Gleb Nikolajevič Goluběv

Tajemství Chirenovy pyramidy

NA BŘEZÍCH NILU

Pilot bravurně položil na křídlo stařičký rozvrzaný oster a všechno přede mnou zakroužilo jako ve zběsilém kolotoči: mrtvá žluť pouště, černý ponurý jehlan Chirenovy pyramidy, zmačkané, navždy znehybnělé vrásnění načervenalých hor i široce rozlitá řeka s palmami trčícími z vody. Potom na okamžik všechno strnulo a znovu se postavilo na své původní místo; začali jsme prudce klesat, div že jsme nenabrali korunu palmy. Pilot se otočil a vesele něco křikl. Ale já neslyšel, dychtivě jsem sledoval blížící se břeh a na něm hliněné krychle domů, které se nám rychle zvětšovaly před očima, stejně šedivé jako poušť kolem.

Divný pocit, docela jako bych se vracel domů, pomyslel jsem si. Ale neměl jsem kdy rozbírat své pocity. Letoun se dotkl podvozkem země, bujaře poskočil, jako by chtěl znovu prudce vzlétnout k obloze, zarachotil, zaskřípěl a zastavil se v hustém mračnu dusivého prachu. Než se prach usadil, stačila se kolem nás seběhnout tlupa vřískavých kluků. K letounu běželi spolupracovníci z expedice, mihla se nám usměvavá tvář předáka našich dělníků Ahmeda, zdobená bujným plnovousem.

S námahou jsem se vyhrabal z těsné kabiny na křídlo a desítky přátelských rukou mi pomohly seskočit na zem.

„Ahlan va sahlan, já efendi!“1 a přistoupil ke mně předák a několikrát se přitom uklonil, ruce přitisknuté k bílé gallábíji. „Mabrúk! Mabrúk!“2 Vykročili jsme k táboru, obklopeni čestnou stráží zvědavých kluků a přebíhali jsme od jedné otázky k druhé. „Benzín jste sehnali, Alexeji Nikolajeviči?“

„Co je nového v Káhiře?“

„Piotrovského jste neviděl?“

Náš tábor leží na pokraji vesnice hned u řeky. Čtverec ze šesti stanů a uprostřed na vyvýšeném místě rudá vlajka. Dost divně se vedle ní vyjímá exotická standarta, na které je vyobrazena žena v dlouhém kostkovém rouchu s bizarní péřovou ozdobou na hlavě. Namalovali ji, jak bývalo zvykem ve starém Egyptě: hlavu z profilu, ramena a trup z anfasu. Tento obraz staré bohyně pravdy Maat si vzali do znaku všichni archeologové pracující na březích Nilu.

Bylo příjemné vyskočit po ránu jen tak v trenýrkách ze stanu a běžet po vlhkém chladném písku vstříc líně se valící vodě. Když jsem teď vdechl mírně vlhký vzduch od řeky, znovu jsem si s uspokojením pomyslel: tak jsem zase doma, a s radostným pocitem, který člověk mívá při návratu, jsem se sehnul a překročil práh svého stanu.

Uvnitř je stále příjemné pološero. Sedl jsem si na lůžko, rychle jsem sundal kravatu, rozepnul jsem si límeček a nakonec jsem s požitkem stáhl s unavených nohou těžké boty.

Poodhrnutým dílcem bylo vidět na řeku, která se rozlila tak široce a volně, že se dal šedivý proužek druhého břehu jen stěží rozeznat. Skoro uprostřed řeky nehybně trčely zatopené palmy a odrážely se v kalné vodě.

Je to vůbec možné, že tohle přede mnou je opravdu Nil, Veliký Hapi starých Egypťanů, a že Moskva a domov je tisíce kilometrů odtud?

„Dovolíte, Alexeji Nikolajeviči?“ zeptal se můj pomocník Pavlík Drozdov a zaclonil mohutnou postavou palmy a řeku. Svým střízlivým zjevem definitivně zahnal všechny mé lyrické myšlenky.

Je mu už přes třicet, ale pamatuju ho ještě jako studenta, a stále mu říkám Pavlík.

„Jen pojď dál.“

S jistou obtíží se protáhl dovnitř, usadil se proti mně a otíral si obličej.

„Hrome, stále si nemohu zvyknout. Únor, a venku takové peklo. Ráno bylo třiadvacet a teď je nejmíň třicet. A v Káhiře?“

„Tam je trochu míň, ale asfalt, smrad, benzín.“

„No… a v Moskvě se teď lyžuje,“ řekl zasněně. „Moje děcka nejspíš staví sněhuláky…“

Měl dvě děti a dokázal o nich povídat donekonečna, a tak jsem ho tedy raději vrátil do skutečnosti:

„No tak referuj, čeho jste se tu beze mne dokopali.“

Pavlík si povzdechl a položil na stolek výkaz.

„Otevřeli jsme pět hrobů…“

„A všechny prázdné?“

„Všechny vyloupené. Při druhém výkopu jsme otevřeli další tři jámy na obilí. V jedné byly objeveny čtyři zdravé nádoby a skleněná korálka. Asi ji kdysi dávno ztratila nějaká Egypťanka.“

„Trochu málo,“ povzdechl jsem si, když jsem listoval deníkem.

„Ano, je to slabé. A čas letí.“

Čas nás opravdu šíleně honil. Když jsme dnes letěli nad Asuánem, viděl jsem na vlastní oči, jak výšková přehrada rychle roste. Stavební jáma pro budoucí elektrárnu, na jejímž dnu se hemžila drobounká auta, dělala dojem, že tu je odpradávna, tak jako hory kolem a volně tekoucí řeka. Brzy se úroveň hladiny zvýší o dobrou stovku metrů a celý kraj pohltí nové moře, které se rozleje od Asuánu až k třetím peřejím, dobře přes pět set kilometrů proti proudu. A pak navždy zmizí pod vodou všechny starobylé osady, jedinečné chrámy vyhloubené před tisíciletími ve skalách i pozoruhodné umělecké památky. A proto také jsme přijeli sem, do Núbijské pouště, abychom je prozkoumali, ty nejcennější podle možnosti přenesli na jiné místo a zachránili před zatopením. Na březích Nilu pracovaly desítky archeologických expedic. Italové, Poláci, Japonci, Argentinci, zkrátka celý svět přispěchal na výzvu vlády Sjednocené arabské republiky.

Výšková přehrada rostla den ode dne, a nám zbývalo stále méně času. Bylo nám líto promarňovat ho kopáním ve starých hrobkách, už dávno pradávno vyloupených a zpustošených. Přitom někde blízko, přímo u ruky, se mohly skrývat dosud neobjevené památky. Od starých nepamětných dob tíhli Egypťané sem, do legendární země Kuš, jak se říkalo Núbii. Tady byla Brána Jihu. Vojáci faraónů po stovkách umírali střelami bojovných a svobodymilovných Núbijců, celé armády mizely beze stop v písku pouště a hynuly hladem a žízní. Ale egyptské oddíly se houževnatě prodíraly stále dál k jihu, hloubily studny, vysekávaly ve skalách závlahové kanály, stavěly nedostupné pevnosti s hrozivými názvy, jako Hráz proti troglodytům, nebo Krotící cizáky. Zbytky pevnostních zdí a věží ční z přesypů dodnes. Dobyvatele lákalo bohatství Núbie, zlato a kožešiny vzácných zvířat, slonovina a eben, drahokamy a dřevo na stavbu lodí. Ale především otroci.

Na březích Nilu zůstala z té doby spousta zajímavých památek: jeskynní chrámy, pyramidy, trosky pevností. Kam člověk kopl, samé archeologické poklady.

Archeologové za přispění inženýrů z několika zemí už zahájili přípravné práce, aby mohli přenést na bezpečné místo unikátní jeskynní chrám v Abú Simbelu. Celá hora, v jejíž hloubi je vytesán, se musela rozřezat na kousky, z nichž každý váží třicet tun, dopravit o sto metrů výš a znovu dát dohromady. Expedice Borise Borisoviče Piotrovského našla daleko v poušti zbytky staré pozoruhodné studny a vedle ní stélu s nápisem z dob faraóna Ramesse II. Polští vědci objevili ve Farasu neobyčejně zajímavé fresky.

A my? Čím se můžeme pochlubit my, kromě tří desítek hrobů vyloupených už v dávné minulosti a několika hliněných džbánů, které jen zázrakem zůstaly celé ve starých obilních jamách zavátých pískem? Těch je v každém muzeu, kolik si jen budete přát.

„Sa’ída, já chavága!“3 přerušil mé neveselé myšlenky hluboký uctivý hlas.

Zvedl jsem hlavu a spatřil ve dveřním otvoru snědou vrásčitou tvář našeho kuchaře Hanúsího. Po arabském přivítání pokračoval bezvadnou angličtinou:

„Nechci rušit, ale rád bych se s vámi domluvil o zítřejším menu, sire.“

„Ale ovšem, Hanúsí, jen pojďte dál a posaďte se.“

„Děkuji vám, sire.“

Takhle mě tituloval neustále, a mně už nebavilo dědu stále opravovat. Vždycky zdvořile vyslechl mé námitky, uctivě pokyvoval a ukláněl se s rukama složenýma na prsou, ale zůstalo při starém:

„Ano, sire. Poslouchám, sire.“

Nepříjemně se mne dotýkala i další nuance, kterou jsem postřehl i při svých skrovných znalostech arabštiny. Nikdy mě neoslovil já efendi, jak bylo zvykem, když mluvil s lidmi v evropských šatech – i když to byli Egypťané – ale zásadně říkal já chavága, čímž chtěl zdůraznit, že jsem cizinec.

Nezbývalo mi než se utěšovat myšlenkou, že se Hanúsí ve svém pestrém živobytí příliš dlouho stýkal s všelijakými lordy a jiným panstvem, a teď že už je beznadějné ho převychovávat.

O svých životních osudech se Hanúsí nerad šířil, podle všeho byly dost bouřlivé a obávám se, že ne docela bezúhonné. Rekonstruoval jsem si je z různých postřehů a z jednotlivých vzpomínek, které mu občas bezděčně uklouzly. Za první světové války sloužil věrně v anglické armádě a dostal se až do Číny. Několik let strávil ve Francii. Pak zřejmě dělal soukromého průvodce v různých koutech Egypta, protože se fantasticky vyznal ve všech detailech starého umění a výtečně znal všechny hlavní historické památky, jak pyramidy v Gize, tak zříceniny el-Amarny či luxorské chrámy. Dokonale prozkoumal i významné hrobky v Údolí králů, a myslím, že vůbec ne z čiré zvídavosti…

Zvyklý klamat lehkovážné turisty, halil se občas i teď do mystické tajuplnosti. Vzpomínám si, jak na mne zaútočil hned, když jsme se seznámili:

„Stačí, když mi dáte vlastnoručně napsané jméno své a vaší manželky, a já vám udělám velmi účinný amulet. Bude docela malý, můžete ho stále nosit při sobě. Je ale důležité, abyste ho nedával z ruky. A při koupání ho musíte držet v zubech. Bude vás ochraňovat a přitom vydávat příjemnou vůni jako lotosový květ. Všechno za dvě libry. Nevěříte? To je zlé. Člověk musí věřit, bez víry nepomůže žádný amulet.“

S podobnými návrhy dotíral na každého nováčka, ale my si z toho svorně dělali legraci. Naše vtipkování dědu neroztrpčovalo.

„Uvidíte v Egyptě mnoho věcí, které nikdy nepochopíte,“ odpovídal významně. „A není to ani nutné, důvěřujte zkušenosti jiných, moudřejších.“

Zůstalo mi záhadou, kde se vyučil kuchařskému umění, ale vařil výtečně. I teď vypočítával záměrně lhostejným tónem jídla, která doporučuje na zítřek: „Fatta, kebáb, jako třetí chod jogurt s ovocným salátem, sire, ? k večeři, nemáte-li námitky, támíja v česnekové omáčce. Nebo si račte přát něco z francouzské kuchyně?“

Když jsem to všechno poslouchal, přistihl jsem se, že nevychovaně polykám sliny.

Hleděl jsem se starého pokušitele co nejrychleji zbavit, a tak jsem honem začal Pavlíkovi vyprávět, jak jsem pořídil v Káhiře. Konečně jsem osaměl.

Nastal už večer, přesněji řečeno padl na zemi najednou a nečekaně, jak to tady na jihu bývá. Purpurové unavené slunce se skulilo k vrcholkům vzdálených hor a písek kolem dokola na chvilku zrudl, jako by ho zbarvila krev. Jakmile zmizelo za horami, zaplanul na tom místě zelenomodrý přísvit jako fosforeskující záře. A pak najednou byla tma tmoucí, neproniknutelná, hustá. Nadarmo se za starých časů neříkalo egyptská tma.

Nechtělo se mi rozsvěcovat lampu a přivolávat roje mušek, a tak jsem vyšel ze stanu.

Zafoukal slabý větřík, ochladilo se a od řeky zavanulo ještě citelnější vlhko a vůně vodních řas. Sešel jsem až k řece a sedl si na kus nějaké klády, kterou sem přinesla velká voda.

Za horami vyplul srpeček a svítil tady v nezvyklé poloze – růžky dolů – jak se to u nás v Rusku nikdy nevidí. Přes celou řeku skoro až ke břehu se od něho táhla mihotavá pozlacená pěšinka. Palmy uprostřed řeky vypadaly v měsíčním světle pohádkově a nadpozemsky a písek kolem měl najednou přímo přízračný namodralý odstín. Můj pohled však přitahovala Chirenova pyramida, tušil jsem ji nejasně někde v dálce.

Už brzy se i ona octne na mořském dnu. Skryje se pod vodou a navždy s sebou pohřbí všechna svá tajemství. A co když v ní žádné tajemství není, jak se ostatně domnívají mnozí archeologové? Je to prostě hromada starých kamenů dávno prozkoumaných a stokrát popsaných v tlustých foliantech, hromada do posledního milimetru změřená. Není to náhoda, že ji ani jedna expedice nezahrnula do plánů svých průzkumů.

Ne, v těchto dávno vyloupených a dávno prozkoumaných místech se nové objevy čekat nedají. Ale kde potom? Nazdařbůh prošmejdit celou poušť?

Jak jsem tak seděl na břehu sám a přemýšlel, jak usměrnit další pátrání, abychom stačili co nejvíc udělat, schoval se měsíc za nějaký mráček. Zato hvězdy na obloze svítily teď mnohem intenzivněji. Jejich třpyt a souhvězdí našim očím nezvyklá ve mně znovu vyvolala lyrickou náladu.

Je to možné, že doopravdy sedím na břehu Nilu, v jehož vodě se odráží Jižní kříž?

Od dětství jsem si zvykl vidět Nil na zeměpisných mapách jako tenkou modrou nitku. Na této nitce se držel veškerý život prastaré země sevřené v kleštích pouště. Řeka, která se rozvodňuje dvakrát za rok se spolehlivou přesností, což starým Egypťanům připadalo jako božský zázrak, naplavuje na pole tisíce tun žirného plodného jílu. Nil fakticky dal život této starobylé zemi.

Najednou mne silný a naprosto nepochopitelný úder do zad shodil s klády na mokrý písek.

Co je? Kdo to byl?!

Stál jsem na čtyřech a pokoušel se zahlédnout útočníka. Ale ten byl neviditelný, skrýval se ve tmě egyptské. Avšak v jednom místě nízko nad zemí probleskovaly přízračným svitem jakési dvě nevýrazné světlušky. Sotva jsem se chtěl zvednout, abych si je prohlédl zblízka, nový úder neviditelného mě přinutil odskočit přímo do vody.

Ale vtom jsem podle ostrého zápachu, který mě ovanul, pochopil, oč jde, a rozesmál jsem se. Pak jsem sebral hrst mokrého písku, hodil nazdařbůh do tmy a přitom jsem křikl co nejvýhružněji:

„Kšc! Jedeš, potvoro!“

„Mm-eé!“ výsměšně mi odpověděla egyptská tma. Zaskřípění písku pod kopýtky prozradilo, že se protivník sebral a šel po svých.

Docela jsem zapomněl na podivnou hříčku přírody – nevím ovšem, jak si ji vysvětlují zoologové – totiž že všechna zdejší zvířata, kozy, psi a dokonce i mnohé říční ryby, mají černé zbarvení. A takovýhle černý kozel pokušitel se přikradl až ke mně pod rouškou tmy jako neviditelný.

Znovu jsem se rozesmál a teď už jsem se definitivně cítil doma.

ZÁHADNÍ HOSTÉ

Ráno u snídaně jsem vypravoval a schválně zveličoval detaily svého legračního nočního dobrodružství. Ze starých expedičních zkušeností jsem dobře věděl, jak je zdravé začínat pracovní den s úsměvem.

Čekalo nás totiž ještě hodně práce. Poradili jsme se a dohodli, že tady v osadě toho necháme a vydáme se na průzkum do nejbližšího okolí. Třeba se nám přece jen podaří objevit nějakou starou památku ztracenou v pískách a ve skalách pouště. Zdejší pouštní prostory totiž nebyly skoro vůbec archeologicky prozkoumány. Dřívější expedice kopaly převážně na březích Nilu.

Na dnešek jsem měl v plánu naposled pozorně prohlédnout všechny výkopy. Hospodářské jámy nebyly nijak zajímavé, v každém starém sídlišti se jich najdou celé desítky. Ale v hrobkách, i v těch, co byly dávno pradávno vyloupeny, se mohly dochovat aspoň nějaké věci. Lupiči přece nebyli odborníky archeology. Zajímaly je jenom drahocenné věci a zlato, kdežto nějaká měděná náušnice nebo jednoduchý prstýnek se mohl docela dobře zakutálet někam do koutku krypty a zůstat tam dodnes.

Bylo úmorné lézt z jámy do jámy pod žhnoucím sluncem. Kombinézu jsem měl plnou prachu, před očima se mi dělaly mžitky; prsty, můj hlavní „nástroj“, jímž jsem rozhrabával písek, dřevěněly a vypovídaly mi službu. Ale všechno nadarmo. Ani jeden, byť sebenepatrnější nález.

„Dobrá, vidím, že jste to tu pořádně vyčistili i beze mne,“ řekl jsem Pavlíkovi, který za mnou chodil jako věrný stín z výkopu do výkopu. „Na to ostatní se podíváme po obědě.“

O polední přestávce jsme ještě měli vyplatit dělníkům peníze, které jsem přivezl z Káhiry. Tato slavnostní ceremonie se odbývala na prašném prostranství před domem předáka.

Dům se podobal, tak jako ostatní v osadě, malé ponuré pevnosti. Jediné okno se nedívalo do ulice, hliněné stěny byly šedivé a holé. Jenom nade dveřmi se skvěly pestrým půvabem různobarevné porculánové talířky, které je tu zvykem zasazovat do stěny. Navíc byla ta stěna výrazně pomalovaná. Kromě geometrického ornamentu, jenž se zřejmě od dob faraónů nezměnil, našel tu člověk nečekané obrázky docela moderních věcí. Byl tu bicykl, rozhlasový přijímač i plnoštíhlá dívčina s ohromným kloboukem, zřejmě neumělou rukou překreslená z nějakého módního žurnálu.

Předák s výrazem nesmírné důležitosti seděl na koberečku pod stromem a soustředěně odpočítával peníze. Žádné záznamy si nevedl, všechno si pamatoval a kupodivu k žádným sporům zpravidla nedocházelo. Dělníci se před ním postavili do fronty, která se táhla ulicí jako nevídaný sněhobílý had. Všichni si k této příležitosti oblékli čistá sváteční roucha a byli stejně jako jejich představený soustředění a mlčeliví.

Vždycky když předák vyplatil dalšího, začal si důstojně hladit své dlouhé černé vousy. Dělník si přepočítal peníze, několikrát hlučně dýchl na malé měděné razítko, na němž měl vyryto své jméno, a opatrně je přitiskl na výplatní listinu. Skoro všichni byli, žel, tak negramotní, že se neuměli ani podepsat. Teprve když si dělník odbyl celou tu složitou proceduru, zacinkal radostně, s úsměvem od ucha k uchu, mincemi v sevřené dlani, ustoupil stranou a uvolnil místo dalšímu. A předák si navyklým pohybem vjel do vousů…

Také Hanúsí se u příležitosti svátečního dne mimořádně přičinil. S významným a vznešeným pohledem postavil na dřevěný stůl pod přístřeškem, už beztak docela zarovnaný talířky s rajčaty a zeleným salátem, ještě obrovskou kouřící mísu fatty. Tato rafinovaná kořeněná polévka z bujónu a rýže, do které se drobně nakrájí telecí maso a podává se k ní neobyčejně chutný osmažený chléb předem máčený v octě, nám všem přišla mimořádně k chuti. Říkali jsme jí vznešeně pokrm číslo jedna. Když se objevila na stole, byla uvítána dychtivým jásotem. Ale tvář starého kuchaře zůstala kamenná, jako obličej slavného profesora při ukázkové operaci.

Všichni ožili a začali hřmotit lžícemi. Sklonili se k vytouženému jídlu, když tu najednou Pavlík řekl:

„Zdá se mi, že budeme mít hosty.“

Díval se směrem k řece a všichni jako na povel se tam otočili. Skutečně, ke břehu se blížil malý motorový člun s tupou zaoblenou přídí a mířil zřejmě k našemu táboru.

Kdo to mohl být? Naši kolegové? Mnozí zahraniční archeologové si nestavěli stálé tábory na břehu, ale používali raději obytných člunů, s nimiž se přesunovali z místa na místo.

Člun se k nám blížil, a už bylo dobře vidět lidi v korkových tropických přílbách, kteří se shlukli pod záplatovaným přístřeškem z hrubé plachtoviny. Ano, byli to bezpochyby nějací geologové: na stěně kabiny měli namalovanou v hrubých a trochu přehnaných obrysech bohyni Maat.

Spěchal jsem ke břehu. Člun přirazil přídí na mělčinu. Vyhodili malý dřevěný můstek a po něm lehce seskočil na mokrý písek hubený nevelký muž v šortkách s velmi nervním pohyblivým obličejem zarostlým prošedivělým strniskem.

„How do you do?“ pozdravil nedbale a zamával přílbou nad hlavou. „Jak se daří, kolegové?“

Potom si přílbu zase nasadil, podal mi ruku a představil se:

„Leslie Woodstock, starý hrobař.“

Řekl jsem své jméno.

„Velmi mě těší. Prosím, abyste mi prominul poněkud nespolečenský oděv a tohleto,“ poplácal se po neholené tváři. „Jak se říká: á la guerre comme á la guerre, že ano?“

Mluvil rychle, s přehnaně strojeným humorem, a v celém obličeji mu cukalo, jako by měl nervový tik. Ale modré oči pod převislým obočím měl smutné, uslzené, jako zbitý pes. Silně z něho táhl alkohol.

„Nejste náhodou příbuzný profesora Woodstocka?“ začal jsem, ale on mě spěšně přerušil:

„Ano, jsem. Syn. Toho slavného… Jak vidíte, je to u nás dědičné. A tohle je vedoucí naší malé expedice, pan Aphanasopulo. Já jsem, abych tak řekl, hlavní vědecký poradce, nic víc…“

Když tohle všechno vychrlil, odtáhl mě za ruku k velmi vysokému urostlému muži asi padesátiletému v promaštěném červeném fezu, mlčky vyčkávajícímu na můstku. Fez se vůbec nehodil k přísným černým šatům a bílému naškrobenému límečku, jimiž podivný pan Aphanasopulo přímo provokoval palčivé núbijské vedro. Vousy měl tak černé a dlouhé, že se náš pyšný předák mohl jít klidně schovat.

„Bon jour, monsieur,“ uhlazeně mne pozdravil šéf expedice, a to byla snad jediná slova, která jsme od něho uslyšeli.

Jinak už nevystoupil na břeh nikdo. Ostatní členové expedice si nás prohlíželi z paluby. Jejich vzhled mě, upřímně řečeno, trochu překvapil, tak jako podivné oblečení pana Aphanasopula. Byli tam tři Evropané neurčité národnosti, jeden nesporný představitel Malé Asie, buď Syřan nebo Turek, a dva urostlí ramenatí Súdánci, kteří si byli podobni jak vejce vejci. A ještě tam byla nějaká zmalovaná slečna v tmavých brýlích.

Bezděky jsem se přistihl při konstatování, že ani jedna z těch tváří není poznamenána pečetí „vysokého intelektu“, ani „mysli zkažené přemýšlením“, jak by se vyjádřil Ostap Bender. Ostatně archeologové mohou být tváří různých…

Pozvali jsme hosty ke stolu. Jenom Woodstock a Aphanasopulo se pohotově uklonili. Ostatní na nás shora pokukovali znuděně dál. Jeden ze Súdánců zavrčel něco nesrozumitelného, ale šéf expedice se na něho upřeně zadíval, a tak honem odešel z paluby.

Kuchař Hanúsí už stačil připravit druhou mísu vonné fatty a nesl ji teď na stůl. Zdálo se mi, že při pohledu na naše hosty přelétl jeho svrchovaně klidnou tváří jakýsi stín. Znal se snad s nimi od dřívějška? Ale Woodstock ani Aphanasopulo si starce nevšimli, zřejmě jsem se mýlil.

Kvůli hostům jsem se rozhodl upustit dnes od přísné prohibice, která se u nás v expedici dodržovala, a vytáhl jsem z kufru láhev stoličné vodky. Woodstock si k ní přisedl blíž a začal v jednom kuse žvanit o nedostižné kvalitě ruské vodky, o potížích expedičního života, o tom, že egyptská jídla jsou pro evropský žaludek příliš ostrá a ženy nepůvabné. Aphanasopulo se na něho jenom úkosem díval a hladil si vousy. Pil pouze kávu.

Woodstock byl zdánlivě zaujat hovorem, ale jeho oči nepřestávaly pozorně a zpytavě zkoumat tváře lidí u stolu. Když jsem sledoval jeho zrak, začal jsem si prohlížet já své spolupracovníky a pomocníky, jako bych je viděl poprvé.

Hubený, droboučký a pohyblivý Žeňa Lavrovskij poslouchá upovídaného hosta s neobyčejným zájmem. Přitakává, nadšeně pokyvuje střapatou hlavou a na jeho opáleném obličeji se bleskurychle střídají výrazy zděšení a hned zas nadšení. Woodstock ho zřejmě má za důvěřivého naivního mladíka – darmo se k němu ustavičně neobrací jako k nejvděčnějšímu posluchači. Jenže my víme, že Lavrovskij dovede být ohromný komediant. Navíc je to nadaný lingvista, mluví perfektně arabsky a zná všechny místní obyčeje tak dobře, že ho lidé často považují za egyptského studenta, který s námi přijel z Káhiry. Očima se vyprávěči posmívá, ale dvakrát už na mne stačil šibalsky mrknout.

Vedle slaboučkého Ženi vypadá obzvlášť mohutně Andrej Akkuratov. Šálek s kávou v jeho tlapě se mi zdá mimořádně maličký a křehký. Ale Woodstock by se asi podivil, jak dokáže tenhle málomluvný bohatýr svými tlustými, napohled neohrabanými prsty slepovat po kousíčkách kdejakou starobylou vázu. Andrejovi svěřujeme vždycky tu nejjemnější práci, a on ji koná s virtuozitou zkušeného zlatníka.

Copak si asi Woodstock myslí o naší Zinočce Somovové? Štíhlá a urostlá v elegantní tmavomodré kombinéze sedí zrovna proti němu, a on se už několikrát pokoušel složit jí pár staromódních anglických komplimentů. Ale Zina, jako když neslyší, úmyslně se dívá kamsi přes jeho hlavu. Představil jsem ji hostům prostě jako naši laborantku, ale asi by se hodně divili, kdyby věděli, že tohle půvabné děvče s moderním účesem, který si dokáže ve vší nádheře udržovat i tady v poušti, řídí u nás elektrický průzkum a brzy bude kandidátkou technických věd.

Náš výtvarník Kazimír Petrovič, který sedí vedle mne, poslouchá žvanění našeho hosta, aniž zvedne prošedivělou hlavu, protože si ze zvyku něco kreslí do bloku. Když jsem tam nahlédl, uviděl jsem celý seriál legračních karikatur, které dost výmluvně vyjadřovaly jeho vztah k tomu, co slyší. Rychle jsem se musel odvrátit, abych se docela nezdvořile nerozesmál.

Když Woodstock spořádal fattu, začal se vyptávat, na čem hodláme dál pracovat. Jeho tlachavost nevzbuzovala příliš důvěru, proto jsem se o našich plánech zmínil velmi stručně a jenom v obecných rysech. Ale jeho otázky dokazovaly, že se v archeologii rozhodně vyzná a že je zasvěcen do všech prací, které se v oblastech budoucího zatopení dělají.

„Vy tedy chcete zkusit štěstí v poušti,“ řekl, přitom do sebe obrátil poslední sklenku a se zřejmou lítostí odstrčil vyprázdněnou láhev. „A… Chirenova pyramida vás nezajímá?“

Pokrčil jsem rameny a odpověděl, že už dávno je podrobně prozkoumána, podle mého názoru už žádné překvapení neskrývá, a není konečně vůbec pojata mezi objekty, které vyžadují další průzkum,

„Ano, máte pravdu. Váš Krasovskij zapracoval jak náleží a zbavil nás naděje na nějaké nové objevy,“ překotně se mnou souhlasil Woodstock. „Naši staroušci přece jen uměli dělat, ještě se od nich můžeme učit.“

Po obědě jsem ukázal hostům naše nepříliš bohaté nálezy. Aphanasopulo se jen díval a mlčel, Woodstock si v chůzi bručel:

„Zajímavé… Zajímavé… To je velice zajímavé,“ takovým nepokrytě lhostejným tónem, že mi to zkazilo náladu definitivně. Sám jsem dobře věděl, že naše nálezy nemají obzvláštní cenu, ale od kolegů archeologů jsem přece jen čekal víc pochopení.

Návštěvníci pak rychle skončili prohlídku, poděkovali za pohoštění, nastoupili do svého člunu, a ten okamžitě odrazil od břehu. Namalovaná slečna nám koketně zamávala na rozloučenou. Loď brzy zmizela ve třpytivé dálce a nechala mi v duši jakýsi temný pocit nepochopitelného neklidu a lítost nad promarněným dnem.

CHIRENOVA PYRAMIDA

Divná věc, jedna náhodná otázka, kterou Woodstock prohodil jen tak mimochodem a v níž vlastně o nic zvláštního nešlo, mě tak vzrušila, ale zadřela se jako tříska, a Chirenova pyramida mi teď nešla z hlavy. Snad proto, že i dřív jsem se tu a tam nad ní zamýšlel, a někdy dost důkladně.

Co když to opravdu nebylo s Chirenovou pyramidou všechno tak prosté a jasné, jak se mnozí domnívají a jak jsem se snažil přesvědčit i sám sebe?

Tuto pyramidu se podařilo objevit v roce 1912 našemu krajanovi, ruskému egyptologovi Vasiliji Pavloviči Krasovskému. Zdá se snad divné, že tak dlouho zůstávala neznámá, pyramida přece není špendlík. Jenže ve zdejším kraji ji nikdo nehledal. Všechny pyramidy dávno objevené a archeologicky probádané jsou na dolním toku Nilu, poblíž starých sídelních měst Memfidy a Théb. A kromě toho stavitelé Chirenovu pyramidu obratně zamaskovali, takže vypadala jako nějaký kopec. Není vysoká, má všehovšudy nějakých patnáct metrů a je skoro až k vrcholu zavátá pískem. Dokonce i vrchol má nepravidelný tvar, podobá se spíš zvětralé skále. První se o tuto skálu trčící z písku začal zajímat Krasovskij, který ke svému překvapení zjistil, že takový tvar jí mohly dát jenom lidské ruce a zřejmě vůbec ne náhodou, ale kvůli zamaskování.

Začal rozkopávat písečný pahorek, a tu pod ním objevil skutečnou pyramidu z obrovských kvádrů zdejšího pískovce.

Tento objev ohromil všechny egyptology. Nastaly spory, kdo a proč vlastně postavil takovou podivnou pyramidu v odlehlém pustém místě uprostřed písků Núbijské pouště. Kdo je v ní asi pohřben?

Tyto otázky zůstávaly dlouho nezodpovězeny, protože se Krasovskému stále nedařilo proniknout do nitra záhadné pyramidy. Neměla totiž vchod.

Podle tradice, jíž se přísně drželi staří mistři už od dob legendárního Imhotepa, stavitele první stupňovité pyramidy, dělal se vchod obvykle na severní straně. Ovšem z obavy před lupiči se stavitelé snažili rafinovaně ho zamaskovat. Mohl potom vyústit do spletitého bludiště falešných vchodů a chodeb, a proto bylo nutné pozorně prozkoumat každou píď jejich stěn a objevit pravý, tajný vchod. Stavitelé pyramid se stále zdokonalovali ve vymýšlení nepravých vchodů a nástrah, které číhaly na lupiče po celé cestě k vytoužené kryptě. Ale přesto bylo třeba hledat vstup do pyramidy na její severní straně.

Krasovskij očistil od navátého písku celou severní stěnu pyramidy, bedlivě, div ne s lupou v ruce prozkoumal všechny štěrbiny mezi obkládacími deskami tak mistrovsky sesazenými, že se mezi nimi nedala prostrčit ani jehla, ale nenašel ani náznak vchodu.

Dělníci začali čistit západní stěnu pyramidy. Skromné finance, jimiž badatel disponoval, mizely mnohem rychleji než písek, který odklizovali. Vítr jim ho tam nemilosrdně nanesl z bezbřehé pouště znovu. A stále ani památka po vchodu…

Tu se Krasovskij rozhodl pro zoufalé řešení: proniknout do staré pyramidy přímo, vysekat v její stěně nový vchod. Doufal, že nová štola narazí dříve nebo později na některou z vnitřních chodeb, která ho nakonec přivede k vlastní kryptě.

Ukázalo se, že to bude namáhavá a velmi zdlouhavá práce. Každý centimetr stál ohromné úsilí. Prosekávali se pískovcem, a v úzké dusné štole mohli použít jenom primitivní nářadí, v podstatě skoro stejné jako staroegyptští otroci, kteří tuto pyramidu kdysi stavěli. Krasovskij pracoval ve štole jako ostatní, ačkoli nepřekypoval zdravím, a několikrát ho odtud museli vynést v bezvědomí, vyčerpaného a schváceného vedrem.

Místo pro „průlom“ do pyramidy nevybral asi zrovna šťastně, protože teprve po třech měsících, když prokopal dvanáctimetrovou chodbu, narazil konečně na jednu z vnitřních galerií.

Teď šla práce rychleji, ale trápení ještě zdaleka neskončilo. Museli se dostávat přes několik závalů, dvakrát Krasovskij narazil na nebezpečné léčky a jedna ho málem stála život. Tunel měl několik nepravých rozcestí a jenom průzkum falešných chodeb a zjištění, že vlastně nikam nevedou a končí slepou uličkou, stálo mnoho času.

Konečně neúnavný badatel nabyl přesvědčení, že se postupně přibližuje tím zmateným bludištěm temných průchodů k centru pyramidy, k vytoužené kryptě. Ale tu najednou, už v poslední chodbě, když byl přímo u pohřební síně, čekalo archeologa kruté zklamání. Spatřil tam, že ho už kdysi dávno předešli lupiči.

Zbývala mu jediná naděje. Lupiče zpravidla zajímaly skvosty a zlato, a není tedy vyloučeno, že se uchovaly nějaké méně hodnotné věci, jimiž pohrdli. Nebo mohl někdo lupiče v poslední chvíli vyplašit, takže museli pyramidu rychle opustit, aniž ji stačili vyloupit. I takové případy se stávaly.

Jenže Krasovskij takové štěstí neměl. Jakmile nahlédl do pohřební síně, okamžitě poznal, že se nemilosrdně hroutí i poslední nesmělá naděje.

Ve světle pochodně spatřil docela prázdnou místnost. Uprostřed stál sarkofág z černé žuly. Byl také prázdný. Vedle něho leželo na podlaze těžké žulové víko. Ale když důkladně prohlédl sarkofág, zjistil, že také lupiči byli oklamáni. I oni ho našli docela prázdný. Byl to kenotaf, symbolický hrob.

Představte si rozčarování a zuřivost lupičů! Jenže pro Krasovského to byla přirozeně slabá útěcha. Vždyť i jeho práce a naděje byly marné.

V koutě krypty v hromádce smetí, které tu nechali stavitelé, našel drobnou sošku z načervenalého pískovce. Takové figurky s podobou nebožtíka se dávaly obvykle do rakve s mrtvým tělem. Říkalo se jim wešebt, zodpovídající se. Figurka měla zastupovat zemřelého, až bude povolán k těžké práci na polích v záhrobní říši Úsírově.

Možná že stavitelé dali tuto kamennou figurku do sarkofágu záměrně, aby se vysmáli těm, kteří s námahou proniknou do hrobky a najdou ji nakonec prázdnou. A rozzuření lupiči ji odhodili na hromádku smetí. Rozhodně však zůstala celá, a teď se na dlani Krasovského usmívala záhadným zkamenělým úsměvem. S úžasem si na ní přečetl jméno faraóna, který dal tuto tajemnou pyramidu postavit pro výsměch všem, kdož se pokusí do ní proniknout: Chiren, Vládce Horního a Dolního, anch-uda-sneb.

Teď je na čase vysvětlit, proč vlastně toto jméno Krasovského tak ohromilo. A nejen jeho.

Abychom si správně představili historickou situaci, musíme začít od faraóna Achnatona. Vládl od roku 1424 do roku 1388 před naším letopočtem a proslavil se nejvelkorysejší reformou, jakou kdy starý Egypt se svými dlouhověkými dějinami pamatoval.

Staří Egypťané měli velké množství božstev, velkých malých. Po celé zemi se uctíval Amón, Úsíre a Thowt. Ale krom toho měl každý nom – jednotlivá provincie – své vlastní bohy. Na počest každého božstva se stavěly chrámy a v nich vládli a blahobytně žili kněží. V sídelním městě Thébách se těšil obzvláštní úctě bůh Amón, jehož kněží měli obrovskou moc. Vlastnili rozsáhlá pole a bezpočetné vesnice, jejichž obyvatelé museli od narození do smrti pracovat pro chrámovou pokladnu. Bohatství posvátných chrámů Amónových nabylo pohádkových rozměrů.

Proti těmto všemocným kněžím se odhodlal vystoupit mladý faraón, jemuž dali při narození jméno Amenhotep IV., což znamenalo „Amón je spokojen“.

Podle dochovaných dokumentů a kreseb to byl, dalo by se říci, humanista. Horlivě se věnoval nábožensko-filosofickým otázkám a umění a sám dokonce psal velmi zajímavé veršované hymny, které se dochovaly až do našich časů. Na rozdíl od většiny svých bojechtivých předchůdců a následníků věnoval Amenhotep IV. mnohem více pozornosti výpravám do cizích zemí.

Tím obdivuhodnější je odhodlání a energie, s níž začal lámat řád po staletí platný. Nový faraón zkrátka zrušil všechny dosavadní bohy a neušetřil ani nejuctívanějšího z nich, Amóna. Jejich jména se na faraónův rozkaz smazávají a vyškrabují ze všech nápisů na budovách a obeliscích. Přitom nebere ohled ani na pomníky postavené na počest jeho vlastního otce Amenhotepa III. I z jejich nápisů se vysekává nenáviděné jméno boha Amóna.

V náhradu za dřívější bohy a bůžky dává faraón ve všech chrámech uctívat jedno jediné sluneční božstvo, Atona. Na jeho počest přijímá pak nové jméno Achnaton, Sloužící Atonovi, a skládá oslavné hymny, které musí od nynějška zaznívat ze všech stran:

Krásné a zářící se objevuješ na obzoru,

ó slunce živoucí, počátku všeho žití!

Když na východě objevilo ses,

zemi jsi naplnilo krásou svojí.

Skvěješ se vznešené a velké

vysoko nad zeměmi všemi,

paprsky tvoje objímají světy

světy, jež zrodily se z tebe,

a ty jsi Den a spoutáváš je všecky,

ty spoutáváš je pro drahého syna.

Dnes, po třiatřiceti staletích, si ovšem stěží dovedeme představit, jaké otřesy prožívala země při této ohromující reformě, jež bořila všechny dřívější náboženské představy. Místo početných bohů, které si lidé zvykli uctívat už od dětství, se teď slaví jenom jedno božstvo, a všichni ho odevšad vidí: zářící sluneční kotouč majestátně pluje po obloze. Není divu, že se kněží zmocnila panika a ve svých chrámech začali křičet, že nadchází konec světa.

Ale Achnaton prosazuje neúprosně svůj úmysl.

Na podzim roku 1419 před naším letopočtem nastupuje faraón a celý jeho dvůr na zvlášť připravené lodi a navždy opouští Théby. Obrovská dlouhá flotila pluje po proudu Nilu. Po třech stech kilometrech plavby přistává u neobydleného břehu. Od té chvíle tu bude sídelní město. Jméno pro ně bylo vybráno už dřív: Achetaton, Atonův obzor.

A velké město uprostřed pouště roste pohádkovou rychlostí. Buduje se podle jednotného projektu – přímé ulice, přepychové paláce a parky, obrovský chrám zvaný Atonův dům s průčelím skoro třičtvrtě kilometru dlouhým a skvostná knihovna nazvaná Dům života.

Je zajímavé, že druhé město zasvěcené Atonovi bylo postaveno v Núbii u třetích peřejí. Dali mu jméno GemAton. Přečkalo časy, kdy byl Achetaton už dávno v troskách. V Núbii zanechaly reformy kacířského faraóna hlubší stopu a udržely se mnohem déle.

Ačkoli se Achnatonova reforma týkala zdánlivě jenom náboženství, zapůsobila obrozujícím vlivem na veškerý egyptský život. Zářící vlídné sluneční božstvo přibližovalo člověka životu a přírodě a vedlo ho k tomu, aby si víc vážil tohoto nádherného a radostného světa, štědře obdařeného slunečními paprsky.

Svěží nový proud oživil také umění. Tvorba sochařů a malířů byla dosud omezena přísnými kánony, jež se po celá staletí neměnily, a teď najednou jako by se jim poprvé zjevil svět v celé své kráse. Na freskách nalezených v troskách Achetatonu se téměř nevyskytují tradiční bitevní scény s nepřirozeně strnulými postavami bojovníků a monumentálním faraónem nad nimi. Místo toho jsou tam prosté výjevy z všedního života zobrazené s otřesným realismem: býci ženoucí se tryskem, dovádějící ryby v lotosovém porostu, hejno kachen nad tichým jezerem.

Faraón byl v Egyptě považován za pozemské ztělesnění boha. „Vyvolený mezi milióny“, hlásaly zbožné nápisy na stěnách hrobek a chrámů. Jeho jméno se nesmělo ani vyslovit, stejně jako jméno boha, proto se o něm mluvilo vždycky jinotajně: „Vznešený dům rozhodl tak a tak…“ Ať konal faraón cokoli, písař to sděloval jenom v množném čísle: „Oni byli“ nebo „Oni šli“.

Kdokoli předstupoval před krále, padal tváří k zemi. Pouhé políbení vládcova střevíce se považovalo za svatokrádež, líbat se směl jenom prach u jeho nohou.

A teď najednou Achnaton žádá, aby ho zobrazovali docela jinak, jako pozemšťana, obyčejného člověka. Malíři přitom občas upadají až do naturalismu, už nezakrývají jako dřív nedostatky faraónovy postavy, ale svědomitě je zdůrazňují. Na všech portrétech má Achnaton hubené neduživé tělo, protáhlý obličej, tenký krk, převislé břicho a vpadlou hruď. Je ošklivý a nezakrývá to. Na těchto obrazech ho přitom nevídáme v palácových sálech, ale v domácím rodinném prostředí.

Svého času mne ohromila jedna drobná freska, a dodnes ji mám před očima: Achnaton se svou ženou stojí u lože malé umírající dcerky. To už není faraón, ale zdrcený otec. Žena hořce pláče a Achnaton jí položil něžně ruku na rameno a utěšuje ji…

A kolik lidské krásy je ve vynikajícím sochařském portrétu jeho ženy Nefertiity. Je to vskutku jedno z největších děl světového umění, tak věčné a nestárnoucí, jako přísné linie Parthenonu a geniální sochy Praxitelovy. Ale to všechno končí tak náhle, jako to začalo.

Achnaton umírá a všechny jeho reformy zanikají jako dešťový proud v písku pouště. Nastávají zmatky.

Achnatona střídá na trůnu jeho zeť Smenchkaré, ale umírá záhadnou rychlou smrtí a postupuje místo Tutanchatonovi, který je rovněž zetěm nebo nevlastním bratrem zemřelého krále reformátora. Novému faraónovi je dvanáct let a kněží ho tedy snadno podřizují své vůli.

Sídelním městem se znovu stávají Théby a opuštěný Atonův obzor rychle zanáší písek z pouště. Kameníci opět opravují pamětní nápisy na stěnách a obeliscích. Tentokrát z nich odstraňují znenáviděné jméno slunečního boha Atona. Zcela zakázáno je vyslovovat jméno Achnatonovo. Jenom v krajní nutnosti a v oficiálních dokumentech se objevuje „zločinec z Achetatonu“.

Nový faraón Tutanchaton se stává Tutanchamónem. Umírá však předčasně, už v osmnácti letech, a v zemi nastávají nepokoje. Na opuštěný trůn se derou vládychtiví. Nejdřív Eje, muž Achnatonovy kojné, který se najednou prohlásil za jakéhosi božského otce, a potom další. Tito dočasní vládcové se rychle střídají, vynořují se z neznáma a stejně tak náhle mizí v úplném zapomnění. Jejich jména se ani nestačila dochovat na historických památkách nebo v dokumentech.

Nad zběsilým kolotočem všech těchto dočasných vládců se nejasně tyčí postava lstivého Haremheba, který se stal už za Achnatona faraónovým rádcem. Sbírá zkušenosti ve dvorských intrikách a trpělivě čeká na svou chvíli, aby se na jaře roku 1342 nečekaně prohlásil za faraóna a tvrdou rukou konečně zavedl řád, přirozeně takový, jaký vyhovoval thébským kněžím.

Vzpoury a nepokoje, které v období bezvládí zachvátily celou zemi, nabývaly zřejmě charakteru opravdového povstání. Svědčí o tom zajímavý dokument z té doby, známý pod symbolickým názvem Žalozpěv. Neznámý autor v něm velmi výmluvně líčí toto povstání a naříká:

Ano, urození jsou v neštěstí, prostí lidé však v radosti. Každé město hovoří: Vyženeme bohaté ze svých hradeb!

Hle, kdo dřív neměl chleba, vládne špižírnami. Ten, kdo trpěl hlad, vládne teď sýpkami, kdo si bral zrno na dluh, sám ho teď rozdává.

Ano, otevřeny byly archívy, ukradeny z nich seznamy poplatníků daní a otroci se změnili v pány!

Je smutné, že nevíme skoro nic o této neobyčejně zajímavé kapitole dějin. Nevíme a dodneška se přeme, jak dlouho vlastně trvala tato „doba zmatků“, tak bohatá na různé dramatické události. Čtyřicet nebo deset let?

Škoda že lidem, kteří se starým Egyptem speciálně nezabývají, splývají celé jeho dlouhověké dějiny v jedinou nejasnou skvrnu. Ale tento úsek lidských dějin v celém svém rozsahu čítá přes čtyři tisíce let, kdežto od počátku našeho letopočtu uplynula sotva polovina té doby. Zakladatel první dynastie faraónů Narmer byl pro Achnatona a Tutanchamóna stejně vzdáleným předkem jako pro nás řekněme Alexander Makedonský nebo Vergilius.

Mnoho událostí, jež ovlivnilo a vtáhlo do svého víru tisíce a tisíce lidských osudů, se přihodilo v tom bouřlivém půlstoletí zmatků a otřesů mezi smrtí kacířského faraóna Achnatona a definitivním obnovením starých tradic za Haremheba. Ale v dílech historiků je prázdno, zející propast, skutečné bílé místo, v jehož mlze se jen nejasně míhají jednotlivé rozplizlé postavy.

A tam někde v té mlze mezi nezřetelnými postavami se skrývá i záhadný Chiren, který mi teď nedopřává klidu.

Všechna fakta, která o něm známe, lze spočítat na prstech jedné ruky. Ale každá z úryvkovitých zpráviček s velkou námahou vyrvaných ze zapomnění několika generacemi egyptologů provokuje množství otázek a nutí nás hledat stále dál.

Začněme tím, že Chiren pocházel pravděpodobně z Núbie, z těchto pouští, kde teď stojím v zamyšlení před jeho záhadnou nepravou pyramidou. Jeho jména je vzpomenuto v jednom z nápisů z Achnatonovy doby. Říká se tam, že byl velikým stavitelem, znalcem svého oboru, opravdu novým pozemským ztělesněním božského Imhotepa.

Stavitele prvních pyramid Imhotepa, který žil o třicet staletí dřív, prohlásili už v jeho době za boha, a všichni kronikáři mu věnovali zcela samozřejmě obětní úlitbu vždy, když začínali svou práci. Aforismy, které se mu připisovaly, se pokládaly za nesmrtelné.

? k tomuto legendárnímu mistru byl přirovnáván mladý Chiren. Pozoruhodné.

Že byl v oněch letech ještě mladý, dokazuje jediný jeho portrét, který se dochoval. Na fresce, kde jsou zobrazeni početní hosté přinášející dary novému faraónu Tutanchamónovi, je i mladý Núbijec s leopardí kožešinou kolem beder. S hlubokou poklonou přináší mladému faraónovi jakousi podivnou konstrukci, něco jako dětskou hračku nebo model nějakého stroje.

Někteří egyptologové vyslovili už dřív domněnku, že tento Núbijec na fresce je Chiren. Všechny pochybnosti se rozplynuly, když našel Krasovskij v pyramidě sošku s Chirenovým jménem. Ano, je to nepochybně jedna podoba.

Jenže kdy se stal Chiren faraónem? Patrně po smrti Tutanchamóna v době zmatků. Jak k tomu došlo? Jakou politiku dělal Chiren, když se ocitl na trůnu? Snažil se pokračovat v Achnatonových reformách, nebo se naopak postavil na stranu kněží jako Tutanchamón? Proč vlastně jeho vláda nezanechala žádné stopy v dokumentech a památkách?

A proč se rozhodl postavit svou hrobku právě tady, na pokraji pouště? Proč si vymyslel tuto nepravou pohřební síň? A kde je jeho pravá hrobka? Třeba se v ní tají nějaká další svědectví o tomto podivném faraónovi, velikém staviteli, znalci svého oboru a oné době zmatků, v níž žil.

Všechny tyto otázky znepokojovaly určitě i Krasovského, když stál zmaten před prázdným sarkofágem. Ale odpověď nenašel. Hrobka byla prázdná, jenom malá figurka z červeného kamene se záhadným ironickým pohledem vysmívala archeologovi do očí…

Aby se aspoň nějak odškodnil za svou zdánlivě marnou práci, rozhodl se Krasovskij důkladně prozkoumat celou vnitřní strukturu pyramidy, projít cestou, kterou do ní pronikli lupiči, a zjistit, zda se jim podařilo najít tak rafinovaně maskovaný vchod do pyramidy.

Nastěhoval se přímo do pohřební síně a postavil své polní lůžko vedle prázdného sarkofágu. A zde, v ponurém podzemí, osvětleném jen slabým světlem lucerny, žil v zatuchlém vzduchu přes rok!

Krok za krokem rekonstruoval cestu lupičů a čím dál víc mu imponovala nebojácnost a vynalézavost těch odvážlivců, kteří kdysi pronikli k pohřební síni spletitým bludištěm chodeb, kde na ně na každém kroku číhaly smrtelně nebezpečné nástrahy. A neméně žasl nad ohromujícím mistrovstvím faraóna stavitele, který zřejmě sám vymyslel rafinovaný plán pyramidy.

Už třeba to, že krypta sama neměla vchod. Jak do ní dostali sarkofág? Krasovskij zjistil, že tam byl spuštěn shora a potom byl otvor uzavřen těžkým pískovcovým kvádrem. Strop byl zároveň dveřmi, navěky spolehlivě zamčenými.

Chodba, která vedla nad touto stropní deskou, pokračovala dál a končila slepou uličkou. Jak mohli lupiči poznat, kde prorazit otvor, aby se člověk dostal stropem do krypty? Doopravdy tam vnikli touto jedinou cestou a Krasovskij šel po jejich stopách.

S pochodní v ruce pronikal chodbami, které ho vedly do slepých uliček, šplhal se po schodech, jejichž každý stupeň se mu mohl kdykoli propadnout pod nohama a pohřbít ho v hluboké pasti s naprosto hladkými stěnami… Svlékal se do naha, natíral si tělo olejem a protahoval se pod kamennými kvádry nastraženými na nějakém tajném vlásku, takže se mohly při sebemenším neopatrném pohybu zřítit a rozmačkat ho. Ale lupiči tudy před mnoha staletími prošli, a on jenom opakoval celou jejich cestu.

Krasovskij konečně našel i dlouho hledaný vchod do pyramidy. Ukázalo se, že ho stavitel navzdory tradicím ukryl nikoli na severní, ale na jižní straně.

Lupiči to nějakým způsobem vypátrali a vnikli do pyramidy z jihu. Neprozradil jim někdo už dřív její tajemství?

Když Krasovskij strávil víc než rok ve tmě zakletých podzemních průchodů, sestavil jejich přesný plánek. Ani jedna pyramida snad nebyla prozkoumána tak podrobně a důkladně. Nebylo to ovšem zadarmo. Dobrovolné uvěznění ve staré hrobce podlomilo Krasovskému zdraví.

Když se vrátil do vlasti, zaujaly ho různé mystické teorie, velmi módní v těch letech před první světovou válkou, začal hledat jakýsi utajený smysl v číslicích udávajících výšku pyramidy, rozměry chodeb a krypty. Potom psal také zmatené články o duši Chirenovy pyramidy.

Některé jeho vědecké závěry byly podrobeny kritice, bez ní by se ostatně věda nemohla ani rozvíjet. Ale Krasovského se každá kritika velmi bolestně dotýkala, každou připomínku považoval za osobní útok.

Novinové články se škodolibými titulky Kopal Dva roky a Nic nenašel mu metaly pravdu přímo do očí.

Krasovskij zemřel v roce 1914 opuštěn a všemi zapomenutý.

VE TMÁCH PODZEMÍ

Vyprávěl jsem podrobně celou historii, ale nejsem si zcela jist, zda se mi podařilo vysvětlit, proč mi celá věc tolik ležela v hlavě.

Pyramida je prázdná. Všechny kouty jejích podzemních průchodů prohledal a prozkoumal nebožtík Krasovskij. Později, už v třicátých letech, ji probádala expedice Angličana Cocroffta, ale nemohla přidat nic nového k tomu, co jsme už věděli. Tak se stalo, že Chirenova pyramida nebyla ani zařazena do seznamu nejvýznamnějších historických památek, které se měly probádat v oblasti, jež bude zaplavena vodami Nilu. Doopravdy už v pyramidě nebylo co hledat a nemělo smysl přenášet ji na jiné, výše položené místo. K uchování představy stačila velmi přesná maketa, uložená v káhirském muzeu. Záhadná pyramida byla odsouzena zmizet ve vlnách rozlitého Nilu a navždy pohřbít své tajemství…

Toto pomyšlení mi nedopřává klidu. Nakonec už to nemohu vydržet. Uzrálo ve mně rozhodnutí, že si ještě před odjezdem na průzkum pouště Chirenovu pyramidu prohlédnu, i když vím, že je to nesmyslné a zbytečné. Ale musím se s ní aspoň rozloučit…

Hanúsí právě uklízel nádobí po snídani.

„Vy tam chcete jít, do Dár-el-Gúl?“ zeptal se mne.

„Ano. Pročpak?“

Stařec významně zavrtěl hlavou a zabrumlal:

„Je to zlé místo, já chavága, velmi zlé! Neměl byste tam chodit…“ Pak šouravým krokem zmizel za stanem.

Pověrčiví lidé si vždycky najdou živnou půdu pro svá chmurná proroctví. Náš Hanúsí taky.

Chirenova pyramida byla z neznámých důvodů u místních obyvatel smutně proslulá. Že by jen proto, že stojí na opuštěném místě a vypadá ponuře jako zvětralá skála napůl zavátá pískem?

Třeba je příčinou to, že si ve vesnici ještě pamatují, jak onemocněl a zemřel jeden z dělníků brzy po Krasovského odjezdu. Takhle totiž vznikají strašidelné báchorky a pověry: nejdřív zemřel dělník, pak onemocněl a zemřel Krasovskij…

Ano, a pak ještě přišla třetí smrt, která byla svého času také spojována s pyramidou. Brzy po návratu do Anglie zahynul při automobilové nehodě i druhý badatel v pyramidě, Cocrofft. Jeho smrt samozřejmě hned připisovali jakési mystické faraónově kletbě, která prý na pyramidě leží.

Jak jsou tyto primitivní pověry vytrvalé! Jaký povyk se kdysi strhl kolem hrobky Tutanchamónovy, jeho dozvuky se ostatně ozývají dodnes. V novinách nebo časopisech se čas od času objeví nějaká nová zpráva se senzačním titulkem, třeba „Tutanchamónova kletba“.

Stalo se totiž, že po otevření jeho hrobky zemřelo po sobě několik lidí, kteří tam byli. Příčiny úmrtí ovšem byly různé. A pak to začalo!

Faraónova kletba působí i po třiceti staletích!

Staré pyramidy se svými spletitými chodbami, tajné krypty, v jejichž tmě se po staletí uchovaly nepráchnivějící mumie, to všechno bylo živnou půdou pro různé pověrčivé výmysly milovníků a ctitelů nadpřirozená. Věda postupně vyvracela tyto mystické dohady jeden po druhém. Ale ti lidé se nevzdávali, pokoušeli se dokonce držet krok s dobou a dodat svým pověrám zdánlivě vědecký ráz. V posledních letech se v západních novinách objevily i zprávy, že nástrojem pomsty faraóna Tutanchamóna je nějaký záhadný virus.

Marně dokazoval Howard Carter, který vlastníma rukama otvíral Tutanchamónovu hrobku a strávil v ní mnoho času, že všechny tyto smrti spolu vůbec nesouvisí. Způsobily je naprosto rozdílné příčiny, v nichž není nic záhadného, vždyť kromě těch, co zemřeli, pobývaly v hrobce tisíce lidí a nikdo z nich nedostal ani rýmu.

Marně Carter přesvědčoval na tiskových konferencích:

„Zdravý lidský rozum musí s rozhořčením zavrhnout takové výmysly. Na světě neexistuje bezpečnější místo než hrobka!…“

Neuvěřili mu, pověry a výmysly bloudí po světě dodnes. A tak není divu, že po třech smrtích začali lidé Chirenově pyramidě říkat Dár el-Gúl, Příbytek ďáblův, a vyprávět o ní všelijaké báchorky.

Rozhodl jsem se, že půjdu sám, aby mne nikdo nerušil. Kromě toho nebylo možné vytrhávat lidi z práce na likvidaci tábora a z příprav na cestu. Pavlík hrozně stál o to, aby mohl se mnou, a div nezačal o různých nebezpečích, pro která je nutné, aby se výpravy zúčastnilo z bezpečnostních důvodů víc lidí. V jistém smyslu měl pravdu. Není dobře, když se člověk vydává do labyrintu chodeb a nástrah sám. Jenže cesta byla výborně prozkoumána. Měl jsem k dispozici velmi podrobný plánek Krasovského, v němž byla zakreslena každá léčka a vyčárkována nejkratší cesta ke kryptě.

Vydal jsem se k pyramidě časně ráno za chládku, ale než jsem k ní dorazil, slunce už citelně připalovalo. Bylo příjemné protáhnout se úzkým otvorem, který kdysi prorazil Krasovskij, a octnout se v chládku, v mírně zatuchlém navlhlém vzduchu podzemí. Vyrazili odtud tři vyplašení netopýři a div mi nevletěli do obličeje.

Rozsvítil jsem silnou elektrickou svítilnu a nahlédl jsem ještě jednou do plánku. První úsek cesty neskrýval žádné obtíže, byla to přímá štola, kterou Krasovskij svého času prorazil.

Zjistil jsem, že je těsná, musel jsem jít málem po čtyřech, a místy dokonce lézt. Čas od času se prudce zužovala. Dělníci, kteří ji proráželi, byli patrně v tu chvíli silně vyčerpáni nebo se Krasovskému zrovna nedostávalo peněz, aby je mohl jaksepatří živit a povzbudit jejich chuť do práce. Prodírat se takovým průlezem nebylo ovšem příliš pohodlné.

Poměrně rychle a bez zvláštních příhod jsem se dostal na konec štoly, kde konečně k radosti Krasovského přeťala první chodbu. Staří stavitelé ji dělali beze spěchu a důkladně. A tak jsem tedy konečně mohl s ulehčením narovnat záda a postavit se na nohy, byť s hlavou trochu sehnutou. Stavitelé to zřejmě udělali úmyslně: i do komnat mrtvého faraóna se slušelo vcházet s pokorou.

Teď už jsem musel být obzvlášť pozorný a opatrný, abych neuvízl ve slepé uličce nebo nepadl do léčky, proto jsem se častěji zastavoval a nahlížel do plánku.

V jednom místě jsem se však zakoukal a sešel z cesty. Chodba se tu rozdělovala ve dvě naprosto stejné odbočky. Jedna vedla někam nahoru a druhá se postupně svažovala. Logické bylo jít tou druhou, dolů, kde byla krypta. Mechanicky jsem to udělal, a teprve když jsem ušel asi osm metrů a znovu nahlédl do plánku, uvědomil jsem si, že mě chodba odvádí daleko stranou a že končí ve slepé uličce.

Zjistil jsem to včas, kdybych byl udělal ještě několik kroků, padl bych určitě do pasti, která byla na Krasovského plánku vyznačena silným červeným křížkem.

Ze zvědavosti jsem se šel podívat, zdali dosud funguje.

Udělal jsem jeden krok, pak druhý a třetí. Přidržoval jsem se přitom rukou stěny a poklepával na podlahu dlouhou holí s kovovým násadcem. Teď už bych měl být u samé pasti. Ačkoli jsem si sedl na bobek a pozorně prohlížel v ostrém světle svítilny prašnou podlahu, neobjevil jsem ani náznak nebezpečí.

Ale stačilo ťuknout holí do podlahy o něco dál a trochu silněji, a tu se jí kousek s tichým šramotem svezl kamsi dolů. Z černé jámy, která se na mžik rozevřela, zavanul na mě hrobový chlad. Div jsem neztratil rovnováhu. Pak jsem udělal krok zpět, deska skoro nehlučně zapadla na původní místo a znovu se ničím nelišila od ostatních.

Třebaže uplynulo třiatřicet staletí, past spolehlivě fungovala. Jediný nesprávný krok, a byl bych se propadl do kamenného pytle a zahynul v něm jako hloupá myš.

Mám-li se přiznat, vyvedlo mě to trochu z míry. A to jsem o léčce předem věděl, byl jsem připraven na to, co uvidím. Jak asi bylo těm dávným lupičům, kteří se kradli těmito chodbami naslepo a pravděpodobně v černé tmě? A přesto vytrvale lezli, plížili se temnými chodbami, ohmatávajíce každý kámen. Mnozí z nich se ovšem do těch kamenných pytlů propadli a zahynuli tam, ale ti, co zůstali, nenechávali pyramidu na pokoji tak dlouho, dokud se nedopídili vytouženého zlata.

Na ochranu před lupiči se tedy vymýšlely všechny ty rafinované pasti, a přesto se žádná pyramida nedochovala do našich dob netknutá. Všechny byly vyloupeny už za dávných časů, někdy dokonce hned pár měsíců nebo i dnů po pohřbu.

Uchoval se zajímavý dokument, protokol z výslechu, k němuž došlo před třemi tisíci let. Zápis se dělal ve spěchu, zkratkovitě, písař patrně pospíchal. Osm odvážlivců, mezi nimi kameník Hapi, rolník Amenemhéb a núbijský otrok Ehenufré se vloupali do královské hrobky. Chytili je, mučili a písař nakvap zapisoval přiznání nešťastníků:

„Sarkofág byl v kryptě přikrytý kamenným víkem. To všechno jsme rozbili a nalezli tam pochovaného krále a královnu. Našli jsme vznešenou mumii krále a vedle něho meč, amulety a zlaté ozdoby na jeho krku. Jeho hlava byla pokryta zlatem. Celá svatá mumie byla pokryta zlatem a stříbrem a posypána drahokamy. Strhali jsme zlato, které jsme našli na mumii, i její amulety a šperky, které měla na krku, i obal, v němž spočívala. Vzali jsme také všechno, co jsme našli na těle královny. Potom jsme spálili jejich obaly a odnesli všechno, co jsme mohli, a rozdělili jsme to poctivě na osm dílů.“

Nevíme, jaký rozsudek nad nimi faraón vynesl, ale brzy je spěchali vystřídat druzí…

Rafinovanost stavitelů pyramid byla bezmocná před uměním lupičů, které se dědilo z pokolení na pokolení. Pokaždé, když člověk objeví vyloupený hrob, opravdu neví, zda lupiče, kteří ho předešli, proklínat, nebo se jejich nebojácnosti a vynalézavosti obdivovat.

Hledání a loupení hrobů se stalo jakýmsi svérázným uměním, které přecházelo z generace na generaci. Egyptologům je známa jedna vesnice, jejíž obyvatelé provozovali lupičské řemeslo už aspoň od XIII. století a teprve koncem XIX. století se konečně podařilo přistihnout je při činu.

Všechno začalo tím, že si jistý archeolog všiml, že se na bazaru často vyskytují unikátní sošky a různé vzácné předměty z hrobů, pravděpodobně původní a velmi staré. Podařilo se vypátrat, že je prodávají lidé, kteří mají něco společného s početnou rodinou jednoho místního obyvatele Abd el-Rasúla.

To ovšem nebyl ještě důkaz. Když byla na Abd el-Rasúla podána žaloba, že vypátral nějakou tajnou hrobku, a že ji ve vší tichosti loupí, začal obviněný samozřejmě zapírat. Hned se za něj postavila celá vesnice a případ se musel ututlat.

Ale archeologové jako detektivové amatéři nepřestávali podezřelou rodinu tajně sledovat. Přesto se šikovné lupiče stále nedařilo usvědčit. Až teprve spory, které v rodině Abd el-Rasúla vypukly, pomohly objevit pravdu. Jeden z jeho příbuzných se s ním nepohodl pro dělbu kořisti a udal ho policii.

Ukázalo se, že před šesti lety objevil Abd el-Rasúl unikátní skrýš ve skalách, v níž byly před třiceti staletími ukryty před lupiči mumie čtyřiceti faraónů a královských příbuzných.

Bohatství, které padlo rodině Abd el-Rasúla do klína, bylo tak obrovské, že ho nebylo možné najednou odnést a proměnit v peníze. A tak rodinná rada rozhodla uchovat věc v naprosté tajnosti. Po šest let, vždycky když potřebovali peníze, chodili ti mazaní chlapi do skrýše, tak jako se chodí do banky, aby vybrali pár věciček vhodných k prodeji.

To zlato jim nakonec přišlo draho.

V našem případě ovšem, jak Krasovskij zjistil, měli lupiči zřejmě plánek Chirenovy pyramidy, i když to hlavní nevěděli, totiž že je prázdná.

Teď tedy jsem se musel vrátit na křižovatku chodeb a najít správnou cestu.

Ten, kdo se nikdy neplazil docela sám němými podzemními chodbami, kde vládne úplná tma, si přece jen těžko dovede představit, jak podivné a děsivé pocity člověka v těchto ponurých místech přepadají.

Chvílemi jsem musel lézt po čtyřech nebo se plazit po břiše. Světlo lampy se odráží v droboučkých krystalech a občas zajiskří ve stěně, ale vpředu je černo. Kolem poskakují stíny a ubíhají do tmy. Pokaždé, když člověk zahýbá za roh, ohmatá nejdřív rukama podlahu, aby nepadl do léčky. A po celou dobu cítí, že je sám a že má nad hlavou obrovské spousty kamene. Zdá se mu, že ho to užuž zavalí, že uvízne v nějaké nastražené škvíře, a kdy potom někdo najde jeho kosti?

Když už jsem byl skoro u samého rozcestí, zazdálo se mi, že se vpředu ozval nějaký slabý šramot, jako když padá kámen uvolněný pod něčí nohou. Zastavil jsem se a zaposlouchal. Ticho.

Dál se mělo jít po té chodbě, která klamně směřovala vzhůru. Ústila na schody, jež dost příkře klesaly dolů do hloubky asi šestimetrové. Dva schody byly na Krasovského plánku označeny zase těmi výstražnými červenými křížky. Naštěstí tu pečliví účastníci poslední Cocrofftovy expedice prozíravě nechali dlouhé pevné prkno. Pomohlo mi dostat se poměrně snadno přes zrádné stupně.

Schody vedly do zcela prázdné místnůstky s nízkým stropem. Abych se z ní dostal dál, musel jsem se protáhnout úzkou štěrbinou zející v koutě. To byla, podle slov Krasovského, rovněž nástraha. Při neopatrném doteku měl kamenný kvádr spadnout a rozdrtit rušitele věčného klidu pyramidy. Ale Krasovskij kvádr zneškodnil, zatloukl po obou stranách štěrbiny pevné klíny. Štěrbina se tím tak zúžila, že bylo nesnadné se tudy promáčknout. Kdoví, zda klíny dávno neshnily a právě v tuto chvíli pod tíhou kvádru neprasknou?

Znovu jsem si vzpomněl na lupiče, když jsem se tak znovu octl v jejich kůži. Nemohli přece lézt do tohoto kamenného smrtícího chřtánu, jestliže předem neprozkoumali jeho tajemství, i když měli samozřejmě celkem víc zkušeností v takovém podnikání než já. Ale Krasovskij, jak ten se k tomu dokázal odhodlat?

Na druhé straně štěrbiny mne čekala znovu široká chodba. Když jsem v ní ušel asi čtyři metry, spatřil jsem černou jámu, zející uprostřed podlahy.

Srdce se ve mně zachvělo. To už byl vchod do krypty, který kdysi prorazili lupiči.

Ve stěně trčel hák – zatloukl ho tam Krasovskij. Připevnil k němu provazový žebřík a po něm sestupoval dolů. Žebřík jsem s sebou neměl, vzal jsem jen pevné lano s uzly. Jeden jeho konec jsem přivázal k háku a druhý spustil do tmavého jícnu.

Svítilna se mi houpala na krku, takže kolem dokola tančily stíny a bránily mi v odhadu, jak daleko mám ještě k zemi. A tak jsem se trefil přímo do sarkofágu!

Když jsem se z něho vyhrabal, zvedl jsem lampu nad hlavu a rozhlédl jsem se.

Sarkofág stál přesně uprostřed místnosti a vedle něho leželo žulové víko. Všechno bylo tak, jak to poprvé viděl Krasovskij.

Zvolna jsem obešel celou místnost a prohlédl jsem si stěny. Nebyla to asuánská žula s teplým narůžovělým odstínem, ale nějaká jiná, se zlověstnými sametově černými skvrnami s nazelenale hnědým žilkováním. Světlo lampy jako by ještě zdůrazňovalo její ponurost.

Bezděčně jsem se zachvěl, když jsem si uvědomil, že Krasovskij strávil v tomto kamenném pytli mnoho dní v dobrovolném zajetí. Na stropě zůstala od lampy nebo louče, které používal, velká skvrna mastných sazí.

Černé stěny a hrozivý strop – téměř fyzicky jsem pociťoval jeho tíži, i když jsem tu strávil sotva pár minut. A to hluboké absolutní ticho, z něhož zvonilo v uších… Není divu, že se z nešťastného Krasovského stal pověrčivý podivín, když tak dlouho žil v tomto sklepení.

Abych se zbavil chmurných myšlenek, znovu jsem začal pozorně prohlížet stěny. Byla to marná práce, každou skulinu mezi deskami prozkoumal Krasovskij už přede mnou.

Našel jen jeden nápis na stěně a kresbu na víku sarkofágu: šakal nad devíti klečícími zajatci. Takové kresby jsou ve staroegyptských hrobkách běžné. Sloužily jako výstraha lupičům a hrozily všudypřítomnou mstou zemřelého faraóna.

Nepodařilo se mi přirozeně objevit nic víc než Krasovskému. Přesto jsem si sedl na okraj sarkofágu a překreslil si do bloku jediný nápis vytesaný ve stěně. Sám ani nevím, proč jsem to dělal, vždyť ho Krasovskij publikoval a všichni ho dávno znají. Snad proto, že mi bylo trapné vrátit se do tábora s prázdnýma rukama.

V překladu zní nápis takto:

„Synu můj, mstiteli můj! Povstaň z nebytí, ó ležící!.. Nechť přemůžeš své nepřátele, nechť triumfuješ nad tím, co konají proti tobě…“

Toť vše. Víc už není co prohlížet. Wešebt, zobrazující faraóna Chirena, dávno odpočívá v jednom ze sálů Ermitáže, kde jsem ho tolikrát viděl už jako student, když jsem se zajímal o tajemství prázdné pyramidy s falešnou kryptou. Teď jsem pronikl až k srdci té pyramidy, na vlastní oči jsem viděl černé stěny i prázdný sarkofág, ale k rozluštění záhady jsem se o krok nepřiblížil.

A rozluštění přece musí být někde tady, nedaleko! Chiren si přece nemohl vybrat místo pro svou skutečnou hrobku někde v Thébách nebo Achetatomu, a falešnou postavit zde, stovky kilometrů daleko, aby zmátl stopy! To je úplný nesmysl. Ne, jeho pravá hrobka musí být ukryta někde zde, ve zdejších pouštích, možná docela blízko. A objevit ji lze, tak jako byla v Údolí králů, už dávno prozkoumaném, teprve v roce 1922 nalezena hrobka Tutanchamónova, uchovaná jenom zázrakem. A docela nedávno přece objevil egyptský archeolog Muhammad Goném nedaleko Káhiry celou pyramidu ukrytou po mnoho staletí pod pískem.

A co když Chiren zahynul v boji nebo v nějakém palácovém masakru a nakonec vůbec žádnou hrobku neměl? pomyslel jsem si.

Ne, to je dost nepravděpodobné. Bylo zvykem pohřbívat faraóny se vší nádherou! Někde ta jeho hrobka přece musí být!

Ale tady u prázdného sarkofágu už nic neudělám. Stejně mi tohle prostředí začalo nějak cuchat nervy. Strávil jsem v kryptě sotva hodinu a už se mne začal zmocňovat jakýsi nepochopitelný neklid. Musím se co nejrychleji dostat odtud.

Zpáteční cestu jsem absolvoval mnohem rychleji a bez jakýchkoli příhod. Jenom se mi zdálo, že prkno, po němž jsem přešel zpět přes zrádné schody, leželo jinak než dřív. Ale hned jsem tu hloupou myšlenku zahnal. Kdo by mohl pohnout prknem v uzavřené chodbě naprosto prázdné pyramidy?

A přesto, když jsem došel až ke štole, kterou prorazil Krasovskij, zdálo se mi, že se vpředu mihl nějaký stín…

Ano, to jsou jistě nervy. Byl jsem v pyramidě chvilku, a už se mi zjevují všelijaká strašidla. Ještě by tak scházelo, abych začal být pověrčivý, jako chudák Krasovskij nebo děda Hanúsí. Ale abych se přiznal, teď teprve jsem dokázal starého vědce pochopit. Z takového prostředí člověk docela snadno ztratí nervy.

Na posledním úseku cesty štolou jsem záměrně nespěchal. Přece však, co bych to zapíral, jsem pocítil ulehčení, když jsem před sebou spatřil zářivé sluneční světlo a venku s rozkoší vdechl horký, rozpálený, ale zato čistý vzduch pouště.

K obědu jsem se trochu opozdil. Ale naštěstí se oběd maličko zdržel, takže výtky nebyly adresovány mně, ale kuchaři.

„Copak je to s vámi, Hanúsí?“ podivil jsem se. „Jste přece vždycky tak přesný, že by si člověk mohl podle vás řídit hodinky.“

Starý rozhodil rukama, uklonil se a pokorně řekl:

„Zašel jsem před odjezdem navštívit starého přítele, já chavága. Prosím za odpuštění, už se to nebude opakovat, já chavága.“

Znovu mne tvrdohlavě oslovuje milostpane. Zpropadený děda!

U oběda jsme si načrtli trasu průzkumné výpravy a dohodli se o složení skupiny. Neobešlo se to bez diskusí. Do vozu se nevešlo víc než šest lidí. Hodlal jsem vzít s sebou kromě průvodce ještě Pavlíka, pak našeho výtvarníka Kazimíra Petroviče, Žeňu Lavrovského a Hanúsího, abychom neztráceli čas přípravou jídla. Ostatní měli do našeho návratu dokončit balení vykopávek.

Brali jsme s sebou i přístroje k elektroprůzkumu. Ale Zina si večer před odjezdem podvrtla nohu, navíc cestování bude těžké a úmorné, a tak jsem se rozhodl nechat děvče s Andrejem Akkuratovem na základně. S aparaturou si už nějak poradíme sami. Jeden z nepsaných expedičních zákonů hlásal, že každý musí ovládat základní znalosti z oboru svého kolegy, aby ho mohl, bude-li to nutné, nahradit.

Andrej přijal mé rozhodnutí s klidem filosofa, nimravá práce mu vyhovovala. Ale Zinočka se urazila. Aby se mi pomstila, za celý večer na mne nepromluvila a v hrdém osamění seděla na břehu.

„SYNU MŮJ, MSTITELI MŮJ!“

Na cestu jsme se vydali časně ráno, jakmile se rozbřesklo. Ale na tržišti už seděly ženy v černých pytlovitých milájích a před sebou měly rozložené jednoduché zboží: zeleninu, svazečky mangových plodů a rákosové koše. Jejich víka měla přesně takový tvar jako starobylé vojenské štíty, jaké se dochovaly na freskách. Šerá minulost v této staré zemi stále žije a připomíná se na každém kroku.

Minuli jsme zahrady, potom velké nezastavěné prostranství kolem vesnice – tady ještě bylo aspoň nějaké rostlinstvo, zakrslé trnité křoví a divoké melouny, uvnitř duté jako míče, které se tu válely, tu a tam nějaký. A pak se před námi rozprostřela skutečná poušť. Její jednotvárnou plochost jenom zdůrazňovala nevysoká hradba Núbijských hor, která se nejasně černala v dálce.

Dvě naše dodžky čiperně uháněly po té rovině bez cest. Přesypy tu nebyly a pevně slehlý písek naše auta výtečně udržel. Jenom vítr tu hvízdal. Nejdřív byl příjemně chladivý a osvěžující, ale potom se v paprscích rychle stoupajícího slunce postupně rozžhavoval a nepřinášel už žádnou úlevu.

Za průvodce jsme si vzali starého beduína jménem Azíz, jednoho z našich dělníků. Objezdil celou poušť stovky kilometrů kolem a znal tady každý kámen.

Jeli jsme už třetí hodinu a hory neustále ustupovaly a byly stále tak vzdálené a mlhavé. Kdoví, možná že právě tam někde v horách je ukryta pravá Chirenova hrobka. Jistě znal výborně svůj rodný kraj a zvolil pro ni místo co nejskrytější.

Když jsem vybíral trasu pochodu, přece jen jsem doufal, že narazíme na nějaká znamení, která by naznačovala, že tu hrobka někde je. Stará karavanní stezka, opuštěné kamenolomy, rozvaliny studny – leccos mohlo napovědět cestu. Nebo aspoň kdybychom vypátrali nějaké dosud neznámé starobylé památky, i to samo o sobě by bylo cenné. Já si však v hloubi duše dělal naději na něco většího…

Slunce stoupalo stále výš a radost z rychlé jízdy postupně mizela. Do tváře nás pálil rozžhavený vítr a bodaly tisíce droboučkých zrnek písku. Hlava byla jako z olova a začalo v ní hučet, jako by se rozezněl telegrafní sloup v otevřené krajině.

První zastávku jsme udělali u nevelké skály, která osamoceně trčela uprostřed písku. Takovým skalám, popraskaným účinkem slunečních paprsků a pokrytým nesčíslnými dolíčky, které způsobily údery písečných zrnek hnaných větrem, se říká ztracenci. Jsou daleko viditelné a od pradávna sloužily jako majáky v poušti. Karavany, jež táhly kolem, tu nechávaly nějaké znamení.

Měli jsme štěstí. Hned na prvním ztracenci se nám podařilo najít hieroglyfy, vytesané o něco výš, než sahá lidská postava. Nebylo však snadné rozluštit je, čas, slunce a vítr silně porušily povrch skály. Přitom sebenepatrnější zkomolení může dát kresleným znakům docela jiný smysl.

Tři hodiny jsme se přeli, ohmatávali každý ohyb kresby, zkoumali nápis pod různými úhly. Pavlík dokonce sešplhal po laně přehozeném přes vrcholek skály a zůstal viset ve vzduchu, a v té pozici se pokusil pořádně si prohlédnout písmena. Konečně jsme dospěli k obecné dohodě, a já si mohl zapsat do bloku první výklad:

„Isido a Úsíre. ochraňujte Taktiz-Amóna, zrozeného Zekarerem, na obtížné pouti ke královským rudným dolům…“

Šli jsme tedy správně. Právě tudy vedla kdysi dávno stezka k nalezištím zlata.

Potom Kazimír Petrovič pořídil otisk každého nápisu a kresby. Nejdřív očistil kámen od prachu ? pak k němu přitiskl namočený list speciálního tenkého a měkkého papíru. Když se pak tvrdým kartáčkem přejede po papíře, podaří se získat velmi přesnou kopii nápisu. Takové otisky zachytí lépe než jakákoli fotografie nejen nejjemnější detaily, ale i fakturu kamene.

Zhruba za hodinu jsme se zastavili u druhého ztracence. Ale byť jsme ho prohlíželi ze všech stran, nenašli jsme na něm žádný nápis, kromě sotva viditelné a dětsky primitivní kresby, zobrazující slona se zdviženým chobotem. Zdálo se, že to ani není kresba, ale jen bizarní stopy větru.

„Kde, prosím vás, by se vzal v poušti slon?“ ježil se Žeňa Lavrovskij.

Pravda, když se člověk díval na tu písečnou plochu, těžko si představil, že zdejší jednotvárné končiny vlastně nebyly vždycky pouští. I tady se kdysi zelenala tráva, tekly veselé potoky a šumělo listí keřů, mezi nimiž se potulovali jak sloni, tak hroši a žirafy. A právě tyhle primitivní kresby na skalách, dělané zřejmě podle skutečnosti, svědčí o tom, jak se za staletí změnilo zdejší podnebí.

Pořídili jsme otisk kresby, abychom si dořešili spor až doma. Zdržovat se tu déle nemělo smysl. Den se už klonil k večeru a my museli pokračovat v cestě.

Na nocleh jsme se zastavili u podobného, dost velkého ztracence s rozeklaným vrcholem, který se podobal troskám pevnostní věže, ale už jsme ho ani letmo nestačili prohlédnout, tak rychle padl na zem soumrak. Prohlídku jsme odložili na ráno.

Cestovní vařiče zhluboka zahučely, hliníkové lžíce a misky lákavě zazvonily a my všichni jsme najednou pocítili, jak jsme za ten den důkladně vyhladověli a unavili se. Všechny nás pálily od větru tváře, mezi zuby skřípal všudypřítomný písek a před očima, unavenýma sluneční září, se dělala duhová kola.

Po večeři jsem se s rozkoší natáhl na skládací lůžko postavené u skály přímo pod hvězdným nebem. Déšť tady nepamatovali už aspoň čtyřicet let a slunce nevadí, stejně musíme vstávat na úsvitu.

Tábor rychle usnul a já zůstal s nocí, s hvězdami a se svými myšlenkami sám.

Nedá se vylíčit, jak jsem měl rád tyto noci pod širým nebem v poušti. I když kamarádi spali vedle, byla v takových chvílích opuštěnost divokých prapůvodních prostor, která člověka ze všech stran obklopovala, fyzicky hmatatelná. Od noci tě nedělí zdi, dveře ani strop, a jasné hvězdy nad hlavou jen zdůrazňuji nekonečnost světa.

A jak se dobře přemýšlelo o samotě s hvězdami. Myšlenky jasně probíhaly mozkem, jedna za sebou táhla druhou, srážely se a přely, potom se najednou rozplynuly, proměnily se v mlhavé úryvkovité snění a pak v úplný hluboký spánek beze snů.

Ráno jsme znovu měli štěstí. Asi půl hodiny nato, co jsme začali pracovat, zrovna když jsem prohlížel jeden z vrcholů ztracence, vedle něhož jsem přenocoval, slyším najednou volání Pavlíka, který pracoval kousek odtud u jiné skály. Dával mi znamení rukou, abych šel k němu. Rychle jsem tam spěchal.

„Cos našel?“

Místo odpovědi si sedl na bobek a opatrně se dotkl prstem úlomku kamene trčícího z písku. Sehnul jsem se a okamžitě jsem si uvědomil, že to není obyčejný kámen, jak se mi zprvu zdálo, ale úlomek opracované desky. Mezi puklinami se rýsovala nějaká kresba.

Začali jsme rozhrabávat písek a za půl hodiny ležela očištěná deska před námi. Kraje měla nerovné a zdola byl pořádný kus uražen.

Všichni se seběhli a obstoupili mě a já vkleče začal spěšně luštit nápis.

Především bil nápadně do očí obraz kulatého kotouče s dlouhými paprsky, které končily malými rozevřenými dlaničkami. Nebylo pochyb o tom, že je to slunce. Přesně tak bylo zobrazováno na některých freskách z dob Achnatonových: bůh Aton, vztahující nad světem své životadárné ruce. To je úspěch!

„Podívejte, a někdo se pokoušel useknout ty paprsky!“ zašeptal nad mým uchem výtvarník.

Ano, na mnoha místech bylo vidět zřetelné stopy dláta nebo nějakého jiného ostrého nástroje. Někdo re jím zřejmě pokoušel kresbu z kamene seškrabat.

Sedící žena… Tak… Synu můj… Ale jméno faraónovo v růžici je zřetelně pozměněno! Znovu žena a tohle je mládě křepelky… Motyka, to je spojení mr. Potom sova…

Ale Žeňa už mi podával stránku z bloku se svým překladem:

Synu můj, mstiteli můj, Mencheperé, žij věčně: skvím se láskou k tobě. Mé ruce chrání tvé údy ochranou života. Kladu tvou moc a strach z tebe do všech zemí, bázeň z tebe po hranice stavidel nebeských.

Synu můj, mstiteli můj… Kde jen jsem se to docela nedávno setkal s vyjádřením navlas stejným? Ale nejdřív musím dočíst do konce.

Pod tímhle nápisem byl vyobrazen člověk sklánějící se v modlitbě a pod ním druhý nápis. Jeho hieroglyfy se poněkud lišily od těch horních, jako by je vytesala jiná ruka.

Postavil, kde rozkázal veliký král, dárce života Ramesse-Wesermaaré, život, zdraví, síla, královský mluvčí, ochránce stříbrného a zlatého pokladu, přinášející oběti bohům, ten, jemuž on svěřuje všechny své úmysly, nejvyšší nad strážci knih v Domě Života, Hór syna Bakenamata, cestou k pahorkům, na místě…

Spodek desky byl uražen.

Odnesli jsme desku do tábora a sesedli jsme se kolem ní pod napjatou plachtou jako nějací modloslužebníci a začali jsme pozoruhodný nález hodnotit.

Ramessovo jméno bylo do obou nápisů přidáno zřejmě později. Ale čí jméno, tak pečlivě vyškrabané ostrým dlátem, tam bylo dřív? Soudíc podle obrazu slunečního božstva nemohla být deska ustavena dřív, než vládl Achnaton. Čili pochází právě z doby, která mne teď nejvíc zajímá. Jestli byla ustavena z rozkazu…

Horečně jsem zalistoval v bloku. Ano, nemýlil jsem se: Synu můj, mstiteli můj… přesně tak začíná nápis, který jsem si obkreslil v Chirenově hrobce!

Nebylo smazané jméno v růžici Chiren?

Stop! snažil jsem se přibrzdit své dohady. Na to musí být důkazy. Třeba je to jenom zcela náhodně opakovaný nějaký tradiční slovní obrat, a nic víc.

„Ale kdo to tedy oslovuje Chirena: Synu můj, mstiteli můj? Snad zemřelý Achnaton?“ zeptal se Pavlík.

„No ne, to už je snad přespříliš volný výklad,“ zasmál jsem se.

„Faraóna, kterého my neznáme a v němž zatím jenom tušíme Chirena. oslovuje samozřejmě sám bůh Aton, jeho ochránce,“ řekl Žeňa Lavrovskij. „Ale i takové svědectví je velmi důležité, jestliže byla deska doopravdy ustavena z Chirenova rozkazu. Je-li tomu tak, pak tato deska dokazuje, že Chiren hodlal pokračovat v Achnatonových reformách a znovu nastolit boha Atona, podle jeho názoru pohaněného, pomstít ho.“

„Ale to je všechno nutné teprv dokázat,“ dodal jsem vstávaje, „což znamená hledat, dál hledat! Třeba ještě ten uražený kousek najdeme.“

Povzbuzeni nálezem pracovali jsme teď tak důkladně, že jsme byli málem ochotni prosít vlastníma rukama třeba všechen písek pouště.

Zkoušeli jsme uplatnit elektrický průzkum. Osvědčuje se při hledání starých příkopů, hrobů a vůbec jam v místech starého osídlení, i když jsou dávno zasypané a na pohled nepostřehnutelné. Tato metoda je poměrně jednoduchá. V určitých místech se zakopou do země kovové elektrody a zavede se do nich proud. Podle změn měrného odporu na různých úsecích lze soudit, zda se v zemi vyskytují nějaké archeologické památky.

Trochu to ovšem komplikují přírodní poruchy, způsobené geologickou strukturou jednotlivých zemských vrstev. Je k tomu potřeba určitý návyk a zkušenost, aby se člověk správně orientoval v informacích přístrojů. A tak jsme si hráli s měřením dost dlouho. Přece jenom nám Zinočka chyběla. Nakonec se nám podařilo objevit jednu jámu, docela zanesenou pískem.

Rozkopali jsme ji, ale zjistili jsme, že je to zasypaný okop z doby Mahdího povstání. Na jeho dně se povalovalo několik nazelenalých nábojnic z anglických pušek.

Vyrazili jsme dál podél předhůří. Vstávali jsme na úsvitu, narychlo jsme posnídali, pak jsme se vydali na cestu, přičemž jsme se zastavovali u každého ztracence, který byl na cestě. Pozorně jsme prohlíželi každou skálu, ale už se nám nepodařilo objevit nic obzvlášť pozoruhodného. Přišli jsme jen na dva nápisy z doby všudypřítomného Ramesse II., čili z pozdější epochy, než vládl Chiren, a pak ještě jsme našli obraz pštrosa, pořízený asi před šesti tisíci let.

Dokázali jsme pracovat jenom v ranních hodinách a navečer, když se trochu ochladilo. Ve dne jsme leželi pod celtovým přístřeškem, pot z nás lil a my čekali strašně toužebně na večer. V noci zas bylo tak zima, že jsme si někdy museli vzít ještě jednu vlněnou přikrývku.

Práce byla hrozně jednotvárná, ale už jsme si zvykli a dělali ji víceméně mechanicky. Projevovalo se to hlavně večer. Každý z nás začal okamžitě a bez zbytečných slov vykonávat v přesně stanoveném pořádku svůj díl práce na úpravě tábora. Považovalo se za samozřejmé nejdřív vytáhnout z vozu kanistry s vodou a zakopat je do písku, potom za světla zkontrolovat všechny lampy a naplnit je petrolejem. Teprve potom se všichni pustili do přípravy lůžek. Mezitím Hanúsí prostřel na písek plachtový ubrus k večeři, jejíž blízkost zvěstovaly vařiče vítězoslavným hučením.

Po večeři zavládlo v přísně stanovené dělbě práce jisté uvolnění, zaměstnání každého jednotlivce vyplývalo z jeho zvyků. Já a náš výtvarník jsme si vždycky hned lehli, někdy s knihou v ruce a lampou poblíž. Ostatní ještě chvíli seděli na krajích plachty, která nám nahrazovala diskusní stůl, a povídali si. Nejčastěji o tom, jak je pěkná naše ruská zima a jak by bylo prima projet se teď na lyžích někde v lese poblíž stanice Opalichy… Potom se Žeňa Lavrovskij, který si ráno rád přispí, přesunul blíž ke světlu a začal se už teď holit, aby ráno neztrácel čas a mohl ještě čtvrthodinku lenošit. Přitom mu každou chvíli upadl na zem střípek, který nám nahrazoval zrcadlo, a tak šmátral po písku, hledal a pustě nadával.

Ráno jsme tábor rychle a stejně organizovaně sbalili, nasedli jsme do aut a jeli dál. Žhavý písek už za pár hodin smetl naše stopy.

Jenže tento rytmický řád kočovného života se najednou porušil.

SETKÁNÍ V POUŠTI

Toho dne jsme opět nic nového neobjevili a zastavili jsme se na nocleh dřív než obvykle, slunce bylo ještě dost vysoko. Důvod pro to byl docela prozaický, ale důrazný: všichni jsme při putování pouští pořádně zarostli, a tak se už velké stříhání nedalo odkládat. K nejbližšímu holiči to bylo nějakých tři sta kilometrů, ale vzali jsme s sebou strojek, a teď jsme se rozhodli pro samoobsluhu.

Nikdo z nás neměl zvláštní holičské zkušenosti, takže obřad všeobecného vzájemného stříhání, jak to pokřtil Žeňa, byl velká legrace. Pro diváky ovšem. Ale jakmile se další z diváků stal obětí, úsměv mu zhasl na rtech a nahradila ho naprosto jednoznačná bolestná grimasa. Ostatní to ovšem ještě víc rozveselilo.

Všichni jsme byli zaujati touhle podívanou, a já se právě morálně připravoval přejít z řad diváků na mučednický stolec, takže jsem si ani hned nevšiml, že mi náš průvodce dává nějaké znamení, vypínaje se na špičky za zády rozveselených zevlounů. Prodral jsem se k němu.

„Čekejte hosty, já ustáz4“ řekl tiše.

„Odkudpak?“

„Tam jede auto, velice rychle jede,“ Azíz ukázal prstem kamsi na jihovýchod.

Poodešel jsem s ním stranou a zadíval jsem se do dálky, ale protože jsem nic neviděl, tázavě jsem se na něj obrátil.

„Jede auto, stejně tak malé, jako jsou naše,“ opakoval. „Brzy tu bude.“

Kdo to jen může tamodtud jet, z hloubi těch pustých divokých předhůří? Pokud mi bylo známo, žádná cesta k pobřeží Rudého moře tudy nevedla. Ale už jsem si zvykl spoléhat na fantasticky ostrý zrak našeho Azíza.

Museli jsme stříhání urychleně skončit. Brzy bylo slyšet tiché vrčení motoru.

K našemu táboru bravurně přifrčela dodžka od prachu načisto šedivá, se zvednutou roztrhanou plátěnou střechou, a prudce zabrzdila. Uvnitř kdosi zřetelně anglicky zanadával, pak se otevřela dvířka a před námi se zjevil Leslie Woodstock. Hladil si naražené čelo. V ruce držel korkovou tropickou přílbu a na uvítanou s ní zamával.

Mne dokonce objal a několikrát poplácal po zádech jako starého známého. Podle silného zavanutí jsem zjistil, že Woodstock už dnes vypil své, a že se tedy nedoporučuje ukazovat mu u večeře zase láhev.

„Ačkoli jste odjeli do pouště, přece jen jsme vás vypátrali,“ laškovně řekl Woodstock a pohrozil mi z neznámých důvodů prstem. „Svět je malý, drahý kolego, svět je malý!“

„Říkáte to tak, jako bychom se před vámi schovávali,“ zasmál jsem se. „Ale víte přece moc dobře, že jsme měli v úmyslu nechat výkopů v osadě a vydat se na průzkum. Takže bylo snadné nás najít, pakliže jste měl takové přání.“

„Ó, to si, prosím, nemyslete, že vás snad kvůli něčemu v téhle zatracené poušti pronásledujeme,“ skočil mi do řeči. „My tu taky děláme menší průzkum…“

„Jenže vy jste se myslím dostali dál. To se už vracíte?“

Klást najednou takovéhle jízlivé otázky nebylo zřejmě příliš zdvořilé, ale nemohl jsem se udržet. Při pohledu na tohoto člověka mne znovu přepadl jakýsi nevysvětlitelný neklid. A velmi rád bych se dověděl, co vlastně tam v horách hledali.

Ale Woodstock úmyslně nespěchal s odpovědí a záměrně se tvářil, že mou otázku neslyší. Ustoupil stranou, otočil se a já už čekal, že se za jeho zády objeví, jako tenkrát poprvé, vyčouhlá postava mlčenlivého Aphanasopula.

Jenže teď se přede mnou vynořil malý tlustý muž v pestré volné košili přes oranžové šortky. Jeho kulatá dobromyslná tvář byla pokryta kapičkami potu.

„Dovolte, abych vám představil ještě jednoho kolegu,“ uctivě řekl Woodstock. „Profesor Mairot z antropologického muzea v Paříži.“

Francouz popadl mou ruku, dlouho ji tiskl a potřásal a přitom brebentil:

„Velmi mě těší…, kolego Ruse… Odpusťte prosím…, to zpropadené vedro… A taky tloušťka zpropadená… Co se dá dělat, mám rád francouzskou kuchyni… A orientální taky…“

Konečně mi pustil ruku, vytáhl z kapsy šátek a začal si otírat brunátný obličej.

„Mám štěstí na divné patrony!“ pomyslel jsem si a bezděčně jsem vyzradil své myšlenky, když jsem se hned nato zeptal:

„A pan Aphanasopulo je tu s vámi?“

„Ne, papá Aphanasopulo nemá rád exotické výlety,“ zasmál se Woodstock. „Zůstal doma. To jenom my, hrdinové a mučedníci vědy, nemáme stání na jednom místě. Ale prosil mne, abych vám vyřídil tisíce přání všeho dobrého…“

Jeho modrá očka zůstávala po celou dobu vážná až smutná, a já jsem stále nevěděl, zdali se mi vysmívá nebo je to prostě taková jeho manýra.

Rozhodl jsem se, že už se nebudu na nic ptát, a pozval jsem hosty, aby s námi povečeřeli. Přitom jsem se předem omluvil, že je nemůžeme pohostit, jak by se slušelo. „Je to všechno skromné, to víte, polní podmínky. A navíc bohužel prohibice.“

„Chvályhodné, chvályhodné! Vy jste větší puritáni než my, Angličané,“ prohodil Woodstock, mrkl na mne a vytáhl z kapsy plochou plechovou postříbřenou láhev. „Vás nebudu nutit, chápu, že vedoucí expedice musí dávat příklad. Profesor si stěžuje na ledviny. Ale já, věčný poutník a mučedník vědy, doufám smím?“ Pokrčil jsem rameny a neřekl nic. Woodstock na mé dovolení ani nečekal. Sotva dosedl na zkřížených nohou přímo na písek u plachtového ubrusu, už si přihnul první pořádný doušek ze své láhve. Nezbývalo zřejmě, než ho brát takového, jaký je.

Znova bez přikusování jenom upíjel z čutory a dával si kávu, jeden šálek za druhým. Profesor Mairot snědl salát, ale večeři odmítl s významným poklepáváním po kulatém bříšku. Teď už snad nastala doba vhodná k vyptávání.

Vyptával jsem se profesora a on mi velmi ochotně odpovídal. Říkal, že jeho oddíl pracuje na výkopech u Akše, to je výš proti proudu, u druhých peřejí. Poskytli jim dost málo prostředků, a tak se spojili s argentinskými archeology v jednu expedici.

„Ach bože, tak už i Argentinci se nadchli pro egyptologii!“ výsměšně poznamenal Woodstock a znovu si přihnul ze své láhve.

„Hlavním předmětem bádání,“ pokračoval profesor Mairot a úkosem se podíval na Woodstocka, „je menší chrám, který dal postavit Ramesse Druhý. Uchoval se v něm na zdi zajímavý reliéf znázorňující dva zajaté Afričany před faraónem a nápis dost hustě psaný, rozumíte, výčet kmenů podrobených Ramessovými vojáky…“

„Ten chrám se má, myslím, přenést na jiné místo, že?“ zajímal se Pavlík.

„Ano. Připravujeme právě potřebnou dokumentaci. Ale bože, to je nuda!“

„A v poušti se vám podařilo něco zajímavého najít?“ zeptal jsem se.

Francouz pokrčil rameny:

„Ó, to byl jenom výlet z čiré zvědavosti. Už dávno jsem si přál vidět na vlastní oči místa, kudy kdysi táhly karavany se zlatem pro velikého Ramesse. Vždyť tudy vedla stezka k rudným dolům, nemýlím-li se. A tady monsieur Woodstock byl tak laskav a umožnil mi to,“ zdvořile se uklonil směrem ke svému průvodci, ale vzápětí dodal nikoli bez roztrpčení: „Jenomže jsme uháněli pouští doslova kosmickou rychlostí, takže jsem si nějakých starých památek ani nestačil všimnout.“

Woodstock se zasmál a zeptal se mne:

„Ale vy jste měli, doufám, víc štěstí?“

„Něco málo jsme našli.“

Poprosil jsem Pavlíka, aby přinesl desky s otisky nápisů a kreseb, které jsme sejmuli ze ztracenců. Francouz je začal se zájmem prohlížet. Woodstock mu líně nahlížel přes rameno.

Přisedl jsem k nim blíž a vysvětloval každou kresbu.

„No a Chirenovu hrobku se vám nepodařilo najít?“

Pohlédl jsem na něj a pokrčil rameny. Ale on se mi nepřestával pátravě dívat do očí a maličko výsměšně se usmívat. Pod tímto pohledem jsem se cítil trochu nesvůj: jako by mi nevěřil a přičítal mi nějaké tajné záludné úmysly. To mě začalo zlobit, a tak jsem mu odpověděl, snad trochu ostře:

„Ne. A co vy? Pádíte po poušti s kosmickou rychlostí snad proto, abyste ji našli?“

„Chirenova hrobka je dost velká lahůdka, stojí za to, aby se kvůli ní člověk vydal třeba do pekla, ale za to zase nestojí, abychom se pro ni hádali,“ řekl a znovu se usmál. Pak vstal a nečekaně dodal: „Momentíček, hned něco přinesu…“

Nejistým krokem zamířil ke svému autu, dlouho se v něm hrabal, pro cosi nadával řidiči, a pak se k nám vrátil, v jedné ruce láhev visky a v druhé bendžo.

„Pojďte se napít, kolego,“ řekl a klesl těžce na písek. „Tak aspoň na klid duše toho chytráka Chirena a na úspěch toho šťastného hrobaře, který konečně najde jeho hrob. Nechcete?“

„Říkal jsem už: prohibice se u nás v expedici přísně dodržuje.“

Mairot spěšně vstal a začal se loučit.

„Ráno se přece ještě uvidíme,“ řekl jsem mu, ale nepokoušel jsem se hosty zdržovat. Stejně jsme se hodně zdrželi a zítra jsem nechtěl ztratit ani minutu pracovní doby. Vždyť už se co nevidět budeme muset vracet do osady a potom na období letních veder do Moskvy. A co cenného jsme vlastně našli?

Když jsem Woodstockovi podával ruku, vzal mě nečekaně za loket a zatáhl stranou. Vzdálili jsme se na nějakých deset kroků od tábora, a tu mi najednou tiše řekl, když se byl předtím několikrát ohlédl kolem sebe:

„Pojďte, budeme pracovat spolu, chcete?“

„Co tím myslíte?“

„Pojďte spolu hledat tu zatracenou hrobku… Napůl.“

Pokrčil jsem rameny a hodlal znovu vysvětlit, že pátrání po Chirenově hrobce vůbec nespadá do schváleného plánu našich prací, ale on mne netrpělivě přerušil:

„Nepovažujte mě za takového pitomce. Moc dobře vím, že vás zajímá především Chirenova hrobka. Všechno ostatní je kamufláž…“

„Jestli si to doopravdy myslíte…“ začal jsem.

Ale Woodstock mi nedal domluvit a znovu mě pevně uchopil za ruku.

„Jako svůj podíl do toho mohu vložit zajímavé dokumenty, které objevil můj otec v Tel el-Amarně,“ zašeptal a ovanul mne zápachem vypitého alkoholu. „Provedeme to ve vší tichosti, sebereme zlatou smetánku ? ? slávu se už rozdělíme. Ačkoliv,“ dodal s hlasitým uchichtnutím, „slávu vám přenechám celou.“

Bylo to řečeno tak prostě a věcně, že jsem v tu chvil ani nevěděl, co na tak zrůdný návrh odpovědět.

„Cože?! Vy mi tady navrhujete vyloupit ještě neobjevenou Chirenovu hrobku?“ vychrlil jsem ze sebe konečně.

Jeho tvář, která se bělala ve světle hvězd, sebou škubla, jako by dostala políček.

„S vámi se dá těžko mluvit, jste příliš hrubý,“ řekl. „Já vám jenom navrhuji, abychom zachránili nejcennější věci pro americká a evropská muzea. Máme široké styky, takže můžete být bez obav, všechno bude vyřízeno naprosto oficiálně. Nebo se nálezy dají prodat do soukromých sbírek. Teď horují pro umění velmi bohatí a vlivní lidé. Ti to dobře zaplatí…“

„A to jsou stejní mecenáši jako ti, co skupují Goyovy a Raffaelovy obrazy ukradené z galerií?“

Ale Woodstock pokračoval jakoby nic, jako kdyby najednou docela ohluchl:

„Egypťané vám prostě všechno vezmou a jenom vám poděkují, i když to třeba bude písemně na velínovém papíře.“

Nejraději bych ho v té chvíli udeřil a jenom stěží jsem se ovládl.

„A jak, prosím vás, byste chtěl ty ukradené cenné věci vyvézt? Oplácat je kouskem hlíny, jako to udělali vaši kolegové lupiči s bustou Nefertiity?“

„No, daly by se snad vymyslet i vtipnější způsoby.“ Stále ještě mě držel za loket.

„Táhněte k čertu, než vás udám egyptským úřadům!“ vybuchl jsem a vytrhl se přitom z jeho sevřených prstů. „Pěkný kolega! Teď vidím, co jste za archeologa, Lupiči, kteří ukradli bustu Nefertiity, to jsou tedy vaši kolegové. Že vám není hanba znesvěcovat památku svého otce! Nebo vám sám dával první lekce vylupování hrobů? Co jste to žvanil o dokumentech, které ukryl před vědou?“

Teď to vypadalo, že mě chce udeřit on, dokonce se už málem rozpřáhl. Ale pak zaskřípěl zuby a jenom mávl rukou. Zaklel, prudce se obrátil a spěšně zamířil ke svému vozu.

Než jsem stačil dojít k táboru, vůz hostí zaburácel a vyrazil. Ale daleko nedojel, kam taky se mohli hnát v černé tmě?

Vzdálili se od našeho tábora sotva na půl kilometru, jak se dalo soudit podle zvuku, a zřejmě tam zůstali na noc. Byl bych vítal, kdyby zmizeli co nejdál.

Pavlík se mne znepokojeně zeptal:

„Co jste tam tak křičel?“

Ale já ho jenom odbyl a rychle jsem si lehl, i když jsem věděl, že se mi hned tak nepodaří usnout.

Zbůhdarma jsem si v rozhovoru s Woodstockem nevzpomněl na případ s ukradením Nefertiity.

Sochařský portrét ženy faraóna Achnatona, královny Nefertiity, s podivuhodným mistrovstvím vytesaný z vápence a kolorovaný, se právem považuje za jedno z největších děl světového umění. Je skutečně nádherná – malá hlavička mírně zakloněná pod váhou královské koruny, na štíhlém krku, pružném jako květinový stonek. Zasněná tvář, rovný, jako vysoustruhovaný nos, mandlové oči pod tenkým obočím plné skrytého smutku. Socha je kolorovaná tak přirozeně, že se chvílemi člověku zdá, jako by to nebyl kámen, ale živá lidská tvář, která najednou nějakým kouzlem navěky zkameněla.

Byla nalezena zcela náhodou při výkopech v Tel el-Amarně na místě dávno zničeného a pískem zavátého Achetatonu. Platí předpis, že když zahraniční expedice skončí práci, musí udělat takzvanou partáž. Státní úředníci kontrolují, jaké nálezy hodlají archeologové vyvézt pro svá muzea. Je přirozené, že nejvzácnější a nejcennější věci musí zůstat v Egyptě.

Ale když tito archeologové našli bustu Nefertiity, zachovali se jako nejsprostší lupiči. Omazali sošku hlínou a před úředníky, kteří dělali prohlídku, ji schovali. Potom se unikátní dílo starého umění najednou objevilo v celé kráse v jednom z evropských muzeí. Byl z toho světový skandál. Nečekal jsem, že se s tímhle ostudným řemeslem mohou zabývat i lidé, kteří se vydávají za vědce a schovávají se za diplomy slavných universit.

Teď mi celá ta expedice vyvstala v pravdivém světle. Vousatý papá Aphanasopulo byl zřejmě prachsprostým vůdcem té bandy a pravděpodobně ji i financoval. A Woodstock sám svérázným vědeckým poradcem.

Byli jistě všeho schopni. Jestliže jsme dřív při nálezu vyloupených hrobek přece jen doufali, že v nich lupiči bez odborného archeologického vzdělání mohli nechat aspoň nějaké věci, které podle jejich názoru neměli obzvláštní cenu, pak pod vědeckým vedením takového darebáka jako Woodstock bude všude vybíleno dočista. Bezpečně určí hodnotu každého nalezeného předmětu.

Odkudsi zdaleka, z té strany, kde zastavil na nocleh vůz našich nezvaných hostí, donesl vítr drnkání na bendžo. Woodstock zřejmě taky nemohl usnout. To si vytrpí ubohý profesor Mairot za to, že se spojil s takovým společníkem!

A co když je taky z té jejich bandy?

Teď už zřejmě začínám podezřívat kdekoho. Ale vždyť se ten zpropadený Woodstock zmínil o nějakých tajných dokumentech o Chirenovi. které měl najít jeho otec při výkopech v Tel el-Amarně.

Převracel jsem se na tvrdém lůžku a bezděky naslouchal vzdáleným zvukům bendža a snažil jsem se vybavit, co psal o Chirenovi zemřelý profesor Woodstock ve svých zprávách. Myslím, že nic obzvlášť nového a pozoruhodného. Škoda že jeho práce nemám po ruce a že si v nich nemohu hned teď zalistovat a věci si ověřit. Možná že po jeho smrti disponuje jeho vědeckým archívem tenhle ničema, který teď velmi svérázně pokračuje v badatelské činnosti svého otce.

Najednou dostaly mé myšlenky docela jiný směr.

Jestliže se tento lupič s vědeckým diplomem odhodlal nabídnout mi otevřeně a cynicky tak hanebný návrh, pak se asi obává, abych nenašel Chirenovu hrobku dřív než on! Jinak by byl mlčel. Samozřejmě to vůbec nebyla náhoda, že se v poušti objevil zrovna v těchhle místech. Hrobka musí být někde nedaleko, je o tom přesvědčen, ačkoli tak jako já nezná přesné místo.

Tato myšlenka mě přiměla, že jsem vyskočil a sedl si na lůžko. Všechno kolem spalo. Ztichly i zvuky bendža v dálce. Poušť byla zaplavena chladným slabým světlem nesčíslných hvězd. V naprostém prapůvodně mohutném tichu bylo slyšet jenom neumlkající slabé šustění. To noční vítr hnal před sebou zrnka písku a neúnavně zanášel naše staré stopy, opuštěné studny i prastaré hroby.

Takhle ustavičně zanáší pískem i Chirenovu hrobku. Má snad zůstat neobjevená a navždy zmizet ve vlnách nového moře, které se tu rozleje?

Musíme ji najít stůj co stůj. Vymůžeme, aby se pátrání po hrobce zařadilo do plánu našich výzkumů, a důkladně pak prohledáme celé okolí. Hrobka musí být pro vědu rozhodně zachráněna. S těmihle myšlenkami jsem najednou usnul. Ale zdálo se mi, že jsem se okamžitě zase probudil. Někdo mi opatrně, ale důrazně stahoval přikrývku.

Nadzvedl jsem se a protřel si oči. Bylo ještě tma, ale úsvit, který se na východě rozsvěcoval, zalil poušť měkkým popelavým přísvitem.

Přede mnou stál Woodstock. Tvář měl unavenou a pomačkanou, pod očima mu natekly tmavé váčky.

„Co chcete?“ zeptal jsem se ho hrubě a zlostně jsem si pomyslil, že teď, když máme takové sousedy, nebude na škodu nechávat na noc hlídky, aby střežily tábor. Jakmile se tahle banda objevila, byla poušť najednou těsná a plná neklidu.

„Nezlobte se,“ měkce řekl Woodstock a upadl do rozpaků. Zřejmě by mi rád řekl kolego, ale neodhodlal se k tomu. „Celou noc jsem nespal. Věřte mi, náš včerejší rozhovor na mne tak zapůsobil… A obzvlášť když jste mi připomněl otce… Měl jsem ho strašně rád…“

Odmlčel se, pevně zavřel oči, pak je znovu otevřel a podíval se mi do tváře:

„Bylo to podlé, já vím… Zapomeňte na to. A na důkaz smíření,“ křečovitým pohybem něco vytáhl z kapsy a podal mi to. „Tady to…, prosím vás, vemte si to! Je to památka po něm.“

Na Woodstockově dlani ležely staromódní hodinky s odřeným řemínkem. Číslice byly pokryty jakýmsi bledě modrým emailem, který už místy oprýskal. Na okraji číselníku bylo drobnými okrasnými písmenky anglicky napsáno: „Mezitímco se díváte na hodiny, čas plyne.“

„Nemohu takový dar přijmout,“ řekl jsem energicky. Ale když jsem viděl, jak se zakabonil, honem jsem dodal: „Jen si je nechte, ať vám častěji připomenou otce. Byl to velký vědec, a věřte mi, že si ho velmi vážím. A na důkaz smíření…“

Podal jsem mu ruku, i když s jistým vnitřním zaváháním. Mlčky ji stiskl, strčil hodinky do kapsy, pak se prudce otočil a odešel. Dlouho jsem se za ním díval, dokud jeho malá postavička nesplynula s šedivým pískem,

„Špatný člověk, já ustáz,“ řekl najednou kdosi tiše za mými zády. „Buď je nassáb, nebo magnún…“

Otočil jsem se. Vedle mne stál náš průvodce Azíz.

„Proč myslíš, že je to blázen nebo darebák?“

„Já jsem dnes nešel spát, měl jsem hlídku. A on se k tobě tak plížil,“ vyhýbavě odpověděl beduín takovým tónem, že jsem hned poznal, že vyslechl i náš včerejší rozhovor.

To mi tak ještě chybělo! Nějaký detektiv, který chodí v noci poslouchat! Proč nás špehoval? Projevuje se v něm prostá odvěká nedůvěra k cizincům nebo měl určitý úmysl?

Z té strany, kam odešel Woodstock, zahučel vzdalující se motor.

Chvíli jsem poslouchal a pak jsem se znovu otočil k průvodci, abych pokračoval v rozhovoru, ale už byl pryč. Zmizel stejně tiše, jako přišel.

NEKLIDNÁ NOC

Zbýval nám už jenom týden. Pak budeme muset do podzimu přerušit všechny práce a vrátit se do Moskvy.

I teď, koncem března, se den ode dne pracovalo hůř. Teplota k polednímu vystupovala někdy až ke čtyřiceti stupňům ve stínu. Ale stín existoval jenom pro teploměr, kdežto my jsme se museli celou dobu smažit na prudkém slunci.

Proto jsem se hned druhý den po Woodstockově návštěvě rozhodl změnit plán dalších průzkumů. Na mapě jsme si poznamenali místo, kam jsme až došli s detailním průzkumem, a pak, abychom ujeli těm dobrodruhům, udělal náš malý oddíl velký skok bez zastávek až do předhůří, kde jsme se mohli nadít stezky k opuštěným starým kamenolomům.

Trošku mě trápilo svědomí: místo plánovitého důsledného průzkumu jsme se začali jaksi potulovat po poušti nazdařbůh, málem jako ten dobrodruh Woodstock. Ale nečekaný objev dokázal, že jsem jednal správně, a v tu chvíli jsem se octl v roli vítěze, a vítěz jak známo nebývá souzen.

Když jsme po pěti hodinách nepřetržité únavné jízdy přijeli do horského údolí mezi dvěma nevysokými hřbety, zastavili jsme, abychom si trošku odpočinuli. Narychlo jsme natáhli střechu, sedli si do jejího stínu a čekali, až začne vřít voda na čaj. Opřel jsem se zády horkou skálu a líně jsem se rozhlížel.

Bylo to skličující a bezútěšné místo. Šedivé skály a pod nohama zrovna tak šedivý zvětralý štěrk, který se s odporným praskáním rozpadával v šedivý prach, jakmile jste na něj šlápli.

Bylo mi horko na záda, a tak jsem si odsedl od skály a protáhl se v ramenou.

„Počkejte, nehýbejte se!“ vykřikl najednou Pavlík sedící naproti, a popadl mě pevně za paži.

Strnul jsem, bál jsem se ohlédnout. Co tam za zády mám, štíra nebo kobru?

„Vždyť to je nápis, na mou duši!“ vyskočil Pavlík a díval se mi někam přes rameno.

Prudce jsem se otočil. Skutečně, na kameni, u kterého jsem seděl, se zřetelně rýsovaly rovné řádky hieroglyfů. Jak to, že jsem si jich dřív nevšiml? Ach, takhle to je! Pokrývala je vrstva prachu a já ho setřel zpocenou košilí.

Na čaj jsme v mžiku zapomněli, namočili jsme v horké vodě houbu a začali se skály otírat prach. Nápis byl dost dlouhý. Začal jsem ho překládat:

„Poslal mne můj pán – nechť je zdráv, živ a bez úhony! – král Horního a Dolního Egypta.“

Následovalo jméno faraóna Ramesse II., ale zase bylo zřejmé, že bylo vepsáno později, na místo jiného setřeného jména.

„… věčně živoucí, na tuto výpravu…“

Ale co jsem pak přečetl dál, znovu ve mně vzbudilo radostné naděje:

„Zrodil se v něm božský úmysl zbudovat si věčný stánek v této zemi.“

Zbudovat si věčný stánek v této zemi! S Pavlíkem jsme se na sebe podívali.

… Proto si mne vyvolil a přikázal mi vystoupit k této hornaté zemi.

Vojáci poslaní se mnou byli z nejvybranějších, co jich bylo po celé zemi. Byli se mnou i havíři i kameníci i leštiči i sochaři i ti, kdož píší nápisy, a ti, kteří vytesávají slova, i taviči i úředníci faraónovi. Můj pán a vládce mi sám naznačil, kde mám hledat skryté místo a najít nádherný balvan drahocenného kamene, jemuž podobný neměl nikdo od časů boha. Místo to však bylo tak tajné, že ani zkušený průvodce nemohl hned najít cestu k němu. Když uplynulo osm dní hledání této horské země, nevěděl jsem již, kde jsem. Tehdy jsem padl tváří k zemi před bohem Chem, bohyní Maat, bohyní Urt-Chekau a všemi bohy těchto končin a přinesl jsem jim oběti…

Tady text z neznámých důvodů končil, ale bylo jasné, že faraónův vyslanec našel tajné místo, jinak by po sobě nezanechal nápis s díkůvzdáním.

A to místo bylo zřejmě někde blízko odtud! Onen neznámý úředník by přece nezanechal nápis někde daleko od posvátného kamenolomu, který tak dlouho hledal. Ne, dal samozřejmě vytesat tento nápis na skále z radosti, a tak bezděčně vyzradil tajemství a naznačil nám, byť mlhavě, cestu k vytouženému údolí.

Ale který faraón ho sem poslal? Soudíc podle textu Chiren: zbudovat si věčný stánek v této zemi, ovšemže je tím myšlena hrobka. A v růžici bylo původně jeho jméno.

Spěšně jsem vytáhl blok a začal konfrontovat tento nápis s těmi, jež jsme našli dřív. Vypadalo to, že ho vytesala stejná ruka, jako spodní část nápisu na desce, kde byl zobrazen modlící se člověk. Nebo se mi to jenom zdá?

Rozhodl jsem se zůstat tu několik dní a důkladně prozkoumat celé okolí. Ale naše plány se hned první noc zhroutily.

Uprostřed noci mě najednou vzbudil zoufalý křik Hanúsího:

„Hanaš! Hanaš!“

Had! Vyskočil jsem, jako bych já sám byl náhle uštknut, a jenom v trenýrkách jsem vyletěl ze stanu. Div jsem neporazil Pavlíka. Stál přede mnou taky jenom v trenýrkách a pravá ruka mu bezvládně visela, jako vykloubená. Rozpačitě se usmíval. Vedle něho vzrušeně poskakoval starý Hanúsí, mával svítilnou a nepřestával křičet:

„Hanaš! Hanaš!“

„Kde je had? Koho kousl?“ zeptal jsem se,

„Mě,“ odpověděl Pavlík a se stejným úsměvem mi opatrně ukázal ruku.

Vytrhl jsem starci svítilnu a sklonil se k Pavlíkově ruce. Těsně u zápěstí se mu červenaly dvě nepatrné ranky.

„Sáhl jsem si pod podušku pro hodinky, rozumíte, a vtom mě uštkl,“ zabručel Pavlík, jako by se omlouval.

Všichni už se stačili na kuchařův šílený křik seběhnout.

„Sérum, rychle! Je v mém stanu!“ zvolal jsem.

Žeňa se okamžitě vrhl se svítilnou pro sérum. Všichni jsme věděli, že s egyptskou kobrou se nežertuje.

Rychle jsem Pavlíkovi stáhl paži tkaničkou a místo uštknutí několikrát nařízl břitvou. Sykl a zahekal.

„Jak je to dlouho?“

„Asi tři minuty, ne víc. Hned jsem vyskočil a to už Hanúsí začal křičet…“

„Alláh mne včas probudil, uviděl jsem, jak hanaš leze ze stanu, a zabil jsem ho,“ začal stařec vysvětlovat, ale já ho neposlouchal.

Už uplynuly tři minuty a možná víc. Kolik nám jich ještě zbylo? Pět minut po uštknutí kobry ztrácí člověk vědomí tak náhle, že nestačí ani vykřiknout, hlasivky mu paralyzuje hadí jed. A po deseti minutách nastává smrt…

Vteřinová ručička na mých hodinkách letěla jako zběsilá.

Vtom přiskočil Žeňa a strčil mi do ruky stříkačku a ampulku séra. Ještě štěstí, že to mám vždycky po ruce!

Ale hadi jsou přece v těchto končinách vzácní, vyskytují se častěji u dolního toku Nilu, a proto také míval kdysi Dolní Egypt ve znaku kobru. Ačkoli tady v horských údolích jich zřejmě bude taky dost. Ale jak se mohla dostat pod polštář?

Takovéhle nesouvislé myšlenky se mi honily hlavou, když jsem rozechvělýma rukama plnil stříkačku spásným sérem.

Pavlík se najednou tiše začal poroučet. Okamžitě ho kdosi zachytil a podržel. A já mu rychle píchl injekci.

Asi dvě minuty, které nám připadaly nekonečné, ležel bez hnutí v písku. Potom slabě zasténal a otevřel oči. Teprve teď se asi doopravdy vyděsil, zbledl, a jeho náhle přepadlá tvář dostala jakýsi dětsky rozpačitý výraz.

„Honem ohřejte vodu a uvařte čaj,“ dával jsem rozkazy. „A připravte vůz.“

Zdá se, že nejhorší bylo zažehnáno. Ale teď musel okamžitě odtud. Určitě bude ještě potřebovat pomoc zkušeného lékaře. Ale kde ho vzít? Budeme se muset dostat k Nilu a odtud rádiem povolat letadlo z Asuánu, mají tam na stavbě zkušeného lékaře.

„Rychle matraci do vozu a ustelte mu co nejpohodlněji,“ poroučel jsem dál a spěchal ke stanu, abych se oblékl. „Pojedeme napřed, a vy sbalte tábor a jeďte ráno za námi.“

A máme po pátrání, bleskla mi hlavou roztrpčená myšlenka, ale hned zas zmizela, zaplašená kupou neodkladných starostí.

Když jsem po několika minutách vyšel ze stanu připraven na cestu, přistoupil ke mně starý Hanúsí a táhl po písku za ocas velkou kobru. Hlavu měla roztříštěnou nějakým těžkým předmětem.

„Praštil jsem ji holí,“ vysvětloval. „Mnoho jsem jich zabil, když jsem pracoval v Luxoru a Tel el-Amarně. Jak jsem viděl, že hanaš leze ze stanu, okamžitě jsem popadl hůl a…“

Ale já jsem ani tentokrát neměl kdy doposlouchat do konce, jak se to stalo. Musel jsem spěchat, abych jednal. Rychle jsem stiskl starci ruku, poděkoval jsem mu a šel k vozu, kde už ležel Pavlík. Byl při vědomí, ale ustavičně naříkal. Ruka mu natekla a zmodrala. Chvíli jsem váhal, ale pak jsem mu pro jistotu píchl ještě jednu injekci, ačkoli jsem nevěděl, má-li to nějakou cenu.

Dali jsme Pavlíkovi vypít horký čaj a vydali se na cestu.

Nikdy snad nezapomenu na tu zběsilou jízdu noční pouští. Ve slabém světle reflektorů vypadala rovná jako stolní deska. Ale jakmile jsme zvýšili rychlost, začaly zrádné výmoly a hrboly házet vozem takovou silou, že jsme si otloukali hlavy o plátěnou střechu a padali jeden na druhého. Ztracenci se vynořovaly nečekaně jako přízraky přímo před vozem, a řidič pokaždé jen taktak stačil otočit volantem. Ale držel se statečně, vyždímal z vozu všechno, co se dalo.

Při každém silnějším nárazu jsem se pokaždé polekaně otočil k Pavlíkovi. Snášel to těžce, ale pokoušel se mě uklidnit:

„To nic, to nic, Alexeji Nikolajeviči. Ještě žiju.“

Potom se najednou zeptal:

„Stejně nechápu, jak se ten zatracený had dostal pod polštář.“

„Co se dá dělat, kamaráde, je to jednou had!“

Co jsem mu na to mohl odpovědět? Dodržovali jsme všechna pravidla bezpečnosti: nespali jsme na zemi, ale na skládacích lůžkách, přestože mnozí bručeli, nač prý se s tím vláčet po poušti, měkčeji prý se spí přímo na písku. Ale had si prosím zamane prodrat se do stanu, a co víc, nějakým záhadným způsobem vyleze na lůžko a schová se pod polštář.

Ještě že sérum bylo při ruce. Ale vysílačku jsme tu měli mít. Nemuseli bychom se teď takhle hnát noční pouští, ale zavolali bychom letadlo přímo sem. Přistát by mohlo kdekoli.

Dobrá, nechme toho. K čemu je teď lítost nad tím, co není. Příště se snažme být moudřejší, ale teď je důležité dostat se co nejrychleji na základnu.

Přijeli jsme tam až před polednem. Prudce jsme v oblaku prachu prolétli ulicemi osady a vyplašili kdekoho. Ze stanu nám vyběhla vstříc Zinočka, zalamentovala a zničehonic začala ohřívat na vařiči vodu. Andrej Akkuratov vzal Pavlíka do náručí, ale než ho odnesl z vozu do stanu, stačili se seběhnout skoro všichni naši dělníci s předákem. Předák se podíval na Pavlíka, který znovu upadl do bezvědomí, a rychle někam odspěchal.

Honem jsme připravili vysílačku a začali volat Asuán. V praskotu poruch a ve změti jiných stanic se nám hned neozval. Vzduch byl nabit elektrickými výboji, to znamená, že začne brzy vát zuřivý letní chamsin.

Konečně se spojení zdařilo. Stručně jsem vysvětlil, oč jde. poprosil jsem, aby okamžitě zavolali k mikrofonu nějakého zkušeného lékaře a současně vyrozuměli o našem neštěstí sovětské odborníky na stavbě přehrady.

Teď nezbývalo než čekat. Sundal jsem sluchátka a uviděl předáka nakukujícího dveřmi stanu. Kývl na mne. Když jsem vyšel ze stanu, všiml jsem si, že vedle něho stojí nějaký neznámý stařec v bílém turbanu. V rukou držel misku přikrytou pestrým šátkem.

„To je náš nejlepší tabíb, já efendi,“ řekl předák a uctivě zašilhal po starci. „Může vyléčit všechny nemoci. Přináší velmi dobrý lék.“

Stařec shrnul šátek s misky a mlčky mi ji podával. Zpoloviny byla naplněna nějakou tmavou páchnoucí tekutinou.

„Ať to vypije a bude zdráv,“ lakonicky řekl stařec vysokým nakřáplým hláskem.

Váhal jsem jen chvíli. Může člověk věřit zkušenostem nějakého pologramotného tabíba, snad zaříkávače nebo kouzelníka? Na druhé straně však jeho zkušenosti vyvěrají z dlouhověké praxe podobných tabíbů. kteří důkladně prozkoumali všechny zdejší choroby i místní léčivé byliny. Za jeho shrbenými rameny leží veškerá zkušenost egyptské medicíny, nejstarší na světě… Je vlastně pokračovatelem oněch polozaříkávačů a polodivotvůrců, kteří už dvě tisíciletí před naším letopočtem uměli dělat tak náročné operace, jako je trepanace lebky.

A potom – s obyvateli osady jsme se spřátelili, vždycky jsme se snažili jim pomoci, jak jsme jen mohli, a štědře jsme je zásobovali léky z naší polní lékárničky. Mohu teď vůbec odmítnout jejich upřímnou pomoc? To by byla smrtelná urážka…

Mlčky jsem odhrnul závěs stanu a pustil starce dovnitř. Předák souhlasně pokyvoval.

Tabíb přistoupil k Pavlíkovi, profesionálním pohybem mu nadzvedl hlavu a začal mu opatrně lít do úst páchnoucí tekutinu. Pavlík se zašklebil a zavrtěl hlavou, ale starý ho pevně držel vrásčitou rukou.

Pavlík otevřel oči, udiveně se podíval na starého muže a potom na mne.

„Pij!“ rozkázal stařec.

Pavlík se na mne tázavě podíval. Přikývl jsem. Začal tedy tmavý odvar pít, vraštil přitom obličej a chvílemi legračně odfukoval. Lék asi nebyl dvakrát příjemný. I Zinočka, která se na něho jenom dívala, křivila bezděčně obličej.

„Volá vás Asuán,“ ozval se Andrej. Přisedl jsem k přijímači.

„Našli jsme vám dobrého lékaře, já chavága,“ zazpíval ve sluchátkách mladý veselý hlas. „Mluvte, poslouchá vás.“

Podrobně jsem vylíčil, co se stalo a jaká opatření jsme v noci dělali. A potom jsem nerozhodně dodal:

„A teď, podle rady místních obyvatel, dává tabíb nemocnému nějaký lék.“

Chvilku nebylo ve sluchátkách slyšet nic kromě praskání atmosférických výbojů. Potom se asuánský radista neočekávaně zeptal:

„Jak se ten tabíb jmenuje?“

Otočil jsem se, ale stařec už ve stanu nebyl.

„Velemoudrý Alí Hagam, já ustáz,“ napověděl mi šeptem předák.

Opakoval jsem ta slova do mikrofonu. Vzdálený radista z Asuánu klukovsky hvízdl a potom rychle spustil:

„Doktor říká, že máte štěstí, já chavága… Velemoudrý ustáz Hagam je velmi zkušený tabíb, tak to říká. Můžete být bez obav, všechno bude v pořádku, neboť taková je vůle Alláhova…“

Čert aby se v tom vyznal, pomyslel jsem si s bezděčným úsměvem. Nejmodernější přijímač, a najednou vůle Alláhova. Svět, v němž žijeme, je tak bizarní, že se v něm docela dobře snáší šerý dávnověk s nejnovějšími vymoženostmi techniky. Stačí, když si člověk vezme třebas jen toho starého tabíba, jehož jméno zná málem celý Egypt… A já mu nestačil ani poděkovat.

Podíval jsem se na Pavlíka a byl jsem překvapen. Už si vesele seděl na lůžku. Předák si všiml mého pohledu, mrkl na mě a zasmál se. A Pavlík jakoby nic řekl:

„Hrozně odporná medicína!“ Pokýval hlavou a odplivl si.

Zinočka, která seděla vedle, mu za to okamžitě s vyčítavým pohledem uštědřila štulec.

Na druhý den, když se vrátili ostatní účastníci expedice, byl už docela zdráv, svěží a činný jako obvykle. Po uštknutí mu nezůstala na ruce ani stopa.

Ihned jsme se začali připravovat domů, do Moskvy. Tři dny nám trvalo, než jsme zabalili nálezy, které měly putovat dál. A pak nastal poslední večer, loučení…

Všem se nám už moc stýskalo po domovu a v posledních dnech příprav jsme žili v radostném očekávání blízké cesty. Ale teď jsme najednou pocítili lehký smutek, jako bychom na těchto březích, spálených sluncem, nechávali kousek vlastního srdce.

S obyvateli osady jsme hned od začátku navázali opravdu přátelský vztah. V každém domě jsme byli vítanými hosty, ? k nám zas lidé přicházeli, kdykoli se potřebovali poradit v nějakých svých záležitostech. Ženská část obyvatel se spřátelila se Zinočkou a kluci si z neznámých důvodů nejvíc oblíbili Andrjušu Akkuratova. Stačilo jen, když se objevil venku, a hned ho obklopilo hejno hlaholící omladiny, mezi níž vypadal obzvlášť mohutně.

Přitom místní obyvatelé vídali mnoho archeologů z různých zemí, takže nám jejich sympatie byly obzvlášť milé a příjemné. Odtud tedy pramenil smutek z rozloučení, i když víme, že se na podzim zase shledáme.

Mně bylo obzvlášť neveselo, protože se mi do stesku mísilo i roztrpčení, že jsme stačili tak málo udělat a že hlavní záhada zůstávala stále nerozluštěna. Jedinou útěchou mi bylo, že jsem se pevně rozhodl vrátit se sem na podzim, až opadne žár, a dovést pátrání po tajemné hrobce k úspěšnému konci.

Jenže přitom mne znepokojovala úzkostná myšlenka: Woodstock se svou bandou přece zůstává tady. Kdoví, zda nás nepředejde…

Obyvatelé osady nám připravili slavnostní rozloučení. Dlouho do noci zněly písně, tanečníci se střídali a vířili bosýma nohama prach. Dokonce i vždycky odměřený předák se pustil do tance.

Jenom starý Hanúsí zůstal věren sám sobě. Když se se mnou loučil, uctivě přitiskl obě ruce k srdci, ale zarytě mne znovu oslovil milostpane:

„Šťastnou cestu a brzký návrat, já chavága…“

Do Asuánu jsme pluli velkou motorovou lodí. Řeka nás plavně nesla kolem smutných břehů, oživených jen tu a tam zelení nepočetných osad. Nebýt stromů kolem, domy by člověk ani nepostřehl. Šedivá hlína jejich stěn splývala s pískem pouště.

Osad je tu málo, ale o to častěji se objevují trosky starověkých staveb. Hotová přehlídka starých chrámů a pevností! Člověk pluje kolem a připadá mu, že obrací stránky živých a prchavých dějin.

Když jsme proplouvali kolem Derru, namačkali jsme se na pravou stranu paluby, abychom si mohli co nejlépe prohlédnout majestátní sloupoví jeskynního chrámu, strmící přímo nad vodou. Vybudovali ho, stejně jako chrám v Abú Simbelu v téže době Ramesse II. Je proslulý svými kouzelnými kolorovanými reliéfy z červeného pískovce. Má být rovněž uchován, přenesen na bezpečné místo dál od řeky.

A potom se zas všichni svorně vrháme na levou stranu paluby, abychom se pokochali pohledem na alej sfing, která se táhne od řeky ke dvěma nízkým věžím. Je to cesta boha, vchod do chrámu, který je zpoloviny vytesán ve skále. I tenhle stavěli na počest neúnavného Ramesse. Stejně to byl úžasný ctižádostivec. Nestačilo mu, že doslova po celém Egyptě rozesel své pomníky, chrámy nebo aspoň oslavné nápisy – nacházejí se jich celé desítky dokonce i tady na hranicích Núbijské pouště – ale ještě si s oblibou přivlastňoval i cizí pomníky. Jednoduše přikázal, aby se z nich odstranilo jméno předchozího faraóna a napsalo jeho. Takovým falšováním zkomplikoval všem egyptologům pořádně život…

A tu zas strohé věže jiného chrámu, čnějící přímo z vody vedle Dakky – stránka už z docela jiného období. Ve III. století před n. l. ho vystavěl jeden núbijský král.

To je svědectví, že Núbie, která od nejstarších dob přitahovala svým bohatstvím jako zlatý magnet chtivost faraónů, zvedá hlavu a sama přechází do útoku. Dobývá Egypta krok za krokem a postupně přejímá jeho vyspělejší kulturu. Zpočátku mu dává neporazitelné vojáky pro palácovou stráž, potom se její jednotliví synové sami probíjejí k trůnu a stávají se faraóny celého Egypta, byť jenom na krátký čas jako Chiren. A později núbijský král Šabaka založí celou dynastii faraónů. Ta pak vejde do dějin jako dynastie ethiopských králů.

Postupně se řeka úží a na březích mizí poslední ostrůvky zeleně. Tlačí se na ni ponuré skály, fialové z jedné strany a nažloutlé na druhém břehu. Tvoří zúžení, které má velmi přiléhavý název – Bab Kalábša. V překladu to znamená Pouta. A tady je osada Kalábša a vedle ní starobylý chrám vybudovaný už za dob římské nadvlády a opodál samozřejmě plátěné stany archeologů a na vysokém stožáru vlajka s bohyní Maat.

Tady asi pracují Němci. Velmi mě to táhne na břeh, rád bych se pozeptal po nálezech a prohlédl si znamenité chrámové malby. Zobrazují úžasně živě starou legendu o mladém núbijském bohovi slunce Mandulisovi a krásné bohyni Wedžó. Ale musíme spěchat a řeka nás neúprosně nese dál.

A už se v rozsedlině na pravém břehu objevily proslulé kamenolomy, v nichž se v dávnověku dobývala narůžovělá černá asuánská žula. Už se blížil večer, a tak se mi jen stěží podařilo najít triedrem vchod do malé svatyně, který se černal ve skále. Dodneška prý se tam uchovaly nápisy mistrů stavitelů i dohlížitelů a dokonce i jejich busty vytesané přímo ve stěnách – a jakési malé výrobní muzeum.

Trochu níž po řece před námi vyvstal obraz velké moderní stavby v celé její mohutnosti. Sadd el-Álí, výšková Asuánská přehrada. Obří stěnou vysokou sto jedenáct metrů brzy přehradí řečiště Velikého Hapiho a rozloha egyptských polí se hned jeden a půlkrát zvětší a města i nové závody dostanou desetkrát víc levné elektřiny, než má dnes SAR.

Kolem stavební jámy jsme pluli už za tmy. Ale nad námi zářila taková záplava světel, až se nám zdálo, že užuž musí odněkud z podzemí vyjít slunce. Světla na prolamovaných ramenech jeřábů se třpytila jak hvězdy.

Tma před námi skryla posvátný ostrov Philae a jeho překrásné chrámy. Naše loď zmírnila rychlost a naslepo se zvolna proplétala mezi ostrůvky prvních peřejí. Byly docela holé, ohlazené větry a ve světle reflektoru se zdály jemně růžové. A potom se vpředu ukázala řádka světel na staré Asuánské přehradě a za ní už světla města rozsypaná po hornatém břehu.

Asuánu jsme se nezdrželi. Pospíchali jsme do Káhiry.

Vlak jel podél Nilu, nejdřív po pravém, potom po levém břehu. A znovu pokračovala přehlídka starobylých paláců a chrámů, znovu se před námi otvíraly, jedna za druhou, stránky oživlých dějin: Luxor a Karnak s troskami stobranných Théb, Fajjúmská oáza, písečná rovina Sakkára, kde nedávno Goném vykopal slavnou ztracenou pyramidu. A pak vpředu vypluly z namodralého oparu pyramidy v Gize ony rukodílné hory, jak jim říkal náš zvídavý krajan Grigorij Grigorovič Barskij, který putoval po Egyptě už v XVIII. století.

Káhira nás ohlušila po věčném tichu pouště zvoněním tramvají, houkáním aut a vyvoláváním kamelotů. Z tlampačů hřměly hlučné hlasy muezzinů, svolávající pravověrné k modlitbě, a já se znovu podivil, jak v této zemi jedinečně sousedí moderní dnešek s prastarým dávnověkem.

„Buďte zdráv, drahý kolego!“ ozvalo se francouzsky na jedné z ulic. „Jak mne těší, že vás znovu potkávám!“

Ohlédl jsem se a uviděl profesora Mairota, jak na mne přátelsky mává z jedné pouliční kavárny pod pruhovanou plátěnou stříškou.

Šel jsem k němu a přisedl si k jeho stolku.

„Taky se chystáte domů, pane profesore?“

„Kdepak, zůstávám. Zapálil jsem se pro jistou myšlenku. Doufám, že nebudete mít námitky. Vždyť jde o čestnou vědeckou soutěž.“

„Nechápu, o čem mluvíte.“

„Vzpomínáte si, tehdy při tom romantickém rozhovoru na písku u lampy uprostřed noční pouště jste se zmínil o Chirenově hrobce. Navštívil jsem jeho tajemnou pyramidu a onemocněl jsem, doopravdy jsem se rozstonal, můj milý! Je to tak záhadné, je v tom tolik půvabu a mystického kouzla…“

„Zkrátka, vy jste se rozhodl hledat Chirenovu hrobku,“ přerušil jsem ho, ne příliš zdvořile.

„Ano. Přesně tak. Teď si zrovna sháním potřebná povolení. Nevěřil byste, jak to začalo být v posledních letech složité! Ale řekněte mi upřímně: nemáte nic proti tomu, když budu pracovat v sousedství s vámi?“

„Ale co vás napadá, jak bych proti tomu mohl něco mít? Bude mi to jenom milé. Copak mám na Chirenovu hrobku nebo jeho pyramidu monopol?“ odpověděl jsem, ačkoli jsem si rozmrzele pomyslel: zas konkurent!…

„To je šlechetné, nesmírně šlechetné,“ procítěně řekl Francouz a silně mi stiskl ruku. „Ale s vámi bude těžké závodit. Máte v expedici tolik mladých nadaných odborníků a tak dokonalé vybavení! Budu muset znovu zainteresovat někoho bohatšího, třeba ty Argentince.“

V tu chvíli jsem se odhodlal položit mu otázku, která mě už dlouho trápila:

„A s tím Woodstockem se nehodláte spojit?“

„Kdepak, nepohodli jsme se a rozešli. Definitivně. To je strašný člověk! Musím se vám ještě omluvit za jeho nemožné chování tenkrát večer.“

„Ach, s tím si nedělejte hlavu…“

„Je to šarlatán a podvodník!“ vykřikl profesor na celou ulici, až jsme začali budit pozornost. „Ale musí s kartami na stůl, já mu ukážu – i když mi dal na usmířenou hodinky,“

„Hodinky?“

„Ano, tuhletu zajímavou starožitnost. Vzal jsem si je jenom v upomínku na jeho kouzelného otce. Byl to moc milý člověk, chodil jsem na jeho přednášky na Sorbonně. A takového má syna! Prosím vás, příteli, kam to spějeme? Kam nás vede ta vychvalovaná civilizace? Dar jsem přijal, ale ať si nemyslí, že si mne koupil! Tady jsou. Viďte, rozkošné?“

Natáhl ke mně dlaň a na ní ležely známé staromódní bachraté hodinky s odřeným řemínkem, které jsem už znal. Znovu jsem si přečetl stará slova napsaná drobnými okrasnými písmeny po okraji číselníku: „Mezitímco se díváte na hodiny, čas plyne.“

Popřál jsem Mairotovi mnoho úspěchů a pak jsme se rozloučili. Na druhý den jsem už letěl domů, do Moskvy.

PÁTRÁNÍ PŘES HRADBU STALETÍ

Moskva nás uvítala svěžestí kouzelného dubnového večera. Za březovým hájkem, ještě bezlistým, jemně prosvítaly růžové jarní červánky.

Najednou byly břehy Nilu i jeho nábřeží, po nichž jsem se procházel ještě dnes ráno, neuvěřitelně vzdálené, jako bych je nikdy ani neviděl, jenom o nich četl v učebnicích, a pak se mi o nich zdálo.

Hned od prvních dnů se nahrnuly nové starosti a zpřeházely navyklý chod myšlenek.

Museli jsme hledat místnosti vhodné k rozboru nálezů plavících se teď někde po Černém moři. Tento problém nebyl příliš tíživý, protože jsme začínali zpracovávat materiál zrovna tehdy, kdy se jiné expedice vydávají obvykle do terénu.

Čekalo mě účtování s hospodářskými pracovníky, skládání účtů z každé kopějky a sestavování rozpočtu pro příští expedici, a to pro mne bylo snad nejsložitější.

Ale postupně jsem se všech hospodářských starostí zbavil, naše sbírky mezitím v pořádku dorazily do Moskvy, a tak bylo možné začít pracovat.

Někteří lidé si myslí, že základní práce archeologa jsou vykopávky a že jenom v terénu se dělají objevy.

Ve skutečnosti má nemalý význam právě laboratorní rozbor nálezů. V laboratoři moderního archeologa se dnes vidí citlivé mangnetometry, spektografy, rentgenové přístroje k fluorescenční analýze i Geigerovy počítače na lov radioaktivních částic a štěpných atomů. A často se až tady, v laboratoři, podaří s přispěním přístrojů udělat zajímavý objev, i když nálezy na první pohled neslibují žádné neočekávané překvapení.

A tak jsme nyní zahájili podrobné zkoumání každého hliněného střípku v naději, že přijdeme na něco, co může ujít pouhému oku a co v sobě skrývá něco nečekaného.

Ze všeho nejvíc mě teď zajímal rozbor písemných nálezů. Nechal jsem Pavlíka a jeho pomocníky čarovat v laboratoři nad střípky a starými korálkami a sám jsem celé dny trávil v knihovně a ve své pracovně obložen pořádně tlustými folianty.

Především jsem musel prověřit a odůvodnit domněnku, že nápisy, které jsme našli, pocházejí z doby faraóna Chirena a že byly dodatečně opraveny za Ramesse II. Ale určit přesný věk kamenné desky bylo nesnadné. Tady nemohla pomoci radioaktivní analýza ani metoda paleomagnetická, které nyní archeologové s úspěchem používají. Časový odstup mezi panováním těchto dvou faraónů je totiž příliš malý, aby jej mohly přístroje zaznamenat.

A navíc ještě musím přece dokázat, že část nápisu, jakož i ten, který se dochoval v pyramidě, diktoval Chiren, a že ten nápis, abych tak řekl, nese stopu osobnosti faraóna samého. Postřehl to už Buffon svým aforismem: „Styl rovná se člověk“.

Ale jak to zjistit po třiatřiceti staletích?

Jakým textům lze přisoudit nesporné Chirenovo autorství? Snad jenom nápisu v kryptě pyramidy, a možná ještě tomu, kde je nazván velkým stavitelem – není totiž vyloučeno, že ho napsal sám.

Hory knih kolem mne ustavičně vzrůstaly. Výraz Synu můj, mstiteli můj, ani podobný se nikde jinde nevyskytoval. Jen v jednom textu jsem nalezl jistou podobnost: Bratře můj, mstiteli můj… Ale tento nápis pocházel ze zcela jiné doby, z doby Thutmóse III., a ten vládl sto let před Chirenem.

Aspoň tisíckrát jsem prohlížel silnou lupou každý hieroglyf a srovnával nápisy na desce, kterou jsme našli, s textem vytesaným na skále. Zdálo se mi, že je psala táž ruka. V hieroglyfu f je týž charakteristický ohyb a tento znak – determinativ spojovat, je velmi individuální.

A co když se mi to jenom zdá? Jak přesvědčit ostatní, že rukopisy jsou shodné?

Přečetl jsem samozřejmě všechny práce Krasovského a poznamenal si místa, v nichž se mluví o originálních architektonických rysech pyramidy – to mohlo pomoci najít podle charakteristických znaků, jinými slovy podle zvláštností stavebního stylu, pravou Chirenovu hrobku.

Znovu – pokolikáté už! – jsem začal studovat dokumenty dochované z bouřlivé epochy mezi Achnatonovou smrtí a nastolením Haremheba. Zkoumal jsem tento dějinný úsek doslova jako pod mikroskopem a snažil jsem se při tom objevit v nápisech a dokumentech aspoň nepřímou zmínku o Chirenovi, která mohla jiným badatelům třeba uniknout.

Reforma, s kterou začal Achnaton, se přirozeně nemohla omezit jenom na náboženskou sféru. Dotýkala se zájmů různých vrstev obyvatelstva a způsobila radikální přeměnu ve vztazích, po staletí ustálených. V boji s thébskými kněžími se potřeboval faraón reformátor o někoho opřít, začíná tedy udělovat vysoké hodnosti, které se dřív dědily z otce na syna, lidem neurozeným, bez vznešeného původu, zcela neznámým.

V troskách Achetatonu se uchoval zajímavý nápis vytesaný z příkazu jednoho takového prominenta, jakéhosi Maie, náčelníka vojáků, který chválí Achnatona:

Rozmnožil svou přízeň ke mně jako písek. Jsem v čele úředníků nad vším lidem, povznesl mne vládce můj, neboť jsem byl poslušen jeho rad a neustále pozorně naslouchám jeho slovům…

Patrně stejně rychle se v té době povznesl i Núbijec Chiren, který by se dřív sotva byl dostal k dvorní hodnosti.

Nový řád se přirozeně nelíbil příslušníkům staré šlechty, boj se rok od roku zostřoval a vtahoval do svého víru stále větší množství lidí. Dvorské intriky a tajná spiknutí přecházejí v otevřené srážky a vzpoury. A dědicové Achnatonovi v boji o moc jenom dál rozdmýchávají plameny.

Po smrti Tutanchamóna nechtěla patrně jeho mladá vdova Anchesenamón nikomu postoupit vládu. Měla do nastolení nového faraóna výhodu dvou měsíců, které se podle tradice vyžadovaly na všechny pohřební obřady. Královna začíná rozvíjet zběsilou činnost, jejíž vzdálená ozvěna k nám dolétla hlubinou staletí.

Píše okamžitě chetitskému králi do Malé Asie:

Můj manžel zemřel, a já jsem se doslechla, že máš dospělé syny. Pošli mi jednoho z nich, provdám se za něho, a on se stane vládcem Egypta.

Za dva týdny k ní přichází tajný posel. Přináší velmi opatrnou odpověď, plnou soustrasti i znepokojených otázek:

Kde je nyní syn zemřelého vládce? Co se s ním stalo? ptá se chetitský král, zřejmě z obavy, aby se nenapálil.

Proč bych ti měla lhát? Mezi řádky dalšího dopisu ovdovělé královny se tají zoufalství. Nemám syna a můj manžel zemřel. Pošli mi jednoho ze svých synů, a já ho učiním králem!

Posel se žene zpět, ale cesta je daleká a spotřebuje nejméně dva týdny. Čas letí, a na trůn vstupuje Eje.

Dopisování náhle končí, a my už se asi nikdy nedovíme, co se stalo s ženou, která byla ochotna učinit vládcem rodné země třeba cizince, jen aby s ním mohla vládnout.

A co v té době dělal Chiren? Vždyť i on byl u dvora přímo ve víru intrik. Znova a znova si prohlížím fotografii oné jediné fresky, kde přináší dary faraónu Tutanchamónovi. Je bohužel špatně Zachovalá, místy silně popraskaná, ale Chirenovu tvář lze přece jen rozeznat; Vysoké čelo, kudrnaté negři vlasy, nos s hrbolkem. Ještě štěstí, že malíř zůstal věren realistické amarnské tradici Achnatonovy doby a snažil se zdůraznit individualitu zobrazené tváře. Srovnávám ji s fotografií figurky wešebt, kterou našel Krasovskij v prázdné hrobce. Ovšem; je to jeden a týž člověk.

Ale podivnou konstrukci, kterou Chiren přináší faraónovi za nic nemohu charakterizovat. Vypadá to jako model nějakého paláce nebo stroje, a možná i lodi.

Ovšem rád bych věděl jedno: jestliže byl Chiren takovým nadaným stavitelem, že si zasloužil být srovnáván s legendárním Imhotepem – a že takový obdiv byl na místě, o tom svědčí mistrovsky zbudovaná pyramida s falešnou hrobkou – proč stavěl hrobku pro Tutanchamóna Eje a ne on? O tom se totiž dochoval zvláštní nápis na její stěně.

Podivné, opravdu.

Pravděpodobně byl tehdy Chiren kvůli něčemu v nemilosti. Proč? Nebylo to proto, že udělal z bohů lidi, a oběti do chrámů pak nikdo nepřinášel, jak se skoupě říká v jiném dokumentu, který se nám dochoval?

Právě tento velmi důležitý nápis našel zemřelý profesor Woodstock ve vykopávkách starých Théb. Ale na co ještě narážel jeho zlodějský a věčně opilý synáček?

Udělal z bohů lidi, to se stalo až později, když se Chiren sám stal faraónem. Je ostatně možné, že i dřív byl v nějaké jisté opozici vůči všem, kdož se pokoušeli obnovit staré poměry, jimiž tak energicky otřásl reformátor Achnaton, jak vůči odpadlíku Tutanchamónovi, tak vůči samozvanci Ejemu, který se po něm vyšplhal na trůn. To jasně potvrzuje i text, který jsme našli na desce se slunečním kotoučem…

To jsou jen vratké, nepevné důkazy, a tak pokračuji v pátrání, a přitom se snažím rekonstruovat skutečnost, představit si danou epochu, a psychologii bojujících lidí z úryvkovité nejasné odezvy, která se prodírá staletími.

Vyžeň ho, zabij ho… vyškrab jeho jméno, znič jeho přívržence, vykořeň památku jeho i přívrženců, kteří ho milují… tady nápis nalezený v troskách Achetatonu končí. O kom je to řečeno? Snad právě o Chirenovi ústy jeho nepřátel? To nevíme, ale boj byl zřejmě prudký.

A tohle asi nadiktoval písaři ještě za tepla jeden z těch favoritů, kteří se v době zmatků prodrali na krátký čas k trůnu a jejichž jména se nedochovala, aniž stačila být zaznamenána v dokumentech:

Bylo to po večeři, když nastala již noc

popřál jsem si chvíli potěšení

a ležel jsem na lůžku již unaven,

mé smysly se začaly oddávat spánku,

když tu slyš – třeskot zbraní a dotazy po mně!

Já byl (dosud) stočený, stočený jako had na poušti

když jsem se však za (vřavy) boje probral, byl jsem sám

a shledal jsem, že to je boj stráží.

Kdybych si byl pospíšil se zbraněmi v ruce,

byl bych ještě mohl zahnat ty padouchy na bezhlavý

útěk –

leč nikdo není (nadmíru) statečný za noci

a nikdo, kdo by mohl válčit samoten,

vždyť bez ochránce není úspěchu.

A jak jsou výmluvné řádky Žalozpěvu, s jakou nenávistí a strachem líčí neznámý autor výjevy lidového povstání:

Ano, svobodní a zámožní sklonili se nyní nad ručními mlýny, a ti, kdož dříve nespatřili zářivý den, vyšli nyní na svobodu…

Hle, velmoži nalézají útočiště jenom ve skladištích. Ten, kdo ani ? stěn nenalézal místo, spí nyní na vlastním loži…

To všechno mělo zřejmě působit na faraóna, aby energičtěji zakročil proti buřičské luze.

Hle, vrchnost země se zachraňuje útěkem. Silným už nikdo nic neplatí. Ten, kdo sám posluhoval, posílá teď posly.

Hle, zde je pět otroků. Pán je poslal na cestu, ale oni praví: jdi sám touto cestou, my už jsme došli svého cíle. My jsme teď pány!

Divoká doba to byla! Zápas, který zahájil svými reformami Achnaton, už se dávno dostal za stěny chrámů a paláců. Zachvátil celé město, dokonce i nejbezprávnější – otroky.

Pokouším se orientovat v těch úryvkovitých odezvách tajných krvavých intrik, spiknutí i nočních soubojů a snažím se nyní po třiatřiceti staletích najít aspoň nějaké stopy záhadného člověka, o němž tak málo víme. A znovu čtu a čtu, až mě pálí oči, všechny dochované dokumenty, porovnávám obrázky hieroglyfů i bizarní kudrlinky hieratického písma, jehož písaři užívali, aby jim to šlo rychleji.

Jako žáček před zkoušením přemílám texty nápisů a verše básní, připisovaných Chirenovi:

Radostně prožívej den, příteli,

vdechuj libou vůni vonných mastí…

A odhoď všechno zlé.

Mysli jen na radost – do těch časů

než přistaneš v zemi, milující mlčení.

SFINGY MLČÍ

Tak jsem se mořil marným pátráním, aniž jsem se dostal o krok dál. Konečně se vrátil ze sanatoria můj starý učitel akademik Saveljev. Už jsem na něj netrpělivě čekal. Teď jsem se rozhodl počkat ještě den dva, aby si mohl vyřídit různé neodkladné záležitosti, které se nakupily, mezitímco se rekreoval. Ale starý pán mi zatelefonoval hned první večer a stručně mi svým tónem, který nepřipouštěl námitek, přikázal, abych se okamžitě objevil a referoval, co je nového u faraónů.

Byl jsem rád, že je čilý, pohyblivý a plný zájmu, ačkoli při pozornějším pohledu se mi zdálo, že zhubl, scvrkl se a jako by byl i menší. Vlastně takový byl už tenkrát v těch dávných, ach tak dávných dobách, když nám po první zahajovací přednášce naprosto vážně řekl: „Teď už nestárnu. Mumifikoval jsem se zaživa. Ano, podle jednoho receptu starých Egypťanů. Potom vám to tajemství sdělím.“

A myslím, že tenkrát jsme tomu my novopečení studenti vážně uvěřili.

Jakmile jsem teď překročil práh jeho pracovny, kde byly nejen stěny, ale i část stropu skryta zrakům pod nekonečnými regály knih, znovu jsem najednou byl jako nesmělý student před zkouškou.

A u téhle zkoušky jsem zřejmě propadl…

Když vyslechl, aniž mne přerušoval, mou dlouhou podrobnou zprávu o průběhu výzkumu a našeho putování pouští, souhlasně zabručel a stručně řekl:

„Chiren, to je postava! Stojí za to, aby si kvůli němu člověk trochu lámal hlavu.“

Oddechl jsem si. Teď je všechno v pořádku. S takovým spojencem se určitě podaří obhájit změny v plánu dalších prací.

Ale hned vzápětí mne můj učitel zchladil oním příslovečným džberem studené vody:

„Nápis je zajímavý, ale ten váš výklad, mladíku, páchne na sto honů diletantstvím. Chytil jste se jedné věty, jediného shodného obratu, a nezralá hypotéza je hotová. To je nesolidní.“

„Ale je to aspoň nějaká nitka, Michaile Sergejeviči.“

„Zpuchřelá nitka. Přetrhne se, jakmile se jí člověk dotkne. Synu můj, mstiteli můj.“ Schválně to zabručel odpuzujícím hlasem, aby mě co nejvíc ranil. „Takovýhle šablonovitý výraz se vyskytuje tisíckrát. Sám jste mi přece říkal, že se v Thutmósově době objevovaly stejné nápisy. A pravděpodobně se najdou i další, když se budou pořádně hledat. Hned třeba, jestli mě paměť neklame, v Žalozpěvu. Nebo i ten napsal Chiren?“

„Kde? To není možné!“

Starý se na mne ďábelsky podíval, vrhl se k regálu, mrštně vyletěl po skřípajících schůdcích kamsi pod strop a za okamžik mi vítězoslavně strčil pod nos nějakou knihu, když ji byl předtím spolehlivě otevřel na potřebné stránce.

„Čtěte! Čtěte nahlas!“ poručil mi.

A já poslušně, skleslým hlasem četl:

„Synu můj, mstiteli můj, volám k tobě! Pohleď: národy pouští se všude proměňují v Egypťany. Núbijci se stávají zkušenými v řemeslnických dílnách Delty…“

„Jak to, že jsem to přehlédl?“ zabručel jsem, když jsem knihu prohlížel.

„To je leidenské vydání, a vy jste se spokojil jenom drážďanským. Papyrus existuje ve dvou variantách s různými výklady. Dneska to ví každý student.“

Tvou paměť tak mít! pomyslel jsem si závistivě.

Ale starý pán si stále nedal pokoj:

„Nuže, kdybychom se drželi vaší krásné hypotézy, napsal i zde tento žalozpěv Chiren. Vy však tvrdíte, že uvedený Chiren byl stoupencem zemřelého Achnatona a sdílel jeho kacířské názory. Ale jak tedy mohl zároveň psát tak státotvorný Žalozpěv? Tady je maličký rozpor.“

Mlčel jsem. Když starý pán dosyta vychutnal mé mlčení, řekl věcně:

„Dobrá, přemýšlejme, co dělat dál. Zatím je jasná jedna věc: pokračovat v předhůří, a tu osadu na břehu vzít jen mimochodem, nic zajímavého tam nebude. Srovnávat hieroglyfy je ovšem vhodnější mimo pracovní dobu. Připravte podrobný plán průzkumu a přijďte s tím za mnou, probereme to. Já se zatím taky porozhlédnu.“ Popadl červenou tužku a rozmáchlým rukopisem si rychle udělal několik záhadných poznámek do potrhaného bloku, který se válel na stole mezi knihami.

„Michaile Sergejeviči, neměli bychom ještě prohrabat Krasovského archív?“ navrhl jsem.

Stařík se zašklebil:

„A kdepak je ten archív? Podle mého názoru v podstatě neexistuje. Ostatně pokud Krasovského znám, sotva nechal nějaký archív. Byl to velký neurastenik a samotář, ustavičně tajnůstkařil a na všechny zahlížel.“

„Přesto však provedl nejúplnější průzkum pyramidy.“

„Ale prosím vás, průzkum! Na stará kolena se z něho stal mystik a div se nedal na černou magii. Ačkoli pardon, nejste vy duše zpřízněné? Synu můj, mstiteli můj!“ pronesl posměšně a zuřivě mi pohrozil. „Toť vše. Na shledanou.“

Rozhovor byl sice krátký, ale náležité jsem po něm vystřízlivěl. Přesto jsem se rozhodl, že se pokusím najít Krasovského archív. Mohly se přece zachovat ještě nějaké zápisky kromě těch, které zemřelý archeolog publikoval. Neprojevil se přece jako špatný badatel, ať si starý profesor v rozhorlení říkal, co chtěl. Mystika se dá vždycky vynechat. V každém případě je nutné vyzkoušet všechny možnosti pátrání, i když jsem se zatím dostal do slepé uličky svými čistě filologickými výklady nalezených nápisů.

„Jsme-li poraženi, nezbývá nám nic jiného než začít znovu,“ opakoval jsem si tyto dny velmi často Engelsova slova.

Mnohokrát mne trápilo pomyšlení, co tam asi dělá Woodstock. Nepodařilo se mu snad padnout na stopu hrobky? Pravidelně jsem teď prohlížel káhirské noviny a v jedněch jsem najednou nečekaně objevil zprávu nemoci profesora Mairota. Nemoc byla samozřejmě vydávána za „naprosto záhadnou a nevysvětlitelnou, souvisící jakýmsi tajemným způsobem s bádáním v Chirenově pyramidě, kterou domorodci nazývají příbytkem ďáblovým a zdaleka se jí vyhýbají…“ Zkrátka i kolem této věci se rozvířil stejně pověrčivý povyk jako svého času kolem hrobky Tutanchamónovy.

Jak jsem očekával, v Moskvě se po nějakém Krasovského archívu nenašla ani stopa. Požádali jsme o pomoc Leningrad. Uplynul týden, a já už se začal obávat, že tato nitka se ukáže zpuchřelá a přetrhne se na samém začátku, ale pak najednou z Leningradu přišla zpráva, že v jednom z jejich archívů se skutečně vyskytují některé dokumenty zesnulého archeologa. Hned ten večer jsem se vydal do Leningradu.

Má netrpělivost byla tak veliká, že jsem nechal kufřík v úschovně a přímo z nádraží bez zastávky jsem taxíkem uháněl do archívu. Normální neuspěchaná procedura vyplňování dotazníku a žádanky mi tentokrát připadala úmorná a zdlouhavá.

Konečně přede mne kladou na stůl jedny jediné hnědé desky. Rychle rozvazuji neposlušnými prsty tkaničky a otevřu…

Připadalo mi to jako výsměch. Přede mnou leží tři malé lístky namodralého papíru popsané drobným písmem. Omyl? Ale ne, na posledním lístku je zřetelný podpis V. Krasovskij.

Obracím desky, vytřepávám je, ale už v nich nic není; Začínám tedy číst, co je na těch třech ubohých lístcích napsáno, a pociťuji hluboké zklamání. Je to všehovšudy velmi krátká zpráva o první Krasovského cestě do Egypta koncem minulého století. Tenkrát ještě nic neobjevil, mimo dva naprosto nezajímavé nápisy, o čemž poctivě referuje ve zprávě orientálnímu oddělení Ruské archeologické společnosti.

Žádné jiné Krasovského papíry se v leningradských archívech nezachovaly. O tom se definitivně přesvědčuji už k večeru toho prvního dne, když unaven běháním a nekonečným telefonováním na různé instituce usedám za stůl v hotelovém pokoji, abych shrnul výsledky.

Ale v klidu začínám postupně znovu nabývat naděje,‘ kterou jsem už málem ztratil. Vzpomínám si, že jen pro tuto svou první neúspěšnou cestu získal Krasovskij finanční pomoc Archeologické společnosti. Je přirozené, že ji musel vyúčtovat. Ale potom se nesnášenlivý badatel rozešel se Společností ve zlém, protože se k němu,‘ podle jeho názoru, nezachovala dost pozorně, a veškeré další pátrání dělal na vlastní riziko. Nemusel tedy už skládat žádné oficiální účty, což je taky zcela přirozené, a nemělo tedy smysl pátrat po nich ve státních archívech.

Zato je mnohem pravděpodobnější, že se někde zachoval Krasovského osobní archív, nejspíš u některého z jeho příbuzných. A toho musím najít.

Lehko se to řekne, ale jak to udělat?

Celý příští den trápím dotazy zaměstnance adresní informační kanceláře. A večer znovu shrnuji výsledky, stejně neutěšené.

Krasovskij zemřel v roce 1914. Zůstala po něm vdova Anna Karlovna s malou dcerkou a obě v roce 1920 emigrovaly do Francie a zřejmě přitom vzaly listiny zesnulého s sebou.

Vypadalo to na úplný krach. Ale najednou mi znovu zasvitla slabá naděje. Dovídám se, že v Paříži se Krasovského dcera provdala za zaměstnance našeho vyslanectví a v roce 1939 po matčině smrti se s ním vrátila do vlasti a přitom snad přivezla zpět do Ruska aspoň nějaké papíry z otcova osobního archívu.

Ale i tahle nitka se rázem trhá, když se dovídám, že Taisija Vasiljevna Zemcovová, za svobodna Krasovská (otec jí dal při narození jméno staroegyptské královny Teje, ale pak to změnili na obvyklejší Taisija), zemřela při blokádě Leningradu.

A co její muž? Musím ho najít.

V zápalu pátrání nenalézám klid, jako honicí pes, který chytil stopu a najednou se mu zase ztratila.

Znovu útočím na informační kancelář, až nakonec stojím na nábřeží s čerstvě získaným odpovědním lístečkem v ruce:

„Sergej Sergejevič Zemcov v dubnu 1944 opustil Leningrad a přestěhoval se do Sverdlovska.“

Strkám lísteček do kapsy a smutně bloudím po nábřeží…

Když je hlava prázdná nebo naopak zaměstnaná tíživými myšlenkami, začíná bezděčně působit motorická paměť. Přivádí mne na místo, kam jsem rád chodíval jako student, toužící se dostat někdy do Egypta. K proslulým sfingám, které majestátně spočívají na svých žulových piedestalech proti staré budově Akademie výtvarných umění. Koupili je od egyptské vlády za čtyřicet tisíc zlatých rublů a přivezli v roce 1832 s velkými obtížemi sem, na nábřeží Něvy. Fantasticky zapadly do přísného koloritu žulového nábřeží, jako by tu našly druhý domov.

Tyto sfingy byly přece svědky oněch záhadných událostí, jejichž klubko se teď zoufale snažím rozmotat. Vlastně do jisté míry i jejich účastníky.

Sfingy, jak svědčí nápis táhnoucí se jako proužek na každém podstavci, vytesali na počest Amenhotepa III. Za vlády jeho syna, kacíře Achnatona byly nápisy opraveny a vysekáno z nich nenáviděné jméno Amónovo.

Stopy této opravy jsou jasně patrné. Zřetelně vidím škrábance od kamenického sekáče, a tady zapomněl mistr, když opravoval jedno slovo, správně navázat další, a tak vznikly zkomoleniny a do nebe volající gramatické chyby. Jak je vidět, s prací se spěchalo.

Na kameni jsou zřejmé i stopy už nových, pozdějších oprav: lidé odstranili jméno Atona a obnovili Amóna navrátivšího se do chrámů. To se dělalo už v oněch letech zmatků, které mne tak zajímají. A kdoví, možná i tajemný Chiren kdysi stál jako teď já před mlčelivými kamennými sochami a přemýšlel o vrtkavosti osudu.

Kdyby tak kameny mohly mluvit! Měly by asi o čem vyprávět. Ale žel…

Takový už je úděl nás archeologů, jednat obvykle s němými památkami a nutit k řeči věci, někdy na první pohled bezvýznamné: úlomek hliněného hrnku, skleněný korálek, náhodou ztracený před tisíci lety, hrudku škváry ze staré hrnčířské pece, speklou žárem.

Zamával jsem sfingám a vydal se na meziměstskou stanici, abych neprodleně zatelefonoval do Sverdlovska do tamější adresní informační kanceláře. Má chůze se každým krokem stávala jistější a optimističtější. Ale když jsem zahýbal z nábřeží do ulice, a ohlédl se, zdálo se mi, že se sfingy za mnou dívají se zjevným výsměchem.

Měl jsem štěstí. Do večera jsem zjistil, že Sergej Sergejevič Zemcov, muž zesnulé Krasovského dcery, žije, že dosud bydlí ve Sverdlovsku a má dokonce domácí telefon. I jeho číslo mi v informační kanceláři řekli. Objednal jsem si spěšný hovor, zasedl jsem ve svém hotelovém pokoji a čekal.

Abych si zkrátil únavné čekání, začal jsem znovu, už pokolikáté! prohlížet knihy a fotokopie nápisů, které jsem vzal s sebou do Leningradu. Všechny poslední dny jsem vlastně nedělal nic jiného. To už skoro ani nevypadalo na promyšlené bádání, spíš na vytrvalé vysedávání nad skrývačkou v časopise v marné naději: co když se najednou podaří najít, kde se skrývá lovcův pejsek?

Vzal jsem ovšem s sebou i obě varianty Žalozpěvu, leidenské i drážďanské. Znovu a znovu jsem četl neblahé řádky, do nichž mi jako nevychovanému štěněti strčil nos starý Saveljev a rozbil mi tak krásně zkonstruovanou hypotézu.

Synu můj, mstiteli můj, volám k tobě! Pohleď: národy pouští se všude proměňují v Egypťany. Núbijci se stávají zkušenými v řemeslnických dílnách Delty…

Dlouho očekávané zazvonění telefonu mě doslova vymrštilo. Popadl jsem sluchátko.

„Leningrad? Nezavěšujte, máte tu Sverdlovsk…“

„Haló! Haló!“

Po dlouhé přestávce, naplněné praskáním a ozvěnou nějakých vzdálených svolávajících se hlasů, se nejistě ozval stařecký sípavý bas:

„Haló! Zemcov u telefonu…“

„Sergeji Sergejeviči, to jste vy?“

„Ano, poslouchám. Kdo volá?“

„Tady archeolog Zubarev.“

„Jaký archeolog? Nerozuměl jsem jménu.“

„Zubarev. Ale to není důležité. Sergeji Sergejeviči, prosím vás, vy jste měl za ženu Taisiju Vasiljevnu Krasovskou?“

Rozpačitá pauza a potom:

„Ano. A co má být? Proč vás to zajímá?“

„Hledáme archív otce vaší zesnulé ženy, archeologa Krasovského. Pro vědu je to velmi důležité. Prosím vás, když jste se vrátili z Francie, nepřivezla si s sebou Taisija Vasiljevna nějaké dokumenty z archívu svého otce? Nemáte je teď vy?“

„Ne, nemám nic. Nic nezůstalo.“ Hlas se mu zachvěl a byl najednou jaksi přerývaný. „Ale co já vím, Tasja nic neměla. Leda nějaké rodinné fotografie. Ale o listinách nevím…“

Zaraženě jsem mlčel tak dlouho, že Zemcov znepokojeně zavolal:

„Haló! Jste tam? Haló!“

„Ano, slyším vás, Sergeji Sergejeviči. Velká škoda, že nám v ničem nemůžete pomoci.“

„V ničem, příteli, v ničem.“

„Tak sbohem a promiňte, že jsem obtěžoval. Na shledanou.“

„Sbohem,“ odpověděl zdaleka.

Už jsem pokládal sluchátko, když to v něm najednou zaklokotalo a zabublalo. Znovu jsem je rychle zvedl k uchu.

„Haló, slyšíte mě?“ křičel Zemcov.

„Ano, ano!“

„A neptal jste se Tasjina bratra? Možná že jemu zůstaly nějaké papíry. Byl celou tu dobu v Rusku, nikam nejezdil.“

„Jakého bratra?“

„Tasjina bratra, syna profesora Krasovského.“

„Copak měl ještě syna?“

„Měl. Před válkou k nám chodíval, pravda dost zřídka. Říkali jsme mu Anton, ačkoli mu myslím otec dal, tak jako Taisiji, nějaké starobylé jméno.“

„Aton?“ dovtípil jsem se.

„Ano, ano. Tak vy ho znáte? Ale my jsme mu říkali Anton, rusky.“

„Nikdy jsem ho neviděl, a ani mi nenapadlo, že má Krasovskij syna!“ zakřičel jsem do sluchátka. „A kde žije, taky v Leningradě?“

„Tak to já nevím, příteli milý. Před válkou tam bydlel, ale od té doby uteklo mnoho vody.“

„A nemýlíte se, Sergeji Sergejeviči?“ zeptal jsem se, protože jsem věděl, že podle dochovaných zpráv Krasovskij žádného syna neměl.

Ale sluchátko mi odpovědělo zpěvavým ženským hláskem:

„Konec hovoru. Přerušuji…“

Odkud se vzal ten záhadný syn?

Sotva jsem se dočkal rána, znovu uháním do informační kanceláře. Jestli Krasovského syn skutečně existuje, pak nebude těžké ho najít. Za prvé na rozdíl od sestry nezměnil jméno. Za druhé v legitimaci bude mít zřejmě napsáno Aton a Krasovských s takovým exotickým jménem sotva bude víc.

Ale za krátké půl druhé hodiny se zase všechno hroutí. Aton ani Anton Krasovskij v Leningradě nebydlí. A co víc, nikdy ani nebydlil, jak zjistili zaměstnanci informační kanceláře, které jsem nakazil horečkou pátrání.

Zemcov se zřejmě zmýlil, selhala mu paměť. A jak mi potvrdili v Ermitáži, žádný z archeologů, kteří zesnulého Krasovského znali osobně, už nežije. Blokáda skosila nejdřív staré lidi. Nitka se přetrhla definitivně.

Když jsem opouštěl Ermitáž, neudržel jsem se a sešel do egyptského sálu. Soška wešebt se na mne z vitríny usmála stejně záhadným výsměšným úsměvem jako na Krasovského, když ji tenkrát našel v pyramidě.

NOČNÍ OSVÍCENÍ

Někde v tomto stadiu svého marného pátrání jsem se zničeho nic přistihl při myšlence, že je to jako v historkách, které popisuje v knihách nebo líčí v rozhlase Iraklij Andronnikov. Upřímně řečeno, dřív jsem si myslíval, že záměrně trochu přehání nezdary a neočekávané situace, aby povídka o pátrání v archívech byla napínavější. Teď jsem na tom byl zrovna tak, jako hrdinové jeho povídek.

A tu jsem se rozhodl jednat stejně, jako by v podobných případech jednal Andronnikov. Vydal jsem se do televizního studia a požádal, aby mi dali příležitost vyprávět celému městu o marném pátrání po osobním archívu Krasovského. Co když o něm někdo někdy slyšel?

Mhouřil jsem oči v prudkém světle reflektorů a vyprávěl o záhadném tajemství Chirenovy pyramidy, která stojí na opuštěném a divokém místě na dalekých březích Nilu, a připadal jsem si přitom jako nějaký podvodník typu Leslie Woodstocka. Na vědce to bylo příliš neseriózní…

Ale hned po přenosu jsem letěl do hotelu, sedl jsem si k telefonu a čekal, zda na mou výzvu někdo odpoví.

Vůbec jsem nemusel čekat. Už když jsem odmykal dveře, uslyšel jsem, jak telefon drnčí. Skočil jsem k aparátu, popadl sluchátko a uslyšel dětský hlásek chvějící se netrpělivostí:

„Prosím vás, strýčku, u vás se zapisuje do expedice, co hledá divoké faraóny?“

Teď to začalo! Telefon vyzváněl bez přestání, že jsem ani nestačil brát sluchátko. Volaly děti, dědoušci i studenti. Nikdo nevěděl o Krasovském ani jeho synu Atonovi, ale všichni bez rozdílu chtěli do expedice k faraónům.

Abych si ukrátil čas, znovu jsem rozložil po stole své papíry a snažil se o nich přemýšlet. Ale nedařilo se mi to. Rušilo mne vyzvánění telefonu. A tu mi padl do očí svazek povídek Saltykova-Ščedrina, který zapomněl na psacím stole některý z mých předchůdců v tomto pokoji. Mechanicky jsem knížku otevřel a začal číst a odtrhl jsem se jenom tehdy, když jsem musel brát sluchátko.

Pozdě večer jsem knížku odložil a chystal se spát. Všechny nitky praskly. Zítra se musím vrátit do Moskvy.

V takovém duševním rozpoložení, ještě pod hypnotizujícím dojmem Ščedrinových ezopovských obrazů, jsem mechanicky utkvěl zrakem na otevřené stránce Žalozpěvu:

Hle, vrchnost země se zachraňuje útěkem. Ten, kdo sám posluhoval, posílá teď posly…

Kolikrát jsem jen četl tyto řádky a dávno už je umím nazpaměť, ale proč až teď v nich tak zřetelně zazněl nikoli strach a nenávist, ale ironie, které jsem si dřív nevšiml?

Zapomněl jsem na všechno na světě a horečně jsem přelétl očima několik řádků výš, hned na začátku papyrusu:

Ano, urození jsou v neštěstí, prostí lidé pak v radosti. Každé město hovoří: vyženeme bohaté ze svých hradeb!

Ano, byly otevřeny archívy, ukradeny z nich seznamy poplatníků daní a otroci se změnili v pány!

Ano, syna urozeného člověka nerozeznáš nyní od syna otroka.

Ano, svobodní a zámožní sklonili se nyní nad ručními mlýny, a ti, kdož dříve nespatřili zářivý den, vyšli nyní na svobodu…

Cožpak tohle je štvaní proti povstalcům, jak jsme se až dosud domnívali?

Hle, boháčem se stal chudák! Všichni museli začít pracovat.

Hle, ten, kdo dřív neměl chleba, vládne teď špižírnami. Ten, kdo trpěl hlad, vládne teď sýpkami; kdo si bral zrno na dluh, sám ho teď rozdává.

Hle, ten, kdo neměl ani spřežení býků, vládne nyní stádem…

Co to je, denunciace nebo obratně zamaskovaná proklamace? Výzva k potlačení povstalců, nebo naopak ke vzpouře?

Čím víc jsem se zahloubával do čtení, tím víc jsem byl přesvědčen o tom, že tón autora je sympatizující:

Hleďte: ve vlastním domě žije ten, kdož si nemohl postavit ani chatrč.

Hle, velmoži nalézají útočiště jenom ve skladištích. Ten, kdo ani u stěn nenalezl místo, spí nyní ve vlastním loži.

Hle, vrchnost země se zachraňuje útěkem. Silným už nikdo nic neplatí. Ten, kdo sám posluhoval, posílá nyní posly.

Hle, zde je pět otroků. Pán je poslal na cestu, ale oni praví: jdi sám touto cestou, my už jsme došli svého cíle. My jsme nyní pány!

Co to je: odsouzení nebo schvalování vzpoury?

Jak je to možné, že jsem to nepostřehl dřív? A nejenom já.

Toto dílo napsané na nevelkém kousku papyrusu našli při výkopech nekropole u Théb už začátkem minulého století. Papyrus byl místy silně poškozen, na druhé straně byly zkratkovým písmem napsány nějaké hospodářské poznámky. Poprvé je v roce 1872 prozkoumal a popsal německý egyptolog Lauf. Považoval je za úryvek nějakého „mystického proroctví“ obvyklého v staroegyptské literatuře. Ale v roce 1903 další německý badatel, Lande, zastával jiný názor. Domníval se, že nalezený úryvek se netýká nijakých abstraktních proroctví, ale odráží naprosto reálné události. Brzy jeho teorii podpořil a podrobně zdůvodnil anglický egyptolog Gardner a od těch dob byla obecně přijata a skoro v nikom nevzbuzovala pochybnosti.

A potom Žalozpěvu věnoval neobyčejně zajímavou práci můj učitel akademik Saveljev, v níž fundovaně dokázal, že dílo dává pravdivý obraz širokých lidových povstání, a nikoli jenom palácových převratů.

A všichni se domnívali, že Žalozpěv napsal některý z královských důvěrníků, odsuzujících vzpouru. Nikdo dosud ani nepostřehl, že neznámý autor obratně využívá ezopské řeči, povstání oslavuje a vůbec je neodsuzuje!

Staroegyptští satirici uměli přece výtečně používat ezopské řeči, to je dávno známé. Mezi kresbami na zdích rozkopaných paláců, na sarkofágách i v hrobkách se vyskytují zřetelné karikatury.

Jako legendární Ezop, tak i potměšilí egyptští malíři používali ke karikování nepřátel podob různých zvířat. Například osel hraje roli soudce. Má na sobě tradiční šat velmože a hrdě drží vysoko berlu a soudcovské žezlo. A před ním se v uctivé póze sklonila provinilá kočka a vedle jako těžkopádný panák trčí dozorce v podobě býka. Zkuste tomu vytknout, že tu před vámi někdo paroduje nespravedlivé soudnictví!

Na druhé kresbě přináší strašlivě vyděšený kocour, celý pruhovaný, jak mu lezou pod kůží žebra, dary kryse, která se rozvalila v křesle pod honosným vějířem, bez jakého se faraónovi úředníci nikdy neobjevovali.

Takto staroegyptští malíři zesměšnili i své vládce.

Teď mi docela jinak zazněly i ty neblahé řádky, které mi strkal pod nos starý Saveljev.

Synu můj, mstiteli můj, volám k tobě. Pohleď: národy pouští se všude proměňují v Egypťany. Núbijci se stávají zkušenými v řemeslných dílnách Delty…

Ovšemže se tady autor raduje, a nikoliv rmoutí! To je zřejmé. A mou hypotézu tyto řádky vůbec nevyvracejí, naopak, dodávají jí novou nečekanou oporu. Proč záhadný autor Žalozpěvu vybírá schválně Núbijce, a ne řekněme Chetity, Syřany nebo Libyjce? Pravděpodobné proto, že je sám Núbijec.

Tu jsem si naprosto zřetelně představil svého rozzuřeného učitele, jak se na mě zběsile oboří: „Tak. Vy teď, mladý muži, dokonce tvrdíte, že i Žalozpěv napsal váš všudypřítomný Chiren?!“

Teď jsem ochoten mu to odpřisáhnout. Jenže přísaha ještě zdaleka není vědecký důkaz.

A přesto svou pravdu dokážu a přesvědčím o ní nejen Michaila Sergejeviče, ale všechny egyptology: nápis, který jsem našel v písku, stejně jako Žalozpěv, jenž dodneška zůstává bez autora, vytvořil a nadiktoval písařům volnomyšlenkář Chiren!

Zdá se, že se pokoušel jít dál než jeho učitel Achnaton. Ten riskoval a vzal si za pomocníky proti kněžím lidi neurozené, ale přesto zámožné. Ale Chiren, aby dovedl reformy do konce, pokusil se přitáhnout nejširší lidové vrstvy, dokonce i bezprávné otroky.

Závěr je to velmi závažný, ale ještě musí být dokázán.

Připravoval jsem se k nastávajícím sporům s akademikem Savaljevem a dalšími vědci a do tří hodin do rána jsem rozčileně přecházel po pokoji a horečně si zapisoval chaotické myšlenky, které se mi rodily v hlavě.

Ohromující objev, k němuž jsem dospěl tak neobyčejným způsobem, mi na čas dal zapomenout na neúspěch s pátráním po Krasovského archívu. Teprve když jsem se ukládal ke spánku, vzpomněl jsem si na to a posmutněl jsem. Ale nedalo se nic dělat, hned zítra budu muset zpět do Moskvy.

Ráno mě vzbudil další telefon. Vzal jsem sluchátko a automaticky jsem začal odpovídat:

„Expedice už je definitivně sestavena.“

Teprve pak jsem si uvědomil, co slyším:

„Tady je syn Krasovského…“

„Aton Vasiljevič Krasovskij?!“ zařval jsem.‘

„Ano, Aton Vasiljevič, jenže ne Krasovskij, ale Morgalov.“

„No ale… vaše dívčí jméno je Krasovskij?“ zabručel jsem celý zmatený.

Rozesmál se:

„To by bylo dlouhé vysvětlování do telefonu. Máte-li čas, přijeďte večer ke mně, tak asi v sedm hodin. Všechno vám vysvětlím,“ řekl mi adresu a potom dodal: „Tak si pamatujte: Morgalov, abyste nebloudil…“

Každý jistě pochopí, jak mi bylo, než jsem se dočkal večera. Radost se chvílemi střídala se znepokojením, že si ze mne nějaký šibal dělá legraci. Proč se syn Krasovského najednou jmenuje Morgalov? Přece to není dívka, aby při sňatku měnil příjmení.

S takovými neustávajícími pochybnostmi jsem večer vyjel do šestého poschodí nového domu v jedné z ulic Vasiljevského ostrova a rozechvěle jsem stiskl zvonek.

Otevřel mi starší silný muž v domácím sametovém kabátku. Měl prošedivělé krátce ostříhané vlasy, které mu trčely jako vzpurný ježek.

„Prosím vás, bydlí tady…“ začal jsem nejistě.

„Dobrý den. já jsem Morgalov,“ podal mi ruku. „Pojďte prosím dál.“

Zavedl mne do nevelkého pokoje a posadil do křesla u kulatého stolku, na němž stála krásná kameninová váza s květinami. Potom zavřel dveře – někdo za nimi svědomitě cvičil na klavíru škály, a usedl proti mně.

„Co vlastně vás zajímá?“ zeptal se. „Neviděl jsem váš pořad a žena pořádně nepochopila, oč jde.“

„Především jak to, že jste Morgalov? Jinak bych vás byl už dávno našel,“ bezděčně se mi vydralo na rty.

Pokrčil rameny, vytáhl z kapsy krabičku cigaret, nabídl mi, pak si sám zapálil a konečně odpověděl:

„Velmi jednoduše. Krasovskij měl dvě rodiny. Brzy po mém narození opustil mou matku, využil toho, že nebyli oddáni, a oženil se s tou Annou Karlovnou. Marja Pavlovna, moje matka, ho velmi milovala a všechno mu odpustila. Přála si, abych měl otcovo jméno. Ale do revoluce se to nepovolovalo, a později jsem nechtěl já. Zlobil jsem se na otce, zkazil matce život. A tak jsem zůstal Morgalov, po matce.“

„A dokumenty, nějaké dokumenty, vědecké, rozumíte, po vašem otci, vám nezůstaly?“

Hned jsem si uvědomil: po tom, co mi Morgalov sdělil, bylo pramálo naděje.

„Mám jeho deníky a různé zápisky. Nebožka matka je zachránila, jí za to můžete poděkovat. Vyměnila je v devatenáctém roce za brambory u Krasovského mladé vdovy, když ta se chystala ufrnknout za hranice. A střežila je jako památku po otci.“

„A vy ty listiny ještě máte?“

Aton Vasiljevič přikývl.

„? k čemu je potřebujete? Sotva z nich bude jaký užitek.“

Začal jsem mu vyprávět o našem pátrání, a tak jsem se dal unést, že jsem začal podrobně vysvětlovat všechny nuance své včerejší domněnky. Poslouchal pozorně, ale já jsem si přesto pomyslel, že ho to asi příliš nezajímá, a pospíšil jsem uzavřít vyprávění.

„Ale jeho papíry vám moc nepomohou,“ teď už energicky řekl Morgalov a vstal. „Samá mystika, místy málem úplné blouznění…“

„Ano, dovedu si představit jeho stav v posledních letech života. Ale možná že se z toho aspoň něco podaří vyčíst.“

„Zemřel v nemocnici,“ zachmuřeně potvrdil Morgalov; „V náručí mé matky, kterou kdysi vyhnal. Ale jak já se domnívám…“

Pokynul mi, aniž dokončil větu, vyšel z pokoje, ale hned se vrátil s poměrně objemným svazkem listin.

„Vy jste chtěl něco říci, Atone Vasiljeviči?“ zeptal jsem se a nespustil z něho zrak.

Zavrtěl hlavou, položil papíry na stůl a řekl:

„Až potom. Nejdřív si to přečtěte. Vidím, že se už nemůžete dočkat.“

KRASOVSKÉHO ZÁPISKY

A tak sedím v hotelovém pokoji. Zamkl jsem dveře, požádal jsem, aby mi vypnuli telefon a rozložil jsem si na stole osudné listiny, za nimiž jsem se tak vytrvale honil.

Čím začít? Oči mi přecházejí.

Třeba od deníku Krasovského. Je to objemný zápisník v kožené vazbě. Písmo je drobné, nerovné, těžko se luští. Kromě toho se na mnoha stránkách rozpily mastné skvrny stearinu, který asi odkapával ze svíčky, jež matně osvětlovala ponuré podzemí pyramidy.

Mnoho místa v zápiscích bylo věnováno ustavičným nářkům na hladovou existenci osamělého badatele žijícího v pustinách:

14. března. Dnes zase nepřivezli pitnou vodu. Dělníci to berou fatalisticky, ale já nechci riskovat a pít nilskou špínu. Tím spíš, že podle pověstí je v Káhiře znovu cholera.

Třetí den jím jenom suchary. Dělníci se začínají rozutíkávat. Peníze mi ještě zbyly, ale co z nich tady mám? Sádí měl pravdu: „V suché poušti, na přesypech, je žíznivému jedno, jestli má v ústech perlu nebo jenom lasturu…“

Jak dojemný zvyk mají staří Egypťané, pohřbívat se zemřelým člověkem všechny maličkosti, které obklopovaly a naplňovaly jeho pozemskou existenci. Proti nim jsme v tomto ohledu barbaři; uchváceni proudem surového života, nechali jsme si uniknout vznešený smysl smrti.

Jsme pyšni na jakýkoli důmyslný nový vynález a nepřemýšlíme o kolosální geniálnosti, o velkoleposti staré země faraónů, nedosažitelné žádnému jinému národu. Máme páru. Ale pára není tak silná jako myšlenka, idea, která dokázala vybudovat pyramidy, prorazit hory pro hrobky, proměnit skály ve sfingy, stavět chrámy z monolitů, jaké neuzvedne žádný náš parní mechanismus, a uchránit smrtelné tělo člověka před časem…

V těchto zápiscích je obsažen Krasovskij idealista a mystik jako v kapce vody.

Ve snaze objevit tajemství podzemních průchodů v pyramidě mnoho přemýšlel o metodách staroegyptských stavitelů a také lupičů. Tyto poznámky jsem četl obzvlášť pozorně a dělal jsem si z nich obšírné výpisky. Za prvé Krasovského úvahy mohly napovědět, kde hledat pravou Chirenovu hrobku; a za druhé jsem doufal, že by mi mohly pomoci lépe pochopit charakter a světový názor záhadného velikého stavitele. Zatím jsem se o to pokoušel jenom na základě textologického rozboru nápisů.

Jak úžasná je přesnost, s níž je pyramida orientována do světových stran. Schválně jsem si to ověřoval a zjistil jsem toto:

Severní strana – posunutí na jih západním rohem – celkem o dvě minuty dvacet vteřin.

Jižní – posunutí k jihu týmž západním rohem – pouhé půldruhé minuty.

Nikde není odchylka větší než jeden stupeň! A přitom staří Egypťané neznali ještě kompas. Jak se jim podařilo určit směr s takovou přesností? Podle hvězd? Nebo jim pomáhaly nějaké jiné skryté znalosti, dávno ztracené a zapomenuté?…

14. duben. Pro mne se málem stal poslední, zapisoval si Krasovskij. A z této falešné hrobky se div nestala pravá pro mne. Ostatně pro někoho se už dávno stala místem posledního odpočinku…

Nyní jsem v netrpělivosti znovu zapomněl na opatrnost a div jsem za to nezaplatil vlastní hlavou. Júsuf5 šel pro novou pochodeň a já, jak jsem se nemohl dočkat, udělal jsem několik kroků chodbou, kterou jsme začali dnes ráno prozkoumávat. Nastražená deska mi povolila pod nohama a já se zřítil do jámy, hluboké dobré dva sáhy6. Naštěstí jsem si příliš neublížil, jen jsem si trochu podvrtl nohu a odřel obličej. Bál jsem se, abych v černé tmě nenarazil na hada, který by sem mohl zalézt, proto jsem se nehýbal z místa, dokud jsem nevytáhl z kapsy zápalky a svíčku, teď to vždycky nosím s sebou. Zápalková krabička se při pádu polámala, ale přece jen se mi podařilo svíčku zapálit, i když jsem přitom zkazil několik zápalek.

Stál jsem na dně těsné kamenné jámy. Zrádná deska se vrátila na původní místo a těsně zakryla otvor, takže jsem byl docela odříznut od světa. Stěny jámy byly naprosto kolmé, takže jsem nemohl ani pomyslit, že se odtud dostanu bez cizí pomoci, i kdybych měl s sebou lano.

V této těžké situaci mě uklidňovalo jenom jedno: každou chvíli se měl vrátit Júsuf s pochodní. Když mě nenajde v chodbě, určitě se dovtípí, že jsem padl do nástrahy, udělá poplach a vysvobodí mne odtud.

Když jsem se tímto pomyšlením uklidnil, zůstal jsem stále na jednom místě, a pozorně jsem se rozhlédl. A tu se mi srdce sevřelo hrůzou. Přímo ? svých nohou jsem spatřil… ne, hada ne! Byly to lidské kosti zažloutlé stářím. Celá kostra. Zřejmě některý z lupičů, kteří se sen, dostali přede mnou, padl do téhle pasti a našel tu smrt. Při pomyšlení na muka, která tu musel vytrpět, když se zdlouhavě loučil se životem v naprosté tmě a osamocení, zježily se mi vlasy na hlavě. Bezděčně jsem zavolal na Júsufa.

Ale nikdo neodpověděl na mé volání, které zaniklo pod klenbou strašného kamenného pytle. A co když si Júsuf bude myslet, že jsem šťastně prošel chodbou, a nenapadne ho, kde mne hledat? Pak budu muset v tomto kamenném hrobě zůstat několik hodin a třeba i dnů. Zadusím se, zemřu hlady a žízní. Nebo se dělníci najednou polekají Ducha Pyramidy, o kterém tak často tlachají, a odmítnou mě zachránit, aby mě obětovali tomu Duchu?!

Začal jsem volat ještě hlasitěji, ještě zuřivěji. Neopatrným pohybem jsem svíčku náhle zhasil. Stálo mne to velké úsilí znovu ji zapálit, zápalky se mi v třesoucích se prstech lámaly. A nakonec jsem málem upustil do tmy i poslední úlomek krabičky, o který jsem škrtal.

A najednou jaké štěstí! Do mé příšerné tmy pronikl paprsek světla. To Júsuf s dělníky našel a otevřel víko mé pasti. Hodili mi shora lano, já si je ovázal v podpaží a dělníci mě šťastně vytáhli úplně vysíleného nahoru. Jedině nebi jsem mohl děkovat za včasné vysvobození, což jsem s velkou radostí udělal…

Ze zápisků v deníku bylo patrné, jak se měnil Krasovského duševní stav a jak ho postupně zachvacovala strašlivá choroba.

První dobou podrobně popisoval své pocity z přenocování v ponuré hrobce vedle prázdného žulového sarkofágu. Zaznamenával každý šramot a náhodné noční zvuky. Později začal usínat klidně, pořídil si dokonce netopýra, aby se po večerech necítil tak sám. Pak poznámky o životě v pyramidě skoro docela přestávají, jen zřídka se objevuje kratičká poznámka: Spal jsem klidně. Veškerou archeologovu pozornost asi zaujala práce.

Jak svědčí další zápisky v deníku, Krasovskij se poměrně rychle přesvědčil, že i sami lupiči byli v Chirenově pyramidě, kam nějakým způsobem pronikli, napáleni, když objevili místo očekávaného bohatství kenotaf s prázdným sarkofágem.

A tak se Krasovskij pustil do podrobného průzkumu všech tajných průchodů v pyramidě a přesně zjistil cestu, kterou do ní lupiči pronikli. Našel jsem mezi zápisky některá zajímavá pozorování, která zesnulý badatel z neznámých důvodů nezařadil do uveřejněné zprávy:

Ano, lupiči šli samozřejmě cestou, kterou dobře znali. Kterýsi ze stavitelů pyramidy jim dokonce nechal pootevřené dveře, aby je upozornil. Objevil jsem, že z úmyslu architekta měl být vchod do pyramidy, udělaný navzdory tradici na jižní straně, zakryt třemi monolitními žulovými deskami. Avšak ukázalo se, že z těch tří pevných závor je zavřena jen jedna, vnější. Bylo to důmyslně vymyšleno. Ovšem jakmile jsou zavřeny vnější dveře, není možné si ověřit, jak je to s těmi vnitřními. Ale ty byly otevřeny dokořán: prosím, račte dál, hanobitelé královských hrobů, lačnící po bohatství!

Není divu, že při takové všeobecně vládnoucí věrolomnosti a prodejnosti i nejbližších královských důvěrníků byly skoro všechny staroegyptské hrobky vyloupeny.

Chiren samozřejmě ani nehodlal být pohřben v této pyramidě. Hned od počátku byla myšlena jako falešná.

V tom mne definitivně utvrzuje fakt, že tu nikde nejsou zvláštní místnosti k uschování věcí, jež se měly zesnulému faraónovi hodit v záhrobí Iaru. Taková skladiště se v pyramidách zřizují hned v sousedství s pohřební síní.

Není tu ani komora pro tradiční serdáb, kde by byla uložena socha nebožtíka s jeho ka…

Tady bude asi potřeba vysvětlit několika slovy představy starých Egypťanů o smrti. Bez nich by byly těžko pochopitelné mnohé důležité otázky, které Krasovského trápily.

Podle představ starých Egypťanů se lidská duše skládala ze dvou částí: z ka a ba. Po smrti mohly obě putovat po záhrobním světě. Ale k tomu bylo bezpodmínečně nutné uchránit i tělo před rozkladem. A proto staří Egypťané vymysleli složitý obřad mumifikace zemřelých, proto stavěli nad hrobkami faraónů, jejichž tělo se muselo střežit obzvlášť pečlivě, obří pyramidy s rafinovanými nástrahami proti lupičům.

Složitý pohřební rituál se dodržoval velmi přesně, a proto si Krasovskij správně všímal každé sebemenší odchylky. To mu totiž pomáhalo rozluštit, co měl Chiren v úmyslu, když si v poušti postavil tuto falešnou hrobku.

Znovu a znovu mne ohromuje, četl jsem v zápiscích dál, jak je architektura pyramidy do všech podrobností promyšlena. Vezměme si třeba, jak je situována pohřební síň. Aby tíže pyramidy nerozbořila její poměrně křehkou klenbu, která byla zároveň obratně zamaskovaným vchodem do této nejtajnější místnosti, zřídil Chiren přímo pod kryptou širokou chodbu a po obou jejích stranách ještě dva nevelké sály. Nad kryptou tak vznikl prázdný prostor, takže veškerá váha horních mnohametrákových kvádrů je rovnoměrně vyvážena do stran na boční monolitní zdi. Opravdu to byl důmyslný stavitel!

A znovu se mi nechce věřit, že tolik vynalézavosti a důmyslu vynaložil jenom na falešnou hrobku. Patrně byl přece jen pohřben zde, jenže lupiči jeho mumii odnesli…

Dnes jsem udělal úžasný objev!!!

Vztah mezi obvodem a průměrem kružnice je konstantní veličina. Obvod kružnice vypočítáme, násobíme-li průměr číslem pí, které se rovná 3,1416.

A nyní jsem zjistil: sečteme-li délku čtyř stran, které tvoří základ Chirenovy pyramidy, vyjde nám obvod 43,71 sáhu. Dělíme-li toto číslo dvojnásobnou výškou (2x6,95 sáhu), dostaneme výsledek 3,1416!!!

Čili Chiren už třicet staletí před našimi matematiky znal posvátné číslo pí. Lze se domnívat, že sama jeho pyramida je hmotným ztělesněním tohoto magického čísla…

Další dvě stránky byly celé popsány číslicemi, které Krasovskij sčítal, dělil a násobil v nejbizarnějších variacích a snažil se v nich najít nějaký skrytý tajemný smysl.

V podobné číselné mystice neměl bohužel zálibu sám. Mimořádný „úspěch“ měla v tomto smyslu jedna z nejproslulejších pyramid, Cheopsova. Z plánku jejího vchodu, brány, z průchodů a pohřebních síní se mnozí snažili dokonce vyčíst celé dějiny lidstva, ba i předpovědět příští světovou válku. Dokázat se dá ovšem cokoli chcete, když budete převádět na dnešní metry takovou mlhavou veličinu, jako je egyptský královský loket.

Nakonec začíná být Krasovskému jasné, že v pyramidě sotva najde něco cenného pro vědu. Práce je stále méně, hra s čísly ho přestává bavit. Archeolog prodlévá stále déle v holé kryptě, v níž si uložil dobrovolnou samovazbu.

A pak už, nešťastník, neměl sílu přemáhat hrůzu a svou chorobu. Vypisuje si podivné verše z poetického dialogu, který byl objeven na jednom staroegyptském papyrusu – egyptologové mu dali stylizovaný název Rozmluva rozčarovaného s vlastní duší. V úryvku, který si Krasovskij přepsal do svého deníku, rozčarovaný úpěnlivě přivolává smrt:

Smrt dnes stojí přede mnou

jako vůně lotosů,

jako blažený pocit člověka, sedícího na břehu

opojení…

Smrt stojí dnes přede mnou, jako obloha, jež se zbavila mraků.

Smrt stojí dnes přede mnou,

jako slastný pocit poutníka, toužícího spatřit znovu

svůj domov,

když dlouhá léta strávil v zajetí…

Dál se smutně bělaly tři čisté nepopsané listy.

Nemohl jsem se zbavit tíživého drtivého pocitu od samého večera, kdy jsem šel Krasovského deníky vrátit jeho synovi. Snad to bylo proto tak zlé, že listiny zesnulého archeologa, za nimiž jsem se tak honil, mi příliš nepomohly zjistit, kudy se pustit do dalšího pátrání.

Morgalov to na mně zřejmě hned poznal, protože první jeho, už v předsíni, bylo:

„Tak co, moc jste toho nevyčetl, že?“

Mlčky jsem přikývl.

„Říkal jsem vám přece, že od těch papírů nesmíte čekat nic mimořádného.“

„Ano.“ souhlasil jsem sklesle. „Psal je zřejmě nemocný člověk. Z každé stránky je cítit, jak se ho postupně a stále silněji zmocňovala choroba. To je strašné!“

„Ano, zemřel v nemocnici. A víte nač?“

„Nač? Úplně zešílel?“

„Ne, ačkoli k tomu neměl daleko.“

„Nač tedy zemřel?“

Pozorně se na mne podíval, chvíli vyčkával a pak tiše řekl:

„Skutečnou příčinu jeho smrti jsem zjistil už před několika lety, když jsem se začal zabývat fyzikou. Můj otec zemřel na nemoc z radioaktivního záření.“

CO UKÁZAL GEIGERŮV POČÍTAČ

Chvíli jsem se na Morgalova díval. Pak jsem zaraženě zamumlal:

„A existovala tenkrát nemoc ze záření?“

Usmál se.

„Vždyť tenkrát ještě nebyla Hirošima, chtěl jste říci, že? Jenže radioaktivní nerosty existují na zemi milióny let a po celou tu dobu bez přestání vyzařují svou smrtonosnou emanaci. Ale to jsme zjistili teprve zcela nedávno, koncem minulého století, po slavných pokusech Henriho Becquerela a manželů Curieových. Koneckonců i příčinou smrti Marie Curieové bylo záření, které na ni působilo při jejích pokusech dlouho před Hirošimou a prvním atomovým výbuchem.“

Tu mi najednou v duchu zřetelně vyvstala jedna nezapomenutelná scéna, která mne svého času ohromila na Světové výstavě v Bruselu.

Ve francouzském pavilónu mezi ostatními exponáty leželo v jedné z vitrín několik zažloutlých lístků popsaných drobným spěšným písmem: vzorce, nepochopitelné fyzikální termíny, jakési matematické výpočty.

Byly to stránky z laboratorního deníku Marie Sklodowské-Curieové. Mladý ulízaný průvodce k nim přiložil naučeným pohybem Geigerův počítač… V tu chvíli se ve ztichlém sále ozvalo hlasité výrazné cvakání.

Počítač chytal radioaktivní částice vycházející z papíru. Uplynulo přes třicet let od smrti slavné badatelky skrytých tajemství mikrokosmu, ale v těchto mírumilovných stránkách byla stále ukryta zákeřná neviditelná smrt, která ji zahubila a stále ještě vydávala hrozivé vrčící zvuky!

„Kde však mohl Krasovskij nemoc ze záření chytit?“ zvolal jsem. „Přece se nezabýval fyzikou!“

„Pravděpodobně v pyramidě.“

„Tomu nerozumím. Co tím chcete říci?“

Morgalov mne vzal za ruku a táhl mě za sebou.

„Pojďme raději do pokoje a sedněme si. Rozhovor asi bude trvat déle.“

Teprve teď jsem si všiml, že stále ještě stojíme v předsíni.

Když jsme vešli do pokoje a sedli si ke kulatému stolu. Morgalov si zapálil, přistrčil mi cigarety a popelník a řekl:

„Pískovec, z něhož je pyramida postavena, obsahuje pravděpodobně nějaké radioaktivní nerosty. Nejspíš uran. Obzvlášť nebezpečné je vnitřní ozáření, když se radioaktivní částice dostávají do organismu s potravou nebo dýcháním. A Krasovskij přece žil v pyramidě víc než rok…“

„Nechcete snad říci, že Chiren záměrně postavil svou falešnou hrobku z tohoto smrtonosného materiálu?“

Morgalov pokrčil rameny a rozkašlal se, rozháněje kolem sebe kouř z cigarety.

„Nevím, to budete muset zjistit vy. Je možné, že na radioaktivní pískovec padli stavitelé náhodou. Ale je možné, že tak rafinovaná nástraha byla vymyšlena záměrně. Podle všeho byl ten váš Chiren na všelijaké vynálezy mistr.“

„Nemohl však objevit radioaktivitu o třicet staletí dřív než manželé Curieovi. Vy jste fyzik, seriózní člověk, a taky se mi zdá, že začínáte utíkat do nějaké mystiky a přeceňovat znalosti starověku.“

„Co to má společného s mystikou?“ rozesmál se. „Jo, kdybych vám začal dokazovat, že Chiren už třicet staletí před Einsteinem vyvodil vzorec E = mc2 nebo něco podobného, pak byste klidně mohl zavolat sanitku a poslat mě do blázince. Jenže my víme, že radioaktivita existuje v přírodě odjakživa, a proč nepřipustit, že takový vynalézavec jako Chiren, který mimochodem prožil většinu svého času zrovna v těch končinách, kde se tento pískovec vyskytoval, si všiml jeho zhoubných vlastností a rozhodl se jich využít, aniž se pokoušel nějak teoreticky vysvětlit jev, jenž zůstal záhadou do dob Becquerela a manželů Curieových? Nemám pravdu?“

Ano, s takovou logikou bylo těžké nesouhlasit. Můj obličej však zřejmě vyjadřoval tak zjevné pochybnosti, že Morgalov dodal:

„Z těžkých onemocnění dnes přitahuje všeobecnou pozornost rakovina. Obrnu například se naše medicína naučila léčit docela nedávno. Nebo chcete na základě toho vážně tvrdit, co řekl žertem známý humorista Leacock, že totiž ‚za výskyt všech těchto chorob vděčíme medicíně‘? Souží lidstvo už velmi dlouho, ať se jim říkalo jakkoli. Ale stopy zřetelných rakovinných nádorů nacházíme i při zkoumání mumií, nebo si vzpomínám, jak na jedné ze staroegyptských fresek objevili lékaři chlapce znetvořeného obrnou.“

Teď už pronikal do mého oboru, přecházel do útoku bez jakýchkoli zábran:

„Nebo nilská rybka mormyrus. Neslyšel jste o ní?“

„Ne, přiznávám se, že neslyšel.“

„Ale to není možné! Tak jste ji určitě aspoň viděl na staroegyptských freskách. S takovou legrační protáhlou tlamičkou jako dýmka. Viděl, že?“

„Pravděpodobně viděl, ale nevěnoval jsem tomu zvláštní pozornost. A co je na ní tak mimořádného? Nejsem totiž rybář…“

„Já taky zrovna neholduju rybolovu,“ zasmál se Morgalov, „ale teď mě ta rybka zajímá jako fyzika.“

„Co, prosím vás, může mít společného s fyzikou?“ Ten zvídavý člověk se mi začínal stále víc líbit.

„No kdybyste byl všímavější, jistě by vám neušlo, že staří Egypťané zobrazovali tuhle rybičku vždycky jenom na háčku. Jiné ryby kreslili egyptští malíři v různých situacích: prostě jak plují ve vodě, nebo zamotané v sítích v papyrusovém porostu, jindy zas v koších nebo na slavnostní míse. Ale mormyrus se kreslil v jedné jediné situaci: ulovený na udici, na háčku. Proč?“

Otázka mne zaskočila, dokázal jsem jenom nejistě pokrčit rameny a rozpačitě zamumlat:

„No, jak bych vám to jenom řekl… Egyptské umění je vůbec velmi tradiční.“

„Chcete říci, takový to byl kánon a malíři ho nechtěli porušovat?“

„Snad,“

„To si mysleli všichni po celých třicet staletí a chodili kolem překvapujícího objevu, který jim plaval doslova před nosem. Jak se ukázalo, podstata je v tom, že příroda obdařila mormyra úžasným…, nevím ani, jak tomu říkat, snad elektrický radar, možná, ale fakt je, že technika nic podobného dosud nezná. U kořene ocasu má tato rybička zvláštní elektrický orgán, něco jako baterii, s napětím dobrých čtyři až šest voltů. Vysílá elektromagnetické vlny, které se šíří ve vodě, a ryba je pak chytá zvláštním přijímačem, který je v místech hřbetní ploutve. Citlivost tohoto přírodního systému je tak veliká, že umožňuje rybě v kalné nilské vodě objevit podle změn elektrického pole jak kořist, tak jakoukoli překážku, i když není silnější než kapronová nit, z jaké se pletou sítě. U nás v laboratoři máme teď tři exempláře a pozorujeme je. A tu stačí, věřte mi, přijít trochu blíž k akváriu a začít se česat, a rybičky hned velmi bouřlivě reagují na elektrické výboje, které vznikají třením hřebínku o vlasy.“

„Teď už tedy vůbec nevím, jaké máte zaměstnání,“ přerušil jsem ho. „Před chvílí jste říkal, že jste fyzik, a najednou rybičky… A vyvracíte mé pochybnosti příklady z egyptologie.“

Morgalov se znovu zasmál a najednou měl šibalský, dobromyslný výraz.

„No za prvé sama doba je teď taková, že nedovolí, aby se člověk příliš úzce specializoval a bujel jednostranně jako nádor. Slyšel jste o bionice? Ta nás, fyziky, nutí, abychom se zajímali o rybky a o mnoho jiných věcí. A zájem o egyptologii mám, abych tak řekl, zděděný. Vůbec se snažím žít tak trochu všestranně, ačkoli se nechci zas chlubit.“

Znovu si zapálil, zamyslel se nad něčím a dodal;

„Tak tahle historka s mormyrem, proč jsem vám to vyprávěl? Tady jsou hned dva objevy, chcete-li: u rybky byl objeven neobyčejně zajímavý radar a je to velmi svádivé. Kdybychom ho tak mohli okopírovat v technice! Z druhé strany se ukazuje, že staří Egypťané byli většími realisty, než jste předpokládal. Naprosto přesně zobrazovali to, co viděli. Mormyra prostě nechytíte do sítě, jedině na háček, jestli ho ovšem bude chtít dobrovolně spolknout, přivábený návnadou. A staří Egypťané to moc dobře věděli, i když to možná považovali za nějaký mystický zázrak. Tady máte příklad, jak mezi empirickým poznáním nějakého přírodního jevu a jeho vědeckým výkladem může docela dobře uplynout třicet staletí a třeba i víc. Copak není pozoruhodné, že všechna velká ložiska uranu se vyskytují v málo obydlených nebo pustých krajinách? Pravděpodobně je lidé zdaleka obcházeli a vystříhali se usídlit blízko nich.“

„Vzdávám se,“ odpověděl jsem. „Přesvědčil jste mě. I když prozatím jen svou železnou logikou. Ale nezmýlil jste se vy sám ve svých předpokladech? Prozatím přece nejsou žádné důkazy, že pískovec, z něhož je postavena Chirenova pyramida, je radioaktivní.“

„To se dá snadno ověřit. Jeďte do Egypta, přiložte ke své pyramidě Geigerův počítač, a hned bude všechno jasné.“

Ale tu jsem si znovu vzpomněl, jak působily neviditelné radioaktivní částice ze zažloutlých papírů s laboratorními poznámkami Marie Sklodowské-Curieové na Geigerův počítač, a uchopil jsem Morgalova za ruku:

„Počkejte, moment, nemusíme ani jezdit do Egypta. Můžeme si to ověřit hned teď, okamžitě!“

„Jakpak?“

Rychle jsem mu vypověděl, co mě tak ohromilo na výstavě. Z toho, jak se jeho výraz měnil, bylo patrné, že i na něho zapůsobila tato historka silným dojmem.

„Jak to, že mi to nenapadlo dřív,“ zabručel si pod vousy a vzal do ruky Krasovského papíry.

Zatrnulo mi vzrušením: teď se to všechno naráz vysvětlí!

Ale Morgalov odložil desky stranou a řekl:

„Dobrá, hned zítra to zjistím.“

„Proč zítra?“

Vypadal jsem asi tak zklamaně a mluvil jsem tak lítostivým tónem, že se na mne překvapeně podíval a rozesmál se.

„Copak si myslíte, že mám doma celou laboratoř? Geigerovy počítače a všelijaké ty krámy? Vydržte to do zítřka, a já vám hned ráno zavolám.“

Tu noc jsem zase nemohl dlouho usnout. A znovu se mi honily hlavou chaotické nesouvislé myšlenky.

„Byl jsem nějaký čas v pyramidě a onemocněl jsem, doopravdy jsem se rozstonal, můj milý!“ vzpomněl jsem si najednou na slova profesora Mairota. Předvídal to!… Mám mu svěřit naše domněnky? Ale proč jsem neonemocněl já? Nebo jsem byl v kryptě jen příliš krátkou dobu? Nestojí za to dělat paniku. Vždyť je to zatím jenom domněnka, lékaři sami zjistí, oč jde.

Jestli má Morgalov pravdu a pyramida je doopravdy z kvádrů radioaktivního pískovce, snad se taky podaří najít kamenolom, kde ho lámali. Ale jak mi to pomůže? Důležité je najít skutečnou Chirenovu hrobku. Když už použil takového smrtonosného stavebního materiálu záměrně, pak ho zřejmě využil i k ochraně své vlastní hrobky. To znamená, že bude nutné hledat ji podle stejných příznaků: podle zvýšené radioaktivity.

Wešebt! Jak jsem na něj mohl jenom zapomenout! Vždyť je blízko, v jednom ze sálů Eremitáže, ještě před několika dny jsem si ji zálibně prohlížel. A soška přetrvala v radioaktivní kryptě třiatřicet staletí a jistě tedy bude silněji radioaktivní než stránky z Krasovského deníku. I ji musíme prověřit!

Pak jsem v duchu začal znovu prohlížet všechny výpisky z deníku zesnulého archeologa a myslím, že jsem v tom pokračoval i ve spaní.

Morgalov mi zavolal ráno po desáté dopoledne a lakonicky řekl:

„Cvaká, i když ne moc. Není to přesvědčivé, lze to považovat za přirozenou vlastnost.“

Pověděl jsem mu o wešebtu.

„Dobře, pojďte si jej prověřit,“ řekl. „Hned přijedu do Eremitáže.“

Slavnostní sály Eremitáže asi ještě nikdy neviděly takové nezvyklé badatele. Všechno se odbylo velmi rychle a jednoduše. Morgalov přiblížil k sošce Geigerův počítač, a ten najednou zacvakal na celý sál.

„Toť vše,“ řekl suše Morgalov a skládal přístroj. „Jestli nám figurku na den půjčíte, můžeme přesně určit stupeň radioaktivity.“

„Je návštěvníkům nějak nebezpečná?“ znepokojeně se zeptal pracovník muzea, který nás doprovázel.

„Sotva,“ pokrčil Morgalov rameny. „Ale přece jen neuškodí prověřit ji důkladněji. Pošlete nám ji na tuhle adresu.“

Z Eremitáže jsme vyšli spolu a zamířili po nábřeží k Letnímu sadu.

„Tak teď už máte nitku, které se můžete chytit,“ řekl Morgalov. „Ale tak se mi zdá, že nejste moc spokojen.“

„Mám jenom starosti…“

„A myšlenkami už jste tam, v poušti?“

Zasmál jsem se.

„Ne, zatím jenom v Moskvě. Dělám plán dalších pátrání a snažím se přesvědčit vedení, aby mi schválilo rozpočet.“

Morgalov s pochopením přikývl. Chvíli jsme znovu šli mlčky, potom jsem se ho zeptal:

„Prosím vás, Atone Vasiljeviči, proč jste dosud o své hypotéze mlčel?“

„A co jsem měl dělat? Poslat noticku někam do časopisu Kolem světa nebo do Techniky mládeže? A dát jí titulek Radioaktivní hrobka? Trochu nesolidní pro fyzika. A pak jsem přece neměl žádná konkrétní fakta, jenom domněnky, a takhle já pracovat nedovedu. Takže senzacemi už se teď zabývejte sám a do toho mne proboha nezatahujte.“

„Kdepak, záhady budeme muset rozmotávat společně.“ Žertem jsem mu pohrozil. „Mimochodem, pomohl byste mi vypracovat metodiku zjišťování radioaktivity pro příští expedici? Jste v tom vlastně na slovo vzatý odborník, víte jaké přístroje vzít, jak s nimi zacházet…“

„Kdybych býval věděl, že jste tak neskromný, ani bych radioaktivitě necekl. A takhle jsem si uvázal na krk práci navíc. Dobrá, ať je po vašem, metodiku pošlu, dejte mi adresu.“

Napsal jsem mu svou moskevskou adresu. Pečlivě složil lístek, schoval ho do kapsy a podal mi ruku:

„Tak vám přeju hodně úspěchů. A přivezte mi mormyra, jestli ho ovšem dokážete ulovit.“ Šibalsky na mě mrkl.

Rozloučili jsme se, a já už chtěl jít, když na mě Morgalov najednou rozpačitě zavolal:

„Poslyšte, Alexeji Nikolajeviči, měl bych ještě jeden návrh… O tom vašem Žalozpěvu, vzpomínáte si, jak jste říkal?“

„Ano, a jaký?“

„Nemohl byste mi nechat nebo poslat z Moskvy fotokopie všech textů, které prokazatelně patří Chirenovi, těch, kde se jenom domníváte, že jde o jeho autorství?“

„Pročpak?“

„Chtěl bych, aby fyzika ještě jednou prospěla egyptologii. Nebo přesněji řečeno, tentokrát kybernetika…“

„Tomu nerozumím! Vysvětlete mi pořádně, co jste si zas vymyslel, vy fantastický člověče!“ prosil jsem ho pln nedočkavosti.

„Tak pojďte, zajdeme si do Letního sadu a někde si tam stranou sedneme, stejně si nás lidé začínají už všímat.“

Vybrali jsme si prázdnou lavičku v postranní aleji a sedli jsme si.

„Pokud jsem pochopil, potřebujete na základě stylistického rozboru dokázat, že autorem Žalozpěvu i nápisu, který jste našel v poušti, je Chiren, ano?“

„Ano. Ale co s tím má co dělat fyzika?“

„Ne fyzika, ale kybernetika. Chtěl bych k rozboru vašich textů použít elektronkového počítače, u nás v ústavu ho máme. Jistě jste slyšel, jak Američané s přispěním takového stroje určili nedávno autorství několika anonymních pamfletů, které se připisovaly Hamiltonovi, státníkovi, jak známo, z konce osmnáctého století.“

„Ne, přiznám se, neslyšel.“

Morgalov vyčítavě zavrtěl hlavou.

„Tak to vidíte, zdá se, že my fyzikové se zajímáme o vaši práci víc než vy o naši.“

„Dobrá, vezmu si k srdci vaše lekce a budu se rovněž snažit žít tak trochu všestranně.“

„Zamlouvá se vám to?“

„Velice. Ale pokračujte, Atone Vasiljeviči, a netrapte mne odbočováním.“

„Dochovalo se myslím dvanáct anonymních pamfletů. Jejich autorství připisovali jedni badatelé Hamiltonovi, druzí jeho literárnímu odpůrci Jamesu Medisonovi, tehdejšímu presidentovi USA. Arbitrem ve vědeckém sporu se měl stát elektronkový stroj. Jednoduše řečeno, byl přinucen, aby srovnal anonymní pamflety s jinými dokumenty. které nesporně patřily jak Hamiltonovi, tak Medisonovi. Nejdřív samozřejmě je museli zakódovat a sestavit speciální program. A tak stroj na základě stylistické analýzy, podle toho, jak často se opakovala klíčová slova, i podle jiných příznaků zjistil, že jedenáct pamfletů z dvanácti zcela určitě napsal Hamilton…“

„A vy si myslíte, že stejný experiment lze opakovat s předpokládanými texty Chirenovými?“ zeptal jsem se selhávajícím hlasem,

„Tak vidíte, už se začínáte vzrušovat. To nesmíte. Zkusit se to, podle mého názoru, může, ale naděje na dobrý výsledek je upřímně řečeno malá. Za prvé máte jen pár dokumentů, jeden, dva a dost, takže není málem co srovnávat.“

„A za druhé, všechny přece nepsal sám Chiren, ale různí písaři, kterým je diktoval v různé době,“ dodal jsem hlasem náhle posmutnělým.

„Správně. A to nám komplikuje situaci. Kromě toho stroj bude mít co dělat, vlastně ne stroj, ale my, až začneme sestavovat program, nikoli s obyčejným textem, nýbrž s hieroglyfy. Vy se přece právě podle spojování jakýchsi oblíbených hieroglyfů, podle toho, jak často se opakují v nápisech, snažíte určit Chirenův styl, mám pravdu? Takže za zkoušku to stojí. Pošlete všechny fotokopie, které najdete.“

Silně jsem mu stiskl ruku.

„Vy jste kouzelný člověk, Atone Vasiljeviči! Tolik jste mi pomohl a tolik nových nápadů ve mně vzbudil, že ani nevím, jak vám poděkovat.“

„Ale dejte pokoj, to jsou hlouposti. Mne samého to zajímá. Tak tedy: čekám na materiál a přeju mnoho úspěchů.“

MORGALOV MÁ PRAVDU

V Moskvě se všechno vyřídilo mnohem lépe, než jsem doufal. Možná že mě Morgalov nakazil svou energií, že jsem teď rychle a zcela úspěšně všechny přemluvil, aby se okamžitě začalo s pátráním po Chirenově hrobce.

Dokonce ani starého Saveljeva jsem nemusel skoro přesvědčovat. Jakmile jsem mu řekl o své domněnce a začal ironicky předčítat Žalozpěv, abych zdůraznil podtext, vyrval mi knihu z ruky a přímo ji hltal.

„Máš asi pravdu,“ zabručel si pod vousy, zuřivě se na mne podíval a znova se sklonil ke knize. „Jak je to možné, že jsem na to nepřišel dřív, já staré poleno!“

Přece jenom je pašák! Dokáže se vzdát i své vlastní dávno promyšlené teorie, jakmile se přesvědčí, že je mylná.

Až mě svrběl jazyk, jak jsem se těšil na rozsáhlé důkazy, které jsem si připravil na obhajobu své hypotézy. Jakkoli je to směšné, přece jen mi bylo líto, že starého pána vůbec přesvědčovat nemusím.

Ale zato jakou teď rozvinul šílenou aktivitu, aby mi pomohl začít co nejdřív pátrat po Chirenově hrobce! Telefonickým voláním uštval ředitele ústavu, naháněl strach všem zásobovačům a zaměstnancům účtárny, na zasedání vědecké rady s vytrvalostí pověstného Catona výhružně opakoval:

„Chirenova hrobka musí být nalezena a zachráněna pro vědu!“

Na jeho naléhání nám bylo přiděleno nejmodernější vybavení: docela nová aparatura k elektrickému a magnetickému průzkumu, radiometry a přenosná vysílačka.

„Žádné přehnané šetření,“ domlouval. „Jde o prozkoumání epochy nejstarších lidových povstání, hlubokého zlomu ve společenských vztazích. Kdo by se tím měl zabývat, když ne naši sovětští archeologové? Tady nemají sloupy zahraniční archeologie typu takového profesora Mairota co dělat, takoví lidé by to jenom zamořili tou svou idealistickou mlhou. Čili tato práce se musí dělat na nejvyšší vědecké úrovni. Žádné příštipkaření! A do expedice vyberte co nejschopnější lidi!“

Saveljev se tak rozjel, že se dokonce chystal poslat egyptským úřadům dopis a upozornit je na nebezpečnou činnost pseudoarcheologa Woodstocka, kterého je nutno ustavičně a ostražitě hlídat, a stálo mě mnoho námahy, abych mu to rozmluvil. Jak jsem toho později litoval!

Proč nepřicházejí žádné zprávy od Morgalova? Zdalipak se mu podaří rozbor textů? Vždyť jsem mu je poslal hned po návratu do Moskvy.

Už jsem se chystal psát do Leningradu, když Morgalov, jako by cítil na dálku mou netrpělivost, sám poslal krátký, velmi srdečný dopis. Oznamoval, že vůbec nezapomněl na svůj návrh a že se poslanými dokumenty zabývá. „Dokonce zanedbávám svou hlavní práci, jak se náš ředitel domnívá. Ale sestavení programu a překlad vašich hieroglyfů, které připomínají pejsky a ptáčky, které jsme kreslívali v milém dětství, je zdlouhavější a pracnější. než jsem předpokládal…“

Dopis končil opětovným přáním mnoha úspěchů, a dole byl ještě dovětek:

„Vyřiďte pozdrav mormyrovi, jestli se vám ovšem podaří ho ulovit.“

Dopis mě uklidnil. Mohl jsem spokojeně odjet do Egypta, Morgalov dokončí tuto práci sám.

Konečně tedy mám všechny zmatky předodjezdových příprav za sebou. Moskva nás vyprovází vytrvalým podzimním deštěm, kdežto v Káhiře je těžké skleníkové dusno, kterému jsme už všichni odvykli.

První bylo, že jsem zajel do nemocnice, navštívit profesora Mairota. Zhubl a silně sešel. Nemoc ho zřejmě vyčerpala, a teď byl velmi potěšen, že jsem přišel.

„Tak to vidíte, milý kolego, jak rychle mne odtučnila ta prokletá pyramida vašeho škodolibého Chirena,“ řekl a slabě mi stiskl ruku. „Stal jsem se obětí faraónovy pomsty, je to tak, mám-li věřit novinám. Můj bože, taková pitomost! Ale člověk jí bezděčně začne věřit, vždyť si žádný z těch místních zaříkávačů neví s mou chorobou rady. Musím se co nejrychleji dostat do Francie, tam mě brzy postaví na nohy.“

Neopatrně se obrátil na posteli a zkřivil tvář bolestí.

„Nejhorší jsou ty zatracené vředy, ne a ne se zahojit. Kde jen jsem mohl chytit tuhle odpornou tropickou infekci?“

Tropická infekce… Mám mu říci o pravé příčině choroby? Neodvážil jsem se a raději jsem mlčel.

Vyptával se mne na naše plány. Někde blízko, přímo u ucha jsem slyšel hlasitě tikat hodinky. Rozhlédl jsem se a uviděl je na nočním stolku u postele. Byly to stále ty známé hodinky s okrasnými písmenky stářím odřenými. „Mezitímco se díváte na hodiny, čas plyne“, přečetl jsem si a začal se loučit.

Potom jsem zašel do pracovny šéflékaře a důvěrně jsem mu sdělil naše podezření. Štíhlý urostlý arabský doktor, úplně šedovlasý, mne vyslechl velmi pozorně.

„Tušili jsme něco podobného,“ řekl zamyšleně, „ale nebyli jsme si jisti, protože jsme neznali příčinu. Teď se leccos vysvětluje, děkuji vám. Ale velmi vás prosím, já efendi: novinářům o tom zatím ani slovo. Pacientovi jste doufám nic neříkal?“

Naši domněnku o radioaktivním zamoření Chirenovy pyramidy jsem oznámil i místním úřadům. Poradili mi, abych se po příjezdu do Asuánu okamžitě spojil s inženýrem Alí Sábirem, který tam řídí geologickou službu.

Ačkoli nás velmi lákalo využít příležitosti a prohlédnout si cestou staroegyptské památky – já osobně jsem si velmi přál podívat se do Údolí králů, kde je Tutanchamónova hrobka, a do Tel el-Amarny na trosky bývalé metropole kacíře Achnatona – nechtěli jsme se nikde zdržovat. Nemohl jsem se dočkat, až si ověřím domněnky a předpoklady, které nám stále ještě připadaly nepravděpodobné. Jestliže se potvrdí, pak je nutné co nejrychleji hledat pravou Chirenovu hrobku podle nových, mnohem určitějších příznaků.

A znovu je tu Asuán, stará brána do legendární země Kuš.

Geolog Sábir, kterého jsme konečně našli v prkenném domku, byl docela mladý muž s kulatým obličejem a mrňavými vousky nad plným horním rtem. Moje vyprávění ho přivedlo v úplnou extázi. Okamžitě začal shledávat všelijaké mapy, svinovat je do trubičky a skládat do odřené plátěné brašny všelijaké přístroje.

Byl ochoten okamžitě se vydat do pouště, hned teď lézt do Chirenovy pyramidy a velmi ho roztrpčilo, že nestačíme odplout dřív než zítra odpoledne.

Konečně tedy spolu stojíme na palubě funícího parníku. Z vody husté jako polévka zvolna vylézá kotevní řetěz obalený jílem. Vysoký hvizd sirény na rozloučenou a znovu kolem nás majestátně proplouvají staré chrámy a obracejí se stránky dějin.

Složení expedice bylo stejné jako na jaře. Byli jsme dobře sehraní a rozuměli jsme si na půl slova. Přibyl nám jen jeden nováček, Tolja Petrov. Modrooký, ostýchavý, teprve v minulém roce absolvoval universitu a teď pracoval v jednom výzkumném ústavu. Doporučili mi ho jako mladého sice, ale velmi nadějného odborníka, pokud jde o různé přístroje, jimiž jsme měli zkoumat radioaktivitu. Bez ohledu na takové solidní doporučení chovali jsme se k němu s jakousi otcovskou péčí, něžně jsme mu říkali Toljik a všemožně jsme se o něho starali. Zinočka a Žeňa Lavrovskij si nad ním vzali patronát a teď ho honili z jednoho boku paluby na druhý a jeden přes druhého mu vyprávěl o všech historických pamětihodnostech, kolem nichž jsme proplouvali.

Hnědá voda plná vírů prudce ubíhala kolem boků lodi a způsobovala optický klam, jako bychom se my tak rychle hnali k cíli. Ale vstřícný proud nás brzdil a všichni jsme už byli unaveni, když jsme konečně dorazili do známé osady, která se nám stala druhým domovem.

Na břehu nás vítali skoro všichni obyvatelé. Bylo zatraceně příjemné vidět znovu známé tváře, zářivé úsměvy, černé vousy důstojného předáka, které trčely jako vojenské píky. A dokonce i starý Hanúsí mě uvítal hlubokou poklonou a svým obvyklým:

„Ahlan va sahlan, já chavága!“

Ale ani to mi teď nemůže zkazit náladu.

Objetí, pozdravy, tradiční vyptávání na obtíže cesty a na zdraví všech doma. Tábor jsme stavěli už za tmy, ve světle ohňů, jen tak narychlo, nijak důkladně, protože už za den nebo dva jsme se hodlali vydat dál do pouště.

„Jdeme?“ ptá se mě Sábir.

Nejraději bych se i já vydal hned teď v noci s Geigerovým počítačem do Chirenovy pyramidy!

Ale předák, který nemá potuchy o naší nedočkavosti, zvolna popíjí kávu a vypráví, že „mister Woodstock se svými hochy“ už taky začal pracovat. Objevili se ve zdejším okolí asi před týdnem a už třikrát stačili pobývat v Chirenově pyramidě.

„To není dobré místo, já ustáz. Jischatak!“7

Takhle to tedy je! Nechtějí ztrácet čas, dobrodruhové. A odkud vlastně berou peníze na takové rozsáhlé průzkumy? Vypadá to, že Woodstock a Aphanasopulo pracují pro někoho, kdo má velké finanční možnosti. Nesmíme je podceňovat, všechno to vypadá vážněji, než jsem si myslel…

Stěží jsme se dočkali rána. Hanúsí nám připravil snídani o něco dřív a snědli jsme ji nakvap, bez obzvláštní chuti.

Když jsem vycházel z tábora, uviděl jsem, že starý kuchař rozprostírá na písku síť a chystá se zřejmě, že nás po návratu uctí čerstvými rybami. Tu jsem si najednou vzpomněl na Morgalovovu prosbu a zeptal jsem se:

„Poslyšte, Hanúsí-ago, nemohl byste chytit jednu rybku? Mormyrus se jmenuje. Možná že se jí u vás říká jinak. Taková s dlouhým zašpičatělým nosem, jako dýmka.“

Usilovně jsem si pomáhal gestikulací. Jestli se na to někdo díval, vypadalo to asi legračně a pitvorně. Ale Hanúsí zřejmě pochopil. Přikývl, poklonil se a odešel někam za stan.

Se zájmem jsem čekal, co bude dál. Za několik minut se stařec objevil s udicí v ruce.

„A na co potřebujete udici, Hanúsí?“ dělal jsem hloupého. „Vždyť máme síť.“

„Ale tato ryba se neloví do sítě, já chavága.“

„A proč?“

Stařec pokrčil rameny a po chvilce přemýšlení řekl:

„Nevím, ale do sítě se nikdy nedostane. Taková je vůle Alláhova, já chavága…“

Když jsme procházeli ulicemi osady, kdekdo spěchal ven, aby se s námi pozdravil, ale přitom jsme si všimli, že mnoho domů už je opuštěných. To tedy začala evakuace obyvatelstva z území, které bude zaplaveno, jak se včera předák zmínil, a my musíme velmi spěchat.

Ale sám předák, jak to vypadalo, vůbec nehodlal někam odjíždět, protože se na čelní stěně jeho domu objevila nová kresba, pestře vybarvený obrázek – šlapacího šicího stroje, který jsem mu přivezl minulého podzimu jako dárek. Jak je vidět, líbil se.

Domu předáka jsme se nestačili včas vyhnout. Jakmile jsme se přiblížili, objevil se hospodář okamžitě ve dveřích a podle toho jsme usoudili, že nás už dlouho vyhlížel.

„Čaj Kubána,“ řekl s hlubokou uctivou poklonou. „Prosím, pojďte dál. Ahlan va sahlan!“

Nebylo možné odmítnout. Ačkoli jsme se nemohli dočkat, až budeme v pyramidě, nezbylo teď než sundat obuv, vejít do zšeřelého chladného pokoje a usednout na rohože rozprostřené na hliněné podlaze. Sledovali jsme, jak předák čaruje u malého lihového vařiče a připravuje znamenitý čaj.

Tento skutečně božský nápoj dostal zřejmě své jméno na počest osady, odkud předák pocházel. Byl nesmírně pyšný na své nepřekonatelné umění připravovat čaj silný jako víno a vonící jako nejjemnější parfém.

Pili jsme ho z maličkých porculánových šálků malými loky, jako bychom přijímali svátost. Občas jsme vyslovili nadšenou pochvalu a uctivě se zeptali na počasí, na zdraví hospodáře a jeho rodiny, jakož i všech jeho příbuzných do sedmého kolena.

Konečně slavnostní ceremoniál skončil, a když jsme hospodáři poděkovali, mohli jsme se teprve vydat dál.

Čím víc jsme se blížili k pyramidě, tím víc jsme zrychlovali krok. Vpředu uháněl Alí Sábir. Toljik Petrov běžel dlouhými skoky za ním a předhonil ho. Ale když se na mne ohlédl, zastyděl se a ubral rychlost. A přitom já jsem měl chuť běžet jako malý kluk.

Jakmile jsme došli k pyramidě, byl najednou Alí Sábir vážný a soustředěný. Zvolna si otřel zrudlou tvář, sklepl prach s pouzdra, v němž spočíval Geigerův počítač, a teprve potom přístroj vyndal a pozorně ho prohlédl. Popoháněli jsme ho nedočkavými pohledy.

„Inšalla,“ slavnostně řekl geolog a zvolna vsunul ruku s počítačem do tmavého otvoru, který kdysi ve stěně pyramidy prorazil Krasovskij.

Nic! Počítač mlčel. Bylo slyšet jenom naše vzrušené supění.

Sábir rozsvítil baterku, sehnul se a zmizel ve štole. Lezli jsme za ním. Udělali jsme pár kroků, Sábir se zastavil – počítač mlčel. Geolog ho zvedl nad hlavu a přiložil ke stropu, potom ke stěnám a nakonec si sedl na bobek k prašné podlaze. Ani stopa po radioaktivitě!

Rozpačitě jsme se po sobě podívali.

Počítač se poprvé trochu nesměle ozval až teprve v chodbě, která, jak si vzpomínáte, vedla bezprostředně nad pohřební síní. Teď už s každým metrem cvakání přibývalo. A když jsme se jeden po druhém spustili do krypty otvorem v podlaze chodby proraženým kdysi dávno lupiči, začal šílený rámus. Teď už to bylo nepřetržité cvakání, až nám po zádech přebíhal mráz.

Vida je, psychické vrtochy, napadlo mi. Pokud jsem nevěděl, že je krypta zamořena radioaktivitou, choval jsem se v ní naprosto klidně. I teď vím, rozumem chápu, že krátkodobý pobyt zde neznamená žádné obzvláštní nebezpečí, a přece je to nepříjemné. Rozumem to chápu, ale nějaké záhadné svaly ovládnout nedokážu, stále se vší silou snaží vyvést mne odtud. Mají svou logiku jednání. Jako by si najednou vypěstovaly nějaký svůj vlastní podmíněný reflex na tenhle zpropadený praskot. Styď se, podívej se, jak je klidný Sábir!

Geolog doslova přilnul ke stěnám. Poklepával po nich kladívkem, dělal na nich jakési škrábance a nesrozumitelně si brumlal pod nos:

„Uranová ruda, nepochybný smolinec… vtroušení arsenidů, zajímavé!“

Tak vida, v čem spočívala zhoubná faraónova msta, působící ještě po třiceti staletích!

Přinutil jsem se usednout na okraj sarkofágu a čekat, dokud Sábir nepřestane čarovat.

V kryptě se nic nezměnilo od té doby, co jsem tu byl. Woodstock zřejmě nezanechal žádné stopy, čehož jsem se, upřímně řečeno, trochu obával po večerním vyprávění předáka. Ačkoli, co odtud mohli odnést? Prázdný několikatunový sarkofág nebo nepotřebné víko?

Sábir dokončil své manipulace, s Andrejem ulomili pár kousíčků kamene z obložení stěny v tom místě, které stejně už poškodili lupiči, když proráželi vchod. Potom jsme všichni rychle vylezli na čerstvý vzduch, usadili jsme se přímo ve sluneční výhni, před níž se nebylo v poušti kde ukrýt, a stručně jsme shrnuli výsledky.

Ohromující Morgalovova domněnka se tedy naprosto potvrdila. Sama pyramida je postavena z kvádrů obyčejného pískovce a jenom k obložení krypty použili stavitelé žuly, která se vyznačuje silnou radioaktivitou. To znamená, že to Chiren udělal naprosto vědomě a záměrně. Věděl o smrtonosných vlastnostech tohoto zlověstného černého kamene nalámaného někde v hloubi jeho rodných Núbijských hor!

Teď je nutné hledat ony staré opuštěné kamenolomy, z nichž těžili stavitelé pyramidy. Možná že nová nitka překvapivých objevů nás přivede k vytoužené tajné Chirenově hrobce. Na její ochranu bezpochyby použil téže radioaktivní žuly.

Ale je docela možné, že faraón stavitel vymyslel něco docela jiného. Vynalézavosti a fantazie měl zřejmě dost.

„Musím vchod do pyramidy zapečetit a postavit sem stráž,“ řekl Sábir a vstal. „Takže na mě nečekejte, vraťte se do tábora a pošlete sem dva spolehlivé dělníky.“

Při obědě přišel starý kuchař několikrát ke stolu a nějak divně se na mne díval.

„Vy mi něco chcete říci, Hanúsí-ago?“ zeptal jsem se ho nakonec.

„Jak vám chutná ryba, já chavága? To je ta, co jste si přál.“

„Mormyrus?!“

Hanúsí se lehce uklonil:

„Upravil jsem ji s česnekovou omáčkou, já chavága. Chutnalo vám?“

Jenom jsem si povzdechl a podíval jsem se na talíř, na němž zůstalo pár ohlodaných kostiček.

Co teď řeknu Morgalovovi? Že jsem sežral nešťastného mormyra, aniž jsem si ho prohlédl? Ale na chuť byl jedinečný!…

V HORÁCH

Večer jsme si se Sábirem rozprostřeli přímo na podlaze stanu geologické mapy a začali jsme se radit. Moc mi ty pestré různobarevné skvrny a proužky, symboly a chemické vzorce roztroušené po celé ploše neříkaly. Ale geologovi pomáhaly nahlédnout pod zem.

„Stejně nemohu pochopit, odkud bral tu rudu!“ řekl Sábir a čechral si své vousky. „Je pravda, že dál od Nilu se podrobný průzkum zatím nedělal a menší ložiska se mohou ze vzduchu přehlédnout. Nejbližší průmyslové nahromadění uranových rud je tadyhle, v oblasti el-Kosejru. Ale tam jsou docela jiné horniny, taková žula tam není. Nevím prostě, co vám poradit, já ustáz.“

Přesto jsem se rozhodl začít s pátráním od onoho údolí, kde na jaře uštkl Pavlíka had a přinutil nás předčasně přerušit práce.

Příští den nám Sábir ukázal, jak zacházet s přístroji, a odjel do Asuánu se vzorky horniny, kterou byla krypta obložena. A my jsme vyrazili do pouště.

Tentokrát jsem obstaral ještě jeden vůz, takže jsem mohl vzít do terénu několik nejzkušenějších dělníků. Všichni už dlouho pracovali na vykopávkách, pro některé to dokonce bylo dědičné povolání, které přecházelo z generace na generaci. Pro nás to nebyli jen obyčejní kopáči, ale často velmi zasvěcení poradci.

Trasou, kterou jsme měli už od jara prozkoumanou, jsme projeli bez zastávek. Večer nás zastal ještě na cestě, a když jsme konečně dorazili na neblahé hadí místo, jak je Pavlík pokřtil, stavěli jsme tábor už za úplné tmy.

Jako průvodce jsem vzal zase Azíze. Beduín přivedl na mou žádost dva velbloudy. Mohli se nám hodit pro průzkum v horských dolinách, kam se auto nedostane.

Chtěl jsem se tu aspoň den zdržet, abychom mohli dokončit průzkum okolí. Ale když jsem ráno před snídaní nedočkavě nahlédl k našemu jarnímu výkopu, hned jsem poznal, že se tu po nás určitě někdo hrabal.

Vždycky než odněkud odejdeme, přikrýváme výkop papírem, který potom zasypeme pískem, abychom ho omylem nepovažovali za nový, ještě neprozkoumaný, a neryli se v něm zbytečně. Teď byl písek rozkopán, papír někam zmizel, už ho asi dávno odnesl vítr. Na dně jámy se povalovalo několik cigaretových špačků, z hromady písku čouhalo hrdlo flašky – výmluvné navštívenky…

Opodál zely ještě dvě jámy. Ty jsme na jaře nevykopali. Byly prázdné a zůstalo nám záhadou, co tu mohl Woodstock se svými kumpány najít a ukrást.

My jsme tu rozhodně už neměli co dělat. A taky upřímně řečeno se nám tu ani nechtělo šťourat po těch šejdířích. Hned po snídani jsme se naložili a jeli dál, blíž k osudným horám, které se jako šedivé záhyby vlnily v dálce.

Ať hory jakkoli ustupovaly a snažily se skrýt v prašném oparu, přece jen jsme k nim před polednem dorazili. Vybrali jsme si úzké údolí s příkrými svahy a rozhodli jsme se, že tu zřídíme základnu. Tato práce nám zabrala celý zbytek dne, ale zato jsme pak nocovali úplně přepychově, dokonce jsme poslouchali rádio.

K večeru jsem s Pavlíkem vystoupil na vrchol nejbližší hory. Kam až jsme dohlédli, všude bylo vidět ponurou chaotickou změť šedivých holých skal. Nikde ani keříčku, ani kvítek, ba ani velbloudí bodlák tu zřejmě nerostl. Nezahlédli jsme jediného ptáka. Všude jen mrtvé skály.

„Kdyby se uspořádala soutěž na nejsmutnější místo na světě, pak by se asi vhodnější nenašlo,“ zamumlal si pod vousy Pavlík. „Že si ale ten Chiren vybral útulný koutek…“

Od rána začala zase všední práce a obvyklé hovory u snídaně:

„Koukni, Toljiku, zasedl jsi šéfovi místo. Vyzrazuješ své tajné záměry?“

„Je to výtečný kebáb, Hanúsí! Přidejte mi, prosím vás.“

„A já bych si teď dal letní polévku… Pěkně ledovou!“

„Kazimíre Petroviči, kdypak už konečně budou hotové předvčerejší snímky?“

„Hned po snídani jdu na ně.“

„Hanúsí, měl byste tam ještě šáleček kávy?“

„Řekněte Pavlíkovi, že jdu na třetí výkop.“

Uplynuly tři dny, a zatím jsme nepřišli na nic zajímavého. Našli jsme jenom tři kresby zvířat na kamenech a malou kresbičku. Byla namalována na skále červeným okrem a představovala velkou vlečnou loď, na jaké se ve starověku obyčejně převážela žula z kamenolomů. To nám dodávalo naději. Zřejmě tedy přece jen jdeme po stopách starověkých stavitelů.

Při jedné z obchůzek jsem vyplašil velkou kobru, která se vyhřívala na kameni. Hned jsem si vzpomněl na jarní nešťastný případ a dával jsem bedlivý pozor, aby všichni dodržovali všechna bezpečnostní pravidla: chodit se smělo jen v holínkách, před spánkem si každý musel důkladně prohlédnout stan a pro všechny případy vědět, kde je uloženo sérum.

Po večerech jsem si často vzpomínal na Morgalova. Proč od něho nemám žádné zprávy? Čas tak letí…

Měli jsme tři přenosné radiometry k zjišťování radioaktivity hornin. Rozhodl jsem se vzít jeden z nich a podniknout dvou až třídenní pochod po vzdálenějším okolí. Teprve potom se mohly plánovat nové trasy.

Jako zástupce jsem nechal v táboře Pavlíka, i když bylo zjevné, že z toho velkou radost nemá. Víc by ho jistě lákala podle jeho názoru romantická cesta na velbloudech do divokých hor. Ale pak jsem s ním začal projednávat plán prací, dal jsem mu podrobné písemné instrukce, a nové starosti mu okamžitě zlepšily náladu.

Ale kdo byl doopravdy roztrpčen a snad i trochu zmaten mým odjezdem, byl starý Hanúsí. Ze svého stanoviska ovšem:

„Kdo vás tam bude živit, já chavága?“

Mám-li se přiznat, přece jen mi byl jeho zájem milý. Zdálo se mi, že chlad v našich vztazích začal pozvolna roztávat. Ale jak jsem se tenkrát mýlil!

Časně ráno po mimořádně syté snídani jsme s průvodcem slavnostně nasedli na velbloudy a za všeobecného nadšení, které jsme vzbuzovali svým vzhledem, jsme se vydali na cestu.

Ale povznesená nálada velmi rychle vyprchala. Ukázalo se, že sedět na velbloudu je strašně nepohodlné. Velbloud si zvolna a loudavě vykračoval na svých dlouhých chůdovitých nohách a jenom přezíravě házel hlavou, když jsem se ho pokoušel popohnat. Zároveň mne při každém kroku tak jednotvárně houpal, že jsem brzy pocítil, jak se mi zrádně začíná zvedat žaludek.

To mi tak ještě scházelo! Dostat mořskou nemoc uprostřed bezvodé rozpálené pouště! pomyslel jsem si s hrůzou.

Naštěstí, když jsme se vzdálili asi pět kilometrů od tábora, mohl jsem se vší důstojností říci průvodci, že je čas začít pracovat. Velbloud uposlechl, jeho hrdelního hlasu, jímž něco vykřikl, ohnul nohy, poslušně klesl na kolena, a já jsem rychle slezl dolů.

Pak jsme začali pracovat, a romantika vyprchala definitivně. Když jsem si naložil těžký radiometr, připadal jsem si sám jako velbloud.

Má práce se vůbec nezdála složitá. Člověk si kráčí a drží před sebou hůl se zvláštním pouzdrem na konci. Od ní k radiometru se táhne ohebný kabel. Zdálky jsem vypadal jako ženista s minovou hledačkou. Bylo potřeba jít zvolna a přikládat přitom pouzdro ke každému úlomku skály, který ležel v cestě. Jakmile jsem zpozoroval zlom hornin na svahu soutěsky, šel jsem to tam zkontrolovat. Přitom jsem poslouchal, zda se klidné ťukání ve sluchátkách nezrychlí.

Ťukalo to v nich nepřetržitě a ze začátku mě to trochu děsilo. Chvílemi se zdálo, že to ťuká rychleji, a tak jsem se u podezřelých kamenů zastavoval, ale přístroj tikal rovnoměrně jako dřív a zaznamenával jenom takzvanou základní radioaktivitu, která se vyskytuje všude.

Pouzdro jsem musel držet co možná nejblíž k zemi. Vyžadovalo to ustavičnou pozornost a nervové vypětí, a tak mi ruka brzy otekla, jako bych nesl ohromnou tíhu. Bedýnka radiometru se mi houpala na boku a řezala do ramene. Obloučky sluchátek mi nezvykle svíraly hlavu jako rozžhavená obruč. Pot ze mne lil celými proudy a brzy se pravidelné ťukání začalo hlásit tupou trýznivou bolestí v hlavě.

Zato velbloudi byli zřejmě velmi spokojeni s takovou metodou průzkumu. Líně se táhli vzadu, každou chvíli si lehli a odpočívali a pak mě rychle doháněli. Přitom si ještě stačili cestou najít nějaké to chutné trní v rozsedlinách skal. I průvodci byla taková práce docela po chuti. Šel napřed, tam se někde usadil‘ na kámen a čekal na mne. Zamyšleně si při tom popěvoval nekonečnou monotónní melodii.

V poledne jsme napjali na kůly plachtu, a já se pod ní svalil na kobereček, tak utýraný, že jsem v tu chvíli nebyl schopen ani se napít, přestože mi v hrdle docela vyprahlo. Ležel jsem jako lazar asi tři hodiny, pak jsem se znovu zvedl a znovu jsem se vlekl dál – div že jsem si rukama nepostrkoval neposlušné nateklé nohy – a znovu jsem ohmatával pouzdrem na holi každý kámen.

Přenocovali jsme v jakési jeskyňce. Měl bych býval prohlédnout její stěny, mohly se tam dochovat nějaké kresby nebo nápis, ale už jsem k tomu absolutně neměl sílu.

Spal jsem jako mrtvý. Ale i ve spánku jsem nepřestával slyšet monotónní protivné ťukání…

Na druhý den to bylo trochu lepší, i když práce byla stejně jednotvárná. Jak vyžadovala instrukce, pozorně jsem prohlížel výchozy hornin, důkladně jsem zkoumal každé sesutí i suť a cestou jsem nevynechal jediný kamenný blok nebo valoun. Asi čtyřikrát za ten den se mi zdálo, že přístroj zaznamenává zvýšenou radioaktivitu. Ale pokaždé se při důkladném překontrolování, které mimochodem stálo dost času, ukázalo, že jsem se ve své nezkušenosti mýlil.

Teď naše nudná práce začala jít zřejmě na nervy i průvodci. Písně, které zpíval, byly stále smutnější a bezútěšnější. I velbloudi si častěji lehali a vstávali velmi neochotně až po dlouhém domlouvání a pobízení.

Třetí den jsem se rozhodl, že už nebudu svůj doprovod zbytečně trápit, a navrhl jsem průvodci, aby šel napřed a připravil zatím na určeném místě tábor. Ukázal jsem mu svou předpokládanou trasu na mapě a řekl jsem, kde mě má navečer čekat. Zavrtěl hlavou:

„Sám tam člověk nemůže, já ustáz.“

„Je to všehovšudy nějakých patnáct kilometrů. Nezabloudím, neboj se. Mám přece mapu.“

Pokrčil rameny, usmál se a velmi výmluvně tím vyjádřil svůj názor na mou mapu.

„Dobrá, dobrá, Azízi, neboj se,“ stál jsem na svém. „Nejsem přece v poušti nováček.“

Beduín znovu pokrčil rameny, ale trochu jinak. Teď jeho gesto znamenalo něco jiného než tradiční egyptské máléš, mně je to jedno, stejně bohaté na odstíny, jako naše snad.

„Tady jsou nedobrá místa, já efendi,“ dodal přísně, aby mě definitivně přesvědčil. „V těchhle horách provozuje své rejdy šajtán. Jischatak!8“

Ale připomínka nečisté síly ve mně vzbudila opačnou reakci, a teď jsem mu řekl naprosto autoritativně, musíme přece bojovat s hloupými předsudky:

„Tak dost o tom, Azízi.“

Dál už neodporoval:

„Kvajjis.“9

Počkal jsem, až má miniaturní karavana zmizí za ohybem soutěsky, a dal jsem se do práce. Znovu jsem doslova očichával každý kámen. Jakmile jsem někde spatřil kamenitou suť, znovu jsem se škrábal po skalách a balancoval přitom dlouhou holí jako nezkušený provazochodec.

Hřeben po pravé straně soutěsky se postupně zvyšoval a lézt po jeho příkrém svahu bylo stále obtížnější. Jako naschvál se na něm stále častěji vyskytovaly výchozy hornin a lákavé zlomy. Šplhal jsem stále výš a výš a prsty do krve rozdrásanými jsem se chytal rozžhavených skal. Chvílemi jsem na nich doslova visel, to když mi kameny zrádně podklouzávaly pod nohama a s rachotem se řítily dolů, zvedajíce mračna dusivého šedivého prachu.

Zkrátka a dobře, do večera jsem neurazil ani polovinu plánované cesty. Už se stmívalo a můj průvodce asi začínal mít starost. Musím spěchat do tábora, jinak mě půjde hledat, a mohli bychom se minout. A zítra se sem budu muset znovu vracet, abych po sobě nenechal bílá neprozkoumaná místa. To jsem si pěkně usnadnil práci, jen co je pravda…

Chvíli jsem zaváhal, zda nemám nechat radiometr tady, abych se s ním netahal sem a tam. Ale pak jsem si řekl, že se s ním nerozloučím. Ztráta takového přístroje by byla dost nepříjemná a mohla by ohrozit zdar naší expedice. Se sakrováním jsem si ho upevnil na rameni pohodlněji a přitom mi ani nenapadlo, jakou úsluhu mi ještě prokáže tato protivná ? k večeru strašlivě ztěžklá bedýnka.

Šel jsem rychle, ale stmívalo se ještě rychleji. Najednou přikryla tma jako čepice hory i mě, a do tábora mi zbývalo ještě dobrých pět kilometrů.

Tma byla tak hustá a neprůhledná, že jsem mohl jít jenom po hmatu. Každou chvíli jsem klopýtal o kameny a narážel na výstupky skal. Zdálo se mi, jako by se soutěska ve tmě najednou zúžila, ale přesto jsem se snažil jít vytrvale kupředu. To byla neodpustitelná chyba.

Jenom obava, abych nepoškodil přístroj, který se co chvíli se zlověstným skřípotem dřel o skály, mne konečně přivedla k rozumu a přinutila jednat tak, jak jsem to měl udělat hned zpočátku: zastavit se, po hmatu najít mezi kameny nějaké místečko, co nejpohodlnější, a trpělivě počkat na svítání.

Hlad jsem neměl, jenom jsem se napil vody z polní láhve a svalil jsem se přímo na holé kameny, které si ještě uchovaly denní teplo. Nad vrcholky skal viselo nějaké souhvězdí jako ohnivý hieroglyf. Neznal jsem je a připadal jsem si jako na jiné planetě. O něco níž zářil Kanopus. A pak jsem si uvědomil, že záhadné souhvězdí jsou legendární Vlasy Veroniky, které u nás nejsou vidět.

Najednou se mi zdálo, že slyším křik, potom vzdálený výstřel. Ale nemohl jsem na tyto signály ničím odpovědět. Celodenní únava nakonec vykonala své, a já tvrdě usnul na svém nepohodlném kamenném loži, s bedýnkou radiometru pod hlavou.

Zjistil jsem, že má tak ostré hrany, že když jsem se probudil, nemohl jsem otlačeným krkem ani pohnout a obličej jsem měl plný rýh.

Trochu jsem se rozcvičil, abych se rozhýbal, a pak jsem snědl kousek čokolády. Na základě zkušeností, které mám z expedice ve Střední Asii, beru si ji do terénu vždycky s sebou. Jako železná zásoba je to nejlepší, žaludek se tím zasytí a není přetížen. Potom jsem vypil několik loků vody.

Všechno jsem dělal beze spěchu, čekal jsem, kdy se objeví můj průvodce s velbloudy. Musel jsem na něho počkat a uklidnit ho, že se mi nic zlého nestalo. Ale on se stále neobjevoval. Rozhodl jsem se tedy, že nebudu ztrácet čas a půjdu mu naproti. Hodil jsem si radiometr na rameno a rychle jsem vykročil údolím.

A to byla má druhá chyba.

Ušel jsem asi tři kilometry, a průvodce stále nikde. Údolí se mezitím docela zúžilo, hory je sevřely tak, že jsem se místy musel bokem prodírat mezi skalami. Dál se údolí rozdvojovalo…

Teprve teď jsem si uvědomil, že jsem asi zabloudil, a vytáhl jsem mapu. Žádné rozvětvené údolí tam nebylo. Kompas, jak tomu bývá v horách, kde na něj občas působí drobné magnetické anomálie, ukazoval něco docela jiného než slunce, které nemilosrdně pálilo na obloze.

Musel jsem se vrátit na to místo, kde jsem včera za tmy zřejmě sešel do tohoto úzkého bočního údolí. Bylo mi líto času, ale sám jsem si to zavinil.

S proklínáním jsem se pomalu vydal zpátky. Ale čím jsem šel dál, tím bylo jasnější, že jsem se znovu zamotal do nějakého bočního údolí a že se vůbec nepřibližuji k tomu místu, kde jsem přenocoval.

Situace začala být vážná. Mapa byla zřejmě stará a nepřesná. A vlastně mi ani nebyla nic platná, když jsem si ani zhruba nedovedl představit, kde vlastně jsem. Stejně zbytečný byl též kompas. Signály nebylo čím vyslat. Zbraň jsem neměl a oheň z holých kamenů nezapálíš. Ke všemu mi zůstala jenom jedna tabulka čokolády a vody v polní láhvi zbylo jenom na dně…

Bude asi o hodně těžší najít mne, obtížnější než v poušti. Musím tedy spoléhat jenom sám na sebe. Nejdřív se aspoň přibližně zorientovat.

A tak jsem začal lézt vzhůru, hůl mi hrozně překážela, radiometr mě klonil ke straně a zrádně táhl dolů. Ale ani na okamžik mi nenapadlo, abych se s ním rozloučil: bylo by asi o hodně těžší najít ho pak mezi šedivými kameny, horší než jehlu v kupě sena.

Kameny se mi s rachotem sypaly pod nohama. Pot mě oslepoval a štípal do očí. Místy jsem lezl po břiše, zoufale jsem se chytal zkrvavenými prsty za ostré skály a odíral si kolena. Asi po půldruhé hodině jsem se na tu zatracenou horu přece jen vyškrábal. Hned jsem si však uvědomil, že mi to není nic platné. Dál se tyčily ještě vyšší a sráznější hřbety. To, co jsem viděl dole, byl skutečný chaos a ani zdaleka se to nepodobalo tomu, co bylo znázorněno na mapě.

Zbylo mi jen jedno: jít dál a držet se severozápadu. Tam někde jsme vystupovali do hor, a tam mě asi hledá můj průvodce. Trošku jsem si odpočinul, lze-li vůbec nazvat odpočinkem posezení na rozpálených kamenech v nejprudším slunečním žáru, a pak jsem začal sestupovat do údolí.

Nebudu zdlouhavě vyprávět o svém bloudění, které málem skončilo velmi žalostně. Na mnoho věcí si teď ani sám nemohu vzpomenout, protože chvílemi jsem zřejmě neměl jasnou hlavu.

Šel jsem a šel, klopýtal jsem o kameny a padal pod váhou radiometru. Vzpomínám si, že jsem často zvedal hlavu a díval se na slunce, jako bych se obával, že mi najednou zmizí i tento poslední maják. Ale nezmizel, jenom mě pomalu ubíjel svými hroznými paprsky…

Den byl nekonečný. Čekal jsem na chládek, na tmu, na večer, ale marně. A tak jsem šel dál po horkých kamenech, padal jsem a znovu se zvedal, a tak jsem se potácel dál.

Potom jsem upadl – pokolikáté už! – a tu mě náhle napadlo: mám s sebou přece vysílačku! Zavolám letadlo a přijdou mě zachránit!…

Nasadil jsem si na hlavu sluchátka a zapnul radiometr, který jsem v horečce považoval za vysílačku.

Ťukání, rytmické a monotónní ťukání, ale ani náznak lidského hlasu.

Musím vystoupit výš, aby mi hory nezacláněly svět a nebránily slyšet lidi!

A tak jsem se znovu začal škrábat na skály a vláčet za sebou těžký přístroj. S nadějí jsem se zaposlouchával do jednotvárného ťukání ve sluchátkách, která mi svírala hlavu. Lezl jsem výš a stále jsem kromě protivného ťukání neslyšel nic jiného. Sluchátka mi rozřezávala lebku na dvě půlky, strhl jsem je tedy a odhodil stranou. Jako by se zaradovala, zacvakala ještě hlasitěji a naléhavěji…

Ale mně už bylo všechno jedno. V očích mi zakroužila ohnivá kola.

Potom jsem najednou spatřil člověka, který stál na vrcholku hory a hleděl někam do dálky. Připadal mi obrovský, ale táhl se od něho spásný stín. Teď se mne stín dotkl, a všechno se propadlo do tmy a mlčení…

PŘÍLIŠ MNOHO HADŮ

Probudil jsem se zimou. Na čele jsem měl vlhký hadřík a po obličeji a do úst mi stékala voda. Našpulil jsem rty a polykal, polykal a polykal bez konce. Slunce už neviselo jako sršící meč nad hlavou. Místo něho klidně svítily třpytivé hvězdy.

Tři kroky ode mne se černala nějaká záhadná postava s nestvůrně dlouhým, jakoby hadím krkem. Nadzvedl jsem se, a teprve teď jsem si uvědomil, že je to velbloud. Teď se od něho oddělil druhý stín, přistoupil ke mně, a jak se sklonil, zaclonil mi hvězdy.

„To jsi ty, Azízi?“ zašeptal jsem sotva slyšitelně a znovu jsem si uklidněn lehl.

Průvodce zapálil vařič. Napil jsem se horkého silného čaje a usnul jsem. Ve spánku mě znovu trápila žízeň, znovu jsem šplhal po rozpálených kamenech, ale probudil jsem se na úsvitu skoro docela zdráv. Byl jsem jen trochu malátný a bolely mne do krve rozedřené potlučené prsty.

Jakmile jsem se probudil, hned jsem začal očima hledat radiometr. Je tady, celý, leží na koberci kousek ode mne. Ale byli jsme někde docela jinde, tady jsem neztratil vědomí.

„Kde jsi mě našel, Azízi?“ zeptal jsem se.

„Tam, já ustáz.“ Neurčitě ukázal někam k jihu.

„A proč jsi mě převezl sem? Je to odtud daleko?“

„To bylo zlé místo, já ustáz. Tam se nesmí nocovat… Šajtán tam obchází, jischatak!“

Mlhavá vzpomínka mi napověděla nedočkavou otázku:

„A prosím tě, Azízi, tuhleten přístroj… Cvakal moc, když jsi mě našel?“

Beduín zašilhal na radiometr a zamračeně přikývl.

„Hlasitě cvakal, a rychle?“

„Velmi hlasitě, já ustáz.“ Zřejmě se mu o tom nechtělo mluvit. Znovu se nevraživě podíval na přístroj a dodal: „Tak hlasitě cvakal, jako by někdo střílel ze samopalu. Podle toho rámusu jsem tě taky našel, Alláh budiž pochválen.“

Vyskočil jsem, ale zavrávoral jsem slabostí.

„Musíme tam okamžitě jít!“

Azíz se ještě víc nasupil a neodpověděl.

„Slyšíš? Nalož velbloudy a pojedeme na to místo, kdes mě našel.“

„Nezapamatoval jsem si, kde to je,“ pokoušel se zalhat průvodce, ale tak nepřesvědčivě, že jsem se musel smát. Rozpačitě se odvrátil, aby se na mě nemusel podívat.

„Pochop to, Azíze, vždyť kvůli tomu jsme sem jeli!“ Rozhodl jsem se, že ho přesvědčím. Jestli tam přístroj hodně cvakal, znamená to, že jsme našli, co jsme hledali. Musíme se tam vrátit a ověřit si to, a potom rychle na základnu.

Rozhodující zřejmě bylo, že jsem připomněl brzký návrat na základnu. Azíz začal nakládat velbloudy, ale stále si něco zamračeně brumel pod nos. I já jsem začal balit. Složil jsem si věci, oholil jsem se a začal jsem vyměňovat baterie v radiometru. Tiché zavolání průvodce mě však přimělo, že jsem zvedl hlavu.

Stál s provazem v ruce a něčemu naslouchal. Všechno kolem bylo klidné a tiché jako dřív, ale Azíz s jistotou řekl:

„Někdo k nám jde, já ustáz.“ Poslouchal ještě chvilku a dodal: „Moc pospíchá.“

Vzal pušku a dvakrát vystřelil do vzduchu, aby naznačil, kde jsme.

Asi za dvacet minut se z ohybu údolí opravdu vynořil člověk. Mířil k nám.

„Zaríf,“ stručně řekl Azíz.

Teď už jsem i já rozeznal, že je to jeden z našich dělníků, mladý šprýmař Zaríf. Jakou nám nese zvěst?

„Sa’ída, já ustáz!“ pozdravil Zaríf, když k nám došel. „Sa’ída, Azízi!“

Byl jsem jako na trní, abych se dověděl, co je nového, ale bylo by nezdvořilé, začít se hned vyptávat. Nejdřív je nutné promluvit o počasí, o tom, jaká byla cesta, a nabídnout příchozímu vodu.

„Stalo se neštěstí,“ řekl zdrceně. „Tady je psaní.“

Ve spěchu jsem rozvinul útržek papíru, který mi podal:

„Alexeji Nikolajeviči!

Znovu máme uštknuté kobrou, tentokrát dva, Toljika Petrova a dělníka Hasana Zubéra. Udělal jsem všechno potřebné, ale bylo by lepší, kdybyste se brzy vrátil. P.“

Znovu překážka!

Čert vzal toho zatraceného hada, že uštkl zrovna Toljika! To je krásný začátek jeho první expedice! A my teď na čas ztratíme zkušeného odborníka, který umí zacházet s radiometrem.

Na základnu bylo poměrně blízko, asi dvacet kilometrů. Velbloudi šli dobře, spěchali domů.

A tady už jsou naše stany, schoulené pod skalním převisem.

Pavlík byl velmi zmaten a nejistý a začal se omlouvat:

„Všechny jsem včas upozornil a ještě jsem to zkontroloval. jak jste mi říkal. Ale ty zatracené kobry se znovu dostaly do stanu, a hned dvě, a zase v noci.“

„Jak se daří Petrovi a Hasanovi?“

„Zdá se že dobře… Ale včera, jak jsem byl polekaný, jsem to oznámil rádiem do Asuánu a dnes ráno, když jsme dostali spojení, nám sdělili, že posílají letadlo. Ale já o to nežádal, čestné slovo.“

„To nic, nebude to na škodu. Ať je vezmou do nemocnice. Ale kde přistane?“

„Už jsme našli přistávací plochu, hned jak jsme se dověděli, že postartuje, tady, kousek odtud. Rovné a dost velké místo, klidně tam přistane. Poslal jsem tam dva chlapce hlídat, tak jako tak už je dneska po práci.“

Zašel jsem s ním do stanu, kde leželi postižení. Kolem nich se točila Zinočka v bílém plášti. Hasan vypadal už docela normálně a vítal mne veselým úsměvem. Ale Toljovi, když se snažil zvednout, klesla okamžitě hlava bezvládně na polštář.

„Lež, lež,“ okřikla ho Zina. „Hned pro vás přijede letadlo.“

„Co vás to jen napadlo, nechat se uštknout, a hned dva najednou?“ zeptal jsem se vyčítavě.

„Vždyť jste sám říkal, že had je had,“ spěšně odpověděl za postižené Pavlík. „Asi je to tu takové hadí místo… Měli bychom se přestěhovat.“

Vtom jsme zaslechli vzdálený hukot motoru a spěchali jsme naproti letadlu. Byl to dvoumotorový beatchcraft. Udělal několik kruhů nad horami a šel na přistání. Přistávací plocha zřejmě pilotovi vyhovovala.

Když jsme přišli k letadlu, pilot už stál na křídle a natahoval na motor celtový povlak. A ve stínu křídla nás očekával netrpělivě přecházející Alí Sábir.

„Nedalo mi to, přiletěl jsem,“ řekl geolog a silně mi stiskl ruku. „Mám chuť si zalézt v těchto horách. A co vaši lidé?“

„Jeden se zřejmě zotavuje, druhého budeme muset poslat do nemocnice.“

„Ach, miskin10, zamlaskal lítostivě jazykem Sábir. „Dobrá, pilot si trochu odpočine, vypije čaj a odveze ho. Ach, tenhle šajtán, hanaš, aj šajtán, aj šajtán! A hned dva, že?“

Geolog soucitně pokýval hlavou a náhle řekl:

„Jo, seznamte se, to je můj pomocník. Bude mi trochu pomáhat.“

Teprve teď jsem si všiml, že ve stínu letadla sedí ještě jeden člověk, hubený mladík v zaolejované kombinéze. Nešel k nám, jenom zdálky se lehce uklonil.

„Nu, a úspěchy nějaké byly?“ zeptal se netrpělivě Sábir.

Mezitím co jsme šli k táboru, stručně jsem mu vyprávěl o svých dobrodružstvích.

„Ano, jischatak!“ zvolal náhle geolog, zastavil se a tloukl se do čela. „Málem jsem zapomněl, požádali mě, abych vám odevzdal tohleto…“

Chvíli se hrabal ve své odřené polní brašně a pak mi podal pomačkaný telegram.

„Asuán, Zubarevova expedice,“ četl jsem. „Výsledky úspěšné vrchní text nalezené desky čárka nápis na pyramidě čárka text žalozpěvu identický dolní nápis se shoduje s textem na skále ale potřebuje zpřesnit tečka chystáme podrobnou zprávu kopii pošleme blahopřeji Morgalov.“

Tak přece se to podařilo! Elektronický stroj pomohl zjistit, že Žalozpěv a horní část textu pod slunečním kotoučem na desce, kterou jsme našli na jaře, patří tomu, kdo zanechal nápis i ve falešné pyramidě, totiž Chirenovi!

Má hypotéza se tedy potvrdila. Autorem Žalozpěvu je opravdu Chiren. Schvaluje v něm povstání, volá lid do boje. Jak najednou jeho postava vyrůstá, jak je zajímavá a významná, a úryvkovité informace, které jsme dosud měli o tom období zmatků, se náhle vyjasňují a vyvstávají v plném světle. Teď všechno záleží jenom na nás: hledat, hledat, hledat!…

Radost byla veliká, ale mé dobrodružství se mi přece jen připomínalo. Pocítil jsem takovou slabost, že jsem honem ulehl v Pavlíkově stanu na lůžko a nepozorovaně jsem usnul. Když jsem se probudil, byl už večer. Uprostřed tábora hořely tři lampy, postavené přímo na zem po krajích plachtového kulatého stolu a odtud se ozývaly rozhorlené diskutující hlasy.

Letadlo, jak se ukázalo, dávno odletělo, a já je ani neslyšel. Tolju Petrova odvezli do nemocnice, ale Hasan odmítl, a teď s chutí pořádal voňavou tamíji z bobů v česnekové omáčce.

Sábir seděl u druhé lampy kousek stranou, prozpěvoval si pod vousy cosi smutně táhlého a prohlížel radiometr. Pomocník vedle něho nebyl. Celý večer se motal mezi dělníky, o něčem si s nimi povídal a ke geologovi vůbec nepřišel.

Ještě před večerkou jsem zahlédl, jak tenhle pomocník dotíral na kuchaře, a zaslechl jsem jen, že mu Hanúsí ostře odpověděl:

„Inta málak?!11“

Po večeři jsme se trochu poradili a na Sábirův návrh jsme se rozhodli, že se ráno přesuneme do horských údolí, tak daleko, kam až se dostanou vozy. Pavlík, jak se ukázalo, už to v tom směru prozkoumal a dokonce objevil vhodné místo pro příští tábor.

Místo bylo výhodné, po určitou část dne ho zastiňoval poměrně vysoký horský hřbet. Ale dojet až tam se nepodařilo, cestu vozům přehrazovaly ohromné balvany. Museli jsme zůstat asi půldruhého kilometru od vyhlédnutého Pavlíkova místa.

Mně osobně tohle vyhovovalo víc. Rozhodně jsem se chtěl dostat tam, kde jsem ztratil vědomí. Bylo to podle mého názoru zrovna ve směru vysokého hřbetu a odtud, co jsme se teď zastavili, tam bylo blíž.

Příští ráno jsme s průvodcem a geologem počkali, až se všichni rozejdou po svých trasách, a pak jsme se na dvou velbloudech vydali k místu mého nešťastného dobrodružství.

Azíz nás tam nevedl moc rád, ale Sábir ho zlostně okřikl a beduín se podvolil. Ovšemže hrál předtím komedii, moc dobře si zapamatoval ono neblahé místo, a my je brzy našli.

Hned jsem poznal to úzké údolí i srázný svah hory – jak jsem se tam mohl jenom vyškrábat? Teď jsem se dostal nahoru s velkými potížemi. Pot z nás jenom lil, ale my se drželi skal a lezli jsme dál.

„Teď!“ vykřikl Sábir a přitiskl si sluchátka silněji k hlavě. Dlouho lezl po skalách a pozorně horu vyposlouchával, jako lékař pacienta, a byl tím tak zaujat, že se jednu chvíli div nezřítil. Naštěstí ho průvodce stačil včas zachytit.

„Tohle nechápu,“ řekl nakonec Sábir unaveně, stáhl s hlavy sluchátka a klesl na kámen.

„Tohle nechápu,“ opakoval a začal si čechrat své malé vousky a dívat se někam vzhůru k vrcholu hory. „Jenom jeden úlomek je aktivní, ale kolem dokola nic. „Možná že spadl odněkud shora. Jischatak! Ale tam se nedostaneme!“

„Třeba by to bylo snazší z té strany, co je tábor,“ řekl jsem.

„Ano, budeme muset zřejmě tam,“ souhlasil Sábir. „Když nic jiného, aspoň nám dělníci pomohou dostat se nahoru.“

Ale bylo už pozdě vracet se ten den do tábora. Tma by nás neúprosně zaskočila ve spletitém bludišti horských údolí, a já už na vlastní kůži vyzkoušel, jak to může skončit. Rozhodli jsme se přenocovat zde.

Před spaním jsem si najednou vzpomněl na člověka, kterého jsem spatřil, jak se mi tehdy zdálo, na vrcholu hory, předtím než jsem ztratil vědomí. Byl opravdový, nebo to byl jenom přelud?

Spali jsme klidně a tvrdě a nevadilo nám ani žalostné vytí šakalů. Na úsvitu jsme se napili čaje a vydali se na cestu.

Neušli jsme ani polovinu cesty, když z ohybu vyběhl udýchaný člověk. Byl to opět Zaríf, a při pohledu na něj mi zatrnulo u srdce: co se tam zase přihodilo zlého?

„Našli jsme!“ křičel už zdaleka. „Našli jsme kámen s pečetí! Pečeť se šakalem, já ustáz!“

„Va salám!“12 zvolal Sábir a plácal mě po rameni.

??Ě? LUPIČI!

Pavlík nás vedl po úzké pěšince, která se jako had kroutila údolím mezi kameny po dnu soutěsky. Potom se začal šplhat po svahu hory. Šli jsme za ním.

„Tady,“ řekl a zastavil se vedle velkého balvanu. „Už včera navečer jsme to našli. Nejdřív si Zina všimla zvýšené radioaktivity, a když se pořádně poohlédla, tak tuhle…“

Sklonil jsem se a uviděl otisk staré pečeti.

Zřetelně bylo vidět ležícího šakala a pod ním devět zajatců, po třech v řadě. Tradiční pečeť královského hrobu!

Zajatci představovali devět luků, zástupců všech plemen a ras, které staří Egypťané znali. Posvátný šakal Anúp měl zemřelého faraóna spolehlivě střežit před úklady nepřátel jakékoli národnosti. Takové pečeti se dávaly na dveře královských hrobek.

A hned vedle v oválné růžici bylo vytoužené jméno Chiren!

Kámen byl velmi zachovalý a vypadal, jako by ho sem včera někdo položil. Nepochopitelné…

Metr za metrem jsme začali prohledávat celý svah hory. Dole na úpatí jsme našli ještě jeden kámen se stejnými pečetěmi. Na něm už bylo vidět, že zde leží velmi dlouho, byl celý popraskaný a div se nerozsypal, přímo se drobil v rukou.

Oba zřejmě zavíraly vchod do podzemní hrobky. „Ovšem jestliže se povalují tady, znamená to, že nás někdo předešel!“. Ale kdy: nedávno, nebo před tisíci lety? A kde je konečně ten vchod do podzemí?

Plynul už druhý den pátrání a vedro bylo nesnesitelné. Blížila se polední přestávka, když najednou jeden z dělníků šíleně zařval:

„Našel jsem, já ustáz! Už jsem ji našel!“

Přitančil nadšením a opakoval:

„Zapamatujte si mé jméno, prosím vás, Fá’iz. To já jsem ji našel!“

„Ale kde je vchod?“ netrpělivě jsem ho přerušil a rozhlížel jsem se kolem.

„Tuhleta dírka, já ustáz! Přímo před vámi.“

„Tahle?“

„No ano!“

Dělník netrpělivě odhodil stranou dva menší kameny a rozšířil tak otvor. Vedl někam dolů, ale nápadně připomínal obyčejnou liščí noru. Protáhnout se tam člověk mohl jenom po břiše.

„Tak co, vlezeme dovnitř?“ zeptal se geolog. „Vane odtud chlad, já ustáz. To není nora.“

„Je-li to opravdu hrobka, musíme povolat zvláštního zástupce Služby starověkých památek,“ řekl jsem.

„Můžete považovat za toho zástupce mne,“ řekl Sábir.

„Nejsem totiž jenom geolog, ale také pracovník Služby. Protokol sestavíme společně.“

„Výborně. Ale přesto vás prosím, abyste mě pustil napřed. Je to přece jen archeologická památka, a ne rudné ložisko.“

Sábir se zasmál a pustil mě napřed, a já se protáhl otvorem. Za ním se objevila chodba, která se zvolna svažovala.

Je to tedy doopravdy hrobka! Ale jak byla obratně zamaskovaná! I když člověk stál přímo před vchodem, mohl ho snadno považovat za zvířecí noru. A když ještě byl zarovnán kameny a zapečetěn… Nebo zas lupiči přesně věděli, kde mají hledat?

Konečně jsme se mohli narovnat, i když ne docela. Husím pochodem jsme kráčeli chodbou se svítilnami zvednutými do výše. Neušli jsme ani čtyři metry, když jsme narazili na překážku. Chodba byla zarovnána velkými balvany, ale někdo už tu byl před námi a stačil prorazit v závalu úzký průchod, dokonce odvalit jeden balvan stranou.

Hrobka je tedy vyloupena? Tady není naděje, že by mohl někdo lupiče vyplašit, jako v Tutanchamónově hrobce, která jako zázrakem zůstala nedotčena. V takovém opuštěném mrtvém místě, jako tohle údolí, sotva kdo držel stálou stráž. Lupiče nikdo nerušil, a když už jednou hrobku našli a pronikli do ní, mohli tu řádit důkladně a beze spěchu.

Hned za barikádou z balvanů byla chodba shora až po samou podlahu nabitá drobným štěrkem. Ale copak něco takového mohlo lupiče zadržet? Udělali ve štěrku úzký průlez až pod stropem chodby. Ani nám nezbývalo než prolézt tímhle zlodějským průchodem.

Ostré kamínky se zařezávaly do kolen a loktů a trhaly nám šaty. Naštěstí tloušťka závalu nepřesahovala tři metry a pak to šlo znovu se narovnat, otřepat se a pokračovat v cestě už lidsky.

Chodba nás vedla dolů. Náhle jsem uviděl otvor zející ve stropě. Kdo ho prorazil a proč? Máme jít chodbou dál nebo lézt do té díry?

„Musíme lézt,“ řekl energicky Sábir. „Když už to prorazili a nešli dál chodbou, měli důvod, jischatak!“

Ano, má samozřejmě pravdu. Připevnil jsem si baterku na prsa, abych měl obě ruce volné, a vlezl jsem do tmavého průlomu. Octl jsem se v jiné chodbě. Byla horizontální, o něco širší a výstavnější než první, její stěny pokrývaly modré kachlíky, které ani časem nevybledly.

Jak lupiči uhádli, že zrovna tahle tlustá žulová deska skrývá vchod do tajné chodby, jak věděli, kde mají prorazit otvor? Možná že jim prozradil cestu opět některý ze stavitelů, stejně jako v oné pyramidě, již objevil Krasovskij. Nebo jim stačila vlastní zlodějská zkušenost, aby překonali všechny nástrahy a pasti?

Dobrá, půjdeme po jejich stopách. Spustil jsem lampu o něco níž, aby mi její světlo padalo zrovna pod nohy, vykročil jsem kupředu…

A vtom jsem se propadl někam dolů a těžce jsem dopadl na hromadu písku! Baterka se rozbila, a já se zabořil do písku v dokonale černé tmě.

Nahoře se objevilo světlo a Sábirův znepokojený hlas se zeptal:

„Jste živ, já ustáz?“

„Živ, nic strašného se nestalo,“ zabručel jsem a pokusil jsem se vstát.

Potěšený geolog ovšem začal nejdřív chválit Alláha:

„El-hamdu lilláh!“

„Raději mi honem hoďte lano a pošlete mi baterku, moje se rozbila!“ zvolal jsem dost vztekle, protože jsem měl zlost sám na sebe: takhle hloupě se chytit v obyčejné pasti! A to jsem, prosím, studoval Krasovského a vypisoval si jeho závěry o úskocích staroegyptských stavitelů!

„Kvojjis, kvojjis, já ustáz.“13

Než mne vytáhli, prohlédl jsem si pořádně tuhle kamennou jámu. Byla úzká, asi deset metrů hluboká. Kdyby nebyl na dně písek, asi bych nespočítal kosti… Ale proč tam ten písek je? Aby se lupičům měkčeji padalo? Podivné…

Chytil jsem se rukama za okraj jámy a opatrně jsem se protáhl pod nastraženou deskou. Jakmile ji Pavlík pustil, vrátila se s tichým šramotem na své místo, připravena číhat na další oběť. Když to Sábir viděl, hrozivě vykulil oči, legračně zamlaskal a zavrtěl hlavou:

„Ach, nassáb! Va salám!“14

„To jste neznal?“ zasmál jsem se. „Pokud znám Chirena, připravil nám určitě ještě jiná, mazanější překvapení. Raději neztrácejme čas a pojďme dál.“

Vyrobili jsme si z prken něco jako můstek a přešli jsme přes zrádnou desku. Teď jsem byl opatrnější, dokonce jsem se zajistil kolem pasu lanem. Jeho druhý konec pevně držel geolog, který šel vzadu.

Ale k mému překvapení už jsme na žádné nástrahy nenarazili, až jsem na chvíli zapochyboval, jestli tuhle hrobku stavěl vůbec Chiren.

Tři malé stupně na konci chodby, a jsme přede dveřmi pohřební síně. Na dveřích je v růžici Chirenovo jméno, a to mne uklidňuje.

Ale hrobka je vyloupena, teď už o tom nemůže být pochyb. Ve dveřích zeje jako otevřená rána hrubý průlom.

Nahlédl jsem dovnitř a strnul jsem.

Uprostřed pohřební místnosti stál přesně takový sarkofág jako v pyramidě. I jeho víko se válelo na zemi, ale tentokrát bylo zřetelně shozeno, jeden z rohů byl uražen.

Ve hlavách sarkofágu na vysokých podstavcích se vzpurně čepýřili dva kamenní supi. A vzadu v rohu…

Vzadu v rohu, kam jsem namířil paprsek baterky, jsem spatřil faraóna Chirena!

Jeho kamenná socha, útulek posvátného ka, byla vytvořena s úžasnou expresí a realismem. Podlouhlá tvář, vysoké příkré čelo, mohutná brada a plné černošské rty, strnulé ve smutném úsměvu. Jak podivný souhrn blouznivosti a silné vůle!…

Jeden po druhém jsme se protáhli průlomem, osvětlili baterkami celou kryptu a před očima se nám zjevil obraz strašlivé zkázy.

Všechny věci byly rozházeny v naprostém nepořádku. Z převrácené půvabné truhličky trčel potrhaný kus nějaké pestré látky. V koutě se válely na kupě jakési dvoukolé vozíky, ale zlato z nich bylo serváno a loukotě polámané. Lůžka, křesla, podnožky, rohože, koše, všelijaké trety, štíty, luky, všechno pomíchané jedno přes druhé.

„Podívejte se,“ zašeptal vedle mne Alí Sábir.

Pohlédl jsem tím směrem a spatřil jsem na bílém víku jedné z truhel špinavý otisk lidské nohy. Byla to nepochybně stopa zloděje, který tu pobýval před tisíci lety.

Ano, dávno pradávno nás někdo předešel. Hrobka byla zpustošena a všechny cenné věci z ní byly ukradeny. Člověk si mohl přesně představit, jak lupiči pobíhali po místnosti, jak ve spěchu sbírali věci, prohlíželi je při mihotavém světle čadících pochodní, sdírali zlato, vylamovali drahokamy a odhazovali úlomky kolem sebe…

Stáli jsme u vyloupeného sarkofágu uprostřed rozházených věcí, polámaného nábytku a alabastrových střepin a sklesle jsme se rozhlíželi. Vtom jsme uslyšeli smutný táhlý zvuk, který se podobal sténání nebo žalostnému kvílení.

Podívali jsme se po sobě.

„Alláh! Alláh!“ zamumlal Sábir jako zaklinadlo.

Znovu se ozvalo zasténání smutné a plné nepopsatelné bolesti.

Sábir couvl ke dveřím. Ale když na nás pohlédl, zarazil se a začal si rozpačitě hladit vousky.

„Co to může být, Alexeji Nikolajeviči?“ zeptal se Pavlík.

Asi ho to taky trošku vyvedlo z míry. A není divu. Těžko nepodlehnout byť jen na okamžik strachu, když člověk slyší takové záhrobní vytí někde uvnitř hory vedle prázdné hrobky.

„Samozřejmě že ne tesknící duše Chirenova,“ řekl jsem. „Pravděpodobně nějaký zajímavý zvukový efekt. Možná že přírodní a možná že ho někdo schválně vymyslel k zastrašení lupičů. Potom to zjistíme, ale zatím bychom měli odejít a zapečetit kryptu. Vypadá to, že je vytesána ve stejné radioaktivní žule, jaká byla v pyramidě, a je zbytečné tu pro nic za nic trčet. Co říkáte Sábire?“

Zmínka o radioaktivitě okamžitě vrátila geologa, jak jsem taky doufal, ze světa přízraků a pověrčivého strachu do všední, i když snad nebezpečnější přítomnosti. Přistoupil ke stěně, popleskal ji dlaní a řekl:

„Ano, je to stejná hornina, ale pro jistotu uděláme rozbor.“

Jak je to legrační a paradoxní, pomyslil jsem si. Radioaktivity, která mne osobně, upřímně řečeno trochu děsí, se Sábir vůbec nebojí, ale mystické kletby pradávno zemřelého faraóna se obává. Někde v hloubi své duše asi vážně věří, že nebožtík může těmito chmurnými podzemními chodbami bloudit a kvílet a strašit nepřátele.

Zarovnali jsme kamením průlom ve dveřích a zamazali ho sádrou. Sábir se zatvářil vznešeně a zapečetil dveře měděným pečetidlem, na němž bylo jeho jméno a státní znak.

Toho dne jsme už nic neprohlíželi. Po večeři jsem si sedl a při světle lampy, kolem níž se jako mračna rojily můry a mušky, jsem napsal stručnou zprávu o první prohlídce hrobky, abych ji ráno vypravil po kurýrovi na nejbližší poštu a odtud do Káhiry Službě starověkých památek. Potom jsem šel spát, a snad až teď jsem doopravdy pocítil smutek a rozčarování z toho, že vytoužená hrobka, kterou jsme tak dlouho hledali, byla tak krůtě vyloupena.

Ale co se dalo dělat. Nebyl jsem první z egyptologů, který pociťoval podobné zklamání. Ty šťastné, jimž se dařilo lépe, lze spočítat na prstech. Trochu slabá útěcha, ale co se dá dělat…

Ráno se Sábir se svými přístroji znovu vydal do pohřební síně a my s Pavlíkem jsme se rozhodli prozkoumat až do konce dolní chodbu.

Geolog nesměle připomněl, že by snad bylo lépe, kdybychom ho doprovázeli, ale já se tvrdě rozhodl, že mu dám příležitost, aby se sám zbavil pověrčivého strachu z kvílející duše faraónovy, a poradil jsem mu:

„Jen trochu přitáhněte svého pomocníka. Nějak málo vám pomáhá, mnohem víc se točí kolem kuchaře…“

K průlomu ve stropu chodby jsme došli společně. Potom zamračený Sábir se svým mlčelivým pomocníkem naloženým přístroji vlezl o něco výš do pohřební síně a my šli dál chodbou, která nás vedla hluboko dolů, až do nitra hory.

„Odněkud sem táhne čerstvý vzduch, cítíte to, Alexeji Nikolajeviči?“ řekl za mými zády Pavlík.

„Správně,“ odpověděl jsem. „Jsou tu zřejmě nějaké průchody. Všechno prohlídneme…“

Ale dál jsme se nedostali. Cestu nám přehradil písečný zával, který bylo potřeba odházet.

Vrátili jsme se do tábora, ale Sábir nás už předešel. Dokonce se zřejmě stačil i osprchovat, vlasy se mu leskly, seděl ve stanu a soustředěně něco psal.

„Tak co, jaké jsou výsledky?“ zeptal jsem se. „Je tam radioaktivita?“

Geolog mlčky přikývl, aniž přestal pracovat.

„Veliká?“

Podíval se na mě vzdáleným nepřítomným pohledem, zamrkal a stručně odpověděl:

„Ano,“ a přistrčil mi nějaký papírek, abych neotravoval, a znovu se sklonil nad stolem.

Psal anglicky. Byla to zřejmě stránka ze zprávy, kterou připravoval k odeslání do Káhiry:

„Předpokládá se, že všechny tyto výchozy uranové rudy byly původně tvořeny hydrotermálními roztoky souvisícími s třetihorní vulkanickou činností v dané oblasti. Vystupující kyselé vulkanické roztoky mohly louhovat a odnášet s sebou i primární uran…“

Ani slovo o Chirenovi a jeho tajemné hrobce. Správně. Geologa Sábira zajímá něco docela jiného než mne. Teď je zaujat budoucností své země víc než její starou slavnou minulostí.

„A co v kryptě, ještě to tam naříká?“ zeptal se Pavlík.

„Co?“ nepochopil hned Sábir.

„Říkám, jestli se tam jako dřív ozývají kvílivé zvuky.“

„Vyje to tam, vyje,“ broukl Sábir a rychle psal dál.

Teď nemá na mystické duchy čas, a to je taky dobře.

Dokud nepřišlo oficiální povolení z Káhiry, nechtěli jsme začínat s podrobnou prohlídkou pohřební síně a věcí, které po vyloupení zůstaly. Ale abychom zbytečně nemámili čas, začali dělníci odstraňovat písečný zával.

Jeden po druhém vycházeli z nitra hory, na ramenou ploché koše s pískem, a rytmicky si zpívali do kroku.

Stejné koše a stejné kraťounké pracovní zástěry, jež neomezovaly pohyb, jako nosili staří stavitelé. Měli jsme pocit, že před námi najednou ožil rytý basreliéf tisíce let starý.

Ukázalo se, že písku je tam mnoho. Dělníci vynášeli koš za košem, ale on se odněkud stále sypal a sypal…

Odkud? Nepřestávali jsme o tom s chlapci přemýšlet.

„A není snad v tom místě chodba spojena s tou jámou, do níž jste se propadl?“ vyjádřil svůj názor Pavlík. „Na jejím dně je písek.“

„A co má být?“

„Neměli přece důvod sypat pro nic za nic písek na dno jámy. Patrně je tedy jáma průchodná, vede z horní chodby do dolní, a z toho je ten průvan, kterého jsme si všimli,“ dodal Žeňa Lavrovskij.

„Je to možné. Mohla to být dvojnásobná past. Na ty, kteří šli dolní chodbou, sypala písek. A z horní chodby se do jámy propadali.“

„To je mazané,“ řekl obdivně Andrej.

„To dělal, kamaráde, geniální Chiren, a ne jen tak nějaký starověký fušer,“ plácl ho po rameni Žeňa. „To je všechno produmané.“

„Myslím, že ta jáma měla ještě třetí poslání,“ řekl jsem.

„Jaképak?“

„Nepřemýšleli jste, jak se asi dostávali stavitelé z hrobky, když zazdili tajný vchod z dolní chodby do horní? Lupiči věděli nebo se domysleli, kde mají prorazit desku, aby se dostali k pohřební síni. Ale stavitelé tu desku pokládali shora, jako by jí zavřeli dveře zevnitř. Ale potom se odtud museli nějak dostat, nezůstali přece v hrobce.“

„A co když je tam přece jen nechali? Udělali jste si své a teď můžete zemřít. Stejně potom všechny otroky, kteří hrobku stavěli, asi pobili, aby žádný nemohl vyzradit její tajemství,“ řekl Žeňa Lavrovskij.

„Ano, může mít pravdu,“ souhlasil Pavlík. Přece se dochoval otřesný dokument, v kterém jeden úředník podává zprávu o stavbě takovéhle tajné hrobky:

Jenom já jediný jsem řídil práce, když se ve skále vytesávala hrobka pro Jeho Veličenstvo, takže nikdo nic neviděl a nic neslyšel…

Pavlík chvilku mlčel a pak dodal:

„Snadno si domyslet, co se potom stalo s dělníky, a byly jich zřejmě stovky, ne-li tisíce. I Chiren jako syn své kruté doby dal jistě rozkaz, aby se s nimi naložilo stejně nemilosrdně.“

„Jenomže i přesto by se sotva kdo ze stavitelů dal v hrobce dobrovolně zazdít,“ přerušil ho Andrej. „Zabili je zřejmě později, ale z hrobky je pustili. Vždyť jsme žádné kostry cestou ke kryptě nenašli.“

„Ano, to jsem si neuvědomil,“ rozpačitě souhlasil Pavlík. „Máš asi pravdu.“

Když potom rozebrali zával, naše domněnka se potvrdila: horní chodba byla spojena s dolní jámou a komorou naplněnou pískem. A poslední stavitelé tudy nepochybně vyšli z hrobky, když předtím cestou nastražili obě léčky.

V písku našli dělníci lidskou lebku a několik kostí. Tedy přece jen někdo padl do té ďábelské pasti…

Podrobná prohlídka stěn v chodbách nepřinesla nic zajímavého. Jenom v dolní jsme objevili na kamenných obkládacích deskách tři zajímavá znamení. Udělali si je stavitelé, když rozvrhovali položení desek. Na jedné bylo napsáno: Nahoru. Na druhé poznámka: Odstranit a vedle otisk faraónovy pečeti. Že by Chiren osobně dohlížel?

Na třetí desce byla poznámka: Pro královskou hrobku.

Tak jsme tedy objevili pravou Chirenovu hrobku. Ale čím víc nám byla její konstrukce jasnější, tím víc se mne zmocňovalo jakési podivné zklamání.

Všechno bylo, jak jsme zjistili, příliš primitivní. Byl tu jen jediný falešný vchod s prázdnou komorou na konci. Žádné obzvlášť rafinované nástrahy, kromě jámy, do níž se lidé mohli shora propadnout, a ty, kteří se pokoušeli projít dolní chodbou, to zasypalo pískem.

V pyramidě, kterou objevil zesnulý Krasovskij, to bylo vymyšleno a zařízeno s větším vtipem. Možná že Chiren spoléhal víc na opuštěnost místa, které si v těchto divokých a těžce přístupných horách vybral. Jenže tady zas nemohl lupiče nikdo vyrušit, mohli si klidně a se vší důkladností provozovat své zlodějské řemeslo. Jak to, že si to neuvědomil?

A co když se znovu uchýlil k podobné lsti a podstrčil lupičům další prázdnou hrobku? Vždyť nemáme důkazy, že v sarkofágu byla právě jeho mumie. Jak si to teď, po třiatřiceti staletích ověřit?

Takhle jsem uvažoval, když jsem bloudil ponurými podzemními chodbami, mezitímco jsme čekali na povolení k průzkumu pohřební síně.

Sábir v té době prolezl se svými přístroji celou horu a našel několik výchozů radioaktivních hornin. A nedaleko odtud se mu podařilo najít starý, opuštěný lom. Odtud zřejmě brali žulu k obložení falešné pyramidy, kterou objevil Krasovskij.

Kdy už konečně pošlou to povolení?

Dřív však přišel naprosto nepochopitelný a záhadný telegram. Přivezl ho takhle navečer kurýr na bílém dromedárovi:

Věděl jsem o tom před čtrnácti lety ale hrobka může zmizet aby se zabránilo lijte na práh víno mléko smíchané s medem. John Cayrus.

MUMIE V PÍSKU

Zcela zmaten obracel jsem telegram v rukou a marně jsem se snažil pochopit tajemná slova. Kdo byl ten neznámý John Cayrus, který mi poslal tuhle slátaninu z Daytonu, stát Ohio v USA? O čem věděl před čtrnácti lety? Odkud vůbec ví, že jsme našli hrobku, a jak to, že ta hrobka může zmizet? A proč mám lít na nějaký záhadný práh víno mléko smíchané s medem? Nějaká pitomost.

Telegram koloval z ruky do ruky a Žeňa o tom prohlásil:

„Třeba nám radí a zdraví nás nějaký mystik.“

Hned jsem si vzpomněl na nejneuvěřitelnější telefonické hovory, jakými mě div neutýrali různí nadšenci v Leningradě po televizním přenosu o záhadách pyramidy a o ztracených denících Krasovského.

„Máš asi pravdu,“ souhlasil jsem. „Ale jak se mohl v tom svém Daytonu dovědět, že jsme tady našli Chirenovu hrobku? Od duchů ze záhrobí na spiritistické seanci?“

Ale všechno se vysvětlilo příští den, když se v dálce zvířil prach ? k našemu táboru se zběsilou rychlostí přihnala dodžka nacpaná novináři. Okamžitě mne oblehli, bloky v rukou, začali nám všem strkat pod nos mikrofony a vrčet kamerami, čímž přehlušili všechny naše protesty. Ukázalo se, že zvěsti o našem objevu už stačily nějakým způsobem proniknout do tisku, přirozeně nehorázně překroucené a fantasticky zveličené.

Třpyt zlata ze Začarované hrobky, Faraón Chiren – nelegitimní syn kacířského Achnatona, s hrůzou jsme četli palcové titulky v novinách.

Museli jsme rychle uzavřít vchod do hrobky mříží a postavit k němu silnou stráž, kterou tvořili pracovníci expedice. Pokojný soustředěný klid pouště byl beznadějně porušen.

Druhý den dorazila další skupina žurnalistů. Ale zároveň s nimi přijel i zvláštní zástupce Služby starověkých památek, kterému bylo uloženo, aby společně s námi prozkoumal hrobku. Byl to známý egyptský archeolog Zakarijá Šákúr. S ním se vrátil i Tolja Petrov, už docela zdráv.

Pohyblivý a velmi energický Šákúr, používající při každé příležitosti slovíčko drahý, začal hned šikovně zjednávat pořádek: vydal příkaz: aby žádný z novinářů nebyl puštěn k hrobce blíž než na sto metrů, a žurnalistům pak doporučil, aby opustili náš tábor, zřídili si svůj vlastní někde stranou, a hlavně aby nás zbavili povinnosti živit kdejaké nezvané hosty.

Teď bylo možné dát se klidně do práce.

Ráno jsem s doktorem Šákúrem slavnostně otevřel zapečetěné dveře pohřební síně. Doprovázel nás jenom Pavlík se dvěma egyptskými dělníky a geolog Sábir.

Malovaná ebenová truhlice na šperky, přes celé víko kresba, skvěle provedená: faraón Chiren v podobě rozzuřeného lva zašlapává tlapami své nepřátele. Dřevěné vyřezávané lože a na něm jakási kulatá krabička s inkrustacemi ze slonoviny. Baldachýn se vzory, který zřejmě býval vztyčen nad trůnem. Ale všechno roztrhané, polámané, rozbité!

Na prohlížení jednotlivých podrobností není zatím čas. Vyfotografovali jsme kryptu z několika pohledů a potom jsme začali sestavovat přesný plánek, kam jsme poznamenali, kde přesně, v kterém čtverečku podlahy leží ta či ona věc. Každý nález přitom dostal své číslo, zkrátka a dobře začala ona obvyklá nimravá práce, která tvoří základ archeologovy činnosti na výkopech. Teprve když jsme ji skončili, mohli jsme nalezené věci z krypty odnést a pořádně si je prohlédnout, a pak konečně začít s důkladným zkoumáním fresek a nápisů na stěnách.

Na Sábirovo naléhání jsme museli pracovat ve speciálních ochranných oděvech, které byly nepohodlné a bránily v pohybu jako středověká brnění. Sotva jsme je natáhli, byli jsme z vedra mokří jako myši.

Tak jsme se činili, a tu a tam prohodili jenom úryvkovitě nějakou větu:

„Tohle by mohly být rituální důtky.“

„Napište: heraldické důtky nechechu. Jaké tam máme další číslo, drahý kolego?“

Čas od času pronikalo do našich hovorů ono teskné sténání a kvílení.

Mám-li se přiznat, začaly mi ty zvuky jít na nervy, ačkoli jsem se snažil nedat to najevo. Jak teprv bylo asi pověrčivým lupičům, když je v úplné tmě zaslechli?

Pokaždé, když se to zlověstné kvílení ozvalo, Sábir se zachvěl a Pavlík se začal rozhlížet kolem.

První ztratil nervy doktor Šákúr.

„Zatracený šajtán, jischatak!“ zaklel. „Zacpěte mu chřtán!“

Stěží jsem ho přemluvil, aby prozatím neprohlížel stěny a nepátral po skrytém zdroji denervujících stenů. Nejdřív musíme sebrat věci, které lupiči rozházeli po celé kryptě, abychom je bezděčně nepošlapali.

Když jsme přesně zapsali, co kde leželo, začali jsme věci postupně vynášet z krypty, prohlížet je a balit.

Byla to velmi obtížná a nimravá práce. Když jsme opatrně vytahovali jednu věc po druhé z chaotických hromad, vypadali jsme, jako když hrajeme nějakou únavnou hru s titěrnými hračičkami. Třeba tyhle sandály vyšívané korálkami. Je nebezpečné vzít je jenom do ruky, každou chvíli se mohou rozsypat. Hned na místě se musely napustit parafínem a potom trpělivě dvě tři hodiny čekat, až ztuhnou.

A jak vynést z hrobky tuhleto ebenové lože s vyřezávanými figurkami fantastických zvířat na rozích? Bude se muset rozebrat, po částech vynést a znovu smontovat už na čerstvém vzduchu.

„Už to mám!“ vykřikl najednou Pavlík. „Tady je ten vřískavý faraónův duch!“

Byl jsem tak zaujat prací, že jsem přestal vnímat zlověstné sténání, už jsem si na ně zvykl, tak jako přivyknou nýtovači nepřetržitému rámusení svých kladiv, a hned jsem tedy nepochopil, o čem to mluví.

Pavlík stál u sochy supa v hlavách sarkofágu a snažil se mu podívat někam do zobáku. Hnal jsem se k němu.

„Rozebíral jsem tenhle košíček a najednou mi to zaskučí přímo nad uchem,“ rychle vysvětloval Pavlík. „Zvuk přichází určitě odtud. Poslouchejte!“

Stáli jsme chvíli v naprostém mlčení. Najednou sup žalostně zakvílel! Zvuk zřetelně vycházel z jeho zobáku. Pavlík přikryl zoban rukou a sten náhle umlkl.

Jednoduše jsme supům zacpali zobáky vatou, aby nás už neotravovali. Zjistili jsme pak, že v masívu hory byl proražen úzký ventilační průduch, jímž proudil vzduch k sochám ptáků a způsoboval protivné zvuky.

Ještě několik dní jsme pokračovali v rozboru a balení nálezů, které jsme vynesli z pohřební síně. Sábir se v ní znovu začal točit se svými přístroji. Teď, když supi přestali oplakávat smutný Chirenův osud, cítil se tu mnohem klidněji a mohl dokončit průzkum radioaktivního obložení.

Andrjuša Akkuratov do pozdního večera vysedával ve stanu, který byl zařízen jako polní laboratoř. Skloněn nad vratkým stolkem v nepohodlné unavující pozici všelijak skládal, už snad po sté, svými na pohled hrubými, ale obdivuhodně obratnými prsty droboučké inkrustace, trpělivě je srovnával jeden kousek k druhému, napouštěl zpevňujícími roztoky a slepoval, až se z hromádky beznadějného smetí postupně znovuzrodila nádherná skříňka na šperky.

Pomáhal mu Žeňa Lavrovskij a Zinočka, ale dlouho to nikdy nevydrželi. Bolela je záda, krk strnul a ruce se začaly třást. Museli udělat přestávku a projít se po táboře. Ale Andrej pracoval dál, ani záda si nenarovnal. Vedle něho seděl Kazimír Petrovič a s melancholickým pohvizdováním stejně neúnavně kreslil jeden nález po druhém.

Samy o sobě byly ty nálezy zajímavé, ale vcelku šlo o běžné příslušenství hrobek a nic bohužel, co by vneslo světlo do Chirenova osudu, jsme mezi nimi nenašli.

Zajímavé třeba byly dvoukolé válečné vozy, ale žel, silně je poškodily ruce lupičů. Vyřezávané, lehké, na vysokých kolech, byly asi schopny velké rychlosti. Podlážku měly spletenou z kožených řemenů pokrytých kožešinami. Výborně pérovaly a nahrazovaly tak vlastní péra, která Egypťané ještě neznali.

Vějíře, krásné hůlky s dlouhými ohýbanými rukojeťmi… Alabastrové nádoby na vonné masti. Skříňky a truhly s oděvem a obuví. Faraóna pečlivě vybavili na záhrobní pouť, z níž, jak sám připomněl ve svých verších, není návratu…

A wešebity, wešebity, samé wešebity na nejneočekávanějších místech a u všech stejný, věčně strnulý úsměv, jaký měla i velká socha v rohu pohřební síně.

Na jejím podstavci jsme objevili velmi zajímavý nápis:

Vložil jsem pravdu ve své nitro, pociťuji odpor ke lži, neboť vím, že syn Atonův Neferchepruré Uaenré v ní našel zalíbení.

Neferchepruré Uaenré – trůnní jméno faraóna Achnatona!

To prozrazovalo mnohé: Chiren tedy uznával zesnulého reformátora, považoval ho za svého učitele a mistra a snažil se zřejmě pokračovat v jeho šlépějích.

Vyvstal složitý problém: jak vynést z hrobky tuto velkolepou sochu? Její místo je v muzeu a ne zde v podzemí pustých divokých hor. Nejdřív však bylo nutné rozebrat a vynést všechny ostatní věci, aby měla volnou cestu.

Práce šla pomaleji, než jsme si přáli, protože nás ustavičně otravovali nezvaní hosté. Kromě novinářů se objevili dokonce turisté, nějaký podnikavec je přivezl ve dvou autobusech přímo přes poušť z Asuánu.

Přijeli si sem jako na piknik. Tlačili se u mříže, která uzavírala vchod do pyramidy. Jako stádo chodili za každým z nás, cvakali nesčetnými fotoaparáty, žebronili o souveniry: „Aspoň radioaktivní zrníčko písku z hrobky!“

Nakonec to Sákúra dohřálo a povolal sem celý oddíl pohraniční stráže. Urostlí statní vojáci Núbijci drželi teď povykující zástup v uctivé vzdálenosti od hrobky.

Ale k dovršení všeho se nakonec objevili i hosté, kterých jsem se obával, ale jejichž příchod jsem dávno jaksi tušil: ve staré známé odřené dodžce přiharcoval Woodstock a Aphanasopulo.

Aphanasopulo jako vždy mlčel, ukláněl se a vznešeně si hladil bujné vousy. Woodstock nadšeně vykřikoval, velebil náš úspěch, ale jeho oči zůstávaly stále chladné a smutné. Odpovídal jsem mu velmi odměřeně. Snad to vypadalo nezdvořile, ale já jsem s těmi dobrodruhy opravdu neměl chuť mluvit. Kdyby záleželo jen na mě, vůbec bych je nepustil do blízkosti hrobky.

Ale doktora Sákúra dokázal Woodstock okouzlit hraným nadšením a ustavičným připomínáním papínkova jména. A tak jim nejen dovolil prohlédnout si hrobku, ale sám je provedl všemi podzemními průchody. Vzdal jsem se té pocty a pokračoval jsem v práci.

Po návratu vypil Leslie Woodstock s doktorem Sákúrem nějaký koňak a začal být ještě výřečnější. Nad vším byl u vytržení, žasl a obdivoval náš nevídaný úspěch a ustavičně se snažil vtáhnout mě do rozhovoru. Ale já tvrdohlavě mlčel.

Taková zábava, napohled snad komická, ale pro mě nesmírně otravná, byla najednou nejneočekávanějším způsobem přerušena.

Do stanu prudce vběhl jeden z dělníků a zvolal:

„Tam je člověk, já ustáz! Člověk v písku!“

„Jaký člověk, nassábe15?“ vztekle ho přerušil doktor Šákúr. „Takhle sem vtrhnout jako magnún16, to se dělá, drahý příteli?“

„Odpusťte, já sa’ádat béj. Tam v písku je mumie…“

Ať byla ta zvěst sebeúžasnější, ze všech nejvíc ohromila Woodstocka a Aphanasopula. Právě jsem se v tu chvíli na ně díval a zachytil jsem, s jakým výrazem se po sobě podívali. Proč?

Na úvahy nebylo kdy. Za okamžik jsme všichni jako závod uháněli k hrobce.

Když nás uviděli dělníci, kteří odstraňovali písečný zával, radostně zahlaholili v předtuše tradičního bohatého bakšiše za vzácný nález. Rozestoupili se, a tu jsem spatřil trčet z písku pokrčenou ruku omotanou obvazy, ztmavlými od pryskyřice a vonných mastí.

Sedl jsem si na bobek a začal jsem opatrně rozhrabávat písek. Doktor Šákúr mi pomáhal z druhé strany. Mumie, zabalená do pláten, se postupně obnažovala.

Královské znaky, sup představující bohyni Nechbet, posvátný had Butó na pokrývce hlavy a jméno faraóna v oválné růžici…

„To je Chiren!“ zvolal Šákúr.

Ano, před námi teď zcela určitě ležela mumie faraóna Chirena, o níž jsem už pochyboval, že ji kdy najdeme. Ale teď ji mám před sebou, a to je konec všem pochybnostem, nejistotám i nejasným nadějím, které jsem skrýval někde v hloubi duše.

Teď nebylo pochyb: skutečně jsme našli Chirenovu hrobku, tentokrát pravou a ne fingovanou, ale už v hlubokém dávnověku úplně vyloupenou. Toto je nezvratný důkaz: mumie faraóna samého. Lupiči s ní servali všechny skvosty a potom ji ze msty hodili do hluboké nastražené jámy, kterou tam pro ně Chiren nachystal. Přece jen ho nakonec přelstili.

Mumie ležela celé věky v písku na dně jámy. A teď, když odtud naši dělníci vyhrabávali písek, náhodou ji našli. Všechno bylo jasné.

Woodstock – až teprve teď jsem si všiml, že přiběhl s námi a stojí mi za zády – řekl něco rychle Aphanasopulovi v nějaké cizí řeči. Ten mu jednoslabičně odpověděl.

„Doktore Šákúre, domnívám se, že zákaz přístupu k vykopávkám by měl platit pro všechny cizí osoby bez výjimky,“ řekl jsem.

Archeolog spěšně pokývl a obrátil se k nezvaným hostům:

„Pánové, jsem nucen vás poprosit, abyste opustili hrobku. Zneužíváte mého pohostinství, drahý pane.“

Woodstock se po mně podíval, ušklíbl se a pak i s Aphanasopulem zamířil mlčky k východu.

Víc jsem je toho dne neviděl, a už jsem doufal, že je nikdy neuvidím. Ale ukázalo se, že vůbec neodjeli a brzy o sobě dali vědět tím nejdrzejším způsobem.

OHROMUJÍCÍ NÁPIS

Když jsme vynesli mumii na povrch a rozehnali dotírající reportéry, řekl mi doktor Šákúr:

„Musím teď zavolat letadlo a rychle ji dopravit do Káhiry. Tady v poušti ji nemůžeme ani uchovat, tím méně prozkoumat. A vy zatím, drahý příteli, pokračujte v práci sám, se svými kolegy.“

Bylo to správné řešení, neměl jsem námitky. Okamžitě jsme navázali rádiové spojení s Káhirou. Už příštího rána přiletělo letadlo a faraón Chiren ovinutý pohřebními rouchy nastoupil poslední cestu nad pouští, kterou tak miloval, že si ji zvolil za místo posledního odpočinku.

Zával byl teď docela odstraněn, a my jsme mohli prohlédnout dolní chodbu až do konce. Brzy však končila. Byly tam dveře, pohostinně otevřené, nezapečetěné a nerozbité. Za nimi se objevila malá, skoro čtvercová a docela prázdná místnůstka. Úplně holé stěny bez kreseb a na jedné z nich, přímo před vchodem, bylo napsáno čitelnými, řekl bych dokonce elegantními hieroglyfy:

Srdce jsou plná zloby, každý okrádá bližního. Člověk s laskavým pohledem je chudák, dobří jsou všude v opovržení. Člověk, jemuž důvěřuješ, je necitelný. Není spravedlivých. Země je příbytkem zlodějů. Jsem zdrcen neštěstím. Nemám věrného přítele. Zločin zamořuje zemi a není tomu konce…

Co všechno musel člověk prožít, aby nakonec napsal tato trpká slova, když v mládí tak radostně opěvoval život:

Radostně prožívej den, příteli,

Vdechuj libou vůni vonných mastí….

Odhoď všechno zlé od sebe.

Mysli toliko na radost – do těch časů,

Než přistaneš v zemi, milující mlčení.

Vrátil jsem se do pohřební síně, abych dokončil práci. Bylo v ní pusto a prázdno, všechny věci byly vyneseny, popsány a zabaleny. Teď už bylo možné pustit se bez překážek do fresek a nápisů na zdech.

Výzdoba byla dost tradiční, malba zobrazovala obvyklé náboženské a pohřební výjevy. Nezvyklé bylo jedno: všude se jako hlavní božstvo vyskytoval sluneční Aton.

Ani po své smrti nepřestával Chiren tvrdošíjně hájit reformy svého učitele Achnatona, tak drahé jeho srdci.

Ponořen do práce jsem si zpočátku ani nevšiml, že do krypty několikrát za den přichází Sábir, buď s radiometrem nebo s nějakými jinými přístroji. Potlouká se kolem stěn, leze na štafle, přikládá přístroje ke stropu a ustavičně si přitom něco mumlá. Nakonec mě to začalo zajímat a tak jsem se ho po večeři zeptal:

„Co vás to znepokojuje, Alí? Vždyť už jste snad dokončil všechna měření, a dokonce napsal i zprávu.“

„Zdá se mi, že jsem se ukvapil, budu muset psát dodatek.“

„Jakýpak?“

„Podivné věci se dějí v té hrobce,“ odpověděl tiše a naklonil se až ke mně. „Můžete si o mě myslet, že jsem pověrčivý, ale přístroje se přece nemohou mýlit tak jako lidé.“

„A copak ty vaše přístroje ukazují neobyčejného?“

Sábir vytáhl z polní brašny lísteček papíru celý popsaný číslicemi a nějakými vzorci a položil ho na stůl.

„Tady už jsem to propočítával aspoň desetkrát.

V kryptě není jen zvýšená radioaktivita. I magnetometr tam ukazuje přítomnost jakési zmagnetované hmoty. Ne v kryptě samé, ale nad ní. Rozumíte, jako by tam ještě bylo železorudné těleso…“

Chvilku jsme se mlčky dívali jeden na druhého. Snažil jsem se pochopit, co mi říká, a on se chtěl přesvědčit, zda jsem ho pochopil.

Potom jsem se nejistě zeptal:

„Chcete říci, Sábire, že jste nenašel jenom ložisko uranu, ale i železné rudy?“

Pokrčil rameny a zavrtěl hlavou:

„Nevím. Zlezl jsem všechny svahy hor, ale nikde ani památky po zvláštních projevech větší železorudné masy. A nemohla by to být ruda v podobě nějakého ojedinělého železného předmětu?“

„Chcete snad říci, že je nad pohřební síní ukryto něco železného?“ hlas se mi zachvěl.

„Nevím,“ zamračeně opakoval Sábir a hladil si vousky. „Vím jenom, že se v této zatracené hrobce dějí divné věci. Zneklidňují nejen mne, ale i mé přístroje. Proč v jednom místě – ale jen v jednom! – v chodbě, která vede ke kryptě, vzpomínáte si, kde jste se propadl do léčky, přístroje rovněž zaznamenávají zvýšenou radioaktivitu? Ačkoli i tady jsou stěny z obyčejného, ne z radioaktivního pískovce. Dokážete to vysvětlit?“

„Půjdeme ráno do hrobky a podíváme se na to spolu.“

To jsme také udělali. Cestou k pohřební síni přiložil Sábir v jednom místě pouzdro radiometru ke stropu chodby a přístroj poplašně zacvakal. Když je posunul kousek dál, opět se odmlčel a znovu se ozval, až když jsme vstoupili do krypty.

Tady se začal najednou podivně chovat magnetometr, jak mi ostatně Sábir včera říkal. Stačilo jenom přiblížit přístroj ke stropu a ručička na stupnici začala neklidně poskakovat.

„Je tam železo!“ řekl Sábir a zahrozil ke stropu.

Pak jsem se dal do zkoumání já. Dlouho jsem proklepával kladívkem strop a poslouchal, jaký to má zvuk. Ne, nezdá se, že by tam byl nějaký prostor.

Začali jsme klepat i v chodbě, v tom místě, kde neklidně zacvakal radiometr. I tady byla podle všech příznaků souvislá monolitní masa skály.

Ale záhadu jsme museli nějak rozluštit. A tak jsem vydal příkaz prorazit v tom místě obložení stropu. Nebude to tak hrozné, potom otvor znovu zazdíme.

Stáli jsme a mlčky sledovali, jak dva dělníci krumpáči rozbíjejí starověké obložení. Pracovalo se jim pod stropem nepohodlně.

Povzbuzovali se monotónním pokřikováním:

„Jalla! Jalla!“17

Ostré úlomky odskakovaly na všechny strany.

A pak obložení končilo a za ním se objevila původní žulová hornina, z jaké jsou složeny všechny tyto hory. Zmýlili jsme se tedy a všechna práce byla nadarmo. Chtěl jsem už říci dělníkům, aby nechali své bezúčelné ničivé práce, když mne náhle Sábir předešel naléhavým zvoláním:

„Stop! Vždyť to je táž hornina, které bylo použito k obložení krypty!“

„No a co má být?“ nechápal jsem.

„Jak to, co má být? Je to zřetelně deska, deska z radioaktivní žuly. Je otesána lidskýma rukama a uzavírá nějaký vchod!“

Stáhl jsem vystrašeného dělníka ze žebříku, sám jsem se vyškrábal na jeho místo a nahlédl do průlomu. Ano, žulový balvan skrývající se pod obložením nesl nepochybně stopy opracování. Narazili jsme na nějaký tajný průchod, o němž lupiči nevěděli.

Podařilo se nám rozšířit otvor obložení tak, že bylo vidět okraje desky. Byla těsně vklíněna do okolní skály a napohled se zdálo, že je to monolitní těžký kvádr. Proto jsme poklepem nerozeznali, že je za ní ukryt průchod.

Nezbývalo nic jiného než tyto tajné dveře, opancéřované radioaktivní žulou, prorazit skrz naskrz. A to jsme také udělali.

Och, ale že to byla dřina! Sekali jsme žulu střídavě s dělníky. A snad teprve až teď jsme si uvědomili, jak pekelnou práci měli stavitelé a otroci, kteří dobývali tyto nepoddajné kvádry v kamenolomech. Deska měla tloušťku tři metry!

Poslední úder.

Krumpáč prorazil otvor a zůstal v něm trčet. Vytáhli jsme ho, já si pak posvítil baterkou a nahlédl jsem dovnitř.

„Tak co?“ netrpělivě se zeptal Sábir, který stál dole.

„Měl jste pravdu. Je to chodba.“

„Výborně! Tak lámeme dál.“

Sám jsem se nemohl dočkat, kdy se konečně dozvím, co se za tím balvanem skrývá. Ale zrovna teď musel být člověk dvojnásob opatrný a rozvážný. Vysvětlil jsem geologovi, že teď musíme proražený otvor uzavřít, tajný vchod zapečetit a počkat, až se vrátí doktor Šákúr. Bez povolení Služby starověkých památek jsme neměli právo podnikat další kroky.

Ještě večer jsem poslal podrobný radiogram do Káhiry a začal čekat.

Abych si zkrátil čekání, plné fantastických představ a ustavičného pokušení, uchýlil jsem se ke starému vyzkoušenému prostředku, k práci. Hned ráno jsem se vypravil do pohřební síně pokračovat v opisování nápisů a snímání otisků fresek.

A tu na mě čekalo zcela neuvěřitelné dobrodružství.

Když jsem pořídil otisk další fresky, začal jsem prohlížet nápis těsně nad ní. Byl obtažen růžicí, šlo tedy o nějaké královské jméno. Protáhlý obdélník s otvorem dole, potom stromek a dál znak – symbol trůnu.

Jaké divné jméno, vůbec tomu nerozumím!…

V tom koutě bylo hodně tma. Přistavil jsem si žebřík, abych po něm vylezl a lépe prozkoumal záhadný nápis.

V ochranné kombinéze to bylo velmi nepohodlné.

Obdélník znamená obvykle dům. Se stromem je to jasné. Znak sedadlo může znamenat místo nebo trůn, ale stejně tak obyčejné spojení dvou souhlásek st.

Všechno zdánlivě jasné, a přesto vcelku nějaká motanice. Nikdo neslyšel o faraónovi s takovým pokrouceným jménem.

Dobrá, obkreslím si to a podumám až po práci, řekl jsem si ? soustředil se na sousední nápis. Ale tu jsem div nesletěl s žebříku…

Malý kroužek s tečkou uprostřed – světlo.

Potom dvě kráčející nohy, jak je obvykle kreslí děti – to znamená pohybovat se, jít.

A dál dlouhá řada symbolů, jimiž staří Egypťané označovali čísla: dvakrát se opakuje prst, osmkrát za sebou lotosový list, potom pět svitků lana…

Co mi to vychází? Dvacet osm tisíc pět set sedmdesát jedna celá a tři sedminy říční míry… Jaké složité číslo!

Začal jsem je automaticky převádět na normální kilometry. Říční míra bylo to největší, co staří Egypťané používali k měření vzdáleností. Rovnala se dvaceti tisícům loktů, a to je přibližně deset a půl kilometru. Čili převedeno na kilometry, dostaneme tři sta tisíc… Ano, správně, tři sta tisíc kilometrů.

Cože?!

Teprve teď mi došel smysl nápisu: Světlo… se pohybuje… tři sta tisíc kilometrů…

Zdálo se mi, že blázním. Vždyť to znamená, že mnoho staletí před námi už Chiren znal jeden z největších přírodních zákonů, na jehož základě vypracoval Einstein svou teorii relativity: rychlost světla se rovná třem stům tisícům kilometrů za vteřinu!

Že je to nepravděpodobné? Ale vždyť vidím tento nápis na stěně hrobky na vlastní oči!

„To kdybych vám začal dokazovat, že Chiren už třicet staletí před Einsteinem odvodil vzorec E = mc2 nebo něco v tom duchu, pak byste klidně mohl zavolat sanitku a poslat mě do blázince,“ vzpomněl jsem si na Morgalovova slova, která tenkrát žertem pronesl.

Dál jsem už nemohl pracovat, rychle jsem odešel z hrobky a rozhodl se, že zatím o tom nesmyslném nápisu nebudu s nikým mluvit.

Zalezl jsem do svého stanu a celý zbytek dne jsem si tím lámal hlavu. Ale bylo to až trapně jednoduché: pouhé dva hieroglyfy, které se nedaly jinak vyložit, a čísla, hlavně ta naprosto přesná neúprosná čísla – tři sta tisíc…

Cítil jsem, že mi z toho jde hlava kolem, a tak jsem se pustil do nápisu v růžici. Ten mi zas naopak připadal naprosto nejasný a popletený.

Dům… strom… trůn, bručel jsem si. Nebo taky pr a st, ale co to znamená? A proč potom je tady ten strom?

Ráno jsem chtěl odejít do hrobky co nejdřív, abych si s čerstvou hlavou ověřil věci. Ale nestačili jsme se ani nasnídat, když do tábora vtrhla hlučná tlupa reportérů, kteří mě zasypali přívalem otázek.

„Kam vede tajný vchod, který jste objevil?“

„Proč k němu nepustíte představitele tisku?“

„Rusové mají ustavičně nějaké tajnosti!“

Jak to jen vyslídili? Se Sábirem jsme se domluvili, že svůj objev zachováme v tajnosti. Obsah radiogramu neznal nikdo kromě našeho radisty, a ten je naprosto spolehlivý. Pravděpodobně se prořekl některý z dělníků.

Nezbývalo mi nic jiného, než jenom říci, že byl včera skutečně objeven průchod dříve neznámý, ale jelikož je ještě neprozkoumán a přístup do něho je do návratu doktora Šákúra uzavřen, nepovažuji za možné pořádat nějaké předčasné tiskové konference.

„Také mně zabráníte vstoupit do hrobky, abych se seznámil s tajnými dveřmi?“ zaslechl jsem Woodstocka a rychle jsem ho zrakem vyhledal v zástupu novinářů.

Otázka byla tak drzá, že jsem jenom zmateně zabručel:

„Jakým právem zrovna vy?“

„Nu řekněme právem prvního objevitele této hrobky,“ klidně odpověděl Woodstock a prodíral se přitom ke mně.

Kolem se zvedl strašný hluk.

Woodstock zvedl ruku a vyžádal si klid. Ze všech stran se k němu natáhly jako hadi mikrofony.

„Považuji za svou povinnost učinit vážné sdělení, pánové,“ pokračoval Woodstock a několikrát se uklonil. „Z jistých rozumových důvodů jsme s ním nespěchali, ale teď zřejmě nastala vhodná doba. Ale nejdřív mi dovolte položit několik otázek vedoucímu ruské expedice.“

Obrátil se ke mně a zeptal se:

„Buďte tak laskav, a včera… Včera jste v hrobce neobjevil nic zajímavého?“

Nehodlal jsem na jeho impertinentní otázky odpovídat a vůbec začínat s ním jakékoli spory. Ale tato otázka byla tak nečekaná, že jsem proti své vůli promluvil:

„Ovšem nechápu.“

„Nu řekněme, když jste studoval fresky v pohřební síni, ničeho zajímavého jste si nevšiml?“

Odkud se to jen mohl dovědět?!

„Proč mlčíte?“ vykřikl některý z reportérů.

„Odpovězte!“

„Má otázka vás uvádí do rozpaků?“ dotíral Woodstock a obratně se přizpůsobil náladě celé tlupy, která prahla po senzaci nebo aspoň po maličkém skandálu. Šikovně jí nahrával svými vemlouvavými, rádoby důležitými otázkami a vedl ji jako zkušený dirigent poslušný orchestr.

Tušil jsem, že mne zatahuje do nějaké provokace. Mlčet už jsem nemohl, a tak jsem odpověděl:

„Ano, včera jsem na stěně pohřební síně opravdu objevil nápis, ale zatím ještě se ho nepodařilo rozluštit.“

„Můžete nás s tím seznámit?“ zaútočil Woodstock za hlučného souhlasu novinářů.

„Není to možné do té doby, než bude nápis rozluštěn…“

„Udělám to tedy za vás. Našel jste nápis, který hlásá: ‚Rychlost světla ve vakuu činí tři sta tisíc kilometrů za vteřinu…‘ A uvěřil jste, že ho zanechal Chiren. že?“

„Tak to jsou vaše…“ přímo jsem se dusil rozhořčením, mezitímco se kolem rozléhal ohlušující smích.

Jak to že jsem si nevšiml, že je nápis čerstvý! I když tam byla tma a nápis nebyl vytesaný v omítce, ale přímo na žulové stěně. A to dokáže člověka zmýlit i při dobrém osvětlení.

Woodstock se mi pitvorně uklonil a posměšně řekl:

„Bohužel se mi nepodařilo najít vhodný hieroglyf pro slovo vakuum. Staří Egypťané neznali takový odtažitý pojem…“

Dál jsem ho neposlouchal, protože teď mi najednou byl jasný i druhý podivný nápis, to zkomolené spojení hieroglyfů v růžici. Vůbec to nebylo jméno neznámého faraóna, ale neobyčejně hloupý a primitivní přepis Woodstockova jména egyptskými hieroglyfy!

Wood znamená les a nápisu lze rozumět takto: Tento dům - je místo (nebo trůn) Woodstocka. Druhá polovina jeho jména stock znamená opora, ale také akciový kapitál v žargonu byznismenů. Také naprosto v jeho duchu!

Ale proč to všechno udělal! Proč až do nynějška tajil, že objevil hrobku dřív než my? Proč to neroztroubil po celém světě? A proč si teď vymyslel tuhle strašně hloupou a drzou komedii?

A tu mi náhle blesklo hlavou: neměl zkrátka povolení dělat výkopy! Woodstockovi už v Egyptě asi dávno nedůvěřují. Místo slávy ho čekají výslechy, vězení a snad vyhoštění ze země. Pronikl do vyloupené hrobky sotva den nebo dva před naším příjezdem. My jsme ho vyplašili, a tak si Woodstock vymyslel tento obratný tah s nápisem. Teď, když tu nechal svou navštívenku, mohl kdykoli spustit pokřik a zatáhnout nás do nějaké provokace.

Ten okamžik zřejmě nastal. Byla to složitá situace, a já nebyl diplomat a nevěděl jsem, jak se z ní vymotat.

„Tak tedy,“ výhružně začal Woodstock, ale najednou se v půli slova odmlčel, zvedl hlavu a zaposlouchal se.

Všichni ztichli. Najednou bylo zřetelně slyšet hukot blížícího se letadla. Známý beatchcraft… To se vrací doktor Šákúr!

Využil jsem nastalé pauzy a začal jsem se tlačit zástupem.

„Kampak? A vaše odpověď?“ začali povykovat reportéři a chytali mě přitom za rukáv.

„Rozhovor dokončíme,“ odbyl jsem je. „Ale teď musím jít k letadlu.“

Celý zástup se hnal za mnou k přistávací ploše.

Letadlo už přistálo, zhouplo se a zastavilo v oblaku prachu nedaleko nás. Když se prach rozptýlil, otevřela se dvířka kabiny a vyhlédl z nich doktor Šákúr. Tvář se mu rozplývala v radostném úsměvu při pohledu na tak slavnostní a hojně navštívené uvítání. Zamával na pozdrav a začal sestupovat se schůdků.

„Jak se daří, drahý příteli? Zdravím vás!“ Stiskl mi ruku v dlaních, dlouho mi jí potřásal a přitom se mi vlídně díval do očí. „Tuším, že tu máte mnoho nového. Ale i já mám pro vás překvapení!“

Chtěl jsem mu co nejrychleji říci o skandálu, který způsobil Woodstock, když jsem si najednou všiml dvou urostlých mužů, kteří sestoupili po schůdkách hned za archeologem. Ještě když byli nahoře, hledali někoho očima a teď, aniž si mne všimli, prošli spěšně kolem nás.

Ohlédl jsem se po nich a uviděl jsem, jak se prodírali zástupem a jak přistoupili k Leslie Woodstockovi, který před nimi začal zvolna couvat.

„Mister Woodstock?“ zdvořile se zeptal jeden z neznámých. Ten zamračeně přikývl.

„Pojďte s námi. A kdepak je váš přítel Aphanaso?“

Woodstockovu odpověď jsem nezaslechl, protože všichni novináři zahučeli a vrhli se k nim.

Zato jsem uviděl papá Aphanasopula. Stál stranou s nepřítomným pohledem, ruce v kapsách. Vousy měl zplihlé, vedle něho stál onen mlčelivý zachmuřený Arab, kterého přivezl Sábir a vydával za svého pomocníka, a držel ho pevně za loket. Teď teprve jsem pochopil, proč nechodil s geologem na průzkum a po celou dobu se potloukal mezi dělníky a na něco se jich vyptával…

Dva neznámí muži si nevšímali pokřikování teď už docela pominutých reportérů a vedli Woodstocka a Aphanasopula do stanu doktora Sákúra. Reportéři se ovšem hrnuli za nimi, a my jsme s Šákúrem zůstali sami. Vyslechl mne a teprve potom řekl:

„Jakpak, vy ani nejste zvědav, drahý příteli, jaké překvapení jsem vám přivezl?“

„Myslím, že jsem je právě viděl.“

„Ale kdepak!“ rozesmál se archeolog. „To není v mé kompetenci, to ať si vyřídí sami. Mé překvapení je totiž daleko zajímavější…“

Udělal malou pauzu, aby udělal větší dojem a vyhrkl:

„To vůbec není Chiren, drahý příteli!“

„Kdo není Chiren?“

„Ale ta mumie, kterou jsme našli! Prostě nějaký mladík asi devatenáctiletý, ale bez jakýchkoli negroidních znaků. A Chiren přece byl Núbijec, že?“

„To není možné!“

„Zcela určitě, drahý příteli! Podstrčil lupičům cizí mumii místo své!“

„Ale pak…,“ zvolal jsem, ale představa neuvěřitelného úspěchu, který nás možná čekal na konci tajného průchodu, jež jsme včera objevili, mi vyrazila dech.

„Ano, ano, samozřejmě!“ zvolal Šákúr a cloumal mi rukávem. „Musíme okamžitě otevřít tajný průchod. Nebudeme ztrácet čas.“

A již se pod údery krumpáče, který se leskne ve světle svítilen, postupně rozšiřuje otvor v třímetrové kamenné desce.

Už se jím dá prolézt, jestliže se člověk pořádně sehne…

Posunkem dávám doktoru Šákúrovi přednost, ale on se uctivě uklání.

„Ne, drahý příteli, ta čest patří vám. Vždyť vy jste objevil tajný průchod.“

Protahuji se průlomem, dělám první krok, a v tom okamžiku se na mne něco řítí a sráží mne k zemi. Písek mi ucpává ústa, oči, uši… Dusím se. Písek mne zaživa pohřbívá, a to je poslední, co ještě vnímám…

ŽELEZEM SPOUTANÝ

Přicházím k vědomí až ve stanu. Celé tělo mě bolí, jako by po mně někdo dlouho dupal.

Nade mnou se sklání ustaraný Šákúr a přes rameno mu nahlíží Pavlík.

„Alláh vás chránil! Jen málo scházelo, můj drahý, a už bych s vámi nemluvil. Taktak jsme vás stačili vytáhnout.“

„A písek?“ ptám se.

„Odklízejí ho, odklízejí, můj drahý. Jen ležte!“

Zase čekat…

Na druhý večer už jsem se vyšel projít, a po návratu na mne čekal u stanu jeden ze dvou neznámých mužů.

„Mohl byste mi věnovat několik minut? O, je to jen čirá formalita, já chavága…“

Nemám velkou radost, že znovu spatřím Woodstocka, ale nedá se nic dělat, a tak tedy následuji muže v šedivém plášti.

Ale ve stanu, kam mě přivedl, není Woodstock. U skládacího stolku sedí a něco píše druhý policista a v koutě spí na koberečku pomocník geologa Sábira.

„Ahlan va sahlan, já ustáz!“ zdvořile mne zdraví agent. „Posaďte se. Rád bych vám položil několik otázek, nemáte-li nic proti tomu.“

„Prosím,“ krčím rameny a sedám si.

„Řekněte nám prosím všechno, co víte o panu Leslie Woodstockovi.“

Aniž jsem se příliš pouštěl do podrobností, vyprávěl jsem. jak jsem se poprvé setkal o Woodstockem, jak potom přijel s profesorem Mairotem a jak jsme se pohádali.

„Kvůli čemu to bylo, já ustáz? O čem jste s ním mluvil, když jste byli sami?“

Aha, tak vy už znáte i takovéhle podrobnosti! Kdopak je říkal? Woodstock sotva… Nebo beduín Azíz, který se tenkrát zjevil tak náhle ze tmy, jako by nás špehoval?…

„Jak vidím, jste už o všem dobře informováni i beze mne,“ říkám.

„Co se dá dělat, já ustáz.“ vážně odpověděl můj společník a unaveně si protíral oči… „Jistě to chápete, vždyť se po našich pouštích potulují různí, velmi různí lidé. A s různými úmysly, nemám pravdu?“

Začal jsem podrobně vyprávět, jaké mi Woodstock dělal návrhy, jak jsme se pohádali, on pak odešel a pak se vrátil a nakonec se pokoušel darovat mi kapesní hodinky.

„Hodinky?!“ Agent div nevylítl.

„Ano. Proč vás to tak zajímá?“

„Jaké hodinky? Mohl byste je podrobně popsat?“

„Ovšem. Starožitné, s takovým prohnutým víčkem; Byl tam ještě nápis, který mi utkvěl v paměti – Mezitímco se díváte na hodiny, čas plyne. Písmena byla trochu odřená. Potom je daroval profesoru Mairotovi.“

„A proč vy jste si je nevzal?“

„Dovolte, proč bych si je měl brát? Nechtěl jsem od něho přijímat žádné dary.“

„Jenom proto, nebo jste měl ještě nějaké jiné důvody?“

„Nechápu, co vás na těch hodinkách tak zajímá?“ rozzlobeně jsem pokrčil rameny.

„Dobrá, nechme je být. Pokračujte prosím, já ustáz.“

Když jsem skončil, zeptal jsem se:

„A co vlastně ten Woodstock provedl? Z čeho je obviněn?“

Agent odložil plnicí pero, chvilku se na mne zpytavě díval, pak se znovu sklonil nad papíry a neurčitě odpověděl:

„Má mnoho hříchů. Zatím ještě nemáme o všech jasno.“ Znovu zvedl hlavu a najednou se zeptal: „A co byste nám mohl říci o těch případech s jedovatými hady? Stalo se to, tuším, dvakrát, že? Nejdřív byl uštknut jeden a potom hned dva najednou?“

„Máte podezření, že to nebylo náhodou? Ale Woodstock přece nenaváděl hady, aby se vrhali na mé spolupracovníky!“

„Malý moment.“ Obrátil se k někomu za mými zády a stručně přikázal: „Áfire, přiveď ho.“

Ohlédl jsem se. Geologův pomocník vyskočil, jako by vůbec nespal, a vyšel ze stanu.

Tak tedy se přece jen budu muset sejít s Woodstockem.

Kdosi odhrnul cíp stanové plachty a na prahu se objevil… Hanúsí!

„To je váš kuchař, ano?“ zeptal se agent.

Mlčky jsem přikývl a nespouštěl přitom ze starce oči.

„Nevšiml jste si na něm něčeho… nu, podivného?“

Starcovy oči úpěnlivě prosily o slitování.

Po chvilce jsem rozhodně odpověděl:

„Ne, nic špatného o něm nemohu říci. Hanúsí-aga byl vždycky velmi zdvořilý, pozorný a čestný. Proč?“

Policista se na mne chvíli pozorně a zamyšleně díval, potom se beze slova usmál, něco jako by si zapisoval, a potom starci řekl:

„Dobrá, tak zmiz, starý nassábe! Ale chraň tě Alláh setkat se se mnou ještě jednou. Rozumíš?“

„Ejva já sidi,“ mumlal stařec, „já sa’ádat bé, já18“ a s hlubokými úklonami zmizel ze dveří.

„Snad máte pravdu,“ zamyšleně řekl policejní agent, vstal a podal mi ruku. „Děkuji vám, já ustáz. Na shledanou.“

Když jsem se vrátil do svého stanu, dlouho jsem se převracel na lůžku a nemohl jsem usnout. Že by nám děda pašoval do stanu hady? Proč? Do toho bych to nikdy byl neřekl!

Konečně jsem už začal usínat, když jsem najednou uslyšel tiché zavolání, jako když něco zaševelí.

„Vy nespíte, já efendi?“

Zvedl jsem se na lůžku.

„Hanúsí?“

„Ejva já sídi. Pojďte prosím na chvilečku ven.“

Vyšel jsem ze stanu a div jsem do dědy nevrazil. Klečel na kolenou, šoural se ke mně a pokoušel se chytit mne za ruku a políbit ji.

„Vy jste se zbláznil, Hanúsí! Okamžitě vstaňte, nebo odejdu! Copak je tohle za cirkus?“

„Psst… Ne nahlas,“ zašeptal stařec.

Vzal jsem ho za ramena a zvedl ho, pak jsem ho zatáhl do stanu a posadil. Chtěl jsem rozsvítit, ale spěšně mě zarazil:

„Ne, ne, nedělejte to, sire, stydím se vám pohledět do očí.“

Když jsem si ve tmě sedl proti němu na lůžko, začal Hanúsí mluvit, překotně a nesouvisle. Byl velmi vzrušen, často míchal do řeči arabská slova, chvílemi snižoval hlas až do těžce srozumitelného šepotu, nebo zase div nekřičel:

„Provinil jsem se proti vám a nemohu čekat odpuštění. Ale to on mě přinutil, on! To je strašný člověk, já ustáz! Znám ho dávno a všechno jsem řekl náčelníkovi. Vy jste se ke mně vždycky choval dobře, ale ten ďábel přišel a řekl: ‚Hlídej ho, on zamýšlí něco nedobrého s tvou zemí‘. A já začal slídit… Dokonce jsem šel tajně za vámi do té prokleté pyramidy a div jsem se tam nepropadl do hlubokého hrobu…“

Tak tenhle stín jsem viděl tenkrát v Chirenově pyramidě! Neslyšel jsem tedy kroky jenom ve fantazii…

„Ale on chtěl ještě víc. Chtěl, abych vás otrávil, bídný nassáb! Ale já jsem řekl: ne! A přece jen mě přinutil udělat zlo. Nemohl jsem mu odporovat, byl jsem jeho dávný dlužník, a on mne silně držel v rukou, já efendi, vy nevíte… Tehdy jsem souhlasil, že vám podstrčím hady, abych vás zdržel v táboře. Ale to přece nebylo nebezpečné, měli jste sérum a hanaš nemohl nikoho zabít, nemám pravdu? A vždycky jsem byl první, kdo dělal poplach. Ale stejně jsem měl sedět ve vězení zároveň s tím šajtánem. ale vy jste se mě ujal a zachránil jste mě, já efendi…“

Znovu začal ve tmě hledat mou ruku. Silně jsem ho uchopil za zápěstí:

„Tak se uklidněte, Hanúsí-aga. Dělal jste zlo, ale všechno dobře skončilo, a můžeme na to zapomenout. Jděte klidně spát.“

„Tak vy mě nepropustíte?“

„Ovšemže ne. Kde bychom našli takového kuchaře?“

„Měl jsem vám všechno povědět, ale měl jsem mafíš kéf19, na duši mi ležel kámen.“ Něco mi spěšně strčil do ruky, zašeptal na rozloučenou Alláh vás opatruj, já efendi! a jako stín zmizel ze stanu.

Rozsvítil jsem lampu a podíval jsem se, co mi to dal. Ovšem, amulet. Několik blouznivých vět na špinavém útržku papíru.

Chtěl jsem to okamžitě roztrhat, ale potom jsem se rozhodl, že amulet schovám pro domácí muzeum. A teprve teď mi najednou došlo, že mne stařík po celý večer neoslovil já chavága, jako dřív, ale já efendi!

Na druhý den ráno asi v deset hodin byl všechen písek odstraněn, a my jsme se mohli pustit záhadnou chodbou dál.

Přivedla nás k omítnutým dveřím. Byly na nich znaky královského hrobu, šakal s devíti zajatci a osobní pečeť faraónova. Žádné stopy poškození, sem tedy se lupiči nedostali.

Tázavě jsem se podíval na doktora Sákúra. Stejně mlčky přikývl. A tak jsem opatrně začal otloukat páčidlem omítku.

Postupně se obnažily obě křídla dveří a závora. Vztáhl jsem k ní ruku.

A dveře se zvolna s tichým zaskřípěním otevřely…

Před námi byla podlouhlá komnata. U nejzazší stěny stál sarkofág z pozlaceného alabastru. Světlo našich svítilen jako by pronikalo jeho stěnami a znovu vycházelo zevnitř jako měkká chvějivá zář.

A kolem sarkofágu vázy, truhly, křesla a přepychová lože, podobně jako v dolní nepravé kryptě, ale tentokrát zřejmě všechno kompletní a v původním stavu.

„El hamdu lilláh!“ zašeptal za mými zády doktor Šákúr a náhle začal prozpěvovat jednu súru koránu za druhou.

Dělníci se vysokými hlasy přidali.

Rozhodli jsme se, že zatím nebudeme do pohřební síně vstupovat, že přerušíme práci a připravíme všechno potřebné k fotografování a kreslení. Znovu jsme zavřeli dveře a zapečetili je. Vchod do hrobky jsme zajistili železnou mříží, u níž začali hlídkovat vojáci pohraniční stráže.

Ale přece jen jsem opouštěl hrobku nerad. Jako bych se v hloubi duše obával, že najednou zmizí jako nějaký kouzelný přelud, že se najednou tajemně rozplyne.

Když jsme se blížili k táboru, zahučely najednou motory letadla, které už druhý den tiše dřímalo pod žhoucím sluncem. Zdálky jsem k němu viděl jít lidi. Vpředu zamračeně kráčel Aphanasopulo, ruce zkřížené za zády, a na nich třpytné náramky pout. Za ním šel Woodstock.

Průvod uzavírali dva muži v šedých pláštích a šedých kloboucích, posunutých trošku na stranu.

Ve spěchu jsme něco pojedli, zařídili jsme několik naléhavých věcí a bez ohledu na polední žár jsme spěchali zpátky do hrobky.

Už jsem chtěl překročit práh, ale včas jsem odtáhl nohu.

Přímo na podlaze těsně u dveří ležela malá hliněná cihla a na ní zrovna tak miniaturní pochodeň a několik černých zrníček ohořelého dřevěného uhlí. Div jsem to nerozšlápl svou hromotluckou tlapou!

Přisedl jsem na bobek a opatrně jsem vzal podivnou cihlu do ruky. Stěží jsem rozluštil nápis zanesený prachem staletí:

Zadržuji písek, aby nezasypal tajný hrob.

Toho, kdo mne bude chtít obejít, zadržím plamenem pouště.

Odevzdal jsem písek ohni.

Způsobil jsem, že sešli na nepravou cestu.

Jsem zde k ochraně Úsíra…

Bylo to zřejmě magické zaklinadlo a bohem Úsírem byl míněn sám Chiren.

Prohlídka a fotografování pohřební síně mělo stejný řád a stejný postup jako dřív, nemá tedy smysl líčit všechno znovu.

Nebudu dopodrobna vypočítávat všechny naše nálezy, kniha by se pak změnila v objemný katalog. Úplný seznam všech věcí čítá přes osm set exemplářů.

Kolem sarkofágu byly pečlivě rozloženy nejrozmanitější předměty, jaké jen mohl zesnulý faraón na své záhrobní pouti potřebovat. Byly tu dva válečné dvoukolé vozy zdobené zlatem a slonovinou, zbraně a nádoby, pevné luky, šperky, zlaté poháry, ebenová vesla a model člunu. Jenom sošek wešebitů se tu vyskytovalo přes stovku!

V hlavách sarkofágu stála lampa z bílého kamene. Na první pohled byla velmi jednoduchá a střízlivá: žádné kresby, co nejméně řezby. Ale když jsme do ní vložili svítilnu, rozzářila se vlídným tlumeným světlem a na její stěně vystoupil obraz faraóna Chirena, který důmyslný mistr ukryl nějakým nepochopitelným způsobem uvnitř kamene.

Otevřel jsem jednu z truhel a zůstal jsem jako omráčen: papyrusy! A na jednom z nich něco jako výkres! Museli jsme truhlu co nejrychleji zavřít a vynést odtud, aby se nám její obsah nerozpadl najednou v prach.

Některé nálezy vyvolaly úsměv, jiné nás přiváděly do úzkých. Našli jsme například zajímavou hrací desku na elegantním ebenovém stojanu. Byla určena k jakési hře, připomínající vzdáleně naše šachy. Chiren jí zřejmě za svého života holdoval.

Přišli jsme na malou bíle nabarvenou truhličku. Opatrně jsme nadzvedli její vypouklé vyřezávané víko, ale nenašli jsme nic zajímavého kromě páru kožených sandálů, podobných domácím důkladně sešlapaným pantoflím. Podivný a nepochopitelný souvenir… Třeba to byla nějaká rodinná relikvie?

Neschovával Chiren tyto stařičké sandály jako památku po Achnatonovi?

Podobné myšlenky mi napadly v souvislosti s jiným nálezem, možná jedním z nejzajímavějších. Bylo to pozlacené křeslo, pravděpodobně trůnní. Vyřezávaný basreliéf na jeho krásně ohýbaném opěradle představoval Achnatona, jak něco rozdává svým vyvolencům, kteří před ním stáli v hluboké úkloně. Mezi nimi bylo poznat mladého Chirena. Nad hlavou faraóna reformátora se třpytil zlatý sluneční kotouč s paprsky vztaženými jako ruce do všech stran.

Místy bylo vyřezávání poškozeno nějakým ostrým nástrojem. Jaká dramata se odehrávala kolem tohoto trůnu? Možná že se jej Achnatonovi nepřátelé pokoušeli zničit, a Chiren ho zachránil jako drahou památku a vzal s sebou na záhrobní pouť k požehnaným polím Iaru…

Vedle pohřební síně byla druhá, dost velká místnost, skutečná pokladnice plná drahocenných předmětů.

Zajímavé bylo, že jsme tu našli u dveří zpola vyprázdněnou bednu s vápnem a vedle ní obyčejný ukoptěný kahan. Zřejmě to tu ve spěchu zapomněli dělníci, kteří zazdívali tajný vchod a odcházeli poslední. Tyto obyčejné všední věci zde působily neobyčejným dojmem. Zdálo se, že je tu někdo nechal teprve včera a kahan že zhasl těsně před naším příchodem. Jako by ani od té doby neuplynulo přes třicet staletí…

Nad každým nálezem jsme museli přemýšlet, každý probouzel spoustu myšlenek a dohadů. Ale tenkrát, kdy jsme je rozebírali, nás ze všeho nejvíc zajímalo samozřejmě to hlavní: je to v sarkofágu Chirenova mumie, nebo nám zase nastražil falešný hrob?

S rozechvěním jsme zvedali těžké víko sarkofágu. Pod ním se objevila rakev, na jejímž víku leželo několik prostých polních kvítků. Uschly, ale zdálo se, že je někdo utrhl teprve včera, něžné barvy jejich okvětí za staletí nevybledly.

Pozorně jsem prohlédl rakev a bezděčně jsem vykřikl úžasem. Vida, co zachytily Sábirovy citlivé přístroje přes silnou překážku kamenných klenutí!

Rakev byla ze železa, tepaná, zdobená bohatou ražbou.

Ohromující objev! Vždyť dosud se mělo za to, že v té době Egypťané skoro vůbec neznali železo, že zatím uměli tavit a zpracovávat jen poddajnější bronz. Železné předměty dováželi z Malé Asie jako velikou vzácnost, která byla nad zlato. Chiren se i v tomhle projevil jako geniální mistr a stavitel a daleko předběhl svou dobu. Už tehdy prozíravě viděl, jaké možnosti se tají v tomto novém kovu.

V přebohatých sbírkách staroegyptských památek, které jsou uschovány v nejrůznějších muzeích světa – jenom v káhirském je shromážděno asi padesát tisíc vzácných nálezů – tedy ve všech těch světových sbírkách je všeho všudy třináct drobných předmětů vyrobených ze železa. A tady celá tepaná rakev! Jaká byla naše radost!

Začali jsme kladkou opatrně zvedat víko rakve. Povolovalo jenom zvolna, jakoby neochotně…

Ale už se octlo ve vzduchu, a my jsme spatřili mumii ležící v rakvi. Hlavu jí zakrývala nádherná zlatá maska, která s úžasnou přesností, ještě výrazněji než kámen, zvěčnila rysy dávno zemřelého záhadného člověka, který nám připravil tolik námahy a vzrušení.

Tentokrát jsme nebyli podvedeni. Před námi naprosto nepochybně ležel faraón Chiren.

DOSLOV

Objev Chirenovy hrobky nás zdržel, a tak jsme opouštěli Egypt tentokrát neobyčejně pozdě, až koncem května. Řeka u Asuánu už byla přehrazena.

V Káhiře jsme se museli za velkého vedra ještě několik dni zdržet. Bylo třeba vyřídit všechny formality, spojené s registrací nálezů V káhirském muzeu se pro ně narychlo chystalo zvláštní skladiště, aby po schválení lékařů mohly být zpřístupněny veřejnosti.

Rytmický plynulý chod našich pracovních dnu narušovaly čas od času zajímavé události.

Jednou navečer mi telefonoval doktor Šákúr:

„Dělali jsme analýzu květin, které se našly v Chirenově hrobce. Zajímá-li vás to, přijeďte zítra ke mně, drahý příteli.“

Skromné polní kvítí pomohlo objevit velmi zajímavé věci. Ta kvítka rozkvétají na březích Nilu v období žní, v březnu a dubnu. Chiren tedy zemřel právě v tuto dobu, přesněji řečeno byl otráven, jak bylo při zkoumání mumie zjištěno podle nezvykle vysokého obsahu rtuti v organismu.

Kromě květů bylo v rakvi několik olivových lístků. Teď je oliva v Egyptě vzácnost, vyskytuje se jen v některých parcích. A za Chirenových dob tu možná šuměly celé olivové háje.

Příští den jsem byl předvolán na policejní správu…

V nevelké neútulné místnosti s výhledem na průplav mě přijal úředník, týž, který mě vyslýchal tehdy ve stanu u Chirenovy hrobky. Jenže teď neměl šedivý plášť, ale strohou uniformu kapitána policie.

„Promiňte nám, že vás znovu obtěžujeme, já ustáz,“ řekl a silně mi stiskl ruku. „Ale zase potřebujeme vaši pomoc.“

„Poslouchám.“

Kapitán přistoupil k nízkému trezoru v rohu pracovny a otevřel jeho silné ocelové dveře…

„Znáte tuto věc?“

V ruce daleko odtažené od těla, štítivě, jenom dvěma prsty držel za odřený řemínek staromódní bachraté hodinky.

„Ano. Tyto hodinky daroval profesoru Mairotovi Woodstock.“

„Můžete nám to potvrdit?“

„Ovšem. Viděl jsem je přece u Woodstocka a potom ? Mairota.“

„A jsou to tytéž hodinky, které chtěl darovat vám?“

„Ano. Proč?“

Kapitán s grimasou odporu v obličeji položil hodinky zpět do trezoru a přibouchl dvířka.

„Alláh vás bránil že jste je nevzal,“ řekl velmi vážně a usadil mě ke stolu proti sobě. „Vnitřek pláště na těchto hodinkách je pokryt tenkou vrstvou jakési chemické látky která obsahuje pořádnou dávku rádia…“

Tak vida, z čeho měl Mairot na prsou ty záhadné vředy!

„Strašní lidé, byli schopni všeho,“ řekl policista a začal něco rychle psát.

Jak je vidět, narazil jsem zpočátku na nepravou stopu, když jsem se domníval, že byl zasažen zářením v pohřební síni pyramidy. Woodstock s tím vlastně počítal.

Věděl tedy už dřív, jakou si Chiren vymyslel pomstu.

Kapitán jako by vyčetl mé nesouvislé myšlenky, vytáhl z desek, které ležely před ním na stole, jakýsi list a podal mi ho.

„Toto vám mám odevzdat od Leslie Woodstocka.“

Postřehl asi bezděčný výraz odporu v mém obličeji, protože naléhavě opakoval:

„Velmi o to prosil, a já si myslím, že byste si to měl přečíst, já ustáz.“

Váhavě jsem vzal papír do ruky Silný bledě modrý dopisní papír, na jakém se psávalo na začátku století. Nahoře k němu byl připíchnut malý lístek, na němž bylo ve spěchu anglicky napsáno:

„Pro všechno, co je vám svaté, přečtěte si to! Chtěl bych, abyste věděl, že můj otec za nic nemůže.“

List dopisního papíru obsahoval dopis napsaný drobným písmem:

„Milá Anni!

Jak jsem Ti slíbil, ukázal jsem našeho nešťastného přítele největším kapacitám hlavního města. Jejich ortel je jednomyslný: dny jsou zřejmě sečteny… Pravda, názory konzilia se poněkud rozcházely. Jeden z profesorů prohlásil, že Vasilijova choroba mu podezřele připomíná ono nové záhadné onemocnění, jímž trpěl ten Francouz Becquerel, který v Paříži objevil jakési neviditelné paprsky. Ale není nakonec jedno, na co zemřít? Tím spíš, že náš profesor se přiznal, že nikdo neví, jak léčit tuto novomódní nemoc. Takže se vzmuž, drahá Anni, čekají Tě ještě těžké dny. Pokus se aspoň začátkem května o návrat do Petrohradu.

Tvůj milující S.“

Všechno bylo jasné. Tak vida, odkud se Woodstock dověděl o tajemství pohřební síně! Z tohoto starého dopisu, který se mu nějakým způsobem dostal z Krasovského archívu do ruky. Bezpochyby byl adresován vdově zesnulého archeologa Anně Karlovně. To znamená, že část archívu, jak jsem se obával, přece jen zůstala u ní.

Dopis se objevil u Leslie Woodstocka. Začala ho zajímat domněnka, kterou vyřkl u lože umírajícího Krasovského kterýsi z lékařů, ověřil si ji a přesvědčil se, že je správná. A starý Woodstock s tím zřejmě skutečně nemá co dělat. Žádné dokumenty o Chirenovi nezatajoval.

„Už jste dokončili vyšetřování?“ zeptal jsem se kapitána. „Abych se vám přiznal, nenapadlo mi, že by v dnešní době mohlo docházet k takovým temným dobrodružstvím v duchu Rockambola.“

Melancholicky pokrčil rameny.

„Kdybych vám měl vyprávět, jaké případy musíme někdy rozmotávat, přestal byste se divit, já ustáz,“ odpověděl unaveně. „Tenhle Woodstock a Aphanasopulo jsou jenom pěšci ve velké hře, jenom loutky. Nitky od nich se táhnou daleko, až za oceán. I rozkrádání kulturních vzácností je dnes byznis. Existují celé ilegální koncerny a mezinárodní trusty, a takoví jako Aphanasopulo jenom plní úkoly – jednou ukrást originál z galerie, jindy vyloupit starou hrobku za pomoci vědeckého poradce Woodstockova. Celá věc se organizuje opravdu velkoryse.“

„Budou postaveni před soud?“

„Vynasnažíme se. Ale Woodstock má už vynikajícího obhájce z Mexika a za Aphanasopula hodlá složit několik aktivních členů pákistánského Červeného půlměsíce kauci ve výši deset tisíc dolarů.“

„Proč pákistánského? Myslel jsem, že je to Řek.“

„A proč ne pákistánského? Takoví jako on nemají vlast.“ Kapitán povzdechl, odmlčel se, díval se z okna a nervózně bubnoval prsty po stole. Pak najednou prudce sevřel pěst. „Ale od nás je tentokrát vyhostíme, to je jisté!“

„A co je s profesorem Mairotem?“

„Je v Paříži a doufám, že ho nakonec přece jen dokáží vyléčit.“

„Mohu si tohle vzít s sebou?“ zamával jsem dopisem. „Je to z archívu ruského archeologa Krasovského, který objevil Chirenovu pyramidu. Pro vás je to bezcenné.“

Kapitán přikývl a podal mi k podpisu protokol.

A tak se postupně rozpletly všechny zamotané nitky, všechno temné, nepochopitelné a záhadné se vyjasnilo.

Moskvě, už po našem návratu domů, došlo ještě k jedné překvapivé příhodě, kterou bych chtěl uvést na závěr celého příběhu.

Mezi různými nálezy, které jsme se svolením vlády Sjednocené arabské republiky přivezli z Chirenovy hrobky do vlasti, byl jeden, napohled nijak mimořádný. Malá dřevěná destička primitivně vyřezaná, připomínající lidskou postavu, pečlivě omotaná plátnem jako mumie. Uprostřed destičky je vyhloubena jamka a do ní položili před třiatřiceti staletími trochu žírného nilského jílu a pšeničné zrnko.

Tato rituální figurka boha Úsíra se často vyskytuje v egyptských hrobkách.

A teď v Moskvě se stal zázrak. Vlivem vyšší vlhkosti vzduchu to zrnko, které vypadalo mrtvé, ožilo. A z něho přímo před našimi zraky vítězoslavně vyrazila něžná bledě zelená rostlinka jako symbol neumírajícího života, který navzdory všem překážkám věčně míří kupředu, z včerejška do zítřka.