lépe. Vydržel tam rok, střelil dva medvědy, kteří ho připravili o tři jalovice, a prohlásil, že nebude čekat, až pozbude všechen dobytek. Dal výpověď a přešel na jinou práci.

Od té doby jsme nenašli nikoho, kdo by se do hájenky chtěl nastěhovat, a museli jsme lesní okrsek zrušit.

Tak to tedy někdy vypadá s medvědy, drahý Rudolfe Rudolfoviči. Zřejmě záleží i u medvědů na charakteru a na uznávání vzájemných pravidel soužití.

A nyní prosím ke stolu. Buďte mým hostem!“

Při večeři jsem se seznámil s inženýrem Alžanovem, statným čtyřicátníkem, který byl spoluautorem projektu na mechanizaci zátoně.

Po vydatné večeři se při čaji rozproudila beseda a mezi jiným přišla řeč i na profesora Kučina.

Ukázalo se, že přítomní o jeho výpravě četli v novinách vydávaných v Novosibirsku. Živě se zajímali o podrobnosti, protože tam byla uveřejněna jen kratičká zpráva. Obraceli se na mne, ale řekl jsem jen tolik, kolik jsem považoval za správné, abych nevzbudil dojem, že jde o něco senzačního. Prostě výprava, která v zapadlém koutě tajgy prozkoumá pozůstatek dávných dob.

Ale nepochodil jsem!

„To je mírně řečeno příliš skromná formulace,“ ozval se inženýr Karpov. „Dobře se pamatujeme, že právě zásluhou profesora Kučina bylo objeveno zachovalé tělo mamuta. Vždyť od té události neuplynuly ani dva roky. Proto se domnívám, že výprava, kterou podniká teď, nám přinese překvapení. Nemyslíte?“

Otázka nebyla nikomu zvlášť určena, ale ozval se ředitel Kolosov:

„Mám dojem, že jste byl také v té předloňské výpravě.“

„Ano,“ doznal jsem a vyprávěl jsem některé zajímavé příhody.

Společnost pozorně poslouchala, a když jsem skončil, obrátil se na mne inženýr Karpov:

„Jedna věc mi, Rudolfe Rudolfoviči, nejde do hlavy. V sibiřském oddělení Akademie věd SSSR mi kladli na srdce, abychom – promiňte, že se o tom zmiňuji – nad vámi bděli, až pojedete do terénu … Jsme zde všichni odpovědní lidé, prosím vás, řekněte, oč se vlastně jedná?“

Musím se přiznat, že mi otázka vehnala krev do obličeje, cítil jsem, jak se červenám. Tak můj milý profesor Kučin zbytečně postrašil některého pracovníka Akademie věd a ten neměl nic jiného na starosti než o tom informovat vedení Siblespromtrustu.

Na přímou otázku jsem ovšem musel dát pravdivou odpověď.

Přítomní nevycházeli z údivu, když jsem jim vyprávěl o ‚krevní mstě’, která mi údajně hrozí. Po delší debatě přišli k úsudku, že tu jde spíš o zlomyslné zastrašování.

Zamlčel jsem jim ovšem vražedný útok na Čižova i to, že poselství s vlčím zubem obdržel též Oleg Feklistov.

Příštího dne jsme se vydali prohlídnout si navrženou zátoň na mechanizované vázání vorů. Jeli jsme po řece Olunže na motorovém člunu, který byl komfortně vybaven. V prostorné kajutě byla čtyři lůžka, stolek i sedačky a vedle malá kuchyňka. Na palubě jsme si hověli v pohodlných proutěných křeslech a pozorovali přehlídku tvorstva na vodě, nad sebou i na březích.

Zdálo se, že se k naší poctě slétlo nejrozmanitější ptactvo. Hejna kachen všech druhů s kácháním poletovala a přelétávala řeku někdy docela blizoučko člunu; divoké husy s nimi v reji závodily a jejich kejhání občas přehlušovalo hlasy kachen; jespáci, ustřičníci a jiné odrůdy bahňáků a kulíků vzlétali s křikem a hvizdem, když jsme je míjeli, jen vážní zoravi si nás valně nevšímali; kajky královské a potáplice svými podivnými bečícími hlasy dominovaly v tomto jedinečném koncertu, který jako scénická hudba podmalovával dramata zdejší přírody.

V zákrutu řeky mě Kolosov upozornil na několik kanálů, které vedly z řeky do tajgy, a řekl:

„Zde se také plaví dřevo, jenže tihle dřevorubci a voraři nejsou u nás zaměstnáni a dělají si, co chtějí. Hleďte, tam sedí jeden jejich parťák!“

Nechápavě jsem pohlédl v ukázaném směru a pochopil jsem, proč tihle dřevaři nepracují pro lesní podnik.

Byli to bobři!

Celá kolonie bobrů, která zde hospodařila podle vlastní úvahy a potřeby. Jasně jsem viděl, jak dva bobři spouštěli k řece menší kmen a dirigovali jej do druhého kanálu, kde stavěli přehradu; část stavby byla už hotová. V dálce čněly z vody kopulovité vršky bobřích hradů.

„Tamten, co panáčkuje na břehu, to je vykuk,“ smál se Kolosov. „Pokaždé když projíždíme, je na stejném místě, a když nás pozná, uctivě zdraví.“

Zasmál jsem se této myslivecké latině, ale bobr, jako by chtěl potvrdit ředitelova slova, se poněkud vzpřímil a zakýval přední tlapkou. Dával asi znamení ostatním, že se nic zlého neděje, jedou známí, ti nám neublíží, dělejte dál!

Nemohl jsem jinak než sundat klobouk s hlavy a za všeobecného smíchu zdvořilému „parťákovi“ poděkovat.

Tajga mi i tady znovu předvedla surovou pravěkost. Promítala se v téměř černých hradbách a bezedných hloubkách pralesů, nekonečné palisádě zeleného moře, v divoce rozeklaných skaliskách a pahorcích, na nichž vlály pirátské vlajky; byly to větrem ošlehaní jednostranně zavětvení veteráni – prastaré smrky. Na jižní straně zase krvavě prolínaly les stráně, porostlé myriádami bobulek a jahod, místy se leskly jedovatě zelené „visící“ bažiny, postrach všeho živého. Stihlé jedle připomínaly vykřičníky obrácené od sibiřské země vzhůru ke krutému nebi, které chrlí rok co rok během nekonečně dlouhé zimy smrtící chlad a shazuje bílou spoustu, jež nehřeje, ale svou tíhou láme mrazem zkřehlé údy.

„Co jste to říkal?“ ozval se nečekaně vedle mne Alžanov. „Slyšel jsem jen konec… Opakujte to, prosím, je to text nějaké písně?“

„Ne, není,“ hlesl jsem, probouzeje se ze snění. „To na mě padne někdy v tajze divná chvilka, a ani nevím, co povídám. Jen se podívejte, ty obrazy, které míjíme…“

„To je zvláštní,“ uvažoval Alžanov, „že tajga tak působí na vaši fantazii. Mohl byste být malíř…“

„Jsem vyslovený malířský antitalent.“

„Pak si ta slova napište …“

„…jako legendu k jednomu z vašich projektů?“ zažertoval jsem.

„Raději ne, třeba by to nesouhlasilo s lesním hospodářským plánem, před rokem tu byli taxátoři a popsali porosty podle střízlivých předpisů, bez básnické inspirace…“

Zbytek cesty uplynul hladce; volná plavba dřeva, která se odbývá na jaře, pokud jsou řeky plnovodné, dávno skončila, a nic naši jízdu nezdržovalo. Potkávali jsme jen rybáře se sítěmi spuštěnými z loděk, ojedinělé motorové čluny nebo plachetní loďky s menšími náklady.

Téměř padesátikilometrovou vzdálenost jsme po proudu překonali za čtyři hodiny a přistáli na soutoku řeky s její velkou sestrou Čulym u osady Ust-Čulym.

Břehy zde byly vysoké a přístavní můstek vedl dosti strmě na souš. Sotva jsem po něm prošel deset kroků, třeskla rána, cosi mi prudce udeřilo do aktovky a doslova mi ji vyrvalo z ruky. Aktovka odlétla do vody.

Než jsem se vzpamatoval, zazněl další výstřel. Asi dvě pídě od mé pravé ruky narazila kule na zábradlí, odštěpila od něho kousek dřeva a s bzukotem odletěla.

V mžiku jsem sklouzl s můstku a skočil do řeky. Sahala mně v místě, kam jsem dopadl, jen nad kolena, dno bylo písčité, takže jsem vstal na nohy.

Nastal poplach!

Moji spolucestující, kteří po výstřelu leknutím znehybněli a oněměli, začali křičet a řidič z našeho člunu sáhodlouhými skoky pádil na břeh, kde stálo několik mužů.

Chladná voda způsobila, že jsem neztratil klid a rozvahu. Spěšně jsem se brodil mělčinou a skrčil se u široké trhliny v břehu, abych byl kryt pro případ další střelby. Ale kromě vzrušených lidských hlasů a dupotu na můstku se nic neozvalo.

Hleďme! Sotva jsem stanul v předdveří tajgy, už mě vítá olověný pozdrav! Zachvátila mě zlost a prudce jsem stiskl zuby, div jsem si nepřekousl jazyk.

Ale už se ke mně spouštěl Alžanov a celý udýchaný ustrašeně volal:

„Nejste raněn nebo nějak…?“

„…ne, jenom mokrý,“ odsekl jsem nevrle, „myslíte, i teď, že ten výhružný dopis od nějakého sibiřského zabijáka bylo pouhé zlomyslné zastrašování?“

Alžanov vytřeštil oči, dlaní si utřel krůpěje potu s čela a zakoktal:

„Vy… vy, vy si myslíte …“

„Ty výstřely platily zřejmě mně,“ zasykl jsem.

„To není možné, to bude omyl,“ ubezpečoval mě Alžanov.

„Pěkný omyl, poslat na člověka dvě kule jako brundibáry! Vždyť ten chlap po mně pálil Jakanami.4 Hleďte, tam se potápí má rozbitá aktovka, na té si to můžete prověřit. Ostatně i na zábradlí.“

Zatímco Alžanov a nějaký místní občan lovili tonoucí aktovku, přispěchal ke mně Karpov a Kolosov s neznámým mužem, který se představil jako vedoucí plavby dřeva Orechov.

„Nestalo se vám něco?“ ptali se jeden přes druhého. Ustrašený Orechov vyhrkl:

„Byla to do nebe volající darebnost, velmi se omlouvám. Ale člověk všechno neuhlídá.“

„Chlap, který se chystal spáchat vraždu, musel přece někde tady číhat s puškou. Nemohl vědět, kdy přijedeme,“ řekl jsem podrážděně.

„Ale propánaboha, co vás to, soudruhu, napadá!“ zvolal Orechov. „Snad si nemyslíte, že vás někdo chtěl zavraždit?“

„A co jiného si mám myslet?“ zeptal jsem se jizlivě.

„Byla to náhoda! Věřte, nešťastná náhoda vyvolaná bezohledností a lehkomyslností jednoho opilce…, hleďte, tam ho vedou,“ téměř plačícím hlasem dokazoval Orechov.

Po cestě vedli tři muži chlapíka, který se bránil a pokřikoval. Řidič z našeho člunu šel za ním s puškou v ruce.

„Tady ho máte, blázna ožralého,“ řekl jeden z mužů a postrčil ochmelku přede mne.

„Pu … pusťte mě, co mě vlečete?“ blábolil „zajatec“, hranatý muž se zarostlým rozšklebeným obličejem a s očima vyvalenýma jako skleněné kuličky.

Byl to Ivan Plotnikov, skladník místního spotřebního družstva. Měsíc řádně pracoval, pak na něho přišla slabá chvilka a několik dní pil. Právě před naším příjezdem se vsadil o deset lahví vodky, že na stopadesát kroků ustřelí dvěma prázdným lahvím hrdla. Přinesl pušku, láhve postavil mezi laťky plotu u blízkého domu a nechal od svých spoluhodovníků odpočítat stanovené kroky a dvakrát vypálil…

„Víš, ty bídáku, co jsi provedl?“ zahřměl Orechov a uchopil opilce za klopy kabátu.

„Už… už to vím,“ blekotal Plotnikov. „Netrefil jsem se a prohrál deset lahviček… A to je, slavný náčelníku vorů, moc velká škoda.“

„Tobě, ničemo, jde o vodku, ale nám o život člověka, kterého jsi mohl zastřelit!“ zvolal výhružně Orechov.

„Ale, ale, to mně nenamlouvejte, kdepak bych já, Plotnikov, místo na flašku střílel na člověka!“

„Tak abys věděl, ta opice se ti tentokrát nevyplatí,“ prohlásil Orechov a ředitel Kolosov nařídil:

„Odveďte ho do selsovětu. Tam pořídíme zápis a podám na Plotnikova trestní oznámení pro ohrožení života. Takové lotroviny, jako on tropí, se nesmějí trpět.“

„Já také nestrpím žádné lotroviny, takhle mě vláčet,“ povykoval Plotnikov a odstrkával muže, který ho držel.

„Ivane, neper se,“ domlouvali mu, ale opilec umíněně stál na svém: „Vodit se jako beran nedám…, půjdu sám. Hele, to je krámů kvůli střelbě! Flašky jsem netrefil a člověka taky ne, tak co chcete! Ale jdu na selsovět, jdu a budu si stěžovat.“

Vykročil a nejistým krokem šlapal směrem k osadě. Občas hlasitě škytl, co chvíle brknul o neexistující překážku a zalovil rukama, čeho by se chytil.

V kanceláři selsovětu se choval klidněji, trochu už vystřízlivěl; ke všemu mlčky a jakoby v rozpacích přikyvoval, ale zápis podepsat odepřel.

Nevím, co mě to napadlo, že jsem vyndal sáček s vlčím zubem, šáteček s vyšitou umrlčí hlavou a proužek papíru s výhružným poselstvím. Nastavil jsem hrst s předměty Plotnikovovi před obličej a zeptal se:

„Víte, co to je?“

Tázaný se bez zájmu zahleděl na mou dlaň, náhle se však hlasitě rozesmál:

„Hele, zoubek, a pořádný!“ Ťukl se prstem do čela a se shovívavým úšklebkem dodal: „Aha, vy takové věcičky sbíráte jako jiní brouky, motýlky nebo nálepky ze škatulek na zápalky. Tak víte co, za vsí je mrchoviště a tam je lebek habaděj. Pohrabte se tam …“ Odvrátil hlavu a zabručel: „No ne, co lidi všecko nekupují!“

Bylo zřejmé, že se opilec nepřetvařoval a o významu ukázaných věcí neměl zdání.

Prohlásil jsem, že na potrestání Plotnikova osobně nenaléhám a ponechávám to k úvaze selsovětu. Cestou do kanceláře vedoucího plavby dřeva jsem svým zasvěceným známým vysvětlil, proč jsem od tresního oznámení upustil: Přesvědčil jsem se, že jeho výstřely neměly s „krevní mstou“ nic společného – už také proto, že bylo vyloučeno, aby mstitel svěřil úlohu alkoholikovi, na kterého nemůže být spolehnutí.

„Tak vidíte, Rudolfe Rudolfoviči,“ řekl se zřejmým ulehčením ředitel Kolosov. „Vaše obavy, že na vás na Sibiři číhá smrt z ruky nějakého vybájeného ‚mstitele’, jsou zbytečné.“

Inženýr Alžanov zamával rukou a prohlásil:

„To je sice pravda, ale nakonec je lhostejné, jestli by Rudolfa Rudolfoviče sprovodil ze světa ožrala, nebo maniak, a proto budu na trestním oznámení trvat.“

Ostatní s ním souhlasili, a protože vzrušující událost dobře dopadla, mínil Orechov, abychom ji trochu oslavili – aspoň po tu dobu, než vyschne můj promočený šat. S námitkami se návrh nesetkal, a tak místo abychom započali s posuzováním detailů projektu, užili jsme zbytek dne při dobré kapce. Co dělat, když můj oděv tak pomalu schnul!…

Tři dni trvala práce a pochůzky v terénu, než jsme upřesnili sporné otázky technologických postupů, sestavili nové požadavky na strojní zařízení a navrhli změny ve výstavbě provozních budov.

Čtvrtého dne večer jsme nastoupili zpáteční cestu. Světlomet motorového člunu ozařoval hladinu řeky, občas se zvedl snop jeho paprsků, aby prosvítil temný háv noci, zastírající břehy. Ťal do něho jako široký meč, jehož ostří pronikalo do bezedné hloubky. Pak vyšel měsíc a ponurá kulisa břehů se rozplynula. Štědře obsypal vršky nejvyšších kmetů stříbrem; na ty menší se nedostalo, musely se spokojit s mdlým povlakem. To jim však přidávalo na tajuplnosti tím zajímavější, čím méně byla vtíravá. Měsíční svit začaroval i vodu! Zdálo se, že u břehů na nás rozevírají hrozné tlamy krokodýlové, a zatím to trčely nad hladinu utopené kmeny.

Byl jsem namáhavou prací předešlých dnů tak unaven a ospalý, že jsem se vzdal další podívané na noční život tajgy. Ulehl jsem v kajutě a usnul jako na povel.

Plavba proti proudu trvala skoro osm hodin, a když jsme k ránu přistáli v Jermolově, museli mnou šetrně zatřást, abych se probudil; jízda po řece mě ukolébala do nezvykle hlubokého spánku.

Příští dny jsem se plně věnoval posuzování dalších projektů a jeden z nich – návrh velkoskladu pro manipulaci s vytěženým dřevem přímo v lese – si opět vyžádal průzkum v terénu. Hotové sortimenty se měly dopravovat po odvozní cestě přímo na vlečku lesní dráhy. Stavba odvozní cesty byla nákladná, a protože zásoby na těžebním úseku vyvolávaly pochybnosti o účelnosti velké investice, rozhodl jsem se prověřit vše na místě.

Těžební úsek ležel třicet kilometrů od železniční trati v hloubi tajgy. Cesta k němu byla špatně sjízdná, jeli jsme proto raději na koních; natřásání v bryčce jsem měl už dost.

Protože podle slov Kolosova bylo v místech, kterými budeme projíždět, množství jeřábků, vzal jsem si na cestu svou brokovnici.

Opravdu, ředitel nepřeháněl. Než jsme dojeli k těžebnímu úseku, přímo ze sedla jsem střehl devět kusů této „carské“ pernaté, která pro své výtečné maso plně zaslouží honosné přízvisko.

Lov nás poněkud zdržel, takže jsme na místo dorazili až po poledni. Protože vedoucí úseku Brovkin nebyl o našem příjezdu předem uvědoměn, byl na rozpacích, kde nás slušně ubytovat. Práce zde teprve začínaly a o „komfort“ ještě nebylo postaráno. Lesní dělníci žili v narychlo postavených „svobodárnách“ tesaných z vysokých kmenů, technický personál v menších ubytovnách – vše bylo prozatímní.

Vedoucí úseku se však s inženýrem Alžanovem dohadoval zbytečně. Stály tu stany, které nám plně vyhovovaly.

Nečekal jsem, až se bytový problém rozluští, a rozhodl jsem se celkovou strnulost těla po dlouhé jízdě v sedle uvolnit pohybem. Přehodil jsem si pušku přes rameno a oznámil Karpovovi, že se jdu projít.

Vykročil jsem nazdařbůh po úzké pěšince do vysokého smrkového porostu. Každým krokem se vzdalovalo vřeštění a řinčení motorových pil a traktorů, čím dál tím bylo tišeji, tajga žila svým skrytým životem.

Došel jsem k jedné z malých říček, které mám v tajze tak rád. Jsou křišťálově čisté, bystré, místy i dravé, šumné a svéhlavé. Tečou si, jak se jim zlíbí, až se člověk diví. Proč se například tato huhlavá říčka nevyhnula tamté skalce? Postavila si hlavu, a raději ji s bůhvíjakými obtížemi podemlela, než by takového velikána obešla! V jiném místě mohla pohodlně proudit úžlabinou, ale zvolila krkolomný způsob: vrhala své vody do hloubky více než desetimetrové. Je prostě nezkrocená a klestí si cestu bez ohledu na lidské úvahy!

Zaujat říčkou, sledoval jsem ji po břehu a nevěnoval jsem pozornost okolí. Polekal mě hlučný vzlet okřídleného pána mechovišť – tetřeva hlušce. Vzlétl patrně jen proto, že jsem mu div nešlápl na tatrč.5

Strhl jsem s ramene pušku a vystřelil. Zasáhl jsem ho špatně, jen jsem ho křídloval. Šel sice k zemi, ale než jsem k němu doběhl, už se vzdaloval, poskakoval v nepřehledném podrostu, takže jsem nemohl střílet. Běžel jsem za prchajícím a litoval, že jsem si nevzal na pochůzku psa. Na těžebním úseku jsem viděl tři lajky a jistě by mi některý majitel jednu půjčil. Teď jsem byl nucen skákat přes překážky – kameny, nízké keříky a vyvrácené kmeny, abych postřeleného hlušce neztratil z dohledu.

Tak to pokračovalo, až pojednou smrkový porost prořídl a mně se naskytl lepší přehled. Ale tetřev byl filuta, skrýval se za silné kmeny a přebíhal tak hbitě, že jsem nestačil zamířit. Nakonec zabočil se svahu. Udýchaný jsem běžel za ním a v duchu jsem se styděl sám před sebou. Počínám si jako zelenáč! Ale přece nenechám raněného ptáka napospas škodné! Svah končil, šlapal jsem nyní po mechových polštářích, které vzápětí začaly povážlivě pérovat. Rozhlédl jsem se: vůkol smaragdově svítil půdní kryt. Půdní? Kdežpak! Byla to bažina, do které jsem se nepředložené dostal. Hlušce jsem ztratil z očí, a když jsem se zastavil, zaslechl jsem místo občasného plácnutí perutí podivné chrčení.

Nastražil jsem se; znělo to právě tak, jako by někdo byl rdoušen. Bez váhání jsem vykročil ve směru podivného zvuku, nehledě na to, že se mechové polštáře pod váhou mého těla houpaly.

Chrčení se ozvalo silněji, a proto jsem zvolal:

„Co se děje? Běžím na pomoc…!“

Naslouchal jsem, ale místo odpovědi jsem uslyšel tupé údery a hned nato sténání a skřek.

To bylo více, než jsem snesl!

Pevněji jsem sevřel pušku a křikl:

„Necháš toho, lotře!…“ a vystřelil jsem do vzduchu. Rozběhl jsem se k místu, kde se bezpochyby odehrávalo drama, o něž v tajze tehdy nebývalo nouze.

Ale zase jednou se ukázalo, že přílišný chvat škodí.

V běhu jsem se dostal z houpavého mechu na řídký, stěží jsem udělal ještě několik skoků, pak kroků a nakonec jsem uvízl v bažině až nad kolena. Marně jsem se snažil vyprostit nohy, marně jsem hledal něco, za co bych se zachytil a povytáhl. Kolem mě se jen kolébala vysoká stébla travin a vpovzdáli ojedinělé rákosiny. Klesal jsem hloub do močálu, a proto jsem roztáhl ruce a položil se celým tělem na lákavě zelený povlak zrádné pasti. Tím jsem přenesl váhu na větší plochu a zamezil aspoň dalšímu klesání do hltavé kaše.

Poněkud se mi ulevilo, ale hned nato mi krev zabušila ve spáncích: Můj zbystřený sluch ulovil zvuk tichých kroků… z místa opodál, kde rostly neduživé borovice a keře. Ah tam, kde země, pevná země protáhla dlouhý jazyk, jímž olizovala svůj mokvající strup!

Zvedl jsem hlavu a mezi větvemi jedné borovice jsem uzřel obličej. Do úšklebku ztuhlý lidský obličej, z něhož na mne zíraly mrkající oči!

Snad je to přelud, mihlo se mi hlavou. Nebyl! Obličej sice hned zmizel, ale zachvěly se větve, zaslechl jsem vzdalující se kroky, chrustnutí suché větve.

Pak vše ztichlo, jen někde poblíž zakuňkala žába a jiná jí zdvořile odpověděla. Bavily se, vždyť byly ve svém živlu.

Pokoušel jsem se posunout o kousek dál, ale nohy stále vázly. Teprve s vypětím sil se mi podařilo jednu vytáhnout a lehnout na bok. Soural jsem se, ale lokty se bořily do bahniska. Schvátila mě bezmezná zlost.

Co když vše, co mě přinutilo spěchat na pomoc – bylo jen sehráno? Ano, to sténání, chrčení, ty skřeky mé měly vylákat sem do bahnité břečky, kterou pro mne vvhlédl jako past šílený mstitel! Kdoví jaké má společníky.

Vtom jsem si uvědomil chlad hlavně své pušky, kterou jsem svíral v ruce, a to mi vrátilo rozvahu. Mstitel – hloupost! Otočil jsem se na záda, zvedl pušku a začal střílet. Rána za ranou – šest, osm, deset!

Ten signál snad na těžebním středisku uslyší.

Trnul jsem obavou, že výstřely mohla pohltit tajga, zvyklá střežit svá tajemství!

Ale mé obavy byly zbytečné. Za chvíli se ozvalo směrem od úseku několik ran. Odpověděl jsem dvěma dalšími výstřely.

Rozhostilo se ticho a teprve za dobu, která mi připadala nekonečná, jsem zaslechl volání. Křičel jsem z plna hrdla, až jsem vyplašil několik divokých kačen, které v mém sousedství asi lovily žabky. Vzlétly a vyčítavě káchaly, stěžujíce si, že nemají ani v tak odlehlém lovišti pokoj.

Moji zachránci se konečně blížili, a když mě našli, zděsili se. Přišel Alžanov, Karpov, Brovkin a ještě několik zdejších mužů.

„Jak jste se sem proboha dostal?“ volali jeden přes druhého.

„To vám řeknu hned, jen co mě vytáhnete,“ vydechl jsem rozradostněn.

Ale nebylo tak snadné vyprostit mě z bažiny. Moji přátelé neměli s sebou ani provaz, který by mi mohli hodit, ani sekeru, aby mohli skácet několik kmenů na nouzový můstek, a proto si vypomohli, jak se dalo. Spojili řemeny od pušek a od kalhot; dva muži zašli do bažiny, pokud mohli bez nebezpečí, že sami uváznou, a hodili mi improvizované záchranné lano. Křečovitě jsem je uchopil a oni mě opatrně decimetr za decimetrem vytáhli po břiše z močálu. Sotva jsem se octl na pevné půdě, chmury, které mě svíraly v bezmocné situaci, zmizely. Očistil jsem jakžtakž svůj urousaný a zmazaný oděv a usedl na vyvrácený strom, abych svým společníkům vypověděl, co se mi přihodilo. S účastí naslouchali. Ale když jsem je vyzval neprodleně prohlédnout okolí a pátrat po muži, který mě vylákal do bažiny – potkal se můj návrh s rozpaky, ba dokonce s tichým nesouhlasem.

Vedoucí těžebního úseku Brovkin pochyboval, že to byla lidská tvář, co jsem na několik okamžiků zahlédl, a inženýr Alžanov prohodil, že se mi asi zjevil skřítek, který bažinu obhospodařuje. Trval jsem poněkud podrážděně na svém. Už jsem se rozhodl jít sám, když se ozval zuřivý štěkot.

Všichni jsme se otočili po hlasu psa a jeden z přítomných zvolal:

„Vždyť je to můj Urs, běžel za mnou. Ten zbytečně nelaje … , pojďme!“

Spěchali jsme za majitelem lajky Sergejevem, který běžel napřed, až jsme dostihli Urse.

Naskytla se nám podívaná, která všem na okamžik vyrazila dech: Na dvou břízkách spojených provazem visela v drátěném oku za zadní běhy laň. Předními se sotva dotýkala půdy, nalíčené břízky se vyšvihly a drátěné oko, do něhož se laň dostala, ji nadzvedly. Chuděra, slabě sebou házela, její krásná světla byla podlita krví a ze svíráku – tlamy – jí tekla hustá růžová pěna.

Společně jsme se dali do práce. Přeťali jsme provazy, jimiž byly břízy spojené, pak jsme vysadili na ramena dva muže, kteří uvolnili drátěné oko. Pozvolna jsme spouštěli chycenou laň a s pohnutím patřili, jak na nás ustrašeně hleděla; když klesla na zem, vyhekla tak žalobně, až jsme se my, otrlí muži, otřásli. Vzepjala se, ale přidrželi jsme ji a Alžanov ji prohlédl.

„Je velmi vysílená,“ řekl, „nevím, nevím, zda se vzchopí. Pytlák, co na ni políčil, ji asi ještě něčím škrtil – proto jste také slyšel chroptění, Rudolfe Rudolfoviči. Hleďte, tady na krku má sedřenou srst… a podlitiny – zřejmě od ran. Ten lotr ji chtěl umlátit, aby ho neprozradil výstřel. Zaříznout ji také nechtěl, aby nezanechala tratoliště barvy.“

„Takového vyvrhele patří zavřít nejméně na pět let!“ křikl kdosi.

„Napřed ho musíš chytit,“ namítl Brovkin.

„A také že jo. Hoši, kdo jde se mnou?“ zvolal Sergejev.

„Všichni,“ ozvalo se.

„Počkat, jen ne tak zhurta,“ řekl rozvážně Alžanov, „musíme se postarat o laňku. Někdo by měl u ní zůstat a musíme poslat na úsek. Ať přijedou třeba s valníkem a odvezou ji. Máme felčara, může jednou léčit čtyřnohého pacienta. My ostatní se pustíme za pytlákem. Co tomu říkáte?“

Souhlasili jsme, a zatímco se ostatní dohadovali, kdo zůstane u laně a kdo zajistí její odvoz, zeptal jsem se Alžanova:

„A toho skřítka, co na mne vykukoval z roští, honit nebudeme?“

„Tuze se vám omlouvám. Ale věřte, posvítíme tomu pytlákovi!“

„Doufám, že se to podaří,“ řekl jsem. „Přiznám se vám, že jsem zprvu myslel, že jde o pokus ‚mstitele’ sprovodit mě nenápadně zé světa!“

„Ten proklatý výhružný dopis učinil své – všude vidíte úklady. Pusťte to z hlavy,“ přátelsky mi domlouval Alžanov.

„Jdete s námi?“ přerušil nás Brovkin.

„Jdeme!“

Sergejev navedl psa na stopu. Bystré zvíře pochopilo, co se od něho žádá, a vedlo nás podél bažiny na malé návrší. Rozestoupili jsme se, pokud to terén dovoloval, a postupovali jsme s předsunutými křídelníky, kteří měli zabránit, aby pytlák utekl do stran. Ten však zřejmě předpokládal, že je prozrazen, a aby zahladil stopy, prchal korytem potoka; Urs zůstal pod návrším bezmocně stát na břehu. Měli jsme na vybranou: jít proti proudu nebo po proudu. Abychom neztráceli čas, pustil se Sergejev s Alžanovem a se psem po proudu, my ostatní s Brovkinem, který znal okolí, proti proudu. Potok se zužoval a v písčitých mělčinách jsme nezahlédli jedinou šlépěj. Spěchali jsme tedy zpět a brzy jsme dohnali dvojici se psem.

„Ten chlap musel pádit jako Nurmi,“ poznamenal Alžanov, „honíme ho už půl hodiny, a kde nic tu nic.“

„Jen vydrž, kamaráde, taková škodná se tak lehko lapit nedá,“ nabádal Karpov.

Došli jsme až k ústí potoka do říčky a pes znovu podchvtil. Přivedl nás na místo, kde jsme spatřili v měkkém břehu rýhy od přídě vytažené loďky.

„To nám právě chybělo, aby nám upláchl po vodě!“

„Nevadí,“ mávl rukou Brovkin. „Reka má dravý proud, mnoho peřejí a teď k létu i mělčiny, kde se člun musí přenášet. Tím se ztrácí čas. Proti proudu prchat nemohl, protože několik set kroků odtud je vodopád. Ale podél břehu jít nemůžeme, je neschůdný. Souběžně s řekou máme průsek, sloužíval k přibližování dřeva k řece. po níž se spouštělo volnou plavbou až k pile. Ta už dnes není. shořela před sedmi lety při velkém požáru tajgy. který pohltil víc než šest set hektarů lesa… Tak prosím, za mnou. Přidáme do kroku.“

Kráčeli jsme rychle, přibližovací linka byla dobře schůdná; za chvíli jsme na Brovkinův pokyn zastavili a sešli na samý břeh.

„To je čtvrtá peřej s mělčinou,“ ukazoval nám Brovkin. „Pytlák ji nemohl ještě překonat, protože ta hořejší, třetí, ho musela zdržet přinejmenším dvacet minut. Zde si na něj počkáme.“

Čekali jsme málem půl hodiny, ale marně.

„Ten nás dostal,“ poznamenal suše Karpov. „Ztratili jsme fůru času. Co teď?“

„Chlap je mazanější, než jsem myslel,“ přiznal Brovkin. „Musíme se vracet, a to bohužel po břehu řeky. Bude to zatroleně namáhavé. Ale najdeme ho, neodnesl přeci loďku na zádech!“

V tom měl pravdu, ale nálady nám to nepřidalo. Rozmrzele jsme vyrazili vpřed. Cesta byla opravdu velmi svízelná, hodinu nám trvalo, než jsme se dostali kilometr proti proudu a – našli loďku! Uprchlík se zřejmě pokusil proplout dravou peřejí, nezvládl plavidlo a narazil na hrotitý kámen, na němž loďka ztroskotala. Celou příď měla proraženou. Pytlák vyšel podle našeho názoru z vody na protějším břehu. Teď se nám konečně rýsovala zřetelněji jeho úniková cesta, a proto jsme se rozhodli na chvíli si odpočinout; valnou chuť k dalšímu pronásledování pytláka neměl asi nikdo z nás. Od přelézání, šplhání a klouzání po kamenitém břehu řeky jsme byli celí upachtění.

„Honíme ho víc než dvě hodiny a jsme udýchaní a mokří, až bůh brání. Jak asi budeme vypadat, až ho doženeme – jestli se nám to totiž vůbec podaří,“ povzdychl Karpov pochybovačně. „Skoda že ten pes je jenom pes a nedovede pytláka sám zastavit a vyrafnout: jménem toho a toho paragrafu o hájení zvěře vás zatýkám. Sedněte si sem pod smrček a čekejte, až přijde lidská asistence.“

Zasmáli jsme se, zakouřili si a přebrodili řeku.

Pes brzy našel stopu a my šli za ním – vedl nás s naprostou jistotou. Zabočil na mýtinu a u studánky se zastavil. Obešel ji, zaběhl na kraj holiny, vrátil se a začal nejprve rýpat nosem do mechu a pak hrabat prackou.

„Co ten pes má?“ divil jsem se a dřepl k němu. Cosi se zalesklo, a když jsem hmátl rukou do mechu, držel jsem v prstech přetržený zlatý řetízek, jaký nosívají ženy na krku. Nález vzbudil všeobecnou pozornost, nikdo z nás nechápal, jak se sem mohl dostat.

„Pojďte, to se snad vysvětlí – vidíte, že Urs ztratil už o místo zájem a sleduje stopu dál,“ pobízel nás Sergejev.

Prošli jsme vyschlým korytem říčky a stanuli na palouku před dřevěným srubem postaveným na vysokých sloupech. Byl to starý lovecký balagan6.

„Kam nás to ta lajka přivedla,“ zabručel Brovkin, kdvž se Urs jal pobíhat kolem dokola a nejevil chuť pokračovat ve stopování.

„Ručím za to, že sem pytlák přišel,“ prohlásil Sergejev.

„Přišel a šel dál. Nebude zde přece dřepět. Ostatně tenhle balagan znám. Patřil nebožtiku Cagaraievovi, který před třemi lety zemřel. Od té doby je prázdný,“

odporoval Brovkin.

„I já ho znám,“ řekl Sergejev. „Lovil jsem tady popelky. Ale právě proto, že je nepoužívaný, mohl by sloužit za skrýš.“

„Tak si ho prohlédni! Ale po holých sloupech nahoru nevylezeš a žebřík tu kupodivu není.“

Chystali jsme se vysadit Sergejeva, aby se zachytil za velkou skobu zaraženou na jednom sloupu, když se nad námi ve srubu otevřela dvířka a… V tom okamžiku nás nemohlo nic víc překvapit. Všichni jsme si představovali sveřepou tvář pytláka, a zatím jsme uzřeli – hezounký dívčí obličejík. Rusé vlasy spadaly až na šíji a velké oči na nás zlobně hleděly.

„Co tu chcete?“ vykřikla. „Neopovažujte se lézt nahoru, srazila bych vás, namouduši! Jděte svou cestou!“ Stanuli jsme zaraženi strohým přivítáním, jenom pes nepřestal pobíhat a nijak nedbal dívčiných výhružných slov. První z nás se vzmohl na odpověď Brovkin. Napřáhl ruku a důrazně zvolal:

„Jak si dovolujete takto s námi mluvit?!…“

„Jen mlčte,“ přerušila ho dívka. „Však dobře vím, co jste zač. Že se nestydíte, vy…“

„Co to drmolíš, ty kuře?“ neudržel se Sergejev a Karpov, celý rudý v obličeji, zvolal:

„Vyprošuji si tento drzý tón, občanko. Víte vůbec, s kým mluvíte?“

„Právě že vím! S lidmi, kteří se neštítí zabíjet celoročně hájenou zvěř … A pak ještě pronásledujete nežádoucího svědka …“

To byl vrchol překvapení. Děvče bylo ve svém rozhořčení roztomilé i komické, málem jsem se zasmál, ale ostatní se do ní pustili, jeden přes druhého, a všechny překřikl Alžanov:

„Máte ptačí mozek, vy nedochůdče, a sedla jste pravému pytlákovi na lep!“

„To může říct každý,“ trvala na svém neústupně dívka. „I ředitel lesního průmyslu, hlavní inženýr Siblespromtrustu a zástupce ministerstva? Každý z nás má po ruce patřičné doklady. A vůbec, soudruhu Brovkine, ať se vám legitimuje tato opovážlivá občanka, která se z bůhvíjakých důvodů zdržuje ve starém balaganu na území vašeho těžebního úseku.“

„Žábo hloupá, za co stojí ty tvá velká kukadla, když nerozeznáš poctivé lidi od pytláka!“ houkl na ni dobromyslně Sergejev.

„Ale… vždyť ten člověk…,“ sveřepá dívka snad pochopila svůj omyl, zakoktala se v rozpacích.

„Slezte dolů a předložte nám své doklady!“ velel Brovkin.

Dívka chvíli otálela, pak spustila žebřík a sestoupila mezi nás.

Byla to studentka přírodovědecké fakulty omské university Irina Nikolajevna Chomakovová. Prováděla hydrologický průzkum jako povinnou praxi; v nedaleké Čusovce jí poradili, aby při svých pochůzkách příležitostně přespávala v prázdném balaganu zesnulého lovce Cagarajeva. Plně jí to vyhovovalo, v tajze se nebála. Srdnatá dívka!

Asi před hodinou přiběhl na palouk udýchaný muž, a vyprávěl jí, že ho pronásledují pytláci, které přistihl, když ulovili laň. Jsou to prý chlapi, jimž není nic svaté, a mohli by ho umlčet. Uvěřila a soucitně mu nabídla, aby zůstal v balaganu a ona že si vezme pušku a poběží do Čusovky pro pomoc. Neznámý zpočátku souhlasil, pak se však rozhodl, že půjde do osady sám.

Podrobně nám muže popsala. Sergejev prohlásil, že popis se hodí na bývalého mlynáře Perevalova, který teď dělal povozníka.

Vylíčili jsme studentce pravý stav věci a Sergejev ji: dobrosrdečně poučil:

„Vidíš, vidíš, děvče, učení na universitě ještě nedává patent na rozum. Študýruješ vodu, ale hastrmana od pořádného člověka nerozeznáš.“

Napadlo mě, že mám v kapse zlatý řetízek, který pes vyhrabal u studánky, a zeptal jsem se Iriny, zda nepostrádá nějakou cennou věc. Přisvědčila, že ztratila v lese řetízek, dar od babičky. Podal jsem jí mlčky nález – s jásotem ho uchopila, a než jsem se nadál, vroucně mě políbila. Přítomní se rozesmáli a Irina zčervenala.

Vysvětlilo se, že se dívka u studánky umývala. Nezpozorovala, že se jí řetízek přetrhl a sklouzl na zem. Uprchlík se ze studánky asi napil, přišlápl přitom mech i s řetízkem a Urs. jemuž nic neušlo, ho našel.

Požádali jsme Irinu, aby šla s námi do Čusovky a ověřila člověka, který ji obelhal. Bez váhání souhlasila.

Sergejev a Brovkin cestu do Čusovky dobře znali, přesto jsme se nechali vést Ursem pro případ, že by Perevalov měl namířeno jinam než do osady.

Předpoklad se potvrdil. Pár kroků za balaganem pes zabočil doleva a namířil zpět k řece. Protože bylo možné, že pytlák šel úmyslně oklikou, rozdělili jsme se. Karpov a Sergejev šli se psem po stopě, Brovkin, Alžanov, Irina a já jsme se dali pěšinkou do osady přímo.

Chýlilo se k večeru, když jsme dorazili do Čusovky. Byla to malá osada o patnácti domcích, jejichž majitelé měli zřejmý smysl pro krásu. Před staveními se otvíral pohled na zákruty řeky, od níž stoupaly do kopce světlé porosty bříz. Čím výše, tím bylo pozadí temnější. Tvořily je modříny, a tam, kde se nebe stýkalo na obzoru se zemí, začínala černá tajga, doména mračných smrků a limb.

Štěkot psů nás vítal už zdaleka.

„Kde tu bydlí občan Perevalov?“ otázal se Brovkin ženy, která vyšla na zápraží.

„Za osadou, batěnko, stavení vedle mlýna. A heleme – bárišňa studentka přišla taky! Copak se přihodilo?“ vyzvídala žena.

„Ale malé nedorozumění, tetičko,“ odpověděla Irina za nás.

„Že by?“ pochybovala žena. „Kvůli maličkosti by vás sem čtvero asi nepřišlo, dušinko. Nu což, od Perevalova se dá ledacos čekat.“

Brovkin se otočil a zeptal se:

„Jak to myslíte, hospodyňko?“

„Docela podle pravdy. Bůhví z čeho žije, že často vyhazuje kopýtkem přes postraňky. Ta formanka mu přece tak vynášet nemůže,“ odpověděla žena ochotně a rozšafně založila ruce v bok.

„Přijde na to, co vozí,“ poznamenal jsem.

„To je ono! Z kamení by zhubl jako chrt, a on je vypasený jako mník v mlýnském náhonu, ba i tak hladký,“ mínila hospodyně. Byla hovorná, možná že bychom se byli od ní ještě leccos dověděli, ale nechtěli jsme být přílišným zájmem o Perevalova nápadní.

Dům za mlýnem, u kterého jsme stanuli, prozrazoval, že jeho pán nelitoval prostředků, aby ukázal svou majetnost. Bylo to solidní kamenné stavení se sloupovým vchodem a se zahradou obehnanou bytelným plotem. Branka byla zavřena a teprve po delším volání vyšla z domu žena a ptala se, co si přejeme.

„Vašeho manžela,“ řekl Alžanov krátce.

Dověděli jsme se, že není doma, vrátí se až příštího dne; odjel s fůrou do Uvarovky. Zena nečekala ani, co na to řekneme, zavřela dveře a zmizela v domě.

„Mnoho slov s námi neztratila,“ ušklíbl se Alžanov.

„Zajdeme do mlýna a zeptáme se ‚pana otce’, kolik je na tom pravdy,“ řekl Brovkin; znal se s vedoucím mlýna a ten nám ochotně podal informace. Potvrdil, že Perevalov skutečně ráno odjel a dosud se nevrátil. Vezl jenom několik pytlů mouky do prodejny v Uvarovce a bylo kupodivu, že s takovou maličkostí vůbec jede. Za dva dny měl odvézt plný náklad pokrutin do vesnice za Uvarovkou, a mohl přibrat i ty pytle.

„Člověk se v tom Perevalovovi nevyzná,“ povzdechl si vedoucí. „Někdy ho musím přemlouvat, aby odvezl plný náklad, a najednou jede na špacír se čtyřmi pytli. Už jsem požádal vedení kolchozu o povolení nákupu koní, abychom mohli rozvážet sami, s tím Perevalovem je těžká práce. Někdy odjede na celý týden, pak zase doma hostí nějaké lidi, prostě s ním není pořízení.“

„Tak, a teď to máme jako na dlaní,“ prohlásil Brovkin, když jsme usedli na lavici před mlýn. „Aby se neřeklo, že jede s prázdným vozem, naložil ráno nějaký ten pytel. Po cestě se pak asi rozběhl ke svým pastím – kdoví kolik jich má narafičených –, a nebýt setkání s Rudolfem Rudolfovičem, byl by laňku tiše usmrtil a odvezl.“

Alžanov pokýval hlavou a dodal:

„Když poznal, že je prozrazen, vedl nás oklikami cestou necestou, abychom nepřišli na jeho povoz, který možná stál někde docela nablízku. Myslím, že bude nejrozumnější počkat tady. Sergejevova lajka má nosánek – dej bůh každému! Ta, jak chytne stopu, už ji neztratí. Však ho dostihne!“

Cekání jsme si zkrátili chytáním okounů v mlýnském náhonu; vedoucí mlýna šel uvědomit o věci zmocněnce selsovětu Kosatkina.

Bylo už téměř šero a mlha stlala na louky hebký, skoro neprůhledný závoj. Působil jako dekorace, z níž se zvolna vynořoval povoz. Před ním běžel pes. Zdálo se, že plave, protože hustší vrstva mlhy při zemi mu halila nohy. Hned jsme ho poznali. Byl to Urs. Skutečně dovedl svého pána k cíli: k povozu, ke kterému se Perevalov vrátil. Vůz byl, jak předvídal Alžanov, nedaleko od nástrahy a celou tu dlouhou klikatou cestu při útěku vykonal pytlák jen proto, aby nás od svého spřežení odvedl. Měl při tom dvojnásobnou smůlu. Nepočítal s tím, že na jeho stopu bude naveden pes a že se jeho návrat tak protáhne. Jeho jinak trpěliví koníci spásli kolem sebe trávu a snažili se dosáhnout píci na konci palouku. Cloumali vozem, až ho převrhli. Než ho Perevalov postavil na kola, trvalo hezkou chvíli, a právě ta stačila, aby ho pronásledovatelé dostihli.

Marně se Perevalov bránil a vymlouval, musel se podrobit a jít do Cusovky.

Když dojel povoz až k nám, nadzvedl se Sergejev s kozlíku a zvolal:

„Tak už vezeme toho nicotného mužika, který nás vodil za nos!“

Nicotný mužik byl vysoký ramenatý muž a zle se mračil. Nervózně šlehal bičem po trávě a neměl se k tomu, aby slezl s vozu.

„Jedu domů a nenechám se od nikoho zdržovat!“ řekl úsečně a pobídl koně.

Brovkin se jim postavil do cesty, uchopil je za uzdu a rozhodně prohlásil:

„Zůstanete zde, než přijde zmocněnec selsovětu.“

Kosatkin se dostavil záhy, vyslechl nás a rozhodl, že se Perevalov nesmí vzdálit z domu.

„Ráno přijede okrskový milicionář a ten se ho ujme,“ řekl Kosatkin, když sepsal naše výpovědi.

Noc už dávno rozžehla na kupoli země své sporé osvětlení, když jsme vyšli z družstevní kanceláře. Vracet se za tmy do těžebního střediska se nám příliš nechtělo, a proto jsme rádi přijali Kosatkinovu nabídku, abychom přespali v osadě. Ráno jsme nastoupili zpáteční cestu.

Na těžebním úseku nás již netrpělivě čekali. Raněná laň se poněkud zotavila a polehávala v malém ohraženém výběhu. Občas vstala, hodně pila a chovala se podivuhodně klidně. Octla se v úplně cizím prostředí, mezi lidmi, které v tajze asi zřídka vídala, a přece neprojevovala onu příslovečnou plachost, vlastní jelení zvěři. Poznala, že lidé s ní nezamýšlejí nic špatného? Vystihla, že ve své situaci musí potlačit nedůvěru k dvounohým tvorům, kteří jsou pro téměř všechna divoká zvířata postrachem? …

Po tomto krátkém dobrodružství jsme se vrátili k prácí. Během šesti dnů ověřování byl stanoven způsob provozu, a s návrhy jsme se vrátili k podniku. Zde jsem vypracoval posudek, s nímž Karpov odjel do Siblespromtrustu.

Na nádraží jsme se rozloučili. Karpov nastupoval do rychlíku do Novosibirska, zatímco já jsem usedl do vlaku, který jel opačným směrem, na východ.

U stolu v jídelním voze seděl naproti mně sympatický muž, který se tvářil dost nevrle. Měl jsem chuť porozprávět si, a tak jsem trochu nejapně zažertoval:

„Netlačí vás snad bota?“

Lehce se usmál, a zřejmě pobaven otázkou, odpověděl:

„Kdepak bota, tu bych si zul, ale bolí mě zub. Potvora, musel začít zrovna ve vlaku? Nemohl počkat až do Skovorodina?“

„Pěkný kus cesty,“ poznamenal jsem. „Já tam také vystupuji.“

„Pravda, aspoň tisíc verst,“ zabručel spolucestující. „Co si jen počnu? Pozdě v noci budeme v Čitě, že bych tam přerušil cestu a zašel k zubaři?“

„Nebo raději zkusil tabletku Trigeminu, kterou vám mohu nabídnout?“

„Tabletku? Pomůže? Za pokus to stojí.“

Osvědčený prostředek opravdu pomohl a můj rozveselený spolucestující se díky přímo rozplýval. Náhoda chtěla, že jsem pomohl Borisi Borisoviči Kružkovovi, který patřil ke skupině pracovníků zahajujících zkušební těžbu diamantů v kimberlitovém Údolí sovích očí. Kružkov byl mechanik a měl provést montáž speciálního bagru, který museli přivézt po částech, protože cesty byly zcela neschůdné. Doprava od železniční stanice až do Údolí sovích očí trvala skoro měsíc.

Měli jsme s Kružkovem některé stejné známé a mnoho společných zájmů, takže jsme se pustili do debaty a večeře se protáhla málem na délku tří set kilometrů.

Z Kružkova, když ho zub přestal bolet, se stal velmi milý společník; opouštěli jsme vratkým krokem jídelní vůz jako poslední.

Setkání mě zbavilo starosti, jak se rychle a pohodlně dostanu do Údolí šesti sov. Měl jsem doporučení sibiřské Akademie věd a zvláštní žádanku na poskytnutí místa v letadle ze Skovorodina do Jakutska; ale letecká linka tenkrát sloužila výhradně potřebám vládních osob a „Sibzolota“ – sibiřského státního trustu pro těžbu zlata.

Není však nad diamanty, i když dosud klidně spočívaly v hlubinách kimberlitu ve vzdáleném Údolí sovích očí. Ve Skovorodinu jsme s Kružkovem zašli do letecké dopravní kanceláře; nestačili jsme ani vyslovit svá přání, a úředník mávl odmítavě rukou: letenky se nevydávají, lety jsou rezervovány pro zvláštní úkoly. Kružkov mlčky vztáhl ruku a přisunul svůj průkaz přísnému muži za přepážkou před oči. Sotva do něj nahlédl, přívětivě se usmál a zavedl nás k náčelníkovi letiště.

„Nejvyšší čas, že jedete,“ přivítal nás náčelník. „Už tady tři dni leží spěšná depeše s příkazem dopravit mechanika Kružkova do Žiganska, tam na vás čeká místní dopravní prostředek – koně – a nakonec loďka. Ale vidím, že jste dva, nevadí, aspoň rychleji začnou s těžbou. Za dvě hodiny můžete odstartovat.“

Pohlédl jsem tázavě na Kružkova, on však na mne jenom spiklenecky mrkl a poděkoval náčelníkovi.

Za dvě hodiny nás letadlo unášelo do Ziganska.

Let nad tajgou byl uchvacující. Pod námi se prostíralo zelené moře pralesů s tmavými hloubkami roklin a průrev, s ojedinělými hřbitovy spálenišť, se světlými mělčinami březových porostů a rozsáhlých palouků s pestrým půdním krytem – nepředstavitelným množstvím květeny a lesních plodů. Reky a říčky protkávaly stříbrnými nitkami zeleň a jezírka i jezera odrážela jako ohromná zrcadla jas nebe.

V poledne jsme přistáli v Jakutsku a za hodinu jsme znovu brázdili vzdušný oceán nad sibiřskou tajgou.

V Zigansku, kde končil náš let, jsme se dověděli, že povoz, který nás poveze k řece Lujkan, je sice připraven, ale meteorologové věští bouři a bude radno počkat do příštího dne.

Předpověď se splnila. Za hodinu se rozpoutaly živly a zatáhly tmavou clonou nebe. Klikaté blesky sjížděly jako polámané vykřičníky s rachotem k zemi, kde se skláněly stromy i lidé; nutila je k tomu vichřice, která ničivou silou ohýbala, na co přišla, a povalovala a vyvracela vše, co jí chtělo zpříma čelit.

Ani kapka deště nesvlažila bičovanou zemi a nezbavila ji tíživého dusna. Zdálo se nám, že se za děsivého bubnování hromů zalkneme.

Vyvrcholením byl podivně dlouhý a střapatý blesk, který projel zvlněným příbojem tmavých mraků a rozťal je. Teprve teď vychrlily svůj první příval vod.

Prudký liják trval tři hodiny, a když konečně ustal, zanechal po sobě hotovou záplavu.

„Sám čert nám to počasí napískal na fujaru,“ zlobil se Kružkov. „Při. takové povodni se zítra nedostaneme z místa.“

Obavu sdílel i zaměstnanec letiště, náš kočí byl však jiného mínění. Statný, jen tíhou osmašedesáti let nahrbený děda Míša, který nás měl dopravit k provizornímu přístavišti se zubil:

„Pánbu zaplať za ten deštíček. Zalil nám matičku tajgu a namočil červenému kohoutovi hřebínek. Je konec požárům, však nám už před týdnem začaly hrozit. Do rána se zem napije – a cesta? – pchá, aspoň pojedeme měkce, nebude to drncat a nepřekousneme si jazyky.“

Ještě se mladý den ani pořádně nerozkoukal a měl své světlé oči přimhouřené, když jsme byli připraveni k odjezdu. Kočí pečlivě uložil naše zavazadla, přikryl je plachtou a my jsme se uvelebili na svá místa. Jakutští koníci, šedí jako myši, neuvěřitelně odolní vytrvalci se svalnatýma nohama, se dali do klusu. Cupitali drobnými krůčky, nehledě na rozmoklou cestu, která se stávala čím dál tím obtížnější. K polednímu jsme jim dopřáli odpočinek a pak jsme pokračovali v jízdě po cestách, které si ten název ani nezasluhovaly.

Teprve večer jsme dorazili k prozatímnímu přístavu na řece Lujkan v Údolí šesti sov. Za název vděčilo šesti dřevěným sochám vytesaným ze šesti silných kmenů. Stály tu se složenými křídly a uzly kořenů představovaly jejich pařáty. Před padesáti lety je stvořil šaman jednoho udehejského kmene jako pomníky ochočeným sovám, které používal při zaklínacích obřadech. Všech šest svých okatých pomocnic prý tady pod těmi sochami pochoval.

U přístaviště stály stany, které sloužily k uskladnění nákladů určených k přepravě na démantové naleziště.

Z jednoho stanu nám vyšel vstříc mladý muž.

„Kormidelníku, přivítej zákazníky,“ zavolal naň kočí. „Vezu šikovné ručičky a chytré hlavičky, aby se rozjely stroje.“

„Kormidelník“ Bannikov obsluhoval jeden ze dvou motorových člunů, na nichž se prováděla veškerá doprava do vzdáleného naleziště. Kromě Bannikova tu byl ještě stařík, na jehož prsou se blýskal odznak přísežného lesního strážce. Točil se kolem táboráku, ale když jsme seskočili s vozu, napřímil se. položil dva prsty k štítku své čepice a hlásil:

„Strážný Mironin vás vítá za sebe a za všechny, kdo zde teď nejsou. Má nás být celkem půl tuctu, ostatní odjeli s nákladem do horních toků naší proradné řeky.“

„Proradné?“ divil se Kružkov.

„Mironin má pravdu,“ poznamenal jsem. „Reka je opravdu zrádná. Je spojená podzemními průtoky se vzdáleným jezerem Lukavým; tvoří nebezpečné víry a klokotavé silony, které mění proud a zvyšují nenadále hladinu vody – slovem přírodní atrakce prvního řádu – ale ošidná!“

„Hleďme, slyšme,“ zvolal Mironin. „Na vzhled člověk městský, a ví o našich tajemnostech? Snad znáte i zlého ducha Burkala z jezera Lukavého, který rád jeho vody unáší do hlubin země? Nevím, kam vás zapsat – mezi zeměznalce nebo vodozpytce, jak se jim teď říká geoloky nebo hydroloky, asi od toho, že se nalokali chytrosti?“

„Ale byl jsem tu už jednou s profesorem Kučinem a Nikandrem Nikandrovičem…“

„…ech, s Ivanem Vasiljevičem?“ přerušil mě se zájmem Mironin. „Pak se nedivím. Ten přece s Nikandrem vyhrabal ze země mamuta a teď chce rozebrat nějakou starou stavbu u Supí zátoky.“

„Správně. Já za nimi jedu.“

Mironin zavrtěl hlavou, podrbal se ve strnisku na bradě a řekl:

„Myslete si co chcete, ale já bych to nedělal. Říká se, že je to nějaké božiště nebo svatyně z pradávných dob, kdy tu řádily mongolské hordy. Nic dobrého nám tu nenechali, leda past na lidi.“

„Ještě řekni, že začne zemětřesení, když se ta stavba rozbourá,“ smál se Bannikov a my s ním.

Mironin rozhodil rukama: „A proč si na ni nikdo za všechny ty věky netroufal sáhnout?“

„Protože šamani balamutili příslušníky svých kmenů a udržovali je v pověrách a strachu před duchy,“ odpověděl Bannikov.

„To je pravda, ale hrdlořezům toho chána se šišatou hlavou nevěřím ani dnes po všech těch staletích, co je naši prapradědci vyhnali.“

„Myslíte snad, dědo, že tam číhá smrt jako v hrobkách egyptských faraónů?“ zeptal se Kružkov se skrytým úsměvem.

„Za carských dob se u nás říkalo policajtům faraóni. Měli na lidi šavle a revolvery. Jestli to tak bylo už tenkrát v Egyptě, opravdu nevím,“ prohlásil Mironin. Nedalo se poznat, mluví-li vážně nebo si dělá legraci.

Rozesmáli jsme se a Mironin s námi. Zchytrale se na nás podíval a prohodil:

„To jsem vám to dal! Jo, na mě si nepřijdete. Ale právě se mi vaří ucha, ve žhavém popelu se pečou tetřívci, a to je lepší než disput o faraónech. Buďte našimi hosty!“

Nenechali jsme se dvakrát pobízet. Z našich zásob jsme přispěli ke zpestření jídel a pití, a tak jsme večeřeli jaksepatří dlouho.

Plápolavé světlo táboráku padlo chvílemi na některou ze šesti obrovských sov, a mně se zdálo, že se na nás výhružně mračí. Od řeky se občas ozvalo šplouchnutí velké ryby a tiché štěbetání divokých kachen. Nakonec ustaly řeči, začaly se klížit oči a s pravou rozkoší jsme ulehli na jednoduchá lůžka ve stanech.

Nevím, jak dlouho jsem spal, když se mi zdálo, že někdo volá. Neochotně jsem pootevřel oči, ale byla taková tma, že jsem nemohl nic rozeznat. Ulehl jsem v prázdném stanu, byl jsem proto udiven, když kdosi polohlasně hartusil:

„Kde se touláš? Nejvyšší čas, abychom šli…“ V rozespalosti jsem se ani nepohnul, ale už jsem otvíral ústa, abych se zeptal, kam a proč mám v noci jít, když v tom před stanem někdo výstražně sykl.

Neviditelný tiše zasakroval a zmizel stejně nenápadně, jak se objevil. Jen stanový dílec nahrazující dveře lehkým plácnutím prozradil, že sem někdo nahlédl. Měl jsem po spánku.

Skočil jsem k východu podívat se ven, kde byla tma přece jen řidší. Mihly se mi siluety dvou postav a v hlubokém tichu jsem zachytil sotva slyšitelné úryvky tlumeného hovoru:

„…hledal jsem tě… no, nic se nestalo… říkáš, že tam spí ten český inženýr… ani se nepohnul… spí jako mrož…“

„…jen aby… víš přece, že je to…“

Postavy se vzdalovaly a slova, která mě pochopitelně zaujala, přestala být srozumitelná. Proč jim záleželo na tom, abych se neprobudil? Jejich počínání se mi zdálo podezřelé. Rychle jsem se oblékl a vyšel do noci. Napínal jsem sluch, abych zjistil, kterým směrem odcházejí, ale řeka svým bubláním přehlušovala kroky. Nerozhodně jsem se otáčel, a tu ke mně dolehlo frkání koni a slabý rachot. Koně, kteří nás přivezli, se pásli na palouku u sovích soch; zamířil jsem tam.

Chůze ve tmě byla svízelná. Nemohl jsem si svítit na cestu, abych na sebe neupozornil, a tak jsem klopýtal po hrbolaté zemi. Najednou jsem ztratil půdu pod nohama a svezl se do jámy; žbluňklo to a já jsem se octl až po kolena ve vodě nadržené po přestálém dešti. Nenadálá koupel poněkud ochladila elán, s kterým jsem se za dvojicí vydal.

„…slyšel jsi?…“ ozvalo se z dálky a druhý hlas odpověděl:

„…slyšel, byla to asi ryba. V řece rejdí tajmeni; když takový habán vyskočí nad hladinu, jako by do vody spadla kráva… drž to…!“

Ještě že zde jsou tajmeni, řekl jsem si a lezl opatrně z jámy.

Dále jsem postupoval obezřetněji, zkoušel jsem lehce nohou, kam šlápnu.

Prolezl jsem houštinu a spatřil slabou záři. Za plentou košatých vrb skládali při světle vozové lucerny dva muži cosi z vozu.

Připlazil jsem se až k vrbám a poznal jsem, že noční šichtu drží děda Míša, který nás přivezl, a kormidelník Bannikov.

„…mohli jsme to udělat až ráno…,“ bručel děda Míša.

„Co tě to napadá, jsou tu přece čtyři cizí oči. O Mironina nejde, nevšimne si, co je v člunu, ale mechanik může být šťoura a vyzvonit to, a pak ten inženýr, ten se mi teprve nelíbí… au…,“ bolestný výkřik přerušil větu. „…hrome, je tu střepina, pořezal jsem se!“

„Namouvěru, a jak,“ uznal kočí. „A já si dával na ten náklad takový pozor… škoda…“

„Ty koňaři, lituješ rublíky, ale že mám pořezanou dlaň, to tě nebolí.“

„Ale tebe lituji, toť se ví…, zavaž si to,“ chlácholil ho kočí, „tu máš šátek.“

Chvilku trvalo, než si Bannikov zavázal ruku, pak znovu uchopili bednu a odnášeli ji do člunu. Jakmile se vzdálili, doběhl jsem k vozu a rozsvítil na okamžik kapesní svítilnu, abych zjistil, co to přenášejí. Myslel jsem, že záblesk světla ujde jejich pozornosti; nestačil jsem však ještě zhasnout a už jsem zaslechl tiché zvolání:

„… viděls to?“

V mžiku jsem svítilnu vypnul a stáhl se zpět do křovin, kde jsem zalehl a čekal, co bude dál.

První přiběhl Bannikov. Zvedal lucernu a svítil kolem vozu, nahýbal se pod něj, posvítil i na kraj houštiny, a když se k němu přidružil kočí. zlostně zabručel:

„Není tu ani živáčka, a přece jsem viděl světlo. Někdo tu musel být.“

„A co když to nebyl člověk?“ namítl rozumbrada kočí.

„Snad nevěříš na strašidla, dědo?“ prskl motorista.

„Ani ne, ale mohl to být přelud.“

„Nejsem nachmelený, abych měl vidiny. Mě zrak neoklame. Pojď, posvítíme za ty sovy.“

Poodešli od vozu a prohledávali okolí soch.

Ozvalo se ve mně šibalství. Hmatal jsem kolem sebe, našel jsem kámen, přiblížil jsem se opatrně na kraj houštiny a vší silou jím mrštil na vůz. Bouchlo to, kámen se odrazil a dopadl s řachnutím na zem.

Koně, kteří se nablízku pásli, poplašeně zařičeli a dvojice mužů se přitiskla k jedné soše. Zavládla chvilka ticha, kterou rozčileně přerušil Bannikov:

„U všech rohatých, to byla rána, a ty blábolíš o přeludu. I koně se lekli. Tady musí někdo být.“

„Co by tu hledal,“ odporoval Míša. „Co když sem akorát teď spadl meteor? V tuhle dobu, holečku, padají, Znám to. Protože byl žhavý, napřed svítil a pak puknul.“

„Ech ty, abys puknul sám!“

„A co,“ protestoval kočí, „minulý rok, právě v tomhle měsíci, spadly u nás před vesnicí meteory, zapálily stoh, zabily dvě krávy a třetí urazily ocas…“

„Tos měl štěstí, žes tam nebyl,“ posmíval se Bannikov.

„Co bych tam dělal, jsem kočí, krávy nepasu.“

„Děláš si legraci, nebo co?“ dopálil se kormidelník.

„Nedělám, ale ty se zbytečně čepýříš jako chovný kohout z naší drůbežárny. Stává se ledacos, co si člověk nedovede hned vysvětlit, a pak se to ukáže jako chlup na dlani. Pojď, odneseme bedny.“

Znamenitě jsem se bavil. Nápad kočího s meteoritem byl jedinečný, div jsem nevybuchl smíchem.

Bannikov bručel, točil lucernou na všechny strany, ale já jsem byl dobře skryt. Nakonec se oba noční brigádníci vrátili k vozu, a do člunu putovala druhá bedna.

Trpělivě jsem čekal, až odnesli tři další, uložili je na palubě a odešli do tábořiště.

Potichounku jsem vylezl z křovisek. Měl jsem sto chutí jít přímo ke člunu, abych se přesvědčil, co to vlastně tak tajně přenášeli, ale rozmyslel jsem si to. Bannikov byl ostražitý, sotva hned usnul. Co kdyby a skutečně, za několik minut jsem se musel vrhnout na zem: z člunu prosekl tmu jasný kužel světlometu a mnoho nechybělo, byl by mě ozářil.

Bylo tomu tak! Motorista se vrátil jako duch, neboť správně usoudil, že případný nežádoucí pozorovatel se bude zajímat o náklad, až dvojice člun opustí.

Hezkou chvíli ohmatával světlomet okolí; když jeho světlo zhaslo, vrátil jsem se do svého úkrytu. Neodolal jsem a zapálil jsem si cigaretu. Noční výlet se mi přestal líbit. Byl jsem urousaný jako rosnička, ruce jsem měl poškrábané suchými větévkami, a celkem vzato jsem se pustil do věci, která se mě netýkala. Již jsem chtěl vstát a jít k přístavišti, když jsem zaslechl za sebou šum. Bez ohledu na to, že působí hluk, se někdo kvapně prodíral houštím.

Kdo to byl? Člověk, nebo zvíře?

Mohl to být los, který si klestí tělem průchod, ale i medvěd si někdy cestu nevybírá a s hlomozem prochází křovinami.

Ztajil jsem dech, napjatě jsem poslouchal a litoval jsem, že nejsem ozbrojen. Noc je stvořena pro šelmy a v odlehlé tajze se s nimi člověk může potkat i v blízkosti tábora.

Zřetelně zněly opatrné kroky, praskaly větve.

Hořící cigaretu jsem uhasil už předtím a zahrábl do prsti, teď jsem ani nedutal. Kdosi se na okamžik zastavil a slabě odkašlal.

Někdy zakašle pižmový srnec kabar i jiná spárkatá zvěř, ale tenhle kašel patřil lidskému hrtanu.

V mé blízkosti byl člověk. Co tu pohledával? Minul mě na vzdálenost sotva dvou kroků a vyšel na volné prostranství. Krátce hvízdl a na člunu se okamžitě rozsvítil světlomet. Paprsky pročísly vršky houštiny, spustily se níže. ohmatávaly porost, ale ten byl tak hustý, že světlo ke mně neproniklo. Hleděl jsem na muže ze žabí perspektivy; byl osvětlen po prsa a jeho nohy se mně zdály neúměrně dlouhé. Teprve když poklekl, aby propátral houští, poznal jsem kočího.

Hleďme, opatrný Bannikov ho poslal na výzvědy!

Kočí s heknutím vstal, zamával rukama a kužel světla se současně s ním zvedl od země a zhasl.

Opět se rozhostila tma. Nato jsem zaslechl rázné kroky mířící k přístavišti.

Neotálel jsem déle, prolezl jsem houštinami a spěchal do svého stanu.

Třásl jsem se zimou, jak jsem byl provlhlý. Důkladně jsem se otřel a začal jsem se právě převlékat, když na kamenité cestě, která vedla táborem, se ozvaly kroky a šepot. Odhrnul jsem zadní dílec stanu a poslouchal.

„…povídám ti, že jsem viděl ohnivou tečku. Někdo tam kouřil a basta!“ tvrdil Bannikov.

„Kdo to mohl u všech šmatlavých kobyl být? Mechanik spí, chrápe, jako když pilou řeže. Strážný vyspává opici. Že by to byl ten Čech? Když jsem nakoukl do jeho stanu, zdálo se mi, že je kutě prázdné, ale byla tma, mohl jsem se mýlit. Podívej se ty, máš mladší oči.“

Ulehl jsem rychle a předstíral hluboký spánek. Rytmicky jsem odfukoval a pochrupával, ale oči jsem měl otevřené a matně jsem viděl postavu, která se vsunula dovnitř.

Nutkalo mě to slídily oslovit, ale přece jen jsem se ovládl a čekal, až zašli. Za pár minut jsem vstal a připlížil se k jejich stanům. Bylo tam ticho, bylo zřejmé, že konečně ulehli.

Tiše jsem se blížil k přístavišti, hnán zvědavostí, proč tak pečlivě utajovali své počínání.

Kapesní svítilnu jsem si netroufal rozsvítit a v prořídlé tmě jsem po můstku, u něhož byl zakotven člun, opatrně přestavoval nohu za nohou. Reka šuměla přívalem vod, lijáky minulých dní zvedly zpěněné hřebeny, ty s pravidelným mlaskáním kolébaly přístavním můstkem, který do taktu povrzával. Cosi bzučelo a teprve po chvíli jsem poznal, že jsou to kotevní lana, která se při houpavém pohybu uvolňovala a napínala, přičemž pevně přiléhala k prknům. Zakopl jsem o povolené lano, a než jsem se vzpamatoval, lano se zase napnulo a s takovou silou mi přimáčklo nohu k můstku, že jsem bolestí zaúpěl a setrvačností upadl. Hmátl jsem do prázdna, můstek neměl zábradlí. Ocitl jsem se vrchní částí těla ve vodě, nohou jsem visel za lano a bezmocně jsem plácal rukama.

Snažil jsem se zachytit se rukou můstku, ale nedařilo se mi to. Marně jsem se kroutil, abych si nohu uvolnil. Voda mi omývala obličej a trup, před očima mi už tančily mihotavé světlušky, příznak návalu krve do hlavy, a noha bolela stále víc.

S vypětím sil jsem se převrátil na záda; důkladně jsem si při tom nohu odřel. Snažil jsem se nadzvednout tělo. Vyžadovalo to velké úsilí; opíral jsem se jedině o nohu uvízlou v laně.

První pokus selhal. Znovu jsem se vzepjal, ale tu se ozvaly chvatné kroky a kdosi vběhl na můstek.

„Hleďme, chytla se ryba, a pořádná, pojď, vytáhneme ji…,“ zazněl hlas, ale nepoznal jsem, komu náležel, protože v hlavě mi hučelo jako v úle.

„To bude asi hastrman, raději mu pomůžeme do vodičky,“ smál se druhý.

Mně do smíchu nebylo – snad mě ti chlapi nechtějí utopit?!

Můstek se jejich váhou ponořil, lano se nadzvedlo, sevření nohy povolilo – a já sklouzl jak dlouhý tak široký do řeky.

Sotva jsem se vynořil metr či dva dál od můstku, slyšel jsem, jak jeden z mužů vykřikl a plácl sebou do vody. Patrně taky klopýtl o lano. To už mě ale uchopil proud a unášel od přístaviště. Nebránil jsem se, naopak využil jsem ho, abych se co nejrychleji vzdálil. Voda byla pořádně studená, ale pocit, že jsem vyproštěn, mé zahříval.

V zákrutu řeky jsem připlaval k břehu, vylezl z vody, a pokud mi nesmělé svítání a bolavá noha dovolily, uháněl jsem do tábora.

Tady bylo ticho, jen od přístaviště zněl pokřik. Rychle jsem svlékl mokrý oděv a prohlédl si nohu. Nad zmodralým kotníkem, který hodně bolel, jsem měl jen odřenou kůži, takže jsem ze závěsu celkem šťastně vyvázl.

Vzal jsem si z kufru suchý oblek a s cigaretou na uklidnění jsem kulhal k přístavišti.

Tam bylo celé osazenstvo tábora.

Mironin a Kružkov stahovali s Bannikova mokrý kabát. Řidič se nechal svlékat jako malé dítě, byl popelavý ve tváři, rty se mu třásly.

Pochopil jsem, že pád do vody měl pro něho horší následky než pro mne. Div že se neutopil!

Spadl po hlavě a dostal se mezi přístavní můstek a člun, který ho přimáčkl, takže nemohl plavat. Kočí ho tahal za nohy a křičel ze všech sil, aby přivolal pomoc. Kdvž Mironin s Kružkovem přiběhli, Bannikov už ležel na můstku, lapal po dechu a moc o sobě nevěděl. Teď je mu už hej! To jsem se v rychlosti dověděl od Kružkova, který vyčítavě dodal:

„To je dost, že jdete! Spal jste tak tvrdě, že vás ani ten povyk nevzbudil?“

Kočí na mě hleděl vykulenýma očima, na jeho obličeji ještě tkvěl úlek, ústa se pohybovala naprázdno.

„Spal jsem,“ odpověděl jsem Kružkovovi a obrátil jsem se ke kočímu: „Vy to přece víte, že jsem spal?!“

Ten zabreptal:

„S… spal…“

Kružkov po mně šlehl pohoršeným pohledem – patrně se mu nelíbil můj pobavený tón, který jsem nedovedl skrýt.

Mironin pokáral kočího:

„Co ty všechno nevíš – vždyť jsi byl tady… a vykřikoval jsi, že tu někdo plaval.“

„No, zdálo se mi to…,“ hlesl kočí bezradně.

„Měli jste vlčí mhu, ksakru, kdo by plaval, jsme tu všichni a cizí – kde by se tu vzal?“ nevrle bručel Mironin.

Kružkov mi vysvětlil, že motorista a kočí nejdříve uslyšeli od přístaviště výkřik a šplouchání; copak šplouchání, to mohla být velká ryba, ale úzkostlivý výkřik je zmátl. Spěchali k člunu. Zdálo se jim, že se cosi v řece zmítá, ale byla ještě tma, neviděli co.

„J… jako by někdo… divoce rozrážel vodu… pořád pryč…,“ vyděšeně koktal kočí.

„Třeba to byl medvěd… taky plave,“ ozval se sípavým hlasem Bannikov. „Prostě… záhada…“

„Lidičky, lidičky,“ šeptem jektal děda Míša, „vy se smějete…, ale co když to bylo opravdu… něco strašidelného?“

Rozesmál jsem se. Mironin se kočímu vyšklíbl:

„Což o to. Těch šest sovích soch neslibuje nic dobrého. Celé století, a možná i déle tady prováděli šamani kouzla a čáry. Pak se divte – pověrčivému zaostalci!“

„Byl to asi přece jenom hastrman,“ nadhodil jsem, a nehodlaje rozprávku hned tak skončit, přistoupil jsem k Mironinovi:

„Jestli necháváte za sebe hlídat vodníky, neměli by aspoň topit lidi. Spatně vám slouží.“

Stařík se dovtípil, že narážím na jeho opičku, a horlivě se hájil:

„Měl jsem včera narozeniny, tak jsme tu šedesátku trochu oslavili tuhle s Míšou a Bannikovem. Usnul jsem, pravda. Ale hned jsem se probudil, jak Míša zavolal.“

„Ale před tím se tu děla kouzla s nějakým nákladem.“

„To nemyslíte vážně,“ rozhodně odmítl strážný. „Docela vážně! Bedny putovaly z vozu na člun,“ usmál jsem se a přejel pohledem Bannikova a kočího. Oběma to škublo.

Kružkov mne poslouchal soustředěně a pochybovačně. „Zeptejte se na to Bannikova a Míši, vědí o tom víc než já,“ odpověděl jsem Mironinovi. „A abyste se neděsil záhad: to já jsem ta ryba, medvěd nebo hastrman, co noční brigádníky stopoval – a pak se i vykoupal!“

Teď se i Kružkov mohl zasmát. Kočí hekl, Bannikov sklopil provinile oči.

Mironin si posunul čepici s čela a přísně se zeptal:

„Jářku, občané, co se tu dělo? Ven s tím! Ručím tady na překladišti za náklady!“

„Co se ježíš, dědo,“ mrzutě řekl Bannikov. „Na tvé náklady nikdo nesahal. Tohle se netýká tebe, ani nikoho jiného.“ Motorista se už vzpamatoval a tvářil se teď trochu zarputile, snad ze zlosti, že byl odhalen.

„I hleďme,“ spustil strážný, „tak abyste věděli, všechno, co se tu děje, se mě týká. Pročpak jste něco přenášeli v noci, za tmy? To bude černota, která se bojí světla, jen se přiznejte!“

„Hraješ si na soudce, že nás vyslýcháš? Tím mě nezastrašíš,“ zasyčel Bannikov.

„Kampak na nás s bandurskou,“ přidal se děda Míša, kterému otrnulo. „Nejsme žádní zajochové.“

„Na staré ušáky dojde někdy dřív než na ty mladé. Přesvědčovat vás o tom ale nebudu. Podám hlášeníčko a povíme si to před náčelnictvem, zajoši!“ varovně pohrozil Mironin prstem.

„Ach ty dědku, jsi horší, než se zdáš,“ povzdechl si Bannikov a pohlédl významně na kočího. Ten pokrčil rameny, zaváhal a nakonec přiznal:

„Tak abys, ty dotěro, věděl, přenášeli jsme právě to, čím jsi se namazal!“

„Cože…, vodku?“ podivil se Mironin. „Vodka to byla, tak,“ dodal uvážlivě. „A v bednách, tedy na prodej!“

„Co myslíš, že jsme dobrodinci pro mazavky? Kdo chce pít, ať zaplatí,“ vybuchl kočí.

„Známá věc. Jenže vy nemáte právo s vodkou kšeftovat. Za to vám přistřihnou křidélka a posadí do klece! Kde je vaše svědomí!“ horlil Mironin.

„Dědku, ty ses minul s povoláním,“ zvolal Bannikov. „Jak tě poslouchám, hodíš se za vychovatele nezbedných kluků, ale ne do tajgy mezi chlapy! Vodečku jsi včera lokal jako kojenec mlíko, a teď řečníš. To se srovnává s tvým svědomím? My nekrademe, my jen vyplňujeme mezery v zásobování odlehlých pracovišť. Pročpak Selpo7 dodává do tajgy zubní pasty, kolínskou vodu, cukrátka a všelijaké tretky ještě tak pro báby? Pracantům občas přivezou nějakou tu rybí konzervu, preclíky, perník, ale vodku – jednou za čtvrtletí pár kapek. Čím má chlap zapít konzervu? Říční vodou, ve které plavaly rybičky? Čím se má zahřát, když fachčí ve zmrzlé půdě za každého počasí? Cím si má občas povznést náladu v zapadlé díře pralesa, kde i v poledne mumlají medvědi? Lidumilné dílo děláme, ty mravokárče!“

„Hleďme dobroděje!“ poškleboval se Mironin. „Snad se dokonce ucházíte o veřejnou pochvalu?“

„Bubláš jako bečka s kvašenými okurkami. Mám tě až po krk,“ zavrčel Bannikov a vykročil k táboru.

Mironin ho chtěl následovat, ale děda Míša si ho přidržel za rukáv, domlouval mu a snažil se hledat zastání u nás.

„Co se dá dělat. Když ses do toho pustil, musíš počítat s rizikem,“ řekl Kružkov.

„Riziko…,“ opakoval kočí. „Holečku, to je v dnešní divné době při všem. I za hloupý vtip tě skřípnou nejmíň na tři roky … Ale dnes v noci jsem se zařekl, že tak brzy vodky nepovezu.“

„Pročpak?“ zeptal se Kružkov.

„Vystál jsem strachu…,“ děda Míša nedořekl, protože jsem mu skočil do řeči:

„… že na vás spadne meteorit?“

Dědek se nucené usmál, odfoukl neviditelné smítko s ruky a stísněně odpověděl:

„Čuli jsme, že je nám pořád kdosi v patách, že nás pozoruje. Já si myslel, že je to nějaký duch …? ne a ne na někoho přijít! A pak ten výkřik v přístavišti…, plácání ve vodě…, bylo to děsivé… Nahnal jste nám, Rudolfe Rudolfoviči, husí kůži… A Bannikov se nakonec sám div neutopil. Co všechno dovede ta vodka natropit!“

„Jen to na ni nesvádějte, dědo Míšo, ale raději na rublíky, které vám plynou do kapsy,“ poznamenal jsem.

„Bez mamonu se nikdo nedovede obejít, každý k němu přichází, jak může a jak umí. Někdo lehčeji, hlavou, jiný rukama. Třeba tak: za vodku penize, za peníze vodku, a je z toho kolotoč, který pohání Selpo. Kdepak myslíte, že tu vodku bereme? Kupujeme ji v Centrospirtu8 v Zigansku. Prodají nám, kolik chceme. A Selpo ani necekne. Mají asi jiné starosti než vozit vodku do čertova pekla. Že se tam lidé chtějí občas vzpružit, se jich netýká. Takoví jsou! Sám si vezete pro svou potřebu v zavazadlech taky nějakou tu lahvičku, protože víte, že v matušce tajze je nedostatek. A jedete sem jenom na krátký čásek. A kde je mají vzít ti, co tu pracují celý rok?… Tak vidíte, kvůli vodce se tu strhla suchá bouřka docela zbytečně. Chlapi jsou rádi, když vodku přivezeme, řeknou zaplať pánbů, zaplatí nám za námahu a risk nějaký rubl navíc, a vše končí k vzájemné spokojenosti. Tak se věci mají…“

Co jsem měl říci? Pohleděl jsem na Kružkova, ten v odpověď nerozhodně pozvedl obočí a pokrčil rameny, Mironin mávl rukou a všichni jsme se vraceli do tábora.

„Pojďte se nasnídat, Rudolfe Rudolfoviči,“ zval mě děda. „Po té noční šichtě mám hlad jako vlk, a vy jistě ještě větší. Takové vykoupání v rozvodněné řece – to vytráví!“

Starý filuta měl pravdu; byl jsem opravdu pořádně hladov. Ale pohrozil jsem mu a prohodil:

„Tu koupel máte vy na svědomí, dostanu-li rýmu, těšte se, handlíři!“

„Tak to máme naspěch. Proti nachlazení pomáhá jedině vodka…“

„Mně stačí čaj,“ zabručel jsem.

Při snídani jsem Kružkovovi a Mironinovi líčil zážitky své noční výpravy – teď jsem to mohl vzít z té humorné stránky.

Pomohli jsme přenést na člun náklady určené do kirnberlitového údolí a nakonec jsme se nalodili sami.

Odrazili jsme od břehu, motor zabrebentil a lodice se rozjela proti proudu.

Na našem motorovém člunu vlály jako na pirátské lodi prapodivné vlajky: nebyly to sice černé fábory s umrlčí lebkou a zkříženými hnáty – ale dvoje spodky, dva kabáty a dvě košile, Bannikovovo a moje oblečení vystavené větru.

Řeka Lujkan se vinula mezi kopci, místy vyhlodávajíc průchody v pískovcích. Břehy roubily mračné porosty limb a smrků, tajga se zdála velmi nepřívětivá. Sem tam se objevila černá spáleniště, jinde varovně blýskaly zeleno-rezavé blány močálů, na nichž pukaly bubliny velké jako balónky. Prudký tok řeky se tu a tam uklidňoval a tvořil široké tůně, jejichž voda byla téměř černá.

Při naší první plavbě před dvěma roky naměřil profesor Kučin osmadvacet metrů hloubky a zjistil podzemní průtoky ze vzdáleného jezera Lukavoje. Zde se tvořily nebezpečné víry, které náš kormidelník Bannikov opatrně objížděl. Nedaleko trčely pod vodou zrádné kamenné jehlany, které kdysi postavili udehejští lovci proti vetřelcům, kteří se chtěli dostat do hloubi tajgy právě touto vodní cestou. Aby neohrožovaly plavbu, geologové je náložemi výbušnin zničili.

Okolí řeky se změnilo. Břehy roubily holé skály, rozhlodané potoky a potůčky. Zdálo se, že visí nad hladinou, tak byly podemleté; voda pod nimi vyhloubila sluje. Chmurnost okolí zvyšovali krkavci, sedící na pustých skálách.

Za zákrutem se ozvala siréna a za chvíli jsme se setkali s motorovou lodicí, která plula proti nám z horního toku. Z paluby nás hlasité zdravil urostlý muž. „Vezete mechanika?“ ptal se.

„Ano, to jsem já,“ křičel Kružkov.

„A kdo je ten druhý?“

„Jedu k profesoru Kučinovi,“ odpověděl jsem.

„Pak jste Rudolf Rudolfovič. Vítejte nám!“

Lodice se vzdalovaly, a tak jsme se ani nedověděli, kdo onen přívětivý člověk byl.

Po dlouhé plavbě jsme se dostali do Supí zátoky. Reka se rozlévala doširoka a vody, bublající dříve mezi úzkými břehy, oněměly. Potůčky, které padaly se srázů dolů, vystřídaly teď vážné tiché říčky.

Tři spojené kmeny, u nichž stály dvě loďky – to byl přístav výpravy profesora Kučina. Vynesli jsme zavazadla, kormidelník třikrát za sebou zatroubil na sirénu – a lodice ujížděla dále proti proudu.

Zahoukáním se se mnou loučili, ale současně to byl signál, aby si Kučinovi lidé přišli pro náklad.

Usedl jsem na kámen a rozhlížel se kolem sebe.

Supi zde nebyli, patrně nesnášeli lidi a odstěhovali se jinam.

Teprve teď, když jsem osaměl v hloubi velkolepé a sveřepé tajgy, vzpomněl jsem si na krevní mstu. Zde, v černé pravěké hluši, by člověk zmizel beze stopy.

Ze zamyšlení mě vyrušil hovor. K přístavišti se blížili dva muži. Když mě spatřili, zvolali vesele:

„Hleďme, přivezli nám živý náklad!“

Do tábora byla chvilka. Profesor Kučin a Nikandr Nikandrovič Šalganov byli radostně překvapeni, jen mi vyčítali, proč jsem svůj příjezd neoznámil.

„Máme docela slušné spojení se světem,“ chlubil se profesor. „Jednou týdně dostáváme poštu, a to je co říct, vždyť jsme od železnice tisíc šest set kilometrů!“

Seznámil jsem se s účastníky výpravy. Zástupcem profesora Kučina byl archeolog Pavel Pavlovič Jusov ze sibiřské Akademie věd, čtyřicátník s výrazným obličejem a hustou kšticí plavých vlasů. Dále tvořili expedici Šalganov a členové loveckého družstva Afigenov, Běrozkin, Gusev a Naumov, kteří vykonávali manuální práce.

„Chybí ještě Boris Averianovič Ramzin, náš technik,“ poznamenal Šalganov, „Odjel na motorové lodici po proudu, snad jste se s ním setkal na řece.“

Tak to on mě vítal!

„Je to hotový všeuměl,“ vykládal mi profesor. „Tady, hleďte, máme jeho návrh na demontáž stavby. Řeknu vám, že je to podivuhodná věc. Kamenné kvádry, z kterých je zbudována, jsou do zrcadla vyhlazené. Malta je tak znamenitá, že tvoří s balvany celek. Ramzin nám tu naznačil určitý zlepšovací návrh na bourání… Cvětov sem poslal jednoho ze svých geologů a ten chtěl stavbu vyhodit do povětří. Na to ovšem nemůžeme přistoupit. Výbuch by mohl zničit to, oč nám vlastně jde.“

„Věříte pořád, že krychle opravdu skrývá něco cenného?“

„Věřím,“ přisvědčil Kučin. „A náš archeolog, tedy osoba nejvýš kompetentní, je téhož mínění.“

„Ano,“ přikývl Jusov. „Vše nasvědčuje tomu, že krychle byla tak důkladně stavěná proto, aby se její obsah uchoval nedotčen.“

„Prosím vás, jak by se mohla uchránit před vydrancováním?“ pochyboval jsem. „Vždyť je jistě stará pěkných pár staletí.“

„Předpokládáme, že byla postavena v dobách Sibiřského chanátu. Víte, je to můj koníček, nesmíte se zlobit, když vám dějiny Mongolů vylíčím poněkud obšírněji.“

Následovala opravdu pěkná dlouhá přednáška. Jusov seděl nehnutě, mhouřil zraky a vyprávěl. Jako by se propadal do hlubin staletí, unikal ze současnosti, připomínal zasutá tajemství věků.

Roku 1380 porazil Dmitrij Donský na Kulikovském poli tatarsko-mongolská vojska. Přesto si však ještě po celé následující století udrželi chánové nad ruskými knížectvími nadvládu. Byla to však už doba rozkladu tatarsko-mongolských států; Zlatá Horda čili Ulus Džočiho se začala rozpadat. Kolem sídelního města Saráje na dolním toku Volhy se ze zbytků Zlaté Hordy utvořila Veliká Horda. Její chán Achmat pak byl v 1480 poražen na řece Ugře vojsky Ivana III., a tím končí dlouholetá nadvláda Mongolů nad Ruskem. Rusové získávali stále větší vliv v Kazaňském a později i Sibiřském chanátu. Když v 16. století přerušil sibiřský chán Kučum vazalské svazky s Ruskem, vydal Ivan Hrozný vlivné kupecké rodině Stroganovových povolení zakládat opevněné osady na východě. Na Sibiř se ve Stroganovových službách vypravil kozácký ataman Jermak. Ten se zmocnil sídelního města sibiřského chanátu Kašlyku a začal vybírat „jasak“, daně, od Mansů a Chantů, kteří žili podél Irtyše a Obu.

Poražený chán se stáhl do hloubi tajgy a v roce 1585 vlákal kozáky do léčky na řece Irtyši. Jermak skočil s koněm do řeky a chtěl přeplavat na druhý břeh. Těžké brnění ho však stáhlo pod vodu a slavný sibiřský dobyvatel zahynul. V průběhu příštích let ovládli Rusové hlavní cestu z Ruska na Sibiř, na nejvýznamnějších místech postavili pevnůstky, a tím prakticky končí dějiny tatarsko-mongolských států.

„Není tedy vyloučeno,“ končil Jusov, „že ta kamenná stavba pochází právě z dob, kdy se poražené Kučumovy oddíly stahovaly do nejzapadlejších klínů Sibiře.“

„Ano, proto je vše tak důkladně připraveno,“ přitakal profesor. „Ale hrobka obvykle neobsahuje jen mrtvého. Podle tehdejších zvyklostí vypravovali pozůstalí své vznešené nebožtíky do posmrtného života luxusně. Nálezy z mohyl v jižní části Sibiře a v Mongolsku to potvrzují. Tam ovšem jsou mohyly neboli kurgany většinou uměle navršené kopce dosahující výšky až dvanáct a délky až třicet metrů. Mohyly významných osob tam mívají pod zemí zděné nebo dřevem vyztužené prostory, kde byli s nebožtíkem pochováni někdy i jeho otroci, koně, předměty denní potřeby, zbraně a šperky. Slovutného mongolského vojevůdce, který leží v tamhletom mauzoleu, vybavili truchlící mongolští feudálové jistě taky bohatě.“

„Jen kdyby šla práce rychleji,“ povzdechl si vždy věcný Šalganov. „Každý kvádr musíme odsekávat od druhého, nadzvedávat, spouštět… a váží, potvora, nejmíň půldruha metráku. Už aby Ramzin přivezl kladkostroj, nebo aspoň jednoduchý jeřáb!“

„Přiveze a přizpůsobí, je to chlapík,“ řekl profesor. Najednou mě vzal pod paží a odvedl ke kamenné stavbě. „Nechtěl jsem před ostatními ohřívat tu už asi vystydlou kaši…,“ řekl. „Míníte krevní mstu …“

„Ano. Kromě Nikandra o tom zatím nikdo neví. Jste zdráv a projezdil jste služebné pořádný kus Sibiře. Z toho soudím, že šlo opravdu jen o hrozbu nebo omyl. Tady můžete být bez obav. Spolupracovníky máme prověřené. A mohu říct, většinou i zanícené pro věc. Náš společný zájem je rozluštit záhadu mohyly.“

Obešli jsme prastarého giganta, do něhož se zakusovalo nářadí dnešních lidí.

Za těch tři a půl století co krychle existovala, nebyla ničím porušena. Jenom stopy práce Kučmovy výpravy změnily její vzhled. Podařilo se už horní část z jedné třetiny o metr snížit a ve východní zdi vysekat dost velké výklenky.

„Dnes tu vládne ruch,“ řekl profesor, „a zahání chmurnou tesknotu, která tu panovala dříve. Podle ústního podání, předávaného šamany z generace na generaci, je toto místo, střežené supy, prokleté. Prý tu rejdili duchové. Vezmeme-li v úvahu zvyky starých Mongolů, nemůžeme se divit, že šamani prohlásili místo za strašidelné. Všichni, kdo takové mauzoleum stavěli, byli po ukončení prací obvykle usmrceni, aby nemohli nic vyzradit…

Zítra začneme lámat levý roh, je poněkud zvětralý. Nasadíme kladkostroj nebo jeřáb, který čekáme, a urychlíme práci. Ale teď pojďme k večeři…, hleďte, už pro nás přišel posel…“

Šalganovův Nadyr vyřizoval vzkaz hlučně: štěkal, až uši zaléhaly! Pobíhal kolem nás a přestal, teprve když jsme vykročili k táboru.

Přivezl jsem pořádnou zásobu lahví a část jsme vypili hned při první večeři na zdar prací. Ostatní vzal v opatrování hospodář Šalganov, ať máme čím oslavit očekávané úspěchy.

Oheň pomalu uhasínal, a osvětlení převzal měsíc. Od řeky vál větřík a pohupoval listím stromů a křovin, po nichž sjížděli malí hádkové vykouzlení mdlým měsíčním svitem. Občas kdesi zahoukaly sovy.

Najednou rozťal tichou noc náhlý skřek.

Zbystřili jsme pozornost. Šalganov otočil hlavu a rukou naznačil směr, odkud přišel zvuk, kterému rozuměl jediný z nás. Řekl:

„Kabar je v nouzi, ale není mu pomoci, v noci na tajgu nevyzraješ!“

Nedalo mi to, popadl jsem pušku a elektrickou svítilnu, a než ostatní pochopili, co zamýšlím, rozběhl jsem se za hlasem. Hluk tábořiště za mnou slábl, obklopili mne mlčenliví strážci divočiny; měkce, téměř něžně kolem mne semknuli své větve, jako by mě chtěli chlácholit. Rozhrábl jsem houšť a stanul na rozhraní tmy a jasu. Přede mnou se koupal v průzračné září měsíce úzký palouk, ale hned za ním zase vše tonulo v černé tmě. Neodvážil jsem se překročit ostrůvek světla, raději jsem ho obešel. Teď jsem už jasně slyšel táhlé sténání a praskot. Namířil jsem v tom směru elektrickou svítilnu a spatřil těsné nad zemí hlavu kabara. Tělo nebylo vidět. Rozběhl jsem se k srnečkovi, ale klopýtl jsem o nějakou pérující překážku a upadl hlavou do křoví. Svítilna mi vypadla z ruky, cosi těžkého mě udeřilo do temene a spadlo vedle mne. Trvalo okamžik, než jsem si uvědomil, že úder do hlavy mi uštědřila pažba mé vlastní pušky, když se mi vysmekla z ruky. Lepkavá teplá krev mí stékala po tváři a levý boltec mě pálil; poranil jsem si ho o křoví. Ale důležitější se mi zdála hlava pižmového srnce. Rychle jsem vstal, sebral elektrickou svítilnu, která se prozradila paprsky vrhanými někam do korun stromů, a opatrně jsem se ke zvířeti přiblížil. Smeček se zmítal v jámě, z níž mu vyčnívala jen hlava. Ačkoli se všemožně vzpínal, nemohl se dostat ven; běhy měl chycené do drátěného oka!

Profesor tvrdil, že má kolem sebe naprosto spolehlivé lidi – a přece musel být mezi nimi nějaký dareba. Slušný lovec pytláckou nástrahu nepolíčí! Nechal jsem úvah a s velkou námahou jsem kabara vytáhl z jámy. Bránil se, hekal, kopal, pokud mu to smyčka dovolovala a házel hlavou. Kly, jimiž ho příroda vybavila místo parůžků, mi roztrhl rukáv. Ztichl, až když jsem mu uvolňoval běhy z drátu. Naštěstí měl jen oděrky, které sice krvácely, ale nebyly nebezpečné. Konečně byl volný – přešlápl několikrát na místě, jako by se chtěl přesvědčit, že je opravdu zase pánem svých rychlých běhů, které ho zachraňují před četnými nepřáteli – a odporoučel se. Pomalu se vzdaloval mezi stromy, až zmizel.

Už jsem se vracel, když zaznělo volání a zablikala světélka. Přátelé mě hledali. V houštinách se objevil Šalganov s Nadyrem a Běrozkin. Stručně jsem jim sdělil, jak jsem kabara našel, a pohybem hlavy naznačil, kde se jáma nachází. Běrozkin jenom mávl rukou, že přeháním, a rozběhl se tím směrem. Brkl o stejný drát jako já a také se natáhl jak široký tak dlouhý.

V táboře všichni rozhodně odmítli podezření, že by si zapytlačil někdo z nich. Běrozkin nespokojeně hudroval, cítil se osobně dotčen.

Rozladěně jsem odešel do stanu, který jsem sdílel se Šalganovem. Dlouho jsem neusínal. Ucho mě bolelo, sovy mě rušily houkáním a před sousedním stanem vrčela Afigenovova lajka Aran na Nadyra; nesnášela se s ním. Teprve když jsem zavolal Nadyra do stanu, nastal klid a já jsem usnul.

Příštího dne se vrátil Boris Ramzin a přivezl jednoduchý jeřáb, kladkostroj a jiná nářadí. Ramzinovi mohlo být něco přes třicet a upoutával pozornost celým svým zjevem. Byl statný, pružný, pohyboval se lehce a svižně. Stále něco dělal a vždy byl v dobré náladě. Jeho světle modré oči hleděly vlídně, dalo by se říci dětsky bezelstně; výrazná mužně hezká tvář však svědčila o rozhodnosti a smělosti. Člověk, jakých je v tajze třeba! Srdečně mě pozdravil, ale neotálel povídáním a hned se chopil práce. Do večera byly oba mechanismy připraveny k provozu.

Ale Ramzin byl také výborný společník. Večer, když utichla práce, usedl s kytarou k táboráku a zpíval. Měl příjemný hlas. Přidali jsme se a v místech strašidelného ticha, rušeného jen zlověstnými zvuky a šramoty, zněl bujaře zpěv mužných hrdel.

Uplynuly čtyři dny a ohromná krychle se znatelně zmenšovala. Odbourávali jsme kvádr za kvádrem, ale pořád ještě zbývaly další a další, které přikrývaly to, na co každý z nás netrpělivě čekal: otvor! Páčidla, sochory, krumpáče a drapáky jeřábu se zakusovaly do žuly, ale vždy znovu – další vrstva!

Chýlilo se k večeru, den opět zklamal. Ale nevzdávali jsme se. Profesor Kučin a archeolog Jusov řídili práce a dodávali všem ducha svou neochvějnou vírou. Ramzin obsluhoval stroje, ale když bylo třeba, chopil se i té nejtěžší práce. Byl samý žert a dovedl ostatní povzbudit. Tužili jsme se všichni a nikdo si nestěžoval. Jenom Běrozkin reptal. Nakonec odhodil krumpáč, utřel si zpocený obličej a prohlásil:

„Zbytečně si lámeme kostry. Ten šišatohlavý pantáta nás nachytal na lákavý koláč – a zatím je tu slepená žula a nic víc. Udehejští šamani nebylí ťulpasi – čuli, že to tu voní jenom kadidlem.“

Afigenov a Gusev se svému nespokojenému kamarádovi pod vousy usmívali. Zeptal jsem se Běrozkina:

„Ti ťulpasi jsme tedy my?“

„Každý si může myslet co chce. Já pro svou osobu toho mám dnes až po krk,“ zabručel podrážděně Běrozkin, sebral se a odešel do tábora.

Šalganov za ním mávl rukou a prohodil:

„Po bříze má jméno, ale hlavu dubovou. Chtěl by být za chvíli hotov se stavbičkou, která čtyři století vzdorovala času i lidem. Chlapci, ještě na hodinku se do toho dáme!“

Uplynulo sotva tři čtvrti hodiny, když Naumorovi ujelo páčidlo, kterým nadzvedával kámen, z rukou a zmizelo v útrobách mohyly …

„Hurá!“ vykřikl. „Tady je díra!“

Všichni jsme se vzrušeně shlukli kolem něho, uchopili sochory a opatrně nadzvedli kvádr, kterého se chopii Ramzinův jeřáb, aby uvolnil otvor.

Dovnitř první nahlédl profesor Kučin; lehl si na břicho a s elektrickou svítilnou v ruce sunul hlavu do otvoru. Jusov se skláněl za jeho mizejícím zátylkem a napětím sotva dýchal. Ramzin upíral oči na tmavý otvor, v němž probleskovalo světélko baterky jak bludička v močále, jako by odtud očekával zjevení. Naumov, Gusev, Afigenov stáli nehnutě, jejich ruce ještě svíraly krumpáče a sochory. Zapomněli je odložit. Byli jsme tak. tiše, že bychom byli slyšeli špendlík padnout na zem.

Konečně se profesor zvedl a prohlásil, že se otevřela jen úzká šachta, která vede patrně kolem celé mohyly. Neviděl nic jiného než hladké stěny.

Při podrobném průzkumu, který ještě téhož dne provedli s žebříky a provazy Kučin a Jusov za Saganovovy pomoci, se profesorův dohad potvrdil: úzká šachta se vinula kolem mohyly. Dohodli jsme se, že ji rozšíříme.

Kučin rozechvělým hlasem prohlásil:

„Dosáhli jsme významné křižovatky na své cestě – děkuji vám, chlapci!“

Na noc jsme otvor přikryli. Při večeři u táboráku se rozproudila živá debata o proraženém „okně“ do tajuplného nitra mohyly. Všichni jsme byli vzrušeni, v dobré náladě a plni naděje a chuti k práci. Jen Běrozkin se tvářil skepticky. Naříkal si na únavu a nakonec profesora Kučina požádal:

„Nadřel jsem se dnes jako mezek, vzal bych si rád zítra volno. Díru do té čertovy klece jste našli, tak je hej.“

Kučin svolil a Šalganov poklepal Rěrozkina po rameni:

„Jen to nesváděj na odpočinek a přiznej, že tajga láká.

Znám tě; jak nemáš týden nad hlavou zelenou střechu, nejsi k vystání.“

„Tak nějak to bude,“ zavrčel Běrozkin a odešel na kutě.

Příštího rána jsem si přispal, protože mě v noci sovy zase budily. Tábořiště bylo tiché a pusté, všichni už odešli do práce. Běžel jsem se k řece vykoupat, a když jsem se vrátil do tábora, byl tu už Běrozkin z ranního lovu. Svlékal si právě rubašku, stíral s těla pot, funěl a hekal.

V síťce měl pět střelených jeřábků. Ze by ho tak udolal lov na drobnou pernatou?

„Čert kosotlapý mě prohnal, sotva cítím nohy, jako by byly cizí!“ láteřil a těžce lapal po dechu.

Cestu mu zkřížil medvěd!

„Znám huňáče, znám je jako svou švagrovou a celou její přízeň, a přece jsem se zmýlil,“ ochotně povídal jindy málomluvný Běrozkin. „Padl jsem na škůdníka. Jak mě zvětřil a poznal, že jsem člověk, zamumlal. Obvykle se při takovém setkání rozcházíme každý po svém. Jenže to nebyl obyčejný medvěd, ale satanský. Místo aby dal sbohem, zařval – nelžu vám, řval zlostí – vstal na zadní a hnal se na mě! Mít tak s sebou kulové náboje – ale musel jsem mít zatmění mozku, že jsem je proti všem pravidlům nechal ležet ve stanu… Broky přece takového hromotluka nezdolám… Vzal jsem nohy na ramena a hajdy. Ještě štěstí, že to šlo s kopce, tak mě nedohnal.“

„Bylo to daleko od tábora?“

„Ani versta to nebude, a to je právě zlé. Musí to být otrlá bestie, když ji ani mé bouchání nezahnalo! Kdoví, jestli nám nevydrancuje v noci zásoby? Musíme si na něho posvítit.“

Běrozkin se natáhl do chládku, aby se uklidnil.

Spěchal jsem k mohyle oznámit ostatním, co se přihodilo. Stáli v hloučku, na první pohled jsem viděl, že jsou vzrušeni. Jusov se svým zasněným pohledem stál vedle Kučina, který rozděloval zvučným hlasem úkoly; byli zřejmě ve svém živlu. Nevnímali mě, když jsem začal o medvědu. I já jsem na něj hned zapomněl, když jsem se dověděl, co je nového.

Šachta tvořila kolem vnitřní zdi celé stavby chodbu končící u širokých schodů. Bytelná žulová krychle byla vlastně nadstavbou, jakousi ohromnou krabicí nad vlastní hrobkou, vybudovanou hluboko v zemi. Řekl mi to Šalganov, který jediný zachovával svůj obvyklý klid.

„Archeolog očekával, že vnikneme do nitra mohyly…, a zatím nová překážka,“ dodal. „Vnitřní stavba, ta hrobka či co, je z tak velikých žulových ploten…, ani čert je nezvedne…“

„Čert nemá jeřáb,“ zasmál se Ramzin, míjeje nás s žebříkem na ramenou.

Kučin mě posunkem ruky vyzval, abych je následoval. Ramzin spustil žebřík do otvoru mohyly a slézal dolů první. Jeden za druhým jsme sestupovali za ním.

Stanuli jsme na povrchu vnitřní stavby. Byla z velkých leštěných žulových ploten a měla plochu čtyřicet devět čtverečných metrů. Výška, lépe řečeno hloubka se zatím nedala určit; hrobka byla zapuštěná do země. Dolů vedlo devět schodů, končily však u zdi. Po nějakém vchodu dál nebylo ani památky.

„Zase budeme sekat, dlabat, zvedat a dřít se s ještě těžšími plotnami…,“ povzdychl si Afigenov.

„Nebudeme,“ prohlásil rozhodně profesor. „Zjistíme, kde je zazděn vchod, a tam nasadíme všechny páky.“

Jeho jistota, jeho víra ve zdar práce se přenášela na všechny přítomné.

„Ano!“ rozzářil se Jusov. „A začneme hned!“

Profesor, archeolog a Šalganov začali podrobnou prohlídku, my ostatní jsme vystoupili ven.

Bloumal jsem kolem mohyly, představoval jsem si v duchu, jaké to tady asi bylo tehdy, když v kraji hospodařili Mongolové – a náhle mě v okolním plochém terénu zaujal malý travnatý hrbol. Nevím proč, snad v zajetí všeobecné horečky ze zvědavosti, jsem zavolal Afigenova, aby mi ho pomohl rozkopat.

Zem byla slehlá, jen ztěžka se odstraňovala. Pojednou zazvonil Afigenovův krumpáč o něco tvrdého a odskočil. Povolali jsme na pomoc Guseva a za dvě hodiny před námi ležela velká žulová socha želvy, dlouhá víc než dva metry, přes metr široká a právě tak vysoká. Krunýř byl bohatě zdoben dovednými ornamenty. Smetali jsme s povrchu želvy zbylou hlínu, když k nám přiběhl Naumov. Profesor s archeologem a Šalganovem se už před hezkou chvíli vrátili a čekají na nás s obědem. Při pohledu na vykopávku však zvolal:

„Utíkám pozvat Ivana Vasiljeviče a Pavla Pavloviče na želví polévku!“

Byli u nás oba jako na koni. Archeolog poklekl k soše a pozornými prsty ohmatával kámen, zrovna jako by hladil křehkou vázu.

Profesor Kučin projevil překvapení přívalem nadšených citoslovců.

„Znamenitý nález, má jistě přímý vztah k mohyle,“ usoudil nakonec.

Jusov naopak tiše – u něho se vzrušení projevovalo vždy zmlknutím či ztlumením hlasu – prohlásil, že na hřbetě želvy je nasazeno něco jako sedlo; zajel prsty pod rýhu, kterou jsme dříve ani nepozorovali, a vší mocí se ji snažil oddělit.

„Pod sedlem by měla být schránka,“ vydechl, rudý námahou. „Pomozte!“

Nasadili jsme páčidla, kamenný plást se pohnul a dal se i odklopit. V krunýři byla vyhloubena schrána, vyplněná šedými střípky. Jusov k nim natáhl ruku a pozorně, s jakousi něhou a jemností, je vyndával.

„Skoda, věčná škoda, že jsou potlučené!“ Vstal a v dlani sestavoval úlomky. „Snad z nich přece jenom složíme nějaký nápis…“

Vědci prohlíželi střepiny a zasvěceně se o nich dohadovali. S živým zájmem jsme je sledovali. Jusov nám vysvětloval:

„Kamenné želvy sloužily v mongolské říši jako schránky pro chánova nařízení. Stávaly ovšem většinou ve městech. Chánovy dekrety, vyryté na břidlicových nebo jiných tabulkách, se ukládaly do těchto státních soch. Změnil-li chán své nařízení, staré tabulky se vyndaly a na jejich místo se položily nové. Není mi ovšem jasné, proč zde, ve ztracené divočině, postavili tak důležité zařízení …“

Profesor s archeologem vzali rozbité tabulky do tábora, aby se mohla luštění věnovat náležitá péče.

Když jsme konečně zasedli k ohřívanému obědu, přiběhl z tajgy Běrozkin. O našich novinkách nic nevěděl a také se o ně nezajímal. Po ranním odpočinku se patrně celé půldne toulal přírodou. Teď rozčileně gestiguloval a nesouvisle brebtal:

„Zatrolený medvěd, strhl kabara přímo na břehu řeky… Je to jistě ten, co mě ráno prohnal… Měl jsem jen prut na chytání ryb… Je to hned za první zátočinou … Spořádává tam kabara a nehne se hned tak odtamtud. Kdo jde se mnou?“

Šli jsme čtyři: Šalganov s Nadyrem, Afigenov s Aranem, Běrozkin a já. Oba lovci vedli své psy na řemenech. Postupovali jsme podél řeky opatrně, tiše, nikdo z nás ani nehlesl. Za první zátočinou jsme odbočili do tajgy, a zde jsme se šoulali ještě obezřetněji. Šli jsme vedle sebe a udržovali rozestupy natolik, abychom se navzájem viděli. Šalganov s Afigenovem vedli psy na křídlech, já se snažil udržovat řadu, ale Běrozkin zůstával pozadu. Pohybem ruky jsem mu naznačil, aby se zařadil, ale on nevnímal nebo mi chtěl dát přednost ve střelbě.

Náhle vyštěkl Nadyr, hned nato Aran; vzápětí se oba zuřivě rozštěkali, až v uších zaléhalo, a vrhli se kupředu.

A teď to šlo ráz na ráz – řev medvěda, sípavý láj psů, křik Šalganova a Afigenova – a najednou pozoruji, že se medvěd řítí přímo na mne. Psi se hnali za ním, ale než ho dostihli, byl ode mne pouhých dvacetpět kroků. Zalícil jsem kulovnici, zamířil mu na hlavu, stiskl spoušť a …

Zazněla slabounká ranka – okamžitě jsem pochopil, že selhal náboj. Úderník zapálil jen roznětku, ale prach se nevznítil. Rychle jsem opakoval a znovu jsem stiskl spoušť…, ale rána selhala zase:

Stáhlo se mi hrdlo, třesoucíma se rukama jsem vyhodil druhý náboj a zamířil…

Medvěd byl už docela blízko – a k výstřelu jsem se již nedostal.

Situaci zachránil Aran. Z rozběhu skočil tak prudce medvědovi na šíji, že s ním téměř zacloumal; medvěd se otočil, aby psa setřásl, oháněl se, ošíval a tu se objevil druhý útočník, Nadyr. Skokem se octl za šelmou a zaťal jí zuby do hřbetu.

Třeskla rána a medvěd zasažený do hlavy, se zapotácel a žuchl na zem. S řičením se převaloval a pokoušel se vstát. Psi za chraptivého štěkotu naň stále doráželi. Najednou se medvěd vzepjal – psi hbitě odskočili – ale další výstřel ze Šalganovy pušky ho znovu povalil. Lajky mu rvaly houni, až lítala srst. Medvěd chroptěl, drásal tlapami půdu, jako by se chtěl na ní udržet před pádem do věčných lovišť. Za několik okamžiků zhasl.

Stál jsem strnule, kulovnici jsem držel před sebou, nebyl jsem schopen slova ani pohybu. Třásl jsem se rozčilením a zlostí.

„Proboha, co se stalo?“ zvolal Šalganov.

„Co,“ vyrazil jsem ochraptěle. „Selhala kulovnice, vlastně byly to dva náboje…“ Přistoupil jsem k Šalganovovi a vřele uchopil jeho ruku do svých dlaní, které se mi ještě zachvívaly. Jeho výstřely mě spasily!

„Aran má větší zásluhu,“ bodře prohlásil Šalganov. „Kdyby nezadržel medvěda, mohly mé rány přijít pozdě.“

„A já, u všech diblíků, jsem nemohl střílet,“ durdil se Běrozkin, „protože jste stál v jedné linii s medvědem.“

Šalganov hledal v buření vadné náboje, které závěr vyhodil z pušky, a zapochyboval:

„Ze by selhaly náboje?“

„Prach se nevznítil, jen rozbušky,“ odpověděl jsem.

„Teď je nehledejte, až potom, hleďte, jak psi drásají míšu…, tubo, Nadyr, zpět, Aran!“ křičel Afigenov.

Ale psi byli bojem tak rozzuření, že jsme je museli od zhaslé šelmy násilím odtáhnout. Lovci medvěda prohlíželi, zjišťovali zásahy, ale já nevydržel na místě, které se mi mohlo stát osudným, něco mě hnalo pryč, pryč…

Vracel jsem se k řece. Asi po stopadesáti krocích jsem narazil na medvědovu oběť, zbytky pižmového srnce. Nebyla to příjemná podívaná – nicméně jsem zpozorněl: na zadním běhu kabara visela utažená smyčka z drátu! Chudák, uvízl v pytlácké nástraze, a proto ho medvěd lapil. Otočil jsem se a spěchal k lovcům. Nechtěli prve věřit, že by kolem tábořiště výpravy řádil pytlák; když se teď Šalganov znovu na vlastní oči přesvědčil, zapřísahal se, že škůdci přijde na kobylku.

Vrátili jsme se do tábora. Požádal jsem profesora, aby přišel do našeho stanu, a vypravoval mu, co se přihodilo. Šalganov vyňal ze zásobníku mé kulovnice tři zbylé náboje a pozorně je prohlížel. Mlčky, s významným pohledem mi jeden podal. Sotva jsem ho měl v ruce, zjistil jsem, že normalizovaná v továrně vyrobená nábojnice, která pevné svírá střelu, byla uvolněna! Zaštěrchal jsem s ní – byla prázdná! Zbylé náboje byly také bez prachu.

Nabitá kulovnice visela celou dobu ve stanu vedle brokovnice: někdo z ní musel vyjmout náboje a vysypat střelný prach.

Kdo, kdo to mohl udělat?

Profesor Kučin zvážněl. Myšlenka, že mezi členy výpravy se vyskytl zločinec, naň těžce dolehla. Rozhodl se přizvat ještě Jusova a dali jsme se do přemýšleni.

Archeolog dovedl úspěšně dumat o významu kamenné želvy a luštit písmo na rozbitých břidlicových tabulkách, ve znalosti lidí nebo v detektivním postřehu byl však sotva dostatečný. Šalganov se spíš přikláněl k domněnce, že se jedná o cizího člověka, který se skrývá někde v okolí, což není v tajze nijak těžké.

„V první řadě si ale musíme dát pozor na vlastni lidi,“ dodal a zeptal se mne:

„Nepodezíráte snad někoho, Rudolfe Rudolfoviči?“

Pokrčil jsem rameny a neodpověděl, ačkoliv ve mně slabounce hlodala nadůvěra vůči Běrozkinovi. Byl celý den v táboře sám, vyslídil medvěda a na honu se loudal podezřele za mnou.

Teprve večer, než jsem ulehl, jsem se svěřil Šalganovovi. Vyslechl mě pozorně, pak ale zavrtěl hlavou a řekl;

„Znám Běrozkina a pochybuji, že by byl ‚mstitelem’, jak se domníváte. Přesto si dáme pozor na každého – a hlavně: hartuste na špatné náboie a nedejte znát, že jste zjistil pravou příčinu, proč selhaly. Pachatele nevyplašíme, bude méně ostražitý, a sám víte, bdělost je vlastnost lovce. A teď – dobrou noc!“

Nemoh] jsem usnout a vyšel jsem před stan. Do nohy mě důvěrně rýpl Aran, který nebojácně napadl medvěda a tím mě zachránil. Po lovu jsem se mu odvděčil masovými konzervami s celou krabicí pečiva – a teď mi projevoval svou oddanost. Usmál jsem se, pohladil ho a ze stanu přinesl balíček sušenek. Podával jsem mu jednu po druhé a on spokojeně chroupal. Tak jsem chvíli seděl u dohasínajícího ohně, naší polní kuchyně, jak jsme říkali, a bavil se s Aranem, dokud mě nepřepadla ospalost. Pes mě pak doprovázel až ke stanu.

Příští dny přinesly nová překvapení. Snaha vniknout do hrobky z vnitřního schodiště zůstala bezvýsledná, nenarazili jsme ani na nejmenší náznak nějakého vchodu.

Jusov došel k závěru, že přístup musí být zvenčí, na východní straně stavby, tam, kde uvnitř končí u zdi schodiště. Museli jsme zapustit několik sond, než se nám povedlo na předpokládané schodiště narazit. A tak se podařilo nalézt schody – lze-li tak nazvat ploché žulové balvany ležící v zemi půlčtvrta staletí – vlastně archeologovým instinktem.

Byla to úmorná práce, uvolnit žulové stupně a razit cestu do hloubky… A tahle svízelná lopota, která se chvílemi zdála beznadějná, přece jen byla nakonec korunována úspěchem. Schodiště ústilo v temné prostoře.

Naše elektrické svítilny ohmatávaly zdi, až posléze našly dveře. Pořádné dveře! Těžká žulová plotna posazená na čtyři panty a zajištěná tlustým kovovým řetězem, jehož konec byl zazděn mezi kvádry. Napřed jsme museli vysekat řetěz a až kvečeru se nám podařilo kamenné dveře otevřít.

Se zatajeným dechem jsme stanuli na prahu tajemství. Ovanul nás podivný těžký pach. Dráždil, vyvolával podivné rozpoložení. Naše elektrické svítilny začínaly hasnout, baterie se oslabily dlouhým použitím.

Všichni jsme byli unaveni a vyčerpáni. Profesor rozhodl pro dnešek končit. Žulové dveře jsme jen přivřeli. V povznesené náladě jsme se vrátili do tábora. S chutí jsme se pustili do večeře a při obvyklém čaji jsme se dohadovali, co asi najdeme v hrobce. Postrádali jsme Jusova, který míval vždy nejlepší předpovědi. Domnívali jsme se, že luští zápisy na úlomcích nalezených v želvě, to mu bylo podobné!

Ale nebyl ani u sebe. Objevil se, až když už skoro všichni spali. Nahlédl do našeho stanu, a když spatřil, že je u nás na besedě Kučin, vstoupil a usedl k nám. Začali jsme na něj dorážet, kde se toulal. Mnohoznačně se usmíval, trochu nás napínal a pak nám prozradil, že místo večeře putoval k hrobce.

„Sám! A v noci!“ plísnil ho profesor Kučin.

„Nezlobte se na mne, ale já se opravdu neudržel… Nechtěl jsem nikomu říkat o doprovod, byli byste mě zrazovali. A mě to táhlo…, to snad vy, Ivane Vasiljeviči, chápete?“

„Ovšem, ovšem, ale…,“ kroutil hlavou Kučin.

„Mohl jste přijít k úrazu,“ řekl jsem.

„To je pravda,“ přiznal archeolog. „Ale to už je riziko mého povolání. Dobře že jsme tam nebyli všichni. Okolo hrobky se musí postupovat s největší opatrností. Ti, co vojevůdce pochovávali, byli důslední v zajištění jeho klidu. Kolem celého sarkofágu jsou maskované šachty, nikterak široké, ale tím nebezpečnější. Na rozdíl od ostatních pevných dlaždiček jsou přikryty jen tenoučkou skořepinou, která nevydrží ani váhu dítěte. Na dně trčí ostré hroty a jacísi ježci – kulaté předměty plné ostnů. Z literatury vím, že jsou to věci, které mohou člověka zahubit.“

Nadyr nevraživě zavrčel a Jusov se nastraženě odmlčel. Před stanem jsme uslyšeli tiché chvatné kroky. Šalganov vyskočil, odhrnul závěs, který nahrazoval dveře, a zmizel ve tmě. Za chvilku se vrátil a nevrle prohodil:

„Někdo s dlouhýma ušima nás poslouchal. Škoda že jsem ho neviděl…“

Příhoda nám přetrhla nit hovoru. Teprve po delší chvíli jsme se opět polohlasně rozpovídali; Nadyra jsme pustili ven, aby střežil stan.

„Říkáte, Pavle Pavloviči, že v mohyle je pochován vrchní velitel chánského vojska?“ zeptal se Jusova Saíganov.

„Po krátké prohlídce to s naprostou určitostí tvrdit nemohu, ale podle všech náznaků je tam pohřben nějaký vezír. Zítra se přesvědčíme, zda nejde o samotného Mametkulu, Kučumova vojevůdce, jehož armádu v roce 1581 rozprášili kozáci. Podle starých letopisů se na ústupu pustil do souboje s Jermakem a podlehl. Jermak, znamenitý vojevůdce, ale také nejlepší bojovník svého vojska, ho v boji probodl kozáckou píkou. Méně významné osobě by asi chán Kučum nenechal vybudovat tak vynikající mohylu… Musíme počítat se zajímavými nálezy. Ráno upozorníme lidi, aby nebrali nic do rukou, pokud to profesor nebo já neprohlédneme. Čeká nás nejzajímavější úsek práce – ale není bez nebezpečí. A teď – dobrou noc.“ Jusov byl velmi utrmácen, jinak by jistě ještě dlouho vyprávěl; vždyť byl pln čerstvých dojmů.

Hluboko po půlnoci mě Šalganov probudil:

„Rudolfoviči…, poslouchejte!“

Zbystřil jsem sluch a zaslechl slabý rachot. Pak vše ztichlo. Vyběhli jsme ze stanu, ale v táboře panoval klid: jen Šalganov měl spánek jako rys a zburcoval ho vzdálený sotva postřehnutelný hluk.

„Znělo to od mohyly,“ řekl. „Jdeme!“

Popadli jsme pušky, svítilny s novými bateriemi a chvátali přímo ke schodišti, které jsme dnes s takovou námahou uvolnili…

Bylo sesuté!

Těžké schody ležely bez ladu a skladu na sobě a v hloubce hučela voda. To bylo pěkné nadělení!

Vzbudili jsme profesora a archeologa. Do rozednění nebylo daleko. Sotva se rozšeřilo, prohlédli jsme sutiny; zřejmě to byla činnost podzemních pramenů. Pochopili jsme, že vlastními silami nestačíme vzniklou škodu odstranit. Kučin rozhodl neprodleně požádat náčelníka diamantového naleziště, našeho přítele Alexeje Cvětova. o pomoc.

Nikandr odjel časně zrána na loďce, vybavené slabým přívěsným motorem, do Údolí sovích očí se vzkazem od profesora Kučina. Přirozeně se svým nerozlučným přítelem lajkou Nadyrem.

Kučin, Jusov a já jsme Nikandra doprovodili. Když jsme se vrátili z přístaviště, byli už všichni členové výpravy na nohou. Jobova zvěst jim vyhnala spánek z očí. Doufali, že dnes vstoupí do mohyly, a zatím je čeká nová dřina! Nejvíce zas ovšem brumlal Běrozkin.

„Podle zkušeností z minulé výpravy mohu říci, že nám tu kalamitu asi natropila řeka,“ poznamenal Kučin.

„Včerejším bouráním jsme zřejmě ‚napíchli’ jeden z nesčetných podzemních průtoků, který patří do jejího ponorného systému.“

Ramzin s Afigenovem se spustili po laně dolů a zjistili, že – nouzově – bude možné část zhroucených schodů podepřít a ty, které zatarasují vchod, odstranit.

Pomocí jeřábu jsme schodiště během několika hodin upravili natolik, že jsme mohli jeden po druhém opatrně prolézt, téměř kolmo, do útrob mohyly. Gusev zůstal u jeřábu a měl výstřely z pušky signalizovat, kdyby zajištěné schody začaly klesat a hrozily uzavřít vchod.

Podzemní místnost ozářilo sedm elektrických svítilen; zdála se vlídnější než včera při selhávajícím osvětlení. Sotva se však paprsky soustředily na masivní žulové dveře, které se nám včera podařilo uvolnit ze zazděného řetězu, archeolog Jusov zpozorněl. Včera jsme dveře nechali pootevřené, jak jsem si vzpomněl, ale dnes byly přiraženy. Ramzin s Afigenovem nasadili páčidlo, ale Jusov je pohybem ruky zarazil; hbitě se sehnul a zvedl cosi u svých nohou.

Mezitímco Ramzin s Afigenovem odsunovali těžkou desku a ostatní upírali na odkrývaný vchod dychtivě zraky, přistoupil Jusov ke Kučinovi a nenápadně mu řekl několik slov.

Dveře povolily, Ramzin s Afigenovem je otevřeli dokořán a odstoupili. Profesor Kučin s Jusovem vešli první. Rozechvěni napětím jsme je následovali. Kdesi monotónně šuměla voda, jakoby šeptala smutnou píseň. Devět schodů nás přivedlo do tajuplného stánku smrti.

Uprostřed sarkofág z tufu zdobený složitými ornamenty, před ním na podnoži z leštěné žuly krásné, dobře zachované sedlo s blýskavými koňskými postroji a řemením. Podél stěn kamenné podstavce s meči. křivými šavlemi, luky, kopími a bohatě okované truhlice.

„Pozor,“ upozorňoval archeolog, „sviťte na podlahu a našlapujte velmi lehce! Vidíte, tahle dlaždička je poněkud tmavší a prasklá…, tam u té chybí kousek. Jsou tenké jako skořápky, prohlédněte si je!“

Snop paprsků padl na polámanou dlážku a trhlinou prosekl tmu, která končila v hloubce asi půldruhého metru. Byla to šachta, z jejíhož dna čněly ostré hroty a bělaví kostění ježci. Pasti na samozvance… Jenže tenké destičky nevydržely nápor staletí v surových podmínkách Sibiře – popraskaly, zbortily se. Při dobrém osvětlení jsme se jim snadno vyhnuli.

Opatrně jsme se rozestavili kolem sarkofágu. Připadalo mi, že deska přikrývající náhrobek dokonale nepřiléhá. Podíval jsem se letmo na profesora i archeologa; v jejich pohledech bylo znepokojení.

Profesor odtrhl oči od sarkofágu a chtěl něco říci, když tu hluše zazněla rána a poté druhá – signál, že nastalo nebezpečí.

„Rychle odtud,“ velel profesor, „pozor na šachty!“

Jeden po druhém jsme prolézali otvorem, který se už poněkud zúžil, a bylo nebezpečí, že za pár minut podpěra klesne a východ docela zatarasí.

„Fuj,“ odfukoval Běrozkin, „v nejlepším prchat jako zajíci! Pomalu by člověk věřil, že ten zatracený kurgan je začarovaný!“

A znovu jsme začali jeřábem zvedat těžké schody, ale teprve večer se nám podařilo je zajistit. Za tmy bychom však nemohli dodržovat bezpečnostní opatření. Skončili jsme práci a vrátili se do tábora.

„Záhada nad záhadu,“ povzdechl si profesor Kučin, kdvž jsem zašel do jeho a Jusovova stanu na pár slov. „Tuhle Pavel Pavlovič tvrdí, že v noci musel ještě někdo po něm vniknout přímo do hrobky a něco odcizit.“

„Ano,“ rozohnil se archeolog, „tady je důkaz!“ Vytáhl z kapsy kousek masivního zlatého řetízku a položil jej na stůl. Byl to předmět, který sebral se země před vchodem do hrobky.

„Když jsem v noci z hrobky odcházel, nechal jsem dveře přivřené, ale někdo je zavřel,“ pokračoval rozčileně. „A příklop na sarkofágu vám neřekl nic?“

„Byl nepatrně posunut na okraj,“ poznamenal jsem.

„Někdo ho odsunul a do původní polohy už nevrátil,“ řekl archeolog s hořkostí. „Někdo nás předešel a možná v kryptě uloupil vzácné věci.“

Profesor byl zasmušilý, kolem rtů se mu rýsovala starostlivá vráska. Chvilku zaraženě mlčel a nakonec prohlásil:

„Jsem nanejvýš znepokojen. Máme pracovníky, kteří mi byli doporučeni jako naprosto spolehliví… Nemůže tu řádit někdo cizí?“

„Ani to není vyloučeno v tak zapadlém místě,“ přisvědčil Jusov. „Proto navrhuji, abychom přes noc mohylu střežili.“

„Máte pravdu,“ řekl profesor. „Uděláme to tak.“

Jeho příkaz vyvolal sice údiv, ale proti opatření nikdo nic nenamítal. Kromě Běrozkina, ovšem! Proč prý má držet zpráchnivělému mongolskému panákovi čestnou stráž?

„Zase Běrozkin.“ zlobil jsem se. „Po příhodě s těmi náboji mu nevěřím!“

„Ah,“ zabručel Kučin, „je příliš hubatý, než aby byl zákeřný.“

Ještě chvíli jsme rozprávěli a já pak odcházel do svého stanu. Byl jsem v něm sám, pokud se Šalganov nevrátí z Údolí sovích očí.

Venku se ke mně přidružil Aran. Poskakoval kolem a čekal, že dostane pamlsek.

„Pojď, ty labužníku.“ pobídl jsem ho do stanu. Dostal kousky sušené ryby, kterou měl velmi rád, a jako zákusek jsem mu házel čajové pečivo. Mrštně je chytal v letu. Jeden kousek spadl na mé lůžko a pes na ně bez váhání skočil. Sotva dopadl, pronikavě zakňučel a slezl se sklopenými slechy na zem; zvedl přední běh, knikal, ulehl a úporně si olizoval tlapku.

Překvapen, co se mu mohlo stát, odhrnul jsem lehkou přikrývku i prostěradlo – a leknutím jsem ustrnul.

Přede mnou ležel kulatý předmět, z kterého trčely na všechny strany tenké dlouhé ostny. Byl to ježek z krypty!

Přeskočil jsem psa, který se válel na zemi, a běžel k profesoru Kučinovi. Nestačil jsem říci ani slovo. V mém obličeji se jistě zračilo zděšení, neboť Jusov vyhrkl:

„Co se stalo?“

„Mám v posteli toho ježka… pes se o něj píchl…“

Kučin vyskočil jako uštknut. Jusov mě odstrčil od vchodu a vyběhl ven. Běžel jsem za ním, za námi v patách Kučin, na svá léta s podivuhodnou mrštností.

V mém stanu popadl Pavel Pavlovič psa a křikl:

„Přidržte ho!“

Pozorně mu prohlížel tlapku. Ranka byla nepatrná, slabě krvácela, ale pes při doteku kňučel.

„Jeden osten se ulomil a zůstal vězet pod kůží. Přinesu pinzetu.“ Archeolog odkvapil, v mžiku se vrátil a osten odstranil. Ranku dezinfikoval a podvázal Aranovi běh. Počínal si velmi obratně.

„Nevím, nevím,“ pochyboval soucitně profesor, skloněný nad psem, „jestli ho ten zásah zachrání…“

„Byl včasný, snad pomůže,“ odpověděl Jusov. Usedl, ale hned vstal a tichounce se přiblížil k stanovým „dveřím“, prudce odhrnul závěs a vyšel ven. Když se vrátil, tázavě jsme na něj pohlédli. Zavrtěl záporně hlavou: nikdo tam nebyl.

„Člověk se opravdu začíná obávat, že tu řádí nějaký zloduch,“ povzdychl. „Tenhle ježek pochází z krypty, dokonce přímo ze sarkofágu. Jeho ostny jsou jistě preparovány prudkým jedem.“ Poslední slova pronesl téměř šeptem a položil mi ruku na rameno.

Soucitný dotek archeologovy ruky na mě zapůsobil víc než jeho slova. Otřásl jsem se a v návalu rozhořčení jsem se zmohl na slova:

„Proklatá krevní msta!“

„Hlavu vzhůru,“ chlácholil mě Kučin. „Ovládejte se, tiše! Nikdo nesmí nic zvědět!“

„Úklad se nepodařil, bohudík!“ dodal Jusov. Pinzetou pozvedl ježka a prohlížel ho. By] zhotoven ze slonoviny, lépe řečeno z mamutího klu, podobal se malé kulečníkové kouli, od níž jako paprsky vybíhaly na všechny strany velmi ostré tenké ostny dlouhé tři a čtyři centimetry.

„Hleďte, příteli,“ ukazoval archeolog, „kulička je zbarvená jako přirozená slonovina, ale ostny jsou nahnědlé. Lpí na nich vrstva jedu a nepochybuji, že dosud účinného. Takové ježky používali Číňané i Mongolové jako zabezpečovací zařízení v místech, kde přechovávali poklady…“

Aran se pokusil během rozhovoru lízat zavázanou tlapu a začal se třást. Chtěl vstát, ale nemohl. Škubal tělem, chrčel a převaloval se z boku na bok.

„Běžím pro Afigenova,“ řekl jsem. „Bože, vždyť mi Aran zachránil život, musíme teď z toho dostat jeho!“

Jusov mě upozornil:

„Ale o ježkovi před nikým jiným ani slovo!“

Majitele lajky jsem našel v kuchyni, naléval si čaj. Mlčky jsem mu naznačil, aby šel se mnou. Pochopil, že se přihodilo něco vážného, nechal čaj čajem a nenápadně mě následoval.

Ve stanu mu profesor krátce vysvětlil, co se stalo. Afigenov klekl vedle svého věrného přítele a hladil ho zadržuje pohnutí.

„Jakým jedem se otrávil?“ zeptal se.

„To přesně nevím,“ odpověděl Jusov, „ale patrně organického původu. Při vykopávkách v Burjatomongolské republice se nalezly různé předměty s povlakem jedu hadího i rostliného. Jelikož se jed dostal Aranovi do krevního oběhu, musíme v první řadě pomoci jeho srdci. Mám v lékárničce lék… hned mu ho dám. Doufám, že se z toho dostane, protože po více než tři sta letech ztratil určitě jed značně na smrtelné účinnosti.“

Než Jusov připravil injekční stříkačku, položil Afigenov psa na Nikandrovo lůžko. Pes dostal prudké křeče, už jsem se obával, že je to začátek konce. Po injekci se však uklidnil.

„Nechte Arana zde,“ navrhl jsem Afigenovi. „Lehněte si na moji postel, Nikandr se v noci z Údolí sovích očí nevrátí, a i kdyby… Já se vyspím ve stanu Ivana Vasiljeviče, dovolíte?“

„Přirozeně,“ přisvědčil Kučin.

Kučin mě přivedl do svého obydlí.

„Pojďte, sedněte si, připijem si na vaše zdraví,“ řekl srdečně.

Uchopil jsem skleničku a velmi jsem se musel ovládat, aby se mí ruce netřásly…

Jusov přinesl otráveného ježka na kusu lepenky a chystal se ho prohlédnout lupou. V té chvíli však zazněly před stanem hlasy.

Rychle jsem přikryl „doličný předmět“ obrácenou miskou. Do stanu vstoupil Ramzin v doprovodu dvou neznámých mužů. Na první pohled bylo zřejmé, že jsou to příslušníci některé sibiřské národnosti.

„Vedu vám hosty, Ivane Vasiljeviči,“ řekl Boris Ramzin svým přívětivým způsobem. „Byl jsem u řeky, když připlul k přístavišti motorový člun poháněný – vesly! Vysadil jím motor.“

„Je to mrzuté, že vás musíme obtěžovat,“ uvedl se starší návštěvník. „Jsem hydrolog Alman Kanjuga a jedu do diamantového naleziště. Dovolíte mně a mému řidiči u vás v táboře přenocovat?“

Profesor ovšem souhlasil a pozval příchozí na večeři.

Hydrolog se rozpovídal. Měl živý přednes a vypravoval poutavé historky ze života Udehejců, svých soukmenovců. Kdvž přinesli hostům večeři, Ramzin se vzdálil.

Po jídle šel řidič opatřit loď a Kanjuga ho mlčky následoval. Po chvíli se Kanjuga vrátil. Tlumeným hlasem pravil:

„Klamal jsem vás, soudruzi, ale to patří k mému povolání …“

Vyňal z kapsy průkaz pracovníka bezpečnosti a dodal:

„Přijel jsem na příkaz, který jsme dostali z Leningradu. Předseda soudního kolegia Filip Filipovič Kurilov je znepokoien, že o vás nemá žádné zprávy ani odpověď na své telegramy. Jsem rád, že jeho obavy nejsou opodstatněné. Tím ovšem není řečeno, že se situace nemůže změnit.“

Vstal jsem a beze slova jsem podal Kanjugovi lepenku s mongolským ježkem a tiše jsem řekl:

„Už se změnila…“

Archeolog s profesorem svěřovali Kanjugovi, co se zde událo, a já odkvapil do svého stanu pro znehodnocené náboje.

Kanjuga nám pak vyprávěl, co se dověděl o mé záležitosti z Leningradu.

Bezpečnosti se nakonec podařilo z bývalého artisty Sirjajeva dostat některá fakta. Měl nás prý těmi „pozdravy“ pořádně vystrašit za zlo, které jsme já a Oleg Feklistov způsobili příbuznému jistého Čuvajeva.

„Čuvajev,“ vyhrkl jsem. „Tak je to přece jenom ten bandita! Jediný se zachránil z celé tlupy, která nás přepadla v Surunganských horách, a teď se chce mstít.“

„Zdá se, že to byl právě on, kdo vystřelil na Čižova,“ přisvědčil Kanjuga. „Mimochodem, jeho zranění bylo jen lehké, je už dávno zdráv. Vděčí včelám, že bandita špatně mířil.“

„Včelám?“ podivil jsem se.

„Ano. Útočníka pobodaly krátce před tím divoké včely. Měl oteklé ruce, hlavu i obličej.“

„Proto se Čižovovi zdálo, že má pachatel tak veliké ruce. A s oteklým obličejem ovšem nebyl k poznání,“ usoudil profesor.

„Ano,“ souhlasil Kanjuga. „A nepodařilo se ho identifikovat. Zjistili jsme to čirou náhodou, dodatečně. Obrátil se totiž o pomoc k jednomu včelaři, který má včelnici na odlehlé pasece. Dal mu lék, ale popsat ho nedovedl.“

„A co Sirjajev, ten neprozradil popis?“ zeptal jsem se.

„Prý to byl statný třicetiletý muž s bujnou kšticí kaštanových vlasů, vždy pečlivě oholený…“

„To není Čuvajev!“ zvolal jsem. „Tomu nechybělo mnoho do padesátky!“

„Vidíte. Historie s Čuvajevem je vůbec zamotaná. Bereme ho v úvahu jako krevního mstitele, a nevíme, zda se za něho někdo nevydává. Podle relace okresního oddělení milice z Tamajeva se Čuvajev na jaře před dvěma roky utopil na částečně zamrzlém Sakivenském jezeře. Rybáři vytáhli mrtvolu, teprve když roztály ledy. Totožnost zjistili podle dokumentů, které měl utopenec při sobě. Akta přepadení výpravy geologa Feklistova byla tenkrát uzavřena a předána do archívu. Teprve nyní po Sirjajevově výpovědi začíná nové vyšetřování vzhledem k tomu, že utopenci mohl někdo doklady podstrčit. Na jméně konečně nezáleží, ale na skutečnosti, že se někdo pokouší o úkladné vraždy … Pachatele musíme patrně hledat mezi členy vaši výpravy, a to už proto, že telegramy poslané vám, profesore, se nedostaly do vašich rukou. V Údolí šesti sov je převzal řidič člunu z diamantového naleziště a odevzdal je tady u vás.“

„Komu?“

„Po každé jednomu a témuž pracovníkovi. Podle jména ho nezná, ale popsal ho. Je zavalitý, nosí knírek a má na obličeji jizvu.“

„Běrozkin!“ zvolal jsem téměř současně s profesorem i Jusovem.

„Neměli bychom si s ním promluvit?“ navrhl Kanjuga. Rozmluva s Běrozkinem byla krátká. Bez váhání přisvědčil, že zapečetěné obálky přijal. Donesl je prý do stanu zároveň se zásobami potravin a pomáhal mu Afigenov. Ten Běrozkinovu výpověď potvrdil; dalo se tedy soudit, že dopisy někdo odcizil až ze stanu.

Sotva Běrozkin s Afigenovem odešli, vrátil se Kanjugův řidič, doprovázený Ramzinem, který mu pomáhal při opravě. Poruchu na vstřikovacím čerpadle se nepodařilo odstranit.

Řidič dovedl „poruchu“ tak šikovně předstírat, že obelstil i bystrého Ramzina. Tím byl tedy pobyt dvojice pro příští den odůvodněn a nemohl vyvolat zbytečné dohady.

Dlouho do noci jsme probírali jednotlivé členy výpravy. Mé podezření na Běrozkina pokládal Kanjuga za málo pravděpodobné.

Mluvili jsme polohlasně. Pojednou Kanjuga zbystřil sluch. Mluvil hlasitě o různých maličkostech a přitom se bížil pomalu a tiše k východu ze stanu; rychlým hmatem odsunul plachtovinu a vyskočil ven. Hned nato se ozvalo heknutí a něco žuchlo. Vyběhl jsem do tmy, ale slyšel jsem jen dupot vzdalující se k řece. Rychle jsem se vrátil, popadl svítilnu a běžel za Kanjugou. Ale běhejte v noci v neznámém místě! Kanjuga v zatáčce pěšiny narazil na křoví a upadl. Když jsem k němu doběhl, právě se zvedl a otíral si ruce.

„Zas jedna ukvapená akce, která se nepodařila,“ zabručel a mlčky se se mnou vrátil. Nahlédl jsem do všech stanů – všichni byli na svých místech.

„Byl to po čertech mrštný chlapík,“ řekl uznale Kanjuga, když jsme si dávali dobrou noc. „Prchal hned, jak jsem vyběhl ze stanu, klopýtl o stanový kolík, ale bleskurychle se zvedl a běžel – jako dobře trénovaný sprinter. Skoda že zmizel. Ale znáte pořekadlo: ‚Vše, co se děje, děje se k lepšímu.’ Zní to fatalisticky a hodí se to spíš pro budhistu, než pro pracovníka bezpečnosti, ale…“

No dobrá, dobrá, pomyslel jsem si, chceš mě utěšit…

Už za jitřního šera všichni příslušníci výpravy včetně Kanjugy pomáhali vyprošťovat zřícené schodiště. Hladina vod v průrvě sice poněkud klesla, ale práce nešla od ruky tak, jak by bylo potřeba.

Drapák jeřábu se občas rozevřel pod líhou žulových břemen, schod spadl zpět a ještě víc zatarasil vstup do nitra mohyly. Když selhalo na navíjecím bubnu brzdicí zařízení, došlo málem k neštěstí. Zvednutý schod se zřítil z výšky na kraj průrvy a divže nepřimáčkl Guseva. Přerušili jsme práci a radili se, co dál. Ramzin hromoval na mizernou mašinu a navrhl vyprošťovat schody kladkostrojem. Trvalo mu dost dlouho, než se mu podařilo zařízení přizpůsobit, takže jsme otvor uvolnili aspoň natolik, že se jím dalo protáhnout, až pozdě odpoledne. Za jiných okolností by se sotva kdo plazil po kolenou mokrým pískem a bahnem, ale nedočkavost přemohla rozvahu.

Ramzin a řidič z Kanjugova člunu, který mu pomáhal při úpravě, museli zůstat z bezpečnostních důvodů u kladkostroje. My jsme prolézali husím pochodem do podzemní místnosti, kde voda sahala až po kotníky.

A zase jsme si svítili pod nohy, abychom se vyhnuli pádu do zrádných šachet, a za naprostého ticha jsme obstoupili sarkofág.

Jusov připravil aparát. Musel pořídit snímky, aby mohla být hrobka v některém muzeu správně rekonstruována. Blesk magnézia ozářil hrobku a vykouzlil přímo pohádkové prostředí; stříbrem vzplanulo kování postrojů, ostří mečů, duhovými barvami drahokamy na rukojetích zbraní, zaleskl se tuf, vše bylo jako v ohni… Fantastičnost pomíjivého obrazu se vryla hlubokým dojmem do našich pamětí…

Na pokyn profesora jsme odstranili příklop sarkofágu Šlo to kupodivu dosti lehce, zdánlivě těžká kamenná deska byla ve skutečnosti dutá, a když jsme ji kladli na zem, cosi v ní zachrastilo.

„Výborně,“ zvolal archeolog. „Vezír v ní má asi své propriety. Na to se podíváme pak…“

Svítilny ozářily mumifikovanou mrtvolu. Spočívala v oblečení, které sice za staletí zvetšelo, přesto prozrazovalo někdejší nádheru. Vedle ležela křivá šavle, jejíž pochva, posázená drahokamy, zablýskla v paprscích světla třpytem hvězd.

„Pozor, ničeho se nedotýkejte!“ zvolal profesor (všichni věděli, že se nesmí na nic sahat, už proto, aby se věci nerozpadly pod nešetrným dotykem). „Pod látkou na bocích jsem zahlédl ostny…, mohou být otrávené!“

Opatrně odsunul látku. Objevilo se několik ježků; přesně takových, jakého jsem nalezl ve svém lůžku.

„Posviťte sem,“ žádal archeolog a ukázal na krk mrtvoly, zahalený odstávajícím límcem. Tkanina, prošívaná zlatou nití, si dosud uchovala určitý lesk.

V jasném světle jsme uzřeli nebožtíkovu hlavu. Nahnědlý obličej, vysedlé lícní kosti, hluboké vpadliny, vystouplá brada; kůže podobná pergamenu stahovala nosní přepážku, čímž vynikly nozdry a odhalovaly se zuby. Zdálo se, že se na nás mongolský vezír pohrdavě šklebí.

Dlouhou pinzetou a klíšťkami odhrnul Jusov pozorně vetchý límec a odhalil žlutavou kazajku, která byla na krku roztržená. Na ní ležel volný konec silného dvojitého zlatého řetízku; druhý byl ukryt pod límcem.

Archeolog se opatrně pokoušel vytáhnout řetízek. Dalo to hodně péče a námahy, aby nic nepoškodil.

Řetízek byl dlouhý a byl něčím zatížen. Cekal jsem, že spatříme nádherný přívěšek, který bude zářit, až oči přecházejí. Zatím se objevil – zažloutlý zub neobvyklé velikosti a tvaru.

„U všech ďáblů,“ vybuchl Běrozkin. „To je zoubek mockrát větší, než má čertova babička!“

„Copak ji znáš?“ špitl Afigenov a rozesmál nás.

„Už tady před námi hospodařil nějaký čert,“ prohodil archeolog. „Zlatý řetěz je přeštípnutý, podle všeho na něm byl i druhý přívěšek – a ten chybí…“

„Opasek je taky přetržen,“ zvolal profesor a nahnul se přes okraj sarkofágu.

Kučin uchopil široký pás kleštěmi a velmi opatrně se ho snažil stáhnout. Pás byl složitě zpracován z kovových krásně gravírovaných článků. Na řetízku z něho visela bohatě zdobená pochva od dýky.

Dýka však chyběla!

„Někdo ji uloupil! Přesekl pás a chtěl si vzít i pochvu – ale pak vytáhl jenom dýku. Patrně to byla lákavější kořist.“

„Prosím vás, kdo by tady loupil, snad ne duch? Vždyť jsme celou noc hlídali,“ poznamenal Běrozkin.

Archeolog si jenom povzdychl.

Když sundával pás, odhrnul trochu i ozdobnou látku, zpuchřelou, místy se trhající. Pod ní se objevilo několik oválných krabiček a kožených váčků.

„Samé vzácné věci,“ řekl Jusov. „Velmožovi nedávali na cestu do záhrobí tretky…“

V jednom sáčku byly zlaté mince, v jiném ztrouchnivělý žeň-šeň, v dalším perly a rozpadlá hadí kůže.

Každou věc fotografoval Jusov zvlášť i na původním místě, takže prohlídka sarkofágu si vyžádala mnoho času.

Byli jsme tak zaujati zajímavým průzkumem, že jsme ani nepozorovali účinek ovzduší na náš organismus. Nakonec nás všechny rozbolela hlava, chtělo se nám zvracet. Trpěli jsme prostě nedostatkem kyslíku. Nejhůře bylo profesorovi. Museli jsme přerušit prohlídku. Pečlivě jsme vše zabalili a uložili do tlumoků. Zatím budou o poklady pečovat Kučin a Jusov, pak se stanou chloubou sbírek některého muzea.

S rozkoší jsme hltali čerstvý vzduch, a záhy jsme se cítili zase docela normálně.

Odvezli jsme kořist do Kučinova stanu, kde bylo třeba věci roztřídit.

Velkou pozornost věnoval archeolog i profesor zubu, který byl několika malými překrásné zpracovanými sponkami připevněn jako přívěsek k dvojitému řetízku. Část chyběla; byla uštípnuta docela nedávno, místa zlomu byla lesklá.

Jusov odložil lupu a prohlásil:

„Podle všeho byl na řetězu ještě jeden přívěsek. Hleďte, kousek, který jsem našel minule u kamenných dveří, pochází z téhož řetízku. Lupič ho patrně upustil, když chvatně zavíral těžké dveře. Možná že ho omylem taky přeštípl.“

„To je pravděpodobné,“ přisvědčil Kanjuga.

„Takže nám asi chybí druhý přívěšek,“ dumal Kučin. „A to byl zřejmě taky zub. Víte vůbec, jaký tvor měl tak pořádný chrup?“

Kanjuga pokrčil rameny, já vzal podivný přívěšek do ruky a prohlížel ho. Byl asi sedm centimetrů dlouhý a čtyři široký. Podobný jsem jakživ neviděl. Žádná šelma, žádné zvíře na naší zemi takový „zoubek“ nemá, a proto jsem prohlásil:

„Asi se nemýlím, když tvrdím, že to není zub dnes žijícího živočicha.“

„Pravda, není,“ přisvědčil profesor Kučin. „Takových zubů měli plnou tlamu jen veleještěři, kteří žili v křídové době, v mladší formaci mesozoika. Patrně to je zub obojživelného veleještěra Helopus mongolicus, jehož kosti se nalézají v poměrně velkém množství v Mongolsku a Číně. Dosahoval délky až dvaadvacet metrů a patřil k největším obyvatelům naší zeměkoule. Zuby takových draků nosili kdysi lidé jako amulety. Měly dodávat sílu a být záštitou proti nepřátelům. Vykopávky veleještěrů byly v Číně a v Mongolsku už před mnoha staletími dosti časté. Nalezené kosti, a zvláště zuby se draze prodávaly, protože se jim přisuzovala kouzelná ochranná i léčivá moc.“

„To je tady vyryto nějaké zaklínání?“ ptal jsem se, prohlížeje si zub.

„Pravděpodobně,“ přikývl Jusov. „Neovládám bohužel staromongolské písmo. U nás v Akademii máme znalce; doufám, že miniaturní zápis rozluští. Pak bude uveřejněn.“

Nerad předbíhám, ale nebude na škodu, když prozradím, že o výsledcích naší expedice byla sice publikována podrobná zpráva, ale rozluštěný nápis z dračího zubu na veřejnost nepřišel. To pochopil každý z nás zasvěcených a jsem jist, že i čtenář nakonec nebude jiného mínění …

Sestavovali jsme seznam nalezených památek, když se v táboře ozvaly veselé hlasy. Vrátil se Šalganov a s ním čtyři hosté.

Jeden z nich byl vedoucí diamantového naleziště Alexej Ivanovič Cvětov. Srdečně jsme se přivítali.

Cvětov s sebou přivezl tři pomocníky. Stáli před částečně rozebranou mohylou a nešetřili uznáním a obdivem, že se nám s tak jednoduchými prostředky podařilo v krátké době vykonat obrovskou práci.

Měli sto chutí prohlédnout si hrobku, ale nouzově podepřené schodiště, které mohlo každou chvíli klesnout a uzavřít vchod, je od jejich záměru odradilo.

Oprava porouchaného jeřábu se ukázala být problematická, a tak se Cvětov rozhodl půjčit nám jiný.

Člun, který návštěvníky přivezl, odjel do Údolí šesti sov a měl se vrátit až příští den. To by znamenalo další zdržení. Šalganov se nabídl, že pojede na naší motorové loďce vyřídit náčelníkův příkaz. Profesor Kučin ho však potřeboval a uvažoval, koho úkolem pověřit. Afigenov, Gusev i Naumov byli v této etapě práce nezbytní. Naše zraky se mimoděk otočily po Ramzinovi. „Nikdo jiný nezbývá, pojedu tedy já,“ řekl.

„Výborně!“ zvolal Ivan Vasiljevič. „Vy jako technik se také nejlépe hodíte.“

„Poohlédněte se, jestli budete potřebovat ještě nějaké zařízení,“ podotkl Cvětov.

„V první řadě čerpadlo,“ řekl Ramzin a odešel, aby se připravil na cestu.

Hosté nezaháleli. Pomáhali zpevňovat podpěry schodiště a připravovali demontáž porouchaného jeřábu. Cvětov si přál, nehledě na nebezpečí, prohlédnout kryptu. Doprovázel ho Jusov. Za poměrně krátkou dobu, co byli uvnitř, sesuly se opět schody tak, že nám dalo dost práce, abychom své přátele vyprostili.

Druhého dne k polednímu připlul člun z Údolí šesti sov, a Cvětov, doprovázen jedním ze svých lidí, na něm odplul ke svým diamantům. Byl přesvědčen, že po cestě potká Ramzina s potřebnou technikou.

Den se schýlil k večeru a Ramzin se nevracel. Na přístavišti plápolaly po celou noc dva „majákové“ ohně, ale jejich plameny marně čeřily tmu.

Ani ráno nic nepřiplulo.

Jusov sestavoval úlomky břidlicových tabulek a pokoušel se luštit písmo, profesor Kučin netrpělivě přecházel po břehu; nikde jinde neměl stání. Ostatní byli v plné práci u mohyly; vynášeli ve vědrech vodu. Běrozkinovi toto nouzové zaměstnání nebylo po chuti, a přišel mě pozvat na lov.

„Vypůjčte si od Šalganova Nadyra, pocucháme hlušcům a jeřábkům brka. To bude užitečnější než přelévat vodu.“

Po nešťastném honu na medvěda jsem s Běrozkinem téměř nepromluvil, nevšímal jsem si ho. Proto jsem se jeho pozvání podivil. Ale táhlo mě to do tajgy. Šalganov mi ochotně půjčil psa, který radostí poskakoval, když poznal, kam se chystám.

Střechy staletých porostů nás ukryly ve svém stínu.

Sotva jsme ušli několik set kroků, stanul pes u pichlavého keře, hleděl na nás, vrtěl oháňkou, ale nezaštěkal.

Choval se zcela neobvykle.

„Co tam ten pes okouní, vždyť tam nic nemůže být,“ zvolal Běrozkin.

Znal jsem chytrého Nadyra, rozhrnul jsem keř a trávu a spatřil na zemi lesklý předmět. Byla to čepel dýky zdobená bohatou gravurou. Pochopil jsem, že je to ta uloupená z hrobky. Byla patrně příliš dlouhá, než aby ji lupič u sebe nenápadně skryl, a nechal si jen jílec.

Běrozkin čepel se zájmem prohlížel, luskl prsty a prohodil:

„To je věcička! Jen bych chtěl vědět, kde se tu vzala.“

„Lépe řečeno, kdo ji sem pohodil. Víte, odkud pochází?“ A když jsem zachytil nechápavý Běrozkinův pohled, dodal jsem důrazně: „Z mohyly!“

Nelíčený Běrozkinův údiv mě přesvědčil, že o dýce nemá ani tušení. Rozhodl jsem se ho vyzkoušet: „Mezi námi patrně řádí lotr, který uloupil i jiné věci.“

„Cože?“ vybuchl Běrozkin. „Mezi námi že by byl bandita? To není možné!“

„Zákeřník, který si usmyslil sprovodit mě ze světa.“

„Vás…?“ žasl Běrozkin. „Proč by to dělal?“ Náhle si ťukl prstem do čela a broukl: „Teď začínám chápat, proč byla ta mela s vaší puškou na lovu medvěda a proč jste se mnou přestal mluvit! Jen to řekněte rovnou. Jsem přímý chlap, někdy hrubý, ale ruce mám čisté – před každým!“

Uvěřil jsem mu a vztáhl k němu ruku, kterou pevně stiskl.

Krátce jsem mu pověděl o výhružných dopisech a dvou úkladech o můj život.

„Nebesa,“ pohoršené zvolal, „ať puknu jako žalud, když je tomu tak. Jsem Sibiřan, ale že by po naší matičce zemi ještě strašila krevní msta, ne, stokrát ne!

Sotva ji pamatoval můj děd. Spíš má na vás spadeno nějaký arcilotr, který se s vámi chce pod tou záminkou vypořádat. Zakroutil bych mu krk jako kuřeti!“

Hlasitý štěkot přerušil jeho úvahy. Rychle jsme postupovali za psem a za několik okamžiků jsme stanuli před skupinou limb, na nichž Nadyr zaštěkával tři hlušce. Vyhnal je se země a usadil do větví. Posunkem jsme se dohodli, kdo kterého vezme na mušku. Téměř současně zaduněly dvě rány, pak třetí. Běrozkin stačil střelit dva.

„Je to pes nad zlato,“ pochvaloval si. „Nejdříve najde kinžál, který navětřil, protože ho měl někdo z našich lidí v ruce, a pak vystaví hned tři hlucháně. Pojď sem, ty krasavče!“

Nadyrovi nebylo třeba něco dvakrát říkat. Přiběhl a roztáhl koutky mordy k tak podařenému úsměvu, že jsme se rozesmáli. Byl si vědom, že zasluhuje pochvalu.

Pokračovali jsme v lovu a za tři hodiny jsme složili dalších šest hlušců a pět jeřábků. Stačilo to plně na zítřejší den pro všechny příslušníky výpravy.

Po návratu do tábora jsem vyhledal profesora a předal mu čepel dýky. Prohlédl ji, donesl do stanu a zasunul do prázdné pochvy z hrobky – přesně zapadla!

„Skoda že chybí jílec, byl by to unikátní exponát,“ zalitoval Kučin, smutně pohlížeje na znetvořenou zbraň.

„Ivane Vasiljeviči,“ zaznělo naléhavé volání, „Ivane Vasiljeviči, připlul člun!“

Spěchali jsme k přístavišti, kde jsme se shledali – s Alexejem Ivanovičem Cvětovem.

„Stalo se něco nepochopitelného,“ pravil vážně. „Váš technik k nám do diamantového naleziště nedojel!“

Překvapeni jsme mlčky hleděli jeden na druhého.

„A kde zůstala loďka?“ vzmohl jsem se na dotaz.

„Nikde jsme ji neviděli. Ramzinovi, který záludnou řeku asi nezná, se mohlo přihodit neštěstí. V místech, kterým lovci říkají Ďáblův mlýn, jsou nebezpečné víry. Prostě – Ramzin s vaší lodí zmizel.“

„To ještě neznamená, že je mrtev,“ ozval se Alman Kanjuga. „Prohlédli jste to nebezpečné místo?“

„Nemohli jsme se zdržovat,“ odpověděl Cvětov. „Domnívali jsme se ostatně, že se třeba z nějakých důvodů vrátil.“

„Pak musím tedy propátrat břeh já,“ prohlásil Kanjuga.

„Ihned jak složíme náklad, se mnou můžete vyplout,“ řekl Cvětov.

„A já pojedu s vámi,“ přihlásil se Šalganov. „Ty, Guseve, jsi spával ve stanu s Ramzinem. Seber něco z jeho věcí, aby pes nabral jeho pach, a pak ho pustíme na hledačku.“

Gusev přinesl Ramzinův pracovní oblek a něco prádla; víc, kromě drobností, toho nenašel.

Šalganov vzal šaty pohřešovaného, pušku a brašnu, zavolal Nadyra a šel s Kanjugou k přístavišti.

Vyložili jsme rychle náklady z člunu. Cvětov se s námi rozloučil a odjel s Šalganovem a Kanjugou proti proudu. Nadyr před naložením pošilhával po Aranovi, který pobíhal mezi námi. Od té doby, co Aran zápasil se smrtí, Nadyrovo chování k bývalému sokovi se nápadně změnilo. Celé dny a noci posedával nebo obcházel kolem něho a všemožně mu projevoval náklonnost. Když se jeho stav zlepšil natolik, že začal přijímat potravu, nikdy se Nadyr nedotkl toho, co on nespořádal, ba naopak – čenichem mu misku postrkoval.

„Tak prosím,“ ukázal na psy Jusov. „Pak se řekne, že psi nedovedou uvažovat!“

Lajky se tak spřátelily, že Afigenov musel svého Arana vzít na řemen, aby neskočil do člunu za Nadyrem.

Ramzinovo zmizení vyvolalo v táboře pochopitelný rozruch.

Jezdíval přece po řece velmi často, pravda, obvykle ještě s někým, ale řízení bezvadně ovládal. Vyznal se tu dokonale? Ne-li, proč se k tomu nepřiznal? Proč se neporadil?

„Boris Averianovič byl sebejistý a nedal na rady,“ tvrdil Gusev. „Byl ostatně tak schopný a pohotový, že dovedl vyřešit každou situaci. Věčná škoda takového člověka!“

Neštěstí, které Ramzina potkalo, odsunulo zájem o mohylu. Teprve za dlouhou dobu se pracovníci chopili zase díla. Montovali nový těžký jeřáb, postavili čerpadlo a nasadili pod schodiště ruční zvedáky. Práce se rozběhla v pravý čas. Voda v průrvě povážlivě stoupala, zaplavila několik schodů, které se sesuly a zatarasily vchod. Proud vody omýval základy stavby, což mohlo mít zhoubné následky.

Profesor Kučin po delším uvažování prohlásil:

„Jedná se o jedinečný objev. Historický význam hrobky daleko přesahuje hranice Sibiře, a jak vidím, na jeho záchranu naše skromné síly nestačí. Požádám vládní instituce jakutské republiky o pomoc.“

Příštího rána se vydal v doprovodu Afigenova po proudu řeky do hlavního města jakutské republiky.

Po odjezdu profesora jsme byli nuceni dva dny čerpat vodu; neustále stoupala. Vypůjčené pumpy byly ruční, práce byla těžká, museli jsme se po dvou hodinách střídat. Zároveň jsme kopali odvodňovací příkop. Třetího dne byl konečně hotov, a tím jsme mohylu uchránili před zatopením.

K polednímu se vrátil člun s Šalganovem a Kanjugou. Ve vleku měli naši lodičku s přívěsným motorem, ale Ramzina nenašli. Loďce téměř úplně chyběla příď, výmluvné svědectví o neštěstí.

„To dá rozum,“ zauvažoval Běrozkin. „Rozbitá loďka se vody nebojí, ale člověka vlna pohltí – jen to bulkne!“

„Prohledali jsme každé místo, kde mohlo dojít k neštěstí,“ vypravoval Šalganov, „ale marně. Loďku jsme našli pod podemletou skálou u ‚Ďáblových mlýnů’, Vyčnívala z vody jen rozbitou přídi, motor ji zatěžkával. Odvlekli jsme ji k břehu, kde pes zachytil stopu, ale chodil v kruhu a vracel se tam, kde zůstaly zbytky táboráku a – prázdná láhev od vodky. Ramzin si tu vařil a pak patrně zase usedl do loďky. Jiné stopy pes na pravém břehu nenašel. Na levém břehu jsme hledat nemohli, protože se na kolmé skály, které jsou ještě k tomu podemleté, člověk sotva dostane. Přesto jsme je objeli a na schůdném místě jsme se vyšplhali nahoru a pustili psa – zase bezvýsledně. Nabíral nejdříve, jako by našel stopu, pak ale zavrtěl oháňkou, sedl si a nehnul se z místa. Prostě zbytečné hledání, vždyť jak jsem řekl, na ty skály nikdo nevyleze.“

„Ano,“ přitakal Kanjuga, „je to tak. Zdá se mi, že si Ramzin zavinil neštěstí sám. Prázdná láhev, kterou jsme našli u pozůstatku táboráku, to naznačuje. Patrně ji při jídle vypil, a to je dávka! Opíjel se?“

„Ano,“ ozval se Gusev. „Ale jen občas, a hlavně v poslední době. Zdálo se mi, že zapíjí nějaký světobol. Sedl si večer sám ve stanu, na posezení vyzunkl celou butelku vodky a byl namol. Ale opici měl mírnou. Pobručoval cosi, převalil se na kutě a za chvilku chrápal jako mrož. Do rána vystřízlivěl a byl čilý jako veverka.“

Příští dny jsme houževnatě pracovali, abychom zhroucené schodiště zvedli a konečně zajistili bezpečný průchod. Netrpělivě jsem očekával návrat profesora, neboť mě mé služební povinnosti za několik dní odvolávaly do Leningradu. Byl jsem potěšen, když se profesor vrátil. Přijelo s ním půl tuctu významných lidí: dva zástupci jakutských vládních organizací, ředitel stavební správy, ředitel jakutského muzea a dva pracovníci novosibirského oddělení Akademie věd SSSR. Nechali si podrobně vysvětlit postup prací a vše, co souviselo s mohylou.

Sestoupili jsme dovnitř.

V přítomnosti komise rozebral Jusov i příklop sarkofágu. Jeho obsah nás zprvu poněkud zklamal. Místo očekávaných drahocenností v něm ležely v uzavřených odděleních pečlivě svázané popsané tabulky.

„Velmožnému vezírovi s sebou dali knihovničku, aby se nenudil při putování do záhrobí!“ zvolal archeolog a speciálním dlátkem otvíral poslední přihrádku. Leželo v ní sedm kožených váčků. Když je profesor zvedal, jeden se roztrhl a hrst zlatých mincí se s cinkáním rozkutálela po pestrých dlážkách podlahy. V paprscích svítilen se peníze zaleskly a při sbírání chladily do prstů.

V ostatních šesti váčcích byly také mince; ve třech stříbrné, ve dvou opět zlaté a v jednom měděné.

Profesor Kučin stál v zadumání. Náhle vzhlédl, bylo patrno, že chce promluvit. Paprsky elektrických svítilen ho ozářily. Stál před vztyčeným kopím, na němž visely vrkoče šedavých koňských žíní, a jeho prokvetlé dlouhé vlasy s nimi skoro splývaly.

Rozhlédl se po kryptě a pohnutým hlasem promluvil:

„Používám přítomnosti zástupců jakutských vládních orgánů, abych vám všem, drazí moji spolupracovníci, upřímně poděkoval za obětavou práci, jejíž výsledky převyšují vše, co bylo v posledních dobách v oblasti archeologie na Sibiři dosaženo. Vládní místa jakutské republiky se zájmem sledují naši práci; slíbili mi, že učiní všechno, aby byla unikátní mohyla zajištěna proti poškození a uchována …“ Ztišil hlas a dodal:

„S hlubokým zármutkem vzpomínám našeho snaživého spolupracovníka Borise Averianoviče Ramzina, který při plnění služebních povinností tragicky zahynul. Cest jeho památce!“

Zavládlo ticho, jen kdesi pod námi v podzemí hučela voda. Ticho nerušila, ale šum varovně připomínal její ničivou sílu.

Teď se nálezu ujali vědci; podrobně sepsali všechny předměty, začali hned na místě vypracovávat plán na vědecký výzkum, vyhodnocení a rozbor. Byly z toho dlouhé porady, diskuse, fascikly zápisů. Cítil jsem, že už tady nejsem příliš platný, taky má dovolená vypršela, a proto jsem se rozhodl nastoupit hned zítra zpáteční cestu do Leningradu.

Kvečeru jsem s profesorem ještě jednou zašel do krypty – na rozloučenou.

Zamlklí jsme stáli před sarkofágem. Prohlížel jsem si v záři svítilen mumifikovaného vezíra a měl jsem dojem, že se jeho úšklebek, který jsem si pamatoval od prvního spatření, změnil. Profesor přikývl. Vnikl sem čerstvý vlhký vzduch a ovlivnil mikroklima, jež v kryptě po staletí panovalo. Změna mohla mít zhoubný vliv na trvanlivost mrtvoly, ale vědečtí pracovníci z Novosibirska byli vybaveni potřebnými prostředky na její záchranu.

„Teď se, Rudolfe Rudolfoviči, s hrobkou rozlučte,“ dodal profesor. „Kdoví, zda se podaří tu zvláštní stavbu zachovat. Ponorná řeka tady pod námi ji může důkladně ohrozit. Doufám však, že se najdou prostředky, aby tato jedinečná památka zůstala zachována. Ostatně, abych nezapomněl – čepel dýky, kterou jste našel, si ponechte a pochvu k ní vám přidáme. I toho otráveného ježka, chcete-li…“

Poděkoval jsem svému příteli, rozhlédl jsem se naposled kryptou a následoval jsem profesora, který pomalu kráčel k východu.

S Kučinem a se Šalganovem jsme ještě chvíli poseděli před stanem. Měsíc postříbřil krajinu. Obě lajky, Nadyr a Aran, ležely vedle nás. Pohladil jsem Arana, který mě dvakrát zachránil, a on mi důvěrně položil hlavu na kolena.

Šalganov poznamenal:

„Do smrti mě bude mrzet, že jsme nezjistili toho šílence, který na vás líčil nástrahy …“

„Silence?“ opakoval profesor. „Řekl bych rafinovaného zlosyna. Ostatně zítra se s vámi, Rudolfoviči, vrací do Jakutska Kanjuga, takže máte o bezpečný doprovod postaráno, ani čerta se bát nemusíte.“

„Kdyby byl ve hře čert, pak by se nezalekl ani pracovníka bezpečnosti,“ prohodil Šalganov.

Dlouho jsme ještě seděli u ohně a probírali činy neznámých banditů – toho, co vykradl hrobku, i toho, který mi ukládal o život. Byl to jeden člověk, nebo jich bylo víc? Žil tu mezi námi, či se skrýval v tajze?

Táborák pomalu dohasínal a rozžehnutá světélka na nebeské klenbě jen nepatrně mírnila tmu, přidávajíce noci na tajuplnosti. Střapaté paže lesních velikánů hrozivě hmataly do prázdna, jako by se zdráhaly vydat záhady, které se pod nimi skrývaly.

Seděl jsem u předsedy soudního kolegia Kurilova a opakoval jsem otázky, které jsme si položili poslední noc u táboráku. Ale ani on na ně nedovedl odpovědět.

„K tomu,“ poklepal mi na rameno Kurilov, „co vás všechno na Sibiři potkalo, aniž by přitom utrpělo vaše zdravíčko, se hodí přísloví: Komu pánbů, tomu všichni svatí. Skoda že pracovníky bezpečnosti z Jakutska nemohu přiřadit k bytostem ověnčeným svatozáří. Zjistili, že to byl uprchlý Čuvajev, kdo se pokusil zastřelit předsedu Čižova; podle jiných údajů se ale ten darebák utopil. Ostatně dáma Pčolovova srdce kápla božskou …“

„Vy jste nechal Naděždu vyslýchat?“ podivil jsem se.

„Proč používat tak silný výraz o besedě s hezkou ženou? Pohovořil jsem si s ní od plic, docela upřímně, a na oplátku nám méně upřímně prozradila jméno odesílatele výhružných dopisů. Znělo – Čuvajev! Utopenec tedy ožil, ale jen do té doby, než jsme dostali ze Sibiře popis pravého ‚Čuvajeva’. Pak se ukázalo, že ‚mstitel’ vystupoval pod falešným jménem. Namluvil Naděždě a taky Sirjajevovi, že dopisy jsou odplata za nespravedlnost, které jste se na jeho nejbližším příbuzném dopustili – vy, Čižov a Feklistov. Je tu ovšem ještě jedna možnost, že krásná Naděžda ‚mstitele’ dobře zná a nám jeho pravé jméno zapřela.

Dozvěděl jsem se, že se s ní mínil Pčolov oženit. Nakonec se ale nějak nepohodli a rozešli se. Myslím, že to je tak pro Pčolova nejlepší.

Teď nám nezbývá než počkat, zda nás naši pracovníci ze Sibiře nepřekvapí nějakým novým zjištěním, a pak uděláme za případem, který měl náběh na kardinální zločin, středník. Tečku udělat bohužel nemůžeme.“

„Tedy konec bez konce,“ povzdychl jsem.

Kurilov pokrčil rameny, zapálil si jednu ze svých cigaret, jejichž kouř přivádí do zoufalství nejen mouchy, ale i návštěvníky, a chlácholivě řekl:

„Ozbrojte se trpělivostí, i naše mlýny melou někdy pomalu, ale…“

„Něco podobného říká bible, nemýlím-li se,“ usmál jsem se hořce.

„Některá stará rčení neztratila podnes aktuálnost,“ odpověděl Filip Filipovič. „Vypusťte z hlavy mstitele, ten se už dojista neobjeví…“

Kurilov měl pravdu, čas plynul a nebezpečná dobrodružství upadala do zapomenutí.

Profesor Kučin se už dávno vrátil ze Sibiře a jeho referát vzbudil mezi posluchačstvem, které naplnilo velký sál státní geografické společnosti v Leningradě, velký ohlas. Tisk i rozhlas živě komentovaly objevy, vysoce oceňovaly jejich historický význam a hodnotily zásluhy profesora i celé výpravy.

Akademie věd se rozhodla o našem nálezu uspořádat zvláštní symposion. Profesor Kučin odjel do Moskvy, aby se zúčastnil příprav. Hned jakmile se vrátil, zavolal mé telefonem a zval nás s Filipem Filipovičem Kurilovem, abychom k němu večer zašli a vyslechli si moskevské novinky.

Byly vskutku podivuhodné; i Kurilov, který se hned tak něčemu nedivil, byl vyveden z míry.

Do ústavu materiální kultury Akademie věd v Moskvě se dostavila kterýsi den hned ráno mladá žena, představila se jako pracovnice muzea ve Vladivostoku a předložila dopis svého vedoucího se žádostí o rozluštění miniaturního písma, podle všeho ujgurského nebo staromongolského, vyskytujícího se na exponátu, který se našel náhodou mezi dosud netříděnými sbírkami muzea. Místní znalci identifikovali exponát jako zub veleještěra, ale písmo se rozluštit nepodařilo. Ochotný tajemník, který v Akademii mladou ženu přijal, pohlédl pozorně na zub a pak ještě pozorněji na návštěvnici. Byla neobyčejně hezká, takže mohla budit větší zájem než sám předpotopní objekt. Její půvab alespoň vyřízení žádosti urychlil.

Tajemník ji osobně uvedl do pracovny znalce orientálních jazyků, který se úkolu neprodleně ujal.

Kolem poledne byl s luštěním hotov a krásná pracovnice vladivostockého muzea, která se z místnosti ani na okamžik nehnula, pohotově napsala ruské znění na stroji. Okouzlujícím způsobem poděkovala, a než se vědec, rozehřátý jejím teplým úsměvem, vzmohl na odpověď, zmizela. U tajemníka se už nezastavila, což ho velmi mrzelo, byl by se s ní rád trochu pobavil.

„Jak se vlastně ta půvabná muzeální ženička jmenovala?“ zeptal se tajemníka orientalista.

„Okamžik,“ odpověděl tázaný a hledal na psacím stole žádost vladivostockého muzea.

Hledal ji marně. Byla pryč. Neznámá ji patrně zase odnesla.

„Proč se zajímáte, profesore, o jméno té… ženičky?“ zeptal se prostořece tajemník.

„Čistě z vědeckých pohnutek, kolego,“ dotčeně odpověděl orientalista. „Zjistil jsem, že zápis na zubu ještěra Helopus mongolicus je velmi zajímavý, ale bohužel neúplný. Je asi pokračováním nějakého sdělení, jehož začátek je jinde, snad na podobném zubu. Teď si uvědomuji, že ta… žena mi nenechala ani průklep ruského překladu, který jsem jí diktoval z konceptu.“ Pak profesor dodal nadurděně: „Zůstal mi právě jen koncept.“

Na zubu stálo:

…tam nechť porovná znamení na sedle se znakem mým. Odměřena budiž délka zápisu příkazu mého na zubech draka chranitele mého a od sedla 777krále více kroků učiněno. Směr jest určen postavením slova posledního v nezměnitelném příkaze mém.

„A hrome…!“ ujelo mi, když profesor přečetl ze zápisníku druhý díl vezírovy závěti.

„I já jsem strnul,“ přiznal. „Sotva jsem se v moskevském ústavě ukázal, hned se ke mně hlásil tajemník. O naší výpravě se pochopitelně vědělo a tajemník mě chtěl překvapit sdělením, že ve vladivostockém muzeu se náhodou našel také dračí zub a co se na něm přečetlo. Překvapení bylo oboustranné. Nejprve jsem byl udiven já, ale když jsem poznamenal, že krásná dáma přinesla k dešifrování zub uloupený ze sarkofágu, byl úžas tajemníka i orientalisty ještě větší. Co říkáte drzosti lupiče – nechal si rozluštit písmo od oficiální instituce?“

„Drzost to je,“ přisvědčil Kurilov. „Ale drzostí se vždycky dopustí pachatel chyby, protože nám ukazuje cestičku v pátrání. Rozluštěný text napovídá mnoho zajímavého.“

„Ah ano,“ zvolal profesor. „Hned z Moskvy jsem se telefonicky spojil s Jusovem, řekl jsem mu, co se přihodilo, a požádal jsem ho, aby mi urychleně poslal překlad zápisu na ‚našem’ zubu. Čekám jej každým dnem.“

Za tři dny profesor očekávaný text obdržel. Znovu jsme se sešli s Kurilovem u profesora Kučina a s napětím čekali, co se z filigránského písma vyklube.

Profesor rozložil na stole několik listů a ne bez určité slavnostnosti začal číst:

„Čadaltaj burchan chadgagč asar ezent uls mongol nucig chandalag jalach ba šarchdach…“

„Dost, prosím,“ zvolal jsem netrpělivě. „Pěkně se to poslouchá, ale vždyť tomu nerozumíme.“

„Čtu vám transkripci originálního zápisu na zubu, já tomu taky nerozumím. Mám jen velmi skromné znalosti moderní mongolštiny a ty přirozeně nestačí na čtení starých textů. Ale přiznám se vám, že si je rád nahlas říkám, mému uchu ta neznámá, tajemná řeč lahodí jako hudba… Hned vám přečtu překlad do ruštiny:

Bůh bohů, ochránce veliké říše mongolské, chrání tajemství budoucích vítězství i porážek. Když smrt v boji odvede duši mou v putování do říše odplaty, ponechte zuby draka, ochránce mého, na prsou mých proti Ďáblům. Zanechávám proto určeným potomkům, hodným následnictva mého, část vlastnictví, které uloženo jest, kde želva střežiti bude hrobku mou. Vyrytou na zubech draka vůli mou necht opíše po odchodu na putování baskak9. Smrti propadne, nesplní-li toto přikázání mé. Určen jest mezi temniky1 vykonavatel ortelu mého. V čase vhodném necht přistoupí baskak s potomky mými k želvě, spočívající na známém místě, určeném kurultajem10 a …“

Profesor odložil list a dodal:

„Tento zápis je podstatně delší než jeho pokračování na uloupeném zubu, na kterém však velmi záleží, protože postavení posledního slova určuje směr, kde možná dosud leží vezírův poklad. Známe délku zápisu na zubu, který máme k dispozici, ale na odcizeném nikoliv. Ruská transkripce není náhradou. Jakákoliv chyba v násobení délky obou zápisů 777 kroky může vyvolat tak velkou odchylku, že zatím nemá smysl hledat. Slabou útěchou je, že ani zloději neumožní druhá část zápisu hledání – ostatně se o to ani nepokusí, mohyla se opravuje, je tam plno lidí. Nezbývá tedy nic jiného než čekat, až se podaří pachatele lapit…, a to nezávisí na nás, ale…“

„Chcete říci: ale na čilosti orgánů bezpečnosti,“ zazubil se Kurilov. „Máte pravdu. Vynasnažíme se…“

„…a na zdar akce si musíme připít. Prosím ke stolu, drazí přátelé…“

FINÁLE NA FRONTĚ

Neúprosný čas plynul.

Symposion o objevech naši výpravy mělo velký úspěch. O zápisech na dračích zubech se profesor Kučin podle Kurilovova návodu nezmínil a přešel mlčením také skutečnost, že do krypty pronikl lupič. O záhadném mstiteli, který „působil“ v okolí mohyly, taky nepadlo ani slovo. Žvanilové, kteří nikde nechybí, byli ochuzeni o senzaci a zloděj mohl nabýt uklidňujícího dojmu, že krádež nebyla zjištěna nebo se jí nepřikládá význam. Bezpečnostní orgány současně zahájily pátrání. Občas jsem se poptával Kurilova, jak pokračuje.

„Pokračuje,“ odpovídal suše, „a jak se něco šustne, zvíte o tom první.“

Pak jsem na celou historii začínal zapomínat.

Jen když jsem pohlédl na čepel dýky, ke které jsem si nechal zhotovit rukověť, vzplanula ve mně jiskérka naděje, že se přece ještě jednou vydáme s profesorem do ztracené zátoky…

Po třech letech, na jaře roku 1941, povolalo sibiřské oddělení Akademie věd Kučina na důležitou poradu. Sdělil mi, když se vrátil, že bylo rozhodnuto zahájit pátrání po vezírově pokladu. Pavel Jusov šel houževnatě za věcí, která se zdála zprvu beznadějná. Soustředil několik orientalistů a těm se konečně podařilo ruský překlad závěti na uloupeném zubu přeložit zpět do staromongolštiny. Délka zápisu tím byla s velkou pravděpodobností zjištěna. Zbývalo určit v textu postavení posledního slova, které udávalo směr hledaného místa.

Ukázalo se, že postavení záludného slova se mohlo měnit jen třikrát, aby mělo smysl. Při třech záměnách je tedy velká naděje na odhalení překvapivého objevu.

„Tentokrát budeme mnohem lépe vybaveni,“ svěřoval mi profesor. „S vaší účastí počítám a nepochybuji, že obětujete dovolenou…“

Nikomu z nás však nebylo dopřáno Supí zátoku znovu spatřit.

Hroznější supi s hákovým křížem na trupu v celých houfech přelétli hranice Sovětského svazu a shazovali na pokojná města a vesnice smrtonosný náklad…

Nastal osudný 22. červen roku 1941 a nejkrutější válka v dějinách lidstva.

O několik měsíců později jsem přijel do uralského městečka Buzuluku, kde se tvořila Československá vojenská jednotka. Po tvrdém výcviku odjela 31. března 1943 na frontu. Začala naše těžká, ale slavná bojová cesta.

Zbraně, které nám předala Rudá armáda, se dostaly do dobrých rukou. Naši vojáci se poprvé proslavili u Sokolova. Pak jednotka číselně i bojově rostla, a před starobylým „otcem měst“ – Kyjevem – stála už 1. československá samostatná brigáda, vyzbrojená tanky, dělostřelectvem i obrněnými auty, protiletadlovými kanóny, velkorážnými, těžkými i lehkými kulomety.

Hitlerovské armády zběsile hájily přístupy ke Kyjevu, bez ohledu na ztráty.

Na žádost našeho velitele generála Ludvíka Svobody byla naše brigáda nasazena ve směru hlavního úderu, v prvním sledu. Všichni příslušníci naší brigády viděli v osvobození města, tak podobného Praze, možnost odplaty za pokořenou stověžatou matičku na Vltavě a chtěli znovu dokázat, že jsou hodní důvěry, kterou jim velení sovětské armády i lid doma projevuje.

Dne 3. listopadu roku 1943 začal útok na Kyjev. V nepředstavitelně urputných bojích byl Hitlerův východní val na Dněpru, do něhož fašisté kladli veškeré naděje, prolomen a 6. listopadu byl Kyjev od nacistických okupantů osvobozen.

Jel jsem svým služebním autem na velitelství sousední sovětské divize a po cestě jsem dohnal autokolonu našeho týlu. Velitel autokolony mi hlásil, že vozům dochází pohonná látka, protože celou noc vozily dělostřelcům munici. Věděl jsem, že se v blízkosti nachází polní letiště sovětské armády, a nařídil jsem veliteli, aby dirigoval autokolonu za mnou. Byl jsem tenkráte autodůstojníkem naší brigády a měl pověření, které mě zmocňovalo požádat kteroukoliv sovětskou jednotku o výpomoc.

Než se kolona dala do pohybu, zazněl v dálce povědomý hukot. Blížila se nepřátelská letadla…

Řidiči, zvyklí na taková překvapení, se rozjeli a rozestavili vozidla pod stromy, které na podzim ovšem neskýtaly dostatečný kryt. Pak vyskákali z kabin a zalehli do příkopů.

Na blízké křižovatce projíždělo několik aut se sovětskými samopalníky: seskakovali s vozů teprve, když se fašistická letadla přiblížila. Upoutali jejich pozornost, a celá sestava šesti letadel soustředila palbu palubních zbraní na křižovatku. Pak shodili několik bomb.

Nálet netrval dlouho a vyžádal si naštěstí jen raněné. Sotva Němci odtáhli, skočil jsem do svého vozu a rozjel se ke křižovatce. Řidiči naší autokolony mě následovali.

Dvě sovětská auta z osmi rozmetaly pumy, dvě další byla silně poškozena. Velitel samopalníků, poručík, s povděkem přijal návrh, že naši řidiči odvezou raněné a pak pomohou jednotku dopravit na místo určení.

Opodál v příkopu pomáhali dva naši řidiči sténajícímu seržantovi, umazanému hlínou a blátem k nepoznání. Svlékali mu blůzu a košili, na rameni celou zakrvácenou. Poklekl jsem k raněnému, ale sotva jsem spatřil jeho nahá prsa, vyskočil jsem jako uštknutý: na krku mu visel silný zlatý řetízek s přívěskem, do něhož se mé oči přímo vpily.

Mýlí mě zrak?… Vždyť ten podivný předmět se navlas podobá ochrannému amuletu nalezenému na prsou mumifikované mrtvoly mongolského vezíra!

Mé překvapení neušlo řidičům a při pohledu na přívěšek jeden z nich zvolal:

„Propánajána, to je zubisko!“

Ano, byl to ohromný zub, a právě ten, byl jsem si v tu chvíli zcela jist, uloupený z vezírovy šíje!

Nahnul jsem se docela blízko k seržantovi a uchopil jsem řetízek, abych si jej mohl lépe prohlédnout. Raněný sebou škubl. Přikryl přívěsek zdravou rukou a vyhrkl: „Nesahejte na to!“

„Odkud to máte?“ zeptal jsem se naléhavě a pozorně jsem se mu zadíval do obličeje. Zdál se mi povědomý, ale vrstva bláta působila jako maska.

„Máš tu polní láhev s vodou?“ zeptal jsem se řidiče.

„Mám ji ve voze. ale s čajem,“ přisvědčil.

„Tak rychle pro ni,“ nařídil jsem.

Láhev byla v mžiku tady a řidič umyl seržantovi obličej.

Poznal jsem ho okamžitě.

Technik Boris Averianovič Ramzin, považovaný za utopeného! Za sedm roků, které uplynuly od dob, kdy zmizel na řece Lujkan, se jen málo změnil; jeho rysy byly ostřejší a tvrdší, byl hubenější a přepadlý.

Nevím, kdo z nás dvou byl vice ohromen, já, či on.

„Poznáváte mě?“ procedil jsem mezi zuby. Stál jsem skloněn nad ním, možná že jsem mu připadal jako zlé zjevení. Vyhrkl zoufalým hlasem:

„Ne… neznám vás…,“ a náhle se vzchopil a vykřikl: „Co mi chcete? Hoši, jsem raněn, a tady se na mě sápe cizí oficír!“

Rachot našich aut přehlušil jeho volání.

Abych předešel výstupům, nařídil jsem svému samopalníků, který mě obvykle doprovázel na frontových cestách, aby pomohl řidičům seržanta nouzově obvázat. Přitom jsem ho nespouštěl z očí.

Zapálil jsem si cigaretu, abych se uklidnil. K naší skupině přistoupil poručík a zahlédl na seržantových prsou neobvyklý přívěsek. Se zájmem si ho prohlížel.

„Co to máte za podivnou věc?“ ptal se důstojník.

„To… to je stará rodinná památka,“ odpověděl trhaně raněný.

„Tak tak, je opravdu zvláštní,“ uznale pronesl poručík. „A co vaše zranění?“

„Střepina ho zasáhla do ramene, ale je to jen tržná rána,“ řekl řidič, který ho obvazoval.

„Nic vážného, to jsem opravdu rád, Sulgine!“ ulehčeně řekl důstojník.

„Cože,“ vyhrkl jsem…, „Šulgin?“ a v mžiku jsem si vzpomněl na naši výpravu do Surunganských hor, vedenou Olegem Feklistovem, na bandity a polesného Sulgina, který zahynul při lovu na tygra.

„Ano, to je seržant Sulgin,“ řekl důstojník. „Proč vás to tak udivuje, kapitáne?“

„Protože já …,“ nedořekl jsem.

V obličeji Ramzina alias Sulgina se objevil tak zoufalý výraz, že jsem se přemohl a nevyslovil jméno, pod kterým jsem ho znal.

Právě v tomto trapném okamžiku k nám přistoupil staršina a oznámil svému veliteli, že všichni ranění jsou umístěni ve dvou nákladních autech. Zavolal jsem rotmistra, který vedl naši autokolonu, a vyzval ho, aby zařídil odvoz raněných a dalšími třemi vozy dopravil ostatní samopalníky na místo.

Poručík poděkoval a s pohledem na seržanta chtěl cosi říct, ale předešel jsem ho:

„Soudruhu poručíku, staršina nás přerušil, ale představte si, poznal jsem v seržantovi známého.“

„Známého?“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Ale uteklo hodně vody ze sibiřských řek do moře, co jsme se setkali při jedné velmi zajímavé výpravě.“

„Hleďme, kde se lidé setkávají! Chcete si asi popovídat.“ nadhodil napůl tázavě poručík.

„Ano. to jste uhodl, a o mnohém!“ odpověděl jsem řízně. „Nákladní vozy s raněnými už odjíždějí; seržanta odvezu já.“

Důstojník souhlasil, ani seržant nic nenamítal; zavolal jsem svého samopalníka, aby pomohl raněnému do auta.

Když jsem usedal za volant, vytáhl Ramzin zdravou ruku a podával mi řetěz s přívěskem: „Vemte si to… nepřinesl mi štěstí.“

Překvapeně jsem vzhlédl a nezdržel jsem se poznámky:

„Proč jste to neudělal dříve?“

„Leccos se dalo udělat dříve a rozumněji,“ povzdychl.

„Třeba uloupit celého vezíra… Ale člověče, vy jste přece mrtvý, utopil jste se v řece Lujkan, u Ďáblových mlýnů. Měl bych vám blahopřát ke vzkříšení.“

Ramzin se nucené usmál a žmoulal v prstech cigaretu.

„Ano, Ramzin, to byla jen epizoda,“ zašeptal. „A nepodařená. Dávno je po ní… Ale kam mě to vezete?“ zarazil se, když poznal, že zabočuji jiným směrem, než odjela nákladní auta.

„Musíme si o ledačem pohovořit, a to by ve vaší polní nemocnici dobře nešlo,“ řekl jsem mu tiše, ale důrazně.

„Potřebuji ošetření…,“ hlesl Ramzin, jako by se chytal stébla.

„Toho se vám dostane dříve, než ostatním raněným. Máme tu nablízku náš lazaret.“

Víc nepadlo ani slovo.

Hlavou mi vířily oživlé vzpomínky a úvahy, ale musel jsem se soustředit na řízení vozu, neboť frontové silnice byly v žalostném stavu.

Dojeli jsme k naší polní nemocnici, kde seržanta lékař prohlédl a ošetřil.

„Nic vážného to není,“ poznamenal. „Do dvou týdnů bude zase chlapík. Ať přijde zítra na převaz, zdrží-li se do rána. Pak mu napíšu nález, a to ostatní zařídí lékař jeho jednotky.“

„Teď pojedeme tam, kde si spolu konečně promluvíme,“ řekl jsem, když jsme znovu usedali do auta.

Ramzin mlčel, seděl bez pohnutí, strnule zahleděn do prázdna. Vypadal bezradně. Současně byl každý jeho nerv napjat k prasknutí. Čekal, co bude.

„Co je vám?“ zeptal jsem se bezděky.

Odpověděl nejistě:

„Mám velkou žízeň a tam, kam mě vezete, mi asi nic nedají.“

Pochopil jsem: bojí se, že ho chci předat vojenským bezpečnostním orgánům.

Pocítil jsem náhle soucit s člověkem, který se kdysi dal zlákat pohřbeným bohatstvím, ale nyní nasazuje život v boji proti nepříteli celého lidstva.

„Dobrá,“ pravil jsem mírně. „To se dá zařídit.“

Ve štábní jídelně týlu, kam jsem Ramzina zavezl, se podle chuti najedl a napil. Byl zřejmě překvapen a změkl. Výbojnost, kterou projevoval na křižovatce, byla tatam.

Napětí povolilo, podlehl únavě, oči se mu zavíraly a ani zranění mu na zdatnosti nepřidalo.

„Chcete si odpočinout?“ otázal jsem se.

„Hrozně,“ přisvědčil.

Obstaral jsem mu lůžko ve štábní ubikaci a nařídil dozorčímu, aby mě zavolal, kdyby seržant vstal.

Ramzin však prospal celou noc a uviděl jsem ho teprve ráno.

„Rudolfe Rudolfoviči,“ začal nesměle, „mohl bych s vámi mluvit, než mě předáte…?“

„Včera jste o to nestál,“ namítl jsem.

„Včera…,“ opakoval, „včera… všechno přišlo tak náhle. Zranění, a pak vy. Nedivte se. V noci jsem si všechno rozmyslel…“

„Pojďte.“

Zavedl jsem Ramzina do svého velitelského stanoviště, čistého pokojíčku v ukrajinském domku, nechal od spojky přinést čaj a čekal, co uslyším.

„Jsem Vitalij, mladší bratr Fjodora Lavrentijeviče Šulgina, polesného ze sibiřské usedlosti Vertlovky,“ začal přiškrceným hlasem. „Bratr se před devíti lety zúčastnil výpravy do Surunganských hor, ke které jste také náležel – a nevrátil se. Mrtvého jste ho zakopali v jednom úzkém údolí tajgy…“

„Zahynul při lovu na tygra.“

„To říkáte vy,“ seržant zvýšil hlas. „Já však vím, že ho někdo z členů výpravy zastřelil!“

Vyskočil jsem ze židle:

„To je podlá lež! Váš bratr byl sice členem banditské tlupy, která přepadla výpravu a chtěla zabít geologa Feklistova, ale nikdo z nás mu nezkřivil ani vlas na hlavě.“

„To tvrdíte vy. Jiní říkají, že jste ho zastřelili.“

„Opakuji, že je to hanebná lež. Kdo vám to napovídal? Jmenujte ho!“ zahřměl jsem.

„Kdo…, třeba Čuvajev.“

„Čuvajev? Nejhorší člen celé té bandy, kterému se podařilo po zatčení uprchnout. A tomu jste věřil? Proč jste si nepřečetl nález soudního lékaře, který tělo vašeho mrtvého bratra prohlédl? Zjistil strašlivé rány, tygřích zubů a drápů, a ty byly příčinou jeho smrti.“

„Já jsem …“

„Proč jste si,“ pokračoval jsem jedním dechem, „nepřečetl přiznání svého bratra, které napsal před smrtí, aniž by ho někdo k tomu nutil? Odhalil v něm zločiny celé tlupy a záměr zavraždit geologa Feklistova…“

„Já jsem musel…,“ pokusil se mé přerušit seržant, který zbledl a roztřásl se.

„Proč jste se aspoň nezeptal někoho z účastníků výpravy,“ pokračoval jsem, „třeba předsedy Čižova, Tamary, Starobova nebo Jemenky? Lidí poctivých a pravdomluvných?! Proč jste se nepřesvědčil jaké rány tygr způsobil na těle vašeho mrtvého bratra? Proč jste věřil tomu zlosynovi Čuvajevovi?“

„Protože… protože jsem byl částečně zasvěcen do bratrova úmyslu… získat pochybný poklad… a protože Čuvajev přísahal, že mluví pravdu a že pomstí smrt mého bratra podle starodávného zákona tajgy … On mne přinutil, abych se stal… krevním mstitelem…“

„Cože?“ vykřikl jsem. „Vy … krevní mstitel?“

„Ano!…“ zaúpěl seržant. „Pod hrozbou, že mě Čuvajev udá jako spoluviníka, kterým jsem nikdy nebyl, pro slzy bratrovy ženy, která Čuvajevovi uvěřila – jsem přísahal, že pomstím smrt staršího bratra… Miloval jsem ho a ctil… protože…,“ a dále jsem už nerozuměl. Hlas mladšího Šulgina se zlomil do vzlykotu a ruka, kterou si přikryl obličej, tlumila jeho šepot.

Zatnul jsem zuby, ruce se mi mimoděk sevřely v pěst, hněv mnou Zalomcoval.

Přede mnou schouleně seděl zákeřný mstitel, který mě chtěl sprovodit ze světa! Musel jsem se zdržovat, abych se na něho nevrhl…

Přešel jsem několikráte pokojem, zapálil si cigaretu, abych se uklidnil, a začal jsem se dotazovat:

„Tak vy jste přijel do Leningradu a předal tomu artistovi výhružné dopisy s vlčím zubem?“

„Ano,“ přiznal seržant. „Jenže všechno připravil Čuvajev – vyšívané šátečky, prostě všechno.“

„Pak jste zákeřně vystřelil na Čižova …“

„Ne ne, s tím nemám nic společného, to mohu dokázat. To provedl Čuvajev,“ tvrdil seržant.

„Čuvajev se neutopil?!“

„Ne, Podstrčil utopenci své doklady, aby si lidé mysleli, že je mrtev.“

„Jak se vám podařilo vetřít do výpravy profesora Kučina?“

„Dozvěděl jsem se, že pojedete…“

„…od koho?“

„Od přátel z Leningradu.“

„Chci vědět jména,“ naléhal jsem.

„Od… od známé rodiny, od Fedotovů.“

„Kdo od Fedotovů?“

„Od neteře Fedotova – Naděždy. Znal jsem ji z mládí…“

„To ona vám napsala, že Feklistov jede do Surunganských hor? A my s profesorem Kučinem do Supí zátoky?“

„Psala. Vyprávěl jsem jí o osudu mého bratra to, co tvrdil Čuvajev. Chápejte, znala ho od dětství, a u nás na Sibiři přátelství něco platí! Zanevřela na vás i na ostatní členy vaší výpravy a slíbila mi pomoc.“

„Tak ona vraždila s vámi!“

„Ne! Ona ne! Ujistil jsem ji, že vás jen chceme vyhrůžkami držet v šachu, abyste žil ve věčném neklidu…“

„Vodila za nos úřady. Řekla, že se jmenujete Čuvajev.“

„Ano, domluvili jsme se, že v žádném případě neprozradí mé jméno – ostatně za vším stál Čuvajev!“

„Jen se za něj neschovávejte!“

„Vy ho neznáte…, dovedl zbavit člověka vší vůle,“ zoufale povzdechl seržant.

„Tak tedy i novou výpravu geologa Feklistova si vzal Čuvajev na mušku?“

„Chtěl, ale pak to nešlo. Nějak se prozradilo, že střílel na Čižova…, prý to řekl nějaký včelař …“

„To vím, pobodaly ho divoké včely,“ řekl jsem.

„Ano, a musel utéct do tajgy.“

„Kam se vlastně Čuvajev poděl?“ otázal jsem se.

„Osud byl k němu právě tak nelítostný, jako on býval k lidem,“ odpověděl hluše a po krátké přestávce pokračoval: „Nějak se dozvěděl, že mu bezpečnost přišla na stopu, a rozhodl se prchnout do Mandžuska, které tenkrát okupovali Japonci. Dorazil až do Birobidžanu a chtěl se přeplavit přes Amur za hranice. Měl tam asi nějakého přítelíčka, který mu sehnal loďku. Bylo to zjara a Amur byl pořádně vzdmutý. Dostal se jen do poloviny řeky; tam ho strhl dravý proud a unášel loďku. V ohbi řeky si s ním víry zahrály na kolotoč. Bylo to v noci, Čuvajev ztratil orientaci a nakonec se octl u sovětského břehu. Pohraničníci ho vyzvali, aby přistál. Začal střílet. Pohraničníci zahájili odvetnou palbu. Když přihnal proud loďku ke břehu, našli Čuvajeva mrtvého.“

„Dostal, co mu patřilo, toho litovat nikdo nebude,“ pravil jsem tvrdě. „Ale jak se vám podařilo vetřít do profesorovy výpravy? Vždyť přijímali jenom místní lidi, které musel někdo doporučit.“

„To nebylo těžké. Když jsem se z Naděždina dopisu dozvěděl, že výprava bude pracovat v Supí zátoce, jel jsem do Ziganska. Tam byla náborová kancelář pracovních sil pro diamantové naleziště. Věděli o Kučinově výpravě, o kterou jsem se zajímal, a poslali mě k vedoucímu maralí rezervace Generozovovi; ten najímal pro Kučina pomocné síly. Když uslyšel, že jsem technik, radostně mě přijal a ani se moc nepídil po mém průkazu. Zaopatřil jsem si doklady na jméno Ramzin. Pravda, nebylo to zadarmo – něco to stálo…“

„Ale také se vám to stonásobně vyplatilo!“ připomenul jsem.

Seržant mlčel.

Během rozmluvy jsem znovu nabyl klidu. Mohl jsem se teď věcně a chladně ptát dále.

„Tak to vy jste ten mstitel, který mi věčně strojil nástrahy?! Vysypal jste prach z mých nábojů a kladl kolem tábora pytlácké pasti na spárkatou zvěř, abyste přilákal medvědy a ti mě roztrhali, protože jsem byl i s puškou bezbranný?! To vy jste mi narafičil do postele ježka ze sarkofágu. Dozvěděl jste se o něm, že je otrávený, když jste odposlouchal náš hovor s archeologem. Je to tak?“

Zavládlo tísnivé ticho. Seržant mlčel se skloněnou hlavou.

„Odpovězte!“ zahřměl jsem.

„Ano,“ vydechl Šulgin. „Zastřelit jsem vás nemohl. Neměl jsem dost odvahy, tak jsem přenechal pomstu osudu.“

„Osudu!“ vyhrkl jsem. „Rafinovaně připraveným úkladům říkáte osud?“

„Připadalo mí to tak,“ drmolil seržant. „Řekl jsem si, když dvakráte vyváznete, je to váš osud. Proto jsem uprchl …“

„Spíš jste se bál prozrazení. A k tomu jste utíkal s pořádným lupem! Co jste vlastně všechno v té kryptě ukradl?“

„Ne…, nebylo toho tak moc, jak myslíte. Přestala mi svítit svítilna a musel jsem škrtat zápalky… Nějaké zlaté mince, několik zlatých plíšků, na nichž bylo cosi vyryto, a pár drahokamů. Taktak že jsem vyvázl životem. Schody se začaly s rachotem sesouvat. Běžel jsem v hrůze pryč, tápal jsem po tmě a kamenné dveře, které jsem stěží přibouchl, přiskříply kousek řetízku. Musel jsem ho utrhnout.“

„Měl jste štěstí, že jste se z krypty vůbec dostal. Ale tomu, co jste ukořistil, říkáte málo? A o kamenech na rukojeti dýky neříkáte nic? Ty měly asi pořádnou cenu! Zlaté mince, kterých jste si z váčků nacpal plné kapsy – to bylo málo?“

Seržant neodpovídal.

Pomyslel jsem si, že bylo potřeba pořádné odvahv vydat se v noci do hrobky a ve svitu zápalek tápat v podzemních chodbách a potom prchat po hroutících se schodech …

Seržant se na židli poněkud napřímil a řekl:

„Byla to krádež, ale řekl jsem si: Mají všechny ty cennosti ležet bůhvíjak dlouho v muzeích? Ať aspoň něco z nich slouží živým! Život je pes! Slyšíte, pes a kouše! Zakousl i mého bratra a zůstala po něm vdova a tři děti. Jim jsem dal větší část kořisti. Chcete, aby je teď po letech, když už téměř nic z toho nezbylo, ještě zavřeli?“

Poslední slova pronesl Šulgin třesoucím se hlasem a jeho bledý obličej zčervenal.

„Věřte nebo ne,“ ozval se zase, „byl jsem zoufalý při pomyšlení, že vás mám připravit o život. Věřil jsem Čuvajevovi, a přece jsem se odhodlával k činu, jen když jsem se pořádně napil. A pak jsem zalezl a brečel jako baba! Nakonec jsem se rozhodl, že uteču.“

„To byl ale výkon, ten útěk!“

Seržant se nuceně usmál a vysvětloval:

„Místo u těch ‚Ďáblových mlýnů’ jsem si předtím dobře prohlédl a připravil si žebřík, dostatečně dlouhý, abych z loďky dosáhl sráznou skalní stěnu, na kterou by se člověk jinak nemohl dostat. Když jsem se rozhodl utéct a nabídl se profesorovi, že pojedu do diamantového naleziště, zastavil jsem na pravém břehu, pojedl, vypil na kuráž láhev vodky a přeplul na levý břeh. Ostrým hákem jsem připevnil loďku ke skále, postavil na ni žebřík a lezl nahoru, kde jsem se zachytil o výstupek. Bylo to krkolomné, loďka se kymácela a každou chvilku jsem se mohl zřídit do vody! Byl bych se utopil…, měl jsem pušku, baťoch a na nohou holínky. Ale nic jiného mi nezbývalo. Ze skály jsem svalil na kocábku velký kámen a ten ji rozbil. Proud a víry dokonaly zkázu. Zahnaly ji pod skálu, kde se asi potopila.“

„Ne, nepotopila se,“ odpověděl jsem. „Nalezli jsme ji, ale to jen potvrdilo domněnku, že jste utonul. I ta vypitá láhev od vodky k tomu přispěla. Ale pokračujte.“

„Pak jsem vytáhl žebřík, rozštípal ho sekerkou a naházel do řeky. Věděl jsem sice, že pes Nikandra Nikandroviče je výborný stopař, ale doufal jsem, že na nedostupné skále mě nikdo hledat nebude. Přesto jsem si pro všechny případy obul na boty zvláštní přezůvky. Ušil jsem si je v táboře z přikrývky samotného Nikandra, kterému jsem podstrčil svou deku. Kdyby se přece jen hledalo na skalnatém břehu, pak by pach Nikandrovy přikrývky jeho psa rozhodně zmátl. Ostatní šlo celkem hladce. Falešný průkaz na jméno Ramzin jsem zničil, za pět dní jsem se oklikami dostal do Ziganska a odjel do Vladivostoku.“

„Měl jste to dokonale promyšlené,“ přiznal jsem. „A měl jste i zpekla štěstí. Ale přece na vás došlo, Sulgine!“

Seržant rezignovaně pokýval hlavou.

Prošel jsem se několikráte po místnosti a náhle jsem si vzpomněl:

„Vy jste se pak ještě pokusil získat rozluštění zápisu na dračím zubu. Asi jste tušil, že se za tím skrývá mamon. To byl ale drzý kousek!“

„Mýlíte se, byla to jen zvědavost. Tolik jste o tom mluvili. Velmi mne to zaujalo.“

„Kdo byla ta sličná dívka, kterou jste poslal s amuletem do Ústavu materiální kultury v Moskvě?“ ptal jsem se a položil řetízek s ještěřím zubem na stůl.

„To vám neřeknu!“ zavrtěl hlavou seržant.

„Hm,“ uvažoval jsem hlasitě, „to konečně nemá význam…“

Uchopil jsem řetízek a na něm – pozůstatek tisíciletí. Jaké propastné pomyšlení! Kolik osudů s ním asi bylo spjato … Osudů … Ach ano, napadlo mě, vždyť Sulgin říká, že vložil pomstu také do rukou osudu.

„Poslechněte,“ začal jsem. „Tvrdil jste, že jste přenechával vykonání své nesmyslné pomsty raději osudu. Splatím vám dluh a připravím vám také úradek osudu. Myslím, že to bude spravedlivé.“

Seržant zpozorněl a napjatě čekal, co řeknu.

„Předám vás s patřičným vysvětlením zvláštnímu oddělení vašeho vojenského útvaru a ten vás zde na frontě soudit nebude. Pošlou vás do trestní roty na splnění nejriskantnějších úkolů a tam – ať o vás rozhodne osud!“

Seržant prudce vstal:

„Nic jiného jsem nečekal…“

„A také byste nic jiného nezasloužil,“ odpověděl jsem ostře.

Těžké ticho, které zavládlo v pokojíku, přerušily mé kroky. Přistoupil jsem k Sulginovi a pomalu slovo za slovem jsem pravil:

„Já ale nepatřím k lidem, kteří nosí léta zlobu v srdci a dychtí po odplatě. Všechno začalo vlčím zubem, a dračím to končí!“

Sulgin vytřeštil oči a zdravou rukou si utíral čelo. Měl je zpocené.

„Rudolfe Rudolfoviči, jak… jak to myslíte?“ koktal.

„Tak jak jsem řekl,“ odpověděl jsem a rozhoupal zub na řetízku. „Tímto zubem, který jste vrátil do mých rukou, vše končí. Příští týden jedu služebně do Moskvy a při této příležitosti předám ztracený a nyní nalezený vezírův amulet profesoru Kučinovi. Dozvěděl jsem se, že byl z obklíčeného Leningradu evakuován a pracuje v Moskvě. Stařík bude u vytržení…

Seržante Sulgine, měl byste teď jít k převazu k našemu lékaři. Až se vrátíte, nasnídejte se. Pak vás některý z našich vozů převeze k rotě. Lékař vám vystaví papíry, že jste byl u nás až dodneška v ošetřování…“

„To je opravdu vaše rozhodnutí?“ třesoucím hlasem se zeptal Sulgin.

„Ano, seržante,“ přisvědčil jsem. „Bojujeme společně proti nejhoršímu nepříteli, kterého zná svět. Hitlerovci napáchali ve vaší i naší zemi tolik zločinů, že každý z nás má důvod být krevním mstitelem. Máte na prsou tři válečné vyznamenání, která jste získal v boji… Bojujte tak dál…, a hlavně nespoléhejte se na osud, ale na vlastní rozvahu a statečnost.“

Poslední slova jsem pronesl poněkud hlasitěji, abvch přehlušil tlukot vlastního srdce, který mi zazněl v uších.

Šulgin se vzpřímil a podával mi ruku. Přitom poněkud odvrátil hlavu, abych neviděl, že mu do očí vstoupily slzy.