Rudolf Luskač

Tajemství dračího zubu

ÚDOLÍ SOVÍCH OČÍ

V nádherné budově Státní geografické společnosti v leningradské Děmidovově ulici zasedala komise pro ochranu vodního a lesního hospodářství.

Její předseda, profesor Ivan Vasiljevič Kučin, se snažil najít pochopení pro vyslání menší výpravy do Jakutské autonomní republiky, která se rozprostírá na území tří miliónů čtverečních kilometrů v severovýchodní Sibiři.

Jednalo se o nevelkou výpravu do dalekých krajů Sibiře a předseda komise vypracoval pro expedici originální program. Chtěl prozkoumat podivné jezero Lukavoje, které leželo mezi řekami Munou a Ťunem. Toto jezero nebylo zaneseno na žádné mapě. Podle místní legendy v něm žil zlý duch Burkal, který unášel vody jezera do útrob země a s nimi i všechno živé. Voda, ryby i raci mizeli za hrozného syčení a klokotání během dvou dní a nocí kdesi v neznámých hlubinách.

Z celé historky byl vymyšlen pouze zlý duch Burkal, vše ostatní se odehrávalo se zarážející pravidelností.

Příroda na severu je macešská.

Dlouho zde leží sníh a led. Dlouho, velmi dlouho zde neproletí žádný pták.

Každoročně však slaví tento studený kra] bouřlivý svátek života.

Na šedou, zapomenutou zem přichází zároveň s jarním světlem z neznámých dálek zvěř a přilétá nekonečný proud různorodého ptactva.

Takřka přes noc se země obléká do nového, pestrého hávu, aby důstojně uvítala nepřehlednou armádu tvorů, kteří sem zavítali v nádherném svatebním šatu.

Nepřitáhli sem jen proto, že slunce rozehřálo sníh a led. Přiletěli na svatbu. Touha po lásce je žene na sever. Hejno za hejnem pohrdá smrtí, jež jim hrozí ze všech stran, a letí ve dne i v noci, takřka bez potravy, za deště a bouře, přes moře a jezera, sem na sever.

Nepřehledná hejna vodní pernaté oživí i hladinu Jezera Lukavoje. Místní lovci i rybáři vysedávají a brázdí vody na loďkách ve dne v noci a nezasvěcený by se divil, s jakým spěchem a houževnatostí se věnují svému koníčku. Ale sotva skončí krátké severní léto, začíná jezero dýchat. Za úplného bezvětří se hladina zvedá a klesá a vlnám narůstají šedobílé hřebeny, jež pročesávají pobřežní traviny a narážejí na skalnaté břehy. V okolí jezera se rozléhá hlučné bublání a hukot vod. Zdá se, že obrovský netvor hltá vody, chtivě vzdychá a kašle. Silný vítr honí vody do tance. Velká hejna vodního ptactva se zvedají z bouřlivé hladiny, poplašeně křičí a poletují nad jezerem, které se ztrácí v tajuplných rozsedlinách země. V noci je dílo dokonáno. Bledé světlo měsíce padá na lesklé balvany a skalky, které vystupují z mizejících vod. Táhlý nářek jezera zní stále slaběji a ranní slunce se již láme na kamenném loži jezera, klouže po hnědém bahně a usazuje se mezi travinami. Celá plocha jezera zůstává až do podzimu bez vod. Teprve když studený vítr začne honit tmavá oblaka po nebi a zažloutlé listí stromů krouží ve větrném víru vzduchem, smiluje se země a vrací vody na povrch. Snad chce před nastupující zimou popřát opeřeným poutníkům, kteří se chystají k odletu do teplých krajů, krátký odpočinek na vlnách, kde spatřili poprvé světlo světa.

Surová zima ukončí záhy vlnám jejich veselé tance.

Přes noc utká mráz podivnému jezeru ledový povlak, a přes lesklou hladinu, kde umírá život, lstí poslední opeřenci.

Jezero Lukavoje mizelo téměř každý rok. Někdy se však ztrácelo teprve za čtyři roky a všechny příčiny tohoto zjevu byly záhadné.

Bylo tedy pochopitelné, že předseda komise chtěl prozkoumat jezero Lukavoje.

Další plán však nebyl v přímé spojitosti s úkoly komise.

Jednalo se o mamuty. Tito ohromní živočichové žili spolu s jistými druhy nosorožců, jeskynním medvědem a jinými zvířaty nejdéle v oblasti Severu. Jejich pozůstatky zůstaly uloženy ve věčně zmrzlé půdě a zejména v Jakutsku byly celé hřbitovy mamutů. Profesor Kučin tvrdil, že právě opodál Jezera Eukavoje se naskytne výpravě skvělá možnost najít zbytky mamutů.

Členové předsednictva vyslechli předsedovy výklady a po kratším mlčení se ozval docent leningradské univerzity Vladimír Vikenťjevič. Vyjadřoval pochybnost o účelnosti výpravy, zejména pokud šlo o mamuty. Nálezy mamutů podle jeho názoru byly již dostatečně prozkoumány, takže by námaha a vydání za expedici byly neúčelné.

Mezi přítomnými byl také můj přítel Alexej Ivanovic Cvětov, řádný člen geografické společnosti.

Požádal o slovo a tvrdil, že mamut bude vždy zajímavým předmětem výzkumů. Zmínil se také o nahodilém nálezu zbytků kostry mamuta v Moravské jeskyni a vyslovil přesvědčení, že by se předsedovy návrhy měly realizovat.

Ozval jsem se i já a konstatoval, že by bylo zajímavé najít jejich další hřbitov. Třeba jen kvůli nálezu klů.

Když jsem se přesvědčil, že mě přítomní poslouchají se zájmem, řekl jsem

„Najít takový hřbitov, z něhož byly už v roce 1246 použity obrovské kly pro stavbu trůnu pověstného dobyvatele oněch dob – Cingischána. Po zpupném vládci nezůstal ani prach, ale kly jeho trůnu přetrvaly sedm století. Proč tedy nehledat nová naleziště?“

Komise výpravu schválila, a tím byla pro většinu členů celá věc vyřízena.

Po zasedání se Alexej Cvětov zeptal profesora, co ho vlastně opravňuje k mínění, že údolí Muny a Tunu skrývají mamuty. Profesor si projel prsty krátký stříbrný plnovous, čtverácky přivřel své jasné oči a tiše řekl:

„Nemám sice přesné údaje, ale na základě geografických poznatků a teoretických výpočtů, kterými disponuji, jsem došel k přesvědčení, že právě v okolí záhadného jezera Lukavoje jsou všechny předpoklady k tomu, aby věčně zmrzlá půda konzervovala fosilní tvory, kdyby tam byli překvapeni nějakou přírodní pohromou ledové doby. Snad víte, že již v roce 1806 byl v ústí řeky Leny nalezen úplně zachovalý trup mamuta a v roce 1911 se týž nález opakoval. Známi ruští badatelé Volosovič a Ďjakov našli zcela zachovalého mamuta u řeky Berezovky, blízko osady Srednij Kolymsk. Podařilo se jim neporušený nález dopravit až do Petrohradu. Jistě jste ten nádherný exemplář mamuta viděli ve Státním muzeu a jsem zvědav, co byste řekli, kdyby se nám podařilo nalézt něco takového právě v těch místech, kde podle mého názoru je nutno hledat a kopat.“

Potom ukázal na mne a řekl:

„Podle výrazu vaší tváře, pane Luskači, soudím, že byste byl opravdu šťasten, kdyby se nález zdařil třeba vám. Doufám totiž, že se připojíte k naší výpravě.“ Pak se obrátil k mému příteli:

„Vás, drahý Alexeji Ivanoviči, si ani netroufám požádat o spolupráci. Vím, že se zase chystáte na cestu k řešení mnohem důležitějších úkolů … Ostatně promiňte, že jsem dosud neměl příležitost vám blahopřát k vysokému vyznamenání za výpravu v minulém roce. Ovšem, nález mamuta nebude tak záslužný jako vaše výsledky, ale vyznamenal byste se aspoň v jiném oboru než ve vaší petrografii a geologii. V prehistorii.“

Cvětov rozpřáhl ruce, obřadně se uklonil a sliboval:

„Při první možnosti vám, Ivane Vasiljeviči, milerád pomohu.“

I já jsem ujišťoval, že se pokusím najít potřebný čas k daleké cestě.

„Jaká daleká cesta? Poletíme letadlem až do Žiganska a zbývajících tři sta až čtyři sta kilometrů lehce zdoláme místními dopravními prostředky. Ostatně nám naši letci zaručují, že případné nálezy přepraví přímo z naleziště až do Moskvy a Leningradu. To, co činilo dříve mnohým ruským badatelům nepřekonatelné potíže, je dnes pro nás snadná záležitost.“

Z Kučinova vysvětlení jsem poznal, že má vše promyšleno. To rozhodlo. Přislíbil jsem profesorovi svou účast a pak jsme se srdečně rozloučili.

Po cestě se Cvětov rozhovořil o své nadcházející výpravě:

„Za měsíc povedu novou expedici do odlehlých krajů Stanovováno hřbetu poblíž Ochotského moře. Je to hezký kus cesty od jakutských řek Muny a Tun. Přesto se pokusím, možná i s některým spolupracovníkem, zavítat na skok do kraje, kde záhadný Burkal hltá jezero a země konzervuje mamuty. Kdovíco se v ní ještě skrývá. Možná že tam bude něco i pro geologa … Představ si jen požitek z nálezu mamuta. A ty, Rudolfe, chceš vážně obětovat celou svou dvouměsíční dovolenou na ten podnik?“ zeptal se Cvětov.

„Ovšem, bez váhání!“

„Pak tedy na shledanou v kraji mamutů!“

Rozloučili jsme se, neboť přítel spěchal k vlaku do Moskvy.

Byl květen – nad Leningradem svítily pozlacené věže v modravém přísvitu bílých nocí a Něva se leskla jako mohutný proud taveného stříbra. Stál jsem s několika přáteli na leningradském letišti a loučil se s profesorem Kučinem a šesti členy výpravy, kteří letěli do dalekého Jakutska, kde začínalo teprve nesmělé jaro, tál sníh a řeky prokusovaly své ledové krunýře.

Bohužel mě neodkladné služební záležitosti nutily přesunout dovolenou až na srpen, čímž byla moje účast na expedici prakticky nemožná.

Uplynul červen a od výpravy nepřišly žádné zprávy. Teprve začátkem července jsem obdržel od profesora dopis, v kterém mi krátce sděloval, jak pokračuje průzkum jezera. O mamutech se nezmiňoval ani slovem. Nevěřil jsem, že by se zkušený vědec ve svých předpokladech mýlil. Došel jsem k názoru, že Kučin úmyslně přešel celou mamutí záležitost mlčením, protože jeho námaha nebyla dosud korunována úspěchem.

Krátce po obdržení dopisu jsem neočekávaně musel podniknout cestu do Novokuzněcka, vzdáleného od místa expedice pouhých tři tisíce šest set kilometrů. Promluvil jsem si o tom se svým představeným Nikolajem Ivanovičem a vysvětlil jsem mu, oč se jedná. Bádání po mamutech a zlém Burkalovi samozřejmě nesouviselo s prací leningradské správy lesního průmyslu, kde jsem působil, ale přesto jsem u vedení našel plné pochopení. Slíbil jsem jim za to pozvání na mamutí hody.

Za dva dny jsem stál na leningradském letišti a loučil se s několika přáteli.

Poslední zamávání rukou, motory zaburácely, a letoun se rozjel po letišti. Za chvilku leželo nádherné Leninovo město – nadarmo se mu neříká perla Severu – pod námi a v dálce se lesklo obrovské zrcadlo – Finský záliv. Něva svítila jako široká atlasová stuha, pohozená na ohromném zeleném koberci.

Záhy se dostal letoun nad mraky, vítr z moře nás kolébal a já, unaven přípravami na dalekou cestu, jsem usnul. Teprve před Moskvou jsem se probudil a přestoupil do letadla, které mě unášelo dál na východ.

Kvečeru končila první etapa cesty ve Sverdlovsku. Z letiště nás dovezl autobus do města. V hotelu nás čekala osvěžující koupel a výborná večeře.

Časně zrána jsem byl zase na letišti.

Čekala nás cesta ze Sverdlovska do Novokuzněcka, jež měří vzdušnou čarou kolem dvou tisíc kilometrů. Sovětské dálky – nekonečné lesy a ohromné lány polí, řeky, říčky, jezera, městečka a vesnice se rýsovaly před našimi zraky jako v pestrém kaleidoskopu. Veletok Irtyš nesl své vody z velehor Altaje na sever a ležel pod námi, mohutný, lesklý a rozvětvený jako ohromná ratolest stříbra.

Zde v modravém pozadí Altajských velehor pramení mohutné řeky Oba

a Jenisej i mnohé jejich přítoky.

Večer jsme přistáli v novém a úhledném městě Novokuzněcku. Hutní kombináty, uhelné doly a závody tu rostly nevídanou rychlostí a

dokazovaly, co Sovětský svaz dokázal za několik let.

Z balkónu svého pokoje jsem viděl město, které vzniklo během

pětiletky. Jeho přímočaré ulice tonuly v záplavě světel. Nevydržel jsem v hotelu a vyšel ven. Proud lidí mě unášel kamsi, kde přeskakovala

světla.

Byla to svítící reklama kulturního domu. Velká písmena oznamovala,

že zde hraje Cíglerův tea-jazz z Prahy. Hleďme, kam až zavítali čeští

muzikanti! Slovo tea nemá ovšem nic společného s anglickým slovem

tea — čaj. Je to prostě zkratka pro dlouhé slovo teatralizovanyj

zdivadelněný.

Pokladna byla zavřena – bylo vyprodáno. Napsal jsem na vizitku: „Jedu hledat mamuty: na cestu bych ještě rád slyšel českou písničku“ – a požádal jsem vrátného, aby ji doručil kapelníkovi. Za několik minut vyšel vysoký štíhlý muž příjemného zevnějšku v bezvadném fraku.

Dali jsme se do řeči. Litoval, že se nemůže zúčastnit tak nevšední výpravy. Pochází prý z Přerova a tam, jak celý svět ví, jeho pradávní předkové lovili mamuty po celých stovkách.

Pak mě zavedl do vyhrazené lóže.

Orchestr byl opravdu skvělý a sklidil zaslouženě ovace.

Po představení jsem se seznámil se všemi účinkujícími – deseti hudebníky i jednou zpěvačkou, a v družné společnosti ubíhaly hodiny tak nepozorovaně, že se už hlásil den, když jsme se rozcházeli.

Za dva dny odjížděl proslavený český tea-jazz na další místo svého turné po SSSR, do Irkutska.

Své služební záležitosti jsem vyřídil za týden a pak mě unášelo letadlo do krajů, kde do země vzdorovitě zatínal věčný chlad své ledové drápy.

Byl jsem divně nedočkavý, kdy už vystoupím z letadla a budu se moci procházet po této divuplné zemi. V poledne jsme přistáli v Irkutsku, významném kulturním středisku celé východní Sibiře.

Po krátké procházce a obědě jsme letěli dál. Pojednou se v oknech letadla zablesklo, jasný svit slunce se odrazil od ohromné lesklé hladiny. Spolucestující volali: „Bajkal… Bajkal!“ Málokde se setkává tolik přírodních krás jako právě zde. Bajkal je nejhlubší jezero světa, jeho vody jsou křišťálově čisté, jeho břehy tvoří skály, hory a kolonády mohutných stromů vzbuzují dojem nepřístupných hradeb. Jezero je laskavé k svému okolí. V zimě vyhřívá ztuhlou zem a snižuje líté mrazy o deset stupňů. V létě, když palčivé paprsky slunce se snaží dohnat, co zmeškaly, a kraj sálá horkem, koupá se suchý dech větru v křišťálových vodách a nese osvěžující vlhko. V okolí Bajkalu sleví nemilosrdně pálící slunce sedm až devět stupňů ze své výhně.

Podivné věci se odehrávají v neprobádaných hloubkách Jezera, Jehož vývoj, ač trval tisíciletí, není ukončen. Za jasného, tichého a bezoblačného nebe se někdy ozve hrom, vody se bouří, jako by je hnala nejprudší vichřice, ale na strmých, březích se nepohne ani jediná větvička jedlí a borovic.

Zemětřesení!

Lidé i zvěř polekaně prchají, a běda rybářům, kteří se v té chvíli plaví na jezeře!

Nesmiřitelní – voda a oheň – se zde setkávají v bezedných hloubkách, a na povrchu jezera slyší svět jen ohlas gigantického boje zuřících živlů. Skalnaté břehy se hroutí, a mohutné vlny se řítí do hloubi země, která je lačně hltá a pak vyvrhuje v oblacích páry. Starý Bajkal vede tyto boje od věků.

Stará pověst vypráví, že Bajkal žil v mládí se svou ženou Angarou, před jejíž krásou se sklánělo i slunce a polévalo za večerů svou září její lože. Bajkal ji kolébal na svých mohutných vlnách a lesy jí zpívaly ukolébavky. Leč touha po dalekém světě byla u Angary větší než láska k vládci vod. Bílé labutě jí donesly zprávu, že ji miluje mohutný a krásný Jenisej, jehož obrovité paže sahají až k moři. Leč skály a hory hlídaly břehy a zrádná Angara se marně snažila uniknout. Vyslala tedy své zvědy, aby vyhledali nejméně střežené místo, a když se dověděla, že jižní cíp Bajkalu nezahrazují příkrá skaliska, uprchla.

Za tmavé noci vytekla z jezera, a když se starý Bajkal probudil, v bezmocném hněvu se marně snažil Angaru zadržet a mrštil jí do cesty ohromnou skálu. Ale Angara mu unikla a dostihla svého milence Jeniseje. Podnes stojí opodál Irkutska na místě, kde Angara opouští Bajkal, mohutná skála. Stojí, omývána vodou, jako věčný svědek marné snahy Bajkalu překazit útěk nevěrné Angary.

Poznenáhlu zahalila jezero modrošedá clona. Bajkal a letoun nás nesl dále na sever. K večeru jsme přistáli v Kirensku a příštího dne jsme letěli přes Oleminsk do Jakutska, který leží na levém břehu Leny. Měl tenkrát (v roce 1936) přes dvacet tisíc obyvatel a byl vlastně hlavním městem Jakutska. Řeky Lena a Aldan jsou nejdůležitější dopravní magistrálou této země, veškerý transport je svěřen lodím. V přístavu kotvily parníky. Bylo léto, a to znamenalo rychle využít čas k dopravě všeho, co Sever dává i vyžaduje.

Chvíli jsem stál bezradně ve dvoraně hotelu, neboť jsem nevěděl, jak se dostanu dále. Ochotný ředitel mi poradil, abych se obrátil na zdejší observatoř, která se Státní geografickou společností spolupracovala. Vedoucí místní meteorologické stanice věděl přesně, kde je expedice profesora Kučina a byl s ním dokonce ve spojení. Tak veliký význam přikládali jeho výpravě. V okamžiku se vedoucí observatoře spojil s ředitelstvím zlatých dolů a zajistil mi místo v letadle, které zde obstarávalo rychlou dopravu mezi jednotlivými těžišti zlata. Příštího dne jsem vystoupil v Žigansku a na letišti mě čekal povoz, který mě měl dopravit přímo k místu expedice. Kočí znal výborně zdejší kraj i tajgu a několikrát byl i u jezera Lukovaje.

Pak jsme se vydali na cestu. Naši jakutští koně byli šedí jako myši, poměrně malí, sto třicet čtyři centimetry vysocí. Silné, svalnaté nohy jim dovolují hravě překonávat nejobtížnější cesty a neúnavně celé dny jít. Jsou k nevíře odolní a žijí celý rok pod širým nebem. V zimě si vyhrabávají potravu pod sněhem, a jenom když se nenasytí, řehtají, aby jim hospodář dal seno. Obdivoval jsem naše koníky, kteří cupitali drobným klusem a jen sem tam otočili hlavy, jako by si chtěli prohlédnout cestujícího, jehož vezli.

Rozsáhlá pole zmizela a před námi ležela tajga. Neprůhledná, tmavá, dýchající podivně těžkým dechem, jehož vůni nelze definovat. Nejkrásnější byly rozsáhlé porosty borovic. Málokdy se na zemi válí mrtvá těla stromů, která vyvrátil vítr. Sosny jsou čisté, světlé. V korunách těch třiceti i čtyřicetimetrových velikánů roste všude spousta lesních plodů, zpívají ptáci. V dolinách však vládne jedle, limba a smrk. Pod tmavými korunami je soumrak, na věčně vlhké půdě se rozrůstá vysoký koberec zelených a šedých mechů. Je tu ticho a mračno. Ze stromů visí šedé vousy lišejníků. Tyto tmavé hvozdy patrně vzbudily v dávných dobách u lidí představy oblud, skřítků a různých pohádkových postav.

Divoká krása uchvacuje člověka a oči bloudí stromovím, mezi kterým se tu a tam blýskají hrozivé skalní útesy.

Líně klouže vítr po tajze a houpe se na tenkých větvích malých modřínů. Jako vždy tady poletuje zvědavý kropenatý ořešník a zvěstuje ostatním tvorům, že se blíží lidé. Zamával jsem na něho, vždyť to byl starý známý. Kolikrát mě jeden z nich minulý rok provázel, když jsem hladový bloudil v hornaté tajze v pohoří Oldoje. Kočí se usmál, zapráskal bičem a poznamenal: „Dareba, ale je s ním veseleji.“

Cesta je čím dál horší, místy se vine mezi kopci, pak se spouští do hlubin a vede rozsáhlými močály. Kvečeru jsme dojeli do malé jakutské vesnice. Žili zde převážně jakutští kolchoznicí. V domě, kde jsme se ubytovali, nás velmi srdečně přijali. Chalchudin Sajan, účetní kolchozu, mluvil dokonale rusky a od Rusa se lišil jen poněkud tmavší pletí a vystouplými lícními kostmi.

Vyprávěl nám místní novinky a pochlubil se, že kolchoz dosáhl značných úspěchů v pěstování ječmene a pšenice. Pole kolchozu ležela vesměs na jižních svazích, takže se slunci podařilo prohřát věčně zmrzlou zemi do větší hloubky. K večeři jsme popíjeli uleželé kyselé mléko, které se jakutsky jmenuje tar na rozdíl od mléka čerstvého, jemuž se říká sotar. Nechyběla ani smetana k čaji – chalach, a výborné máslo zvané ary. Poněkud jsem se divil, když si účetní máslo rozehřál a k pečené divoké kachně, která nám výborně chutnala, ho popíjel.

V besedě došlo i na expedici profesora Kučina.

Před několika dny prý tudy projížděli tři cestující, kteří se ptali na Kučinovu výpravu. Vezl je kolchozník Artamanov. Měli naspěch a ani se nezastavili. Byli to prý geologové. Dovtípil jsem se, že to byl Cvětov a jeho dva pomocníci. Našel si tedy přece jen čas k cestě do kraje zmrzlých mamutů. Dověděl jsem se také, že pro výpravu pracovalo několik místních lovců, z nichž jeden se včera vrátil. V obavách sdělil, že profesor Kučin se před třemi dny vydal s jedním lovcem na lehké loďce po říčce Varjun na sever. Měli se večer vrátit do tábora, ale uplynuly téměř tři dny a po dvojici nebylo ani vidu ani slechu. Místní lehké čluny zvané ty] se nevyznačují velkou stabilitou. Na nesčetných kamenech dravé říčky mohla loďka ztroskotat! Ostatní členové výpravy se prý právě dnes rozhodli zanechat práce a ráno zahájit pátrání po zmizelé dvojici.

Poněkud zneklidněn nečekanou zprávou jsem řekl:

„Doufám, že vaši lovci profesora najdou.“

Účetní odvrátil zrak od okna a pohlédl na mne. Teprve za několik okamžiků odpověděl:

„Čteme všichni v tajze jako v knize. Našim lovcům, kteří pracují s výpravou, sotva ujde některé písmeno z této abecedy. I vody nesou zprávy. Tříska nebo odštěpek prozradí, co se odehrálo v horních proudech. Ulomená větev, trs suchého rákosu, všechno má svůj význam a pochází od různých zásahů lidí nebo zvířat. Jenže rozeznat, kdy jde jen o nahodilé zjevy, které vytváří příroda, není lehká věc.“

Měl pravdu. Rozluštění stop je těžké. O tom jsem se na vlastní kůži dostatečně přesvědčil.

Časně ráno jsem se s naším hostitelem rozloučil a vydali jsme se na zbytek cesty k táboru výpravy.

Tichá říčka Varjun se rozrostla do šíře a nesla jarní vody své větší sestře Muně se zvláštním spěchem.

V tajze tál sníh a led a ze všech koutů stékaly do říčky proudy i potůčky a přidávaly jí sílu. Zpočátku se nevzpírala, klidně se zvedala a přelila se přes břehy. Když však nápor vod neustal, zlobně se vzepřela ledům, které jí bránily v cestě.

Nesla pěnu a zkázu. Unášela vše, co jí překáželo, trhala břehy, převracela celé stromy a s hukotem vpadala do své velké sestry Muny. Ta byla ještě hroznější. Podemlela celé skály, unášela zem, stromy, křoviny, mechy a trávu.

Krasavice řeky se podobaly na jaře mrzutým stařenám v tmavém špinavém hábitu, a teprve když odnesly všechnu špínu a haraburdí z tajgy do moře, přivítaly léto svými průzračnými vodami.

Rok co rok se rvala říčka s břehy a unášela půdu. I tentokrát se zakousla do zmrzlé země a nepovolila, pokud neulomila převislou stráň, stmelenou mnoho tisíc let věčným ledem.

Tento vysoký břeh, porostlý nízkým křovím, mechem a trávou, stál říčce v cestě již mnohá léta a rok co rok se jarní vody pokoušely zdolat a smést překážející ostroh zmrzlé země z cesty. Prošla tisíciletí, a teprve v tomto roce se dílo podařilo a země vydala své tajemství.

V té době byl Nikandr Šalganov s profesorem Kučinem v tajze, aby pátrali po místech, kde by se mohly nacházet pozůstatky mamutů.

Nikandr Šalganov byl průvodcem a neocenitelným pomocníkem Kučina, kterého znal dlouhá léta. On přivedl profesora na myšlenku, že právě v okolí jezera Lukavoje je třeba hledat zbytky mamutů. Lovec, kterému nezůstalo nic utajeno, pozoroval, že v hnízdištích ptáků a v doupatech různé škodné nacházel občas dlouhou tmavohnědou srst. Žádný žijící živočich nemá tak dlouhé a hrubé chlupy, jako byly tyto!

Zkušený lovec věnoval zvláštní pozornost polárním liškám. Ty sídlí po všech koutech tajgy a někde se jim zřejmě podařilo nažrat se k prasknutí.

Domyslel si, že patrně našly zmrzlá mamutí těla. Vyrvaly je věčně zmrzlé zemi buď prudké jarní potoky, nebo sesunutí půdy, které nastávalo na jaře při rychlém tání. Polární lišky se tak přezíraly, že jim břicha visela až na zem a sotva chodily. Jednou se lovci podařilo najít kostru mamuta, na které zřetelně šelmy hodovaly. Jindy nacházel jednotlivé mamutí kosti a mohutné kly.

O každém nálezu posílal lovec podrobnou zprávu profesoru Kučinovi do Leningradu, přesně popisoval naleziště, terén a pořizoval i náčrty. Na základě těchto údajů se profesor rozhodl pro výpravu. Část členů expedice se věnovala výzkumu jezera Lukavoje a Kučin hledal se Šalganovem mamuty. Prošli křížem krážem tajgou, pluli na rychlém člunu po jezerech a jezírkách, řekách i říčkách. Vždy je provázel znamenitý pes Nadyr, který prohledával tmavé hvozdy, prolákliny, strmé strže i rokle. Byl náruživým lovcem lišek, a dal se zcela proti své vlastní poslušnosti strhnout, když padl na stopu divokého soba.

Stopa ho přivedla k říčce, zatímco jeho pán plul s profesorem na loďce po malém bezejmenném jezírku, z kterého vytékala úzká říčka Varjun. Daleko vpředu postřehl pes u řeky lišáka a pustil se za ním.

Marně čekali lovci na návrat věrného Nadyra. Šalgin znal poslušnost a povahu psa a věděl, že za jeho zmizením určitě vězí něco zcela zvláštního.

Proto lovci hledali psa až do tmy a po setmění vytáhli loďku na břeh, zřídili si z větví pod přístřeškem skály nouzové lože, zapálili táborák, najedli se a usnuli. Ráno pokračovali v hledání a konečně uslyšeli hlas svého čtyřnohého pomocníka. Pes štěkal tak, že jeho hlas se rozléhal údolím jako zvonění o pomoc.

Také Šalgunov začal volat: „Nadyre, Nadyre!“

Jméno psa poskakovalo po vodě a odráželo se od břehů a skal. Celé údolí je slyšelo, celé údolí je opakovalo. Zvonivým hlasem zvěstoval Nadyr svou radost. Pobíhal po břehu, vracel se k vodě a konečně uviděl loďku. V loďce stál vysoko vzpřímen lovec Nikandr Šalganov, bez ustání vesloval a volal: „Nadyre, můj Nadyre! Konečně jsme tě našli!“ Pes nevydržel, skočil do vody, ploval loďce vstříc, a když se k ní přiblížil, uchopily ho silné paže a zvedly ho z vody. Nadyr projevoval hlučně radost a zapomněl dokonce setřást vodu ze své husté srsti, takže z něho kapalo. Když svého pána podle vlastního mínění dostatečně přivítal, skočil na záď loďky a uvítal i profesora Kučina, který tu seděl.

Nadyr jevil známky neklidu, poskakoval v člunu, a když se jeho pán neměl k tomu, aby řídil loďku ke břehu, bez dlouhého rozmýšlení skočil do vody. Sotva vylezl ven, otřepal se a hlasitě zaštěkal.

Lovec okamžitě pochopil, že pes něco nalezl a zamířil ke břehu. Nadyr běžel za stálého štěkání kupředu a zase se vracel, jako by nabádal ke spěchu. Muži si připravili ručnice a postupovali rychle za psem.

Je těžké popsat jejich pocity, když na kraji říčky spatřili zcela zachovalého mamuta, po kterém marně dlouhá léta pátrali. Profesor se později přiznal, že mu Pohnutím vypověděly nohy službu a ručnice vypadla z ruky. Nikandr stál jako přimražený a nebyl s to pronést slovo. Jedině Nadyr, který si již na ohromného živočicha zvykl, běhal kolem nestvůry a tiše poštěkával, otáčeje svou krásnou hlavu k lidem, jako by jim chtěl říci: hleďte, co jsem vystopoval.

Nikandr si potom všiml mrtvého lišáka, poznal, že ho zakousl pes, a pochopil, že jeho věrný pomocník tu hlídal celou noc.

Pohnutím mu kanuly slzy z očí, uchopil Nadyra, přitiskl ho k sobě a učinil to, co neučinil ještě nikdy. Přiložil svůj zarostlý obličej k jeho hlavě, něco nesrozumitelného mu zašeptal a div ho nezlíbal.

Na podobné něžnosti nebyl Nadyr zvyklý, ač s ním pán zacházel vždy velmi dobře.

V záchvatu radosti i vděčnosti lízal lovci ruce i tvář, kňučel a tloukl ohonem tak silně o zem, že se malé kaménky rozlétávaly na všechny strany. Zatím se profesor vzpamatoval z prvního překvapení, přistoupil k mamutovi a zabořil obě ruce do jeho dlouhé srsti, jako by se chtěl přesvědčit, že ho neklame zrak, že dlouho bezvýsledně hledaný svědek doby, kdy na zemi žil pračlověk, leží opravdu před ním. Něco ho nutilo naklonit se a s úctou hledět na neporušeného živočicha.

Radost a hrdost, že všechny námahy a svízele byly štědře odměněny, naplnila srdce obou mužů – zcela prostě si podali ruce a objali se – leningradský profesor a lovec ze sibiřské tajgy.

Po krátké poradě se rozhodli, že se Nikandr okamžitě vrátí do tábora výpravy a profesor Kučin pře vezme stráž, ofotografuje fosilního slona I naleziště, a všechno patřičně popíše a změří.

Když jsem dorazil na stanoviště výpravy já, byl jsem svědkem neobvyklého výjevu. Na břehu řeky poskakovalo několik jakutských lovců a dělníků kolem vysokého, zarostlého muže.

Byl to Šalganov, který právě připlul do tábora.

Seskočil jsem z vozu a běžel k říčce. Náš příjezd byl tak nečekaný, že moji leningradští přátelé ztratili řeč a vyjeveně na mne hleděli, jakutští lovci mne ani nevnímali a křičeli: „Mamut, mamut!“

Za půl hodiny jsme s dalšími dvěma muži pluli na lehké loďce po řece a veslovali tak rychle, že jsme s hlukem rozráželi vodu a za tři hodiny jsme byli na místě.

Byli jsme tedy po profesorovi a Salganovi první lidé, kteří měli příležitost vidět zachovalého mamuta.

Sotva se naše loďka dotkla země, vyskákali jsme na břeh, vyšplhali se po příkrém svahu na planinu, proběhli lesem a octli se u malé řeky …

To, co jsem spatřil, přesahovalo všechny mé představy, jež jsem si během cesty v duchu dělal. V malé kotlině, která vznikla sesutím břehu, leželo ohromné tělo mamuta. V záři slunce se leskla jeho tmavohnědá srst, posetá tisíci blýskavými perličkami.

Sluneční paprsky roztavily chlupy, ztuhlé tisíciletým mrazem, a utvořily z ledových krystalků nesčetné kapky a kapičky. U mamuta stál profesor Kučin a jeho obličej zářil radostí a štěstím.

„Hurá, hurá…,“ křičeli moji společníci a i mně se vyrval z hrdla radostný křik.

Když přešel první nával radostného pohnutí, vzpomněl jsem si na svého přítele Alexeje Cvětova, který mě svým příjezdem předešel o pět dnů. V táboře jsem ho nenašel, a proto jsem se zeptal profesora, kde je.

„Cože,“ udivil se, „v táboře nebyl? Ale napadá mi, že se zajímal o jezero Lukavoje. Možná že se přidružil k dvoučlenné skupině, která provádí měření a hlubinné průzkumy jezera.“

S tímto vysvětlením jsem se spokojil a věnoval veškerou pozornost prohlídce fosilního chobotnatce. Profesor chodil okolo a upozorňoval nás na různé jeho charakteristické znaky.

Byl to opravdu skvělý exemplář sibiřského mamuta, jehož latinský název Elephans beresovkius pochází od jména jakutské říčky Berezovky, kde byl nalezen první zachovalý mamut, jeho hřbet přecházel do velkého hrbu, který u hlavy příkře končil. Od šíje se klenulo temeno mocné hlavy. Touto charakteristickou stavbou těla se zásadně lišil od dnešních slonů, s nimiž má jinak mnoho společného. Hrb na hřbetě sloužil, podobně jako u velbloudů, k uložení silné vrstvy tuku, z které mamut čerpal výživu svému tělu, když nastala nouze o potravu. Chlupy krční hřívy byly dlouhé 55 centimetrů a podsada 5 až 6 centimetrů.

Celé tělo bylo porostlé hustou srstí, jež zejména na bocích a na břiše byla velmi dlouhá. Byla to výtečná ochrana proti silnému mrazu severských krajů, kde tito mohutní živočichové houfně žili. Dlouhá hříva ještě plně neroztála a připomínala obrovský límec, jimž byl mamut ozdoben.

Jeho kly měřily sedm metrů a byly silně zahnuty do stran. Velký zájem v nás vzbudily oči mamuta, které Ivan Vasiljevič otevřel. Byly úplně zachovalé, velké, s tmavými zornicemi a dlouhými brvami. I víčka byla porostlá srstí. Dlouhý chobot byl stočen.

Mamutí tělo měřilo osm metrů. Dotkl jsem se ho a ucítil mrazivý chlad. Profesor usedl na hlavu mamuta, zabořil ruku do huňaté srsti a řekl: „Oči uhynulého zvířete se rozkládají za normálních okolností velmi rychle, tady jsou však podivuhodně zachovalé. Když zjistíme, že se ani mozek nerozložil, pak, drahý Rudolfe Rudolfoviči, mohu s plnou odpovědností prohlásit, že maso tohoto exempláře se hodí pro kuchyni,“

„To tedy uspořádáme neandrtálskou večeři?“ zeptal jsem se.

„Ano, jsem o tom přesvědčen. Pošleme však kus masa na chemickou a zdravotnickou prohlídku, úmyslně zamlčíme, o jakou zvěřinu jde, a vyčkáme, co nám chemici a lékaři řeknou.“

„Budu první, kdo bez obavy spořádá mamutí biftek,“ prohlásil jsem. „Už proto, že jak víte, pocházím z míst, kde bývaly za diluviálních dob spousty lovců mamutů.“

Profesor kývnutím přisvědčil a dodal: „Míníte jistě Předmostí, Dolní Věstonice a Moravský kras…“

„Ano, právě to mám na mysli a kdoví, zdali tam nějaký můj předek v třetihorních dobách nelovil mamuty. Je obdivuhodné, že si tehdejší lidé troufli uhnat takového hrozného obra…“

„Ano, když uvážíme, že mamuti vážili více než šest tun. Myslím, že tenhle nebude vážit o nic méně,“ dodal profesor.

„Představte si, jaká to asi byla podívaná, když tehdejší nedokonale ozbrojeni lidé šli na lov mamutů někde v blízkosti našeho dnešního města Přerova. Tam před mnohými desítkami tisíciletí odehrály vzrušující lovecké výjevy a Hanáci mohou být na své předchůdce hrdí.“

„Plně s vámi souhlasím, a jsem přesvědčen, že zde, v dnešním Jakutsku, žili pralidé, kteří mamuty vili se stejnou odvahou a vášní.“

Profesor se zamyslil, i my jsme umlkli.

Jako bývalý obyvatel stepí ledové doby živil se mamut hlavně různými travami a rostlinami. V žaludku, střevech 1 mezi zuby našeho mamuta se podařilo později nalézt částečně zachovalé zbytky rostlin, z kterých se dalo soudit na jeho jídelní lístek.

Poznali jsme podle nich i to, že pohroma stihla našeho mamuta v létě, neboť rostliny, které měl v žaludku, rostou pouze v létě a na podzim.

Byly to lískové ořechy, tymián, jinak zvaný mateřídouška římská, encián čili hořec, divoký mák a tráva. Kdyby byl zašel nalezený chobotnatec v zimě, našly by se v jeho zažívacích ústrojích jenom mechy, zbytky různých jehličnatých stromů a pupence bříz a vrb, kterými se živil v době vegetačního klidu.

Chtěl bych ještě připomenout, že mamut měl předchůdce, kteří žili ve starší době ledové a byli daleko větší. Podle nalezených kostí tohoto praotce sloního rodu, zvaného Elephans trogentherii, byla výška jeho těla, měřená od země až po plecní lopatku, pět metrů. Tito pramamuti vyhynuli a ustoupili mamutům, které po mnoha tisíciletích stihl týž osud.

Proč vyhynuli mamuti, zůstává vlastně záhadou. Někteří vědci se domnívali, že byli vyhubeni lidmi ledové doby. Nevypadá to příliš věrohodně. Za prvé tenkrát žil nesporně malý počet lidí, a za druhé, jejich zbraně byly velmi nedokonalé. Různé pasti a jámy, do kterých mamuty lovili, daleko nestačily, aby mohli vyhladit celý živočišný druh.

Nejlepším důkazem množství mamutů, kteří žili v nepřehledných lesích a stepích Sibiře, jsou nálezy klů.

Podle údajů se ze Sibiře už v roce 1828 vyváželo ročně 10 tun mamutí slonoviny, a toto množství se Podle záznamů ruského znalce Šamikova zvýšilo v roce 1908 na 32 tun ročně. Za něco více než sto let se tedy musely najít kly nejméně 46 000 mamutů.

Sovětský vědec J. P. Tolmačov došel v roce 1919 k závěru, že počet klů, který byl vyvezen ze Sibiře, dosáhl ohromné výše. Export mamutích klů ze Sibiře se prováděl už ve starověku a středověku. Karavany ze Sibiře nosily drahocennou sibiřskou slonovinu na čínské trhy. Podařilo se zjistit, že věhlasný trůn Čingischánův byl čínskými umělci vytvořen převážně ze sibiřské slonoviny. Podle zachovaných záznamů usedl Čingischán na tomto nádherném trůně poprvé v roce 1246.

Podle těchto skutečností můžeme s jistotou říci, že počet uhynulých mamutů jde na Sibiři do statisíců – žili tam patrně v ohromných stádech, která nemohl člověk tehdejší doby vyhubit.

Důvod zániku mamutího rodu není tedy dosud přesně vysvětlen, spíš je ho však třeba hledat v náhlých živelních katastrofách, které stihly tehdejší svět.

Ledová doba překvapila všechno živé prudkým mrazem, hroznými sněhovými vánicemi a celkovou změnou podnebí.

Sibiřský mamut přežil své bratry v Evropě o mnoho tisíciletí, přizpůsobil se lépe změněnému podnebí, ale konečně ho přece jen stihl stejný osud jako mamuta evropského.

Sovětští vědci prozkoumali nesčetné nalezené kosti, kostry, a dokonce i jednotlivé zachovalé mamuty, a zjistili na nich příznaky degenerace, které souvisely s poslední dobou ledovou a následujícími změnami podnebí.

Byla tedy pravděpodobně drsná změna podnebí hlavním důvodem, proč mamuti vyhynuli.

Tyto úvahy – tak jak jsou zde uvedeny – nebyly předmětem našich diskusí, které jsme s profesorem vedli. Seděli jsme vedle těla dávného obyvatele těchto ztracených míst, a kuli plány na další, snad ještě významnější objevy. Profesor tvrdil, že sibiřská země skrývá těla ještě vzácnějšího živočicha doby diluviální – srstnatého nosorožce, latinsky zvaného. Rhinoceros tichorhinus, současníka mamutů, rozšířeného ovšem daleko méně.

„Ostatně,“ pokračoval profesor ve svých úvahách „Není vyloučeno, že někde v nepřehledné části tajgy konzervovala přírodní lednice ještě mnohem podivnějšího tvora, o němž se vypráví v pohádkách. Ano“ přitakával sám sobě, „myslím na tvora podobného nosorožci, z kterého se dosud podařilo najít jen ojedinělé kostry. Věda mu přidělila jméno Elasmotheum sibiricum. Musel vyhynout později než mamut, neboť ve zpěvech a zkazkách Tunguzů se o něm ví, že byl rychlý a nebezpečný svou silou i velikostí, a lov na něj musel být opravdu těžký. Téměř uprostřed čela měl velký roh. Snad zde, nebo v blízkosti, před deseti tisíci lety, pásli se titíž jednorožci, pohazovali hlavami a otírali svůj metrový roh o mohutné, dnes už dávno zetlelé stromy.“

Rozčilující nález a úvahy o podivných tvorech úplně zahnaly hlad, a než jsme mohli něco pojíst, přijela na dvou loďkách sedmičlenná skupina. Pátrali po zmizelém profesorovi v přítocích řeky a minuli se s Nikandrem. Byli nálezem mamuta tak nadšeni, že se dali do halasného křiku.

Ptal jsem se, zda neviděli Alexeje Cvětova, ale nikdo z nich o něm nevěděl. Pak si jeden z lovců vzpomněl, že Alexej a jeho dva pomocníci odjeli ze, stanoviště na velké loďce. Chtěl jsem se zeptat profesora, co o tom soudí, ale tu se ozval nad údolím podivný rachot. Všichni se rozhlíželi, neboť se zdálo, že přichází z kopců. Chvilkami přestával, ale pak zněl silněji a jasněji.

„Letadlo, letadlo,“ vykřikl někdo. Ano, byl to letoun, který se vznášel nad tajgou a měl zřejmě namířeno k nám, jaký paradox. Dole ležel diluviální tvor, který obýval tyto kraje před dávnými věky, a nad námi letěl ocelový pták dvacátého století.

Jistě to byl první letoun, který brázdil vzdušný prostor tohoto odlehlého koutu světa od jeho vzniku.

Mávali jsme letci vším, co jsme měli po ruce; klobouky, čepicemi, kapesníky, a jeden z nás si rychle svlékl košili, držel ji za rukáv a kroužil s ní nad hlavou. Letadlo zakývalo nosnými plochami, otočilo se, opsalo velký kruh nad údolím. Letec zřejmě hledal vhodné místo k přistání.

Za řekou ležel palouk, porostlý trávou. Tajga postoupila tento kus země vodě, která zde každé jaro shazovala své břímě – led. Ledy roztály, tráva a nízký rákos ovládly půdu a nemilosrdně dusily každé semínko, které sem stromy ukládaly. Ledy se postaraly, aby tento palouk byl rovný, a připravily tak pro letadlo přirozenou přistávací plochu.

Letec řídil svůj stroj na toto místo, dvakrát je obletěl a pak přistál. Kola letadla se dotkla země, několikrát poskočila a pak se stroj zastavil.

Všichni jsme běželi k řece, nasedli jsme do dvou loděk a přepluli na druhý břeh. Zatím z letadla vystoupili tři muži a k našemu překvapení jsme v jednom z nich poznali Nikandra Šalganova. Dalšími cestujícími byli předseda okresního sovětu a ředitel muzea Jakutska.

Nikandr totiž podal z tábořiště rádiovým vysílačem zprávu okresním úřadům o neobvyklém úspěchu, kterým byla námaha expedice odměněna.

Ředitel i předseda se okamžitě rozhodli odletět přímo na místo nálezu. Letěli z Ziganska do tábora a tam přibrali do letadla Nikandra, aby udával letci nad zeleným mořem tajgy směr.

Jak jsme se později dověděli, roznesla se už v té době zpráva po celé zemi Sovětů.

Ředitel muzea navrhl krátkou poradu, na níž jsme projednali nejvhodnější způsob dopravy mamutích pozůstatků do Leningradu. Kučin si totiž vymínil odevzdat svůj nález Leningradskému muzeu.

Váha mamuta byla odhadnuta na sedm tun, a proto se nedalo počítat s tím, že se nám ho podaří dopravit neschůdnou tajgou nebo po malé říčce celého najednou. Rozhodli jsme se převézt ho do tábořiště výpravy po částech na loďkách. Tam byla vhodná plocha pro přistání velkých letadel, která pak měla obra odvézt do Leningradu.

Zástupci okresu brzy odletěli a přislíbili nám všemožnou pomoc.

Kvečeru již stály na nouzovém letišti stany, a celé okolí bylo zalito elektrickým světlem. Další letadlo přivezlo malý osvětlovací agregát, loďky, stany a nářadí. Zároveň přijeli z oblastního města tři pracovníci přírodovědecké fakulty a pomáhali profesorovi při čtvrcení mamuta.

Hlava oddělená od trupu vážila i s ohromnými kly 380 kilogramů. Pak odřezal profesor se svými spolupracovníky mohutné sloupovité nohy a nakonec mamuta vyvrhli a jeho vnitřnosti uložili do beden. Celou noc odvážela jedna loďka za druhou pozůstatky mamutího těla.

Práce byla velmi těžká, mamut byl ještě zmrzlý na kost. Střídali jsme se a každý se snažil, seč mu síly stačily.

Při pohledu na lidi, kteří zde řezali při jasném světle elektrických lamp mamutí trup, jsem si mimoděk vzpomněl na dávné lovce, kteří bez ocelových nožů i bez speciálních pil museli jen s nedokonalým kamenným nářadím pracovat jistě s větší námahou a dovedností.

Byli jsme tak zabráni do práce, že si nikdo nevšiml, že Nikandr něco kutí u táboráku.

Pozdě v noci zazněl náhle jeho křik:

„Večeře lovců mamutů – večeře!“

Za všeobecného smíchu prohlásil Nikandr: „Lovci mamutů nabízejí mamutí pečeni – pravý mamutí šašlik, který opékali na ohništi s přísadou divokého česneku …“

Nikandr uchopil jednu špejli a podal ji profesorovi. I objevitel vzácného tvora okamžik váhal, uchopil však přece kus masa, rozřezal jej nožem a za všeobecného napětí jej vstrčil do úst.

Chvilku sousto žvýkal, pak pokýval hlavou, zřejmě mu mamutí šašlik chutnal.

Ani já jsem se neudržel.

Pro jistotu jsem si však odřízl zcela malý kousek masa a opatrně ochutnával na jazyku. Bylo vláknité. Připomínali tuhé losi maso, mělo však silnou příchuť zvěřiny, kterou nemohl zmírnit ani ostrý divoký česnek. Čím déle jsem měl maso v ústech, tím více chutí a Příchutí jsem zjišťoval a konečně jsem je se sebezapřením rozkousal a spolkl.

Nevím, jakou medovinu popíjeli lovci mamutů v diluviální době k mamutí pečeni, nám však znamenitě chutnala vodka.

K ránu odvezli dva spojené vetší čluny trup mamuta a namáhavá práce skončila.

Na nalezišti jsme navršili kamennou pyramidu s rudým praporkem a upevnili provizorní tabule s datem nálezu a se jmény členů výpravy.

Když jsme dorazili do tábořiště, bylo tu rušno. Novináři, filmaři, vědečtí pracovníci sibiřského oddělení Akademie věd, preparátoři zoologického ústavu, zástupci různých úřadů a ústavů …

Všichni přiletěli zhlédnout, natáčet, fotografovat, měřit, kreslit a popisovat našeho mamuta, než ho velká letadla odvezou do dalekého Leningradu. Poslední odstartovalo odpoledne.

K večeru se pořádala jakási beseda a profesor barvitě líčil všechny podrobnosti práce, která předcházela nálezu. Neopominul zdůraznit úlohu, již hrál v mamutí epopeji čiperný Nadyr, a zmínil se též o trpělivé a namáhavé práci, kterou vykonali jeho spolupracovníci i místní lovci při průzkumech tajuplného jezera. Až pozdě do noci odpovídal se svými spolupracovníky na nesčetné otázky, a teprve před půlnocí se rozhostilo nad táborem ticho.

Velký měsíc zalil tajgu tak jasným světlem, že se zdálo, jako by chtěl zpříjemnit noc lidem, kteří vynaložili tolik námahy a houževnatosti, aby vyrvali studené severní zemi tajemství, které mnohá tisíciletí chránila.

Klid neměli jenom tři lidé: profesor, Šalganov a já. Seděli jsme mlčky před stanem, hleděli do plamene a lámali si hlavy, kam se poděl Alexej Cvětov se svými dvěma spolupracovníky. Jeden z lovců nás před tím informoval, že skupinu geologů doprovázel lovec Altasov. Nedalo se předpokládat, že by zabloudili. Altasov znal celé okolí velmi dobře. Důvod, proč se tedy nevrátili, musel být opravdu závažný.

„Myslím, že bude nejlépe, když toto mlčenlivě zasedání rozpustíme, půjdeme spát a zítra začneme s hledáním,“ doporučoval Šalganov a vstal.

„Kde chcete začít?“ zeptal jsem se.

„V horním toku Lujkanu. Vlévá se do Varjunu v Údolí šesti sov. Je to asi pět kilometrů od tábořiště.“

„To je divný název místa,“ poznamenal jsem.

„Ano – ale odpovídá skutečnosti, těch šest sov tam skutečně je,“ tvrdil Šalganov.

„Dřevěné sovy, to je zajímavé. Kdopak je vytvořil?“ živě se zajímal profesor Kučin.

„Těžko říci. Stojí tam již několik desítek let a říká se, že tam táboříval jeden z udehejských kmenů. Šaman kmene byl prý všeuměl. Dovedl ochočit různá zvířata a údajně ho často doprovázelo celé hejno sov. V noci prý pro něho lovily pernatou zvěř a ve dne spaly v jeho člunu (stan sibiřských kočovníků). Když některá z jeho sov zašla, slavnostně ji pochoval. A každé z těchto mrtvých sov vyřezal z kmene staré limby pomník. Jsou větší než člověk a zachovaly se dodnes. Můj děd vyprávěl, že prý ty dřevěné sovy tam cosi hlídají. Co, to se ovšem neví. Stojí tak, že všechny hledí jedním směrem – proti proudu řeky. Zítra to uvidíte.“

Profesor chvilku přemýšlel a po chvíli poznamenal:

„Právě to, že se dívají jedním směrem, zasluhuje pozornost. Není vyloučeno, že to má určitý smysl. Pokud vím, vytvářely kočovné kmeny zřídkakdy sochy. Výjimku činily náhrobní oltáře zastřelených tygrů. Všechny ostatní náhrobní sochy musí mít zvláštní smysl. Možná že vašim dřevěným sochám připadl úkol střežit nějaké naleziště nebo bohaté loviště onoho udehejského kmene. Mám sto chutí přijít této věci na kloub. Šest dřevěných soch… Je podivné, že dřevo neshnilo, když tu sochy stojí půl století nebo i déle. To nemohu nechat bez povšimnutí.“

„A kde začneme pátrat po Alexeji Cvětovovi?“ ptal jsem se.

„Právě tam,“ odpověděl Šalganov.

„Znám lovce Altasova, který je provází. Vždycky nám uchystá nějaké překvapení. My jsme se vrhli na mamuty, a on jistě na něco jiného. Před několika lety pracoval jako průvodce menší geologické výpravy, která sem přijela z Omska. Tuším, že z, univerzity. Hned je vedl do Údolí šesti sov. Přijeli však pozdě na Podzim, a sotva se vydali na cestu, zastihla je sněhová bouře. Zima se tehdy přihnala takřka přes noc a okamžitě uhodily kruté mrazy, takže ti čtyři geologové i se svým průvodcem div nezahynuli. Z výzkumné cesty rázem sešlo. Pokud vím, je Cvětov vynikající geolog, a Altasov ho jistě navnadil nějakým slibem; zřejmě ho vedl po stopách dřívější výpravy.“

Den byl ještě kdesi za mořem, když jsme již usedali do prostorné loďky.

Na přídi stál Nadyr a cenil zuby na druhého psa Gaje, kterého vzal Šalganov taky s sebou. Nadyr se uklidnil, teprve když Gaj zaujal místo na zádi.

Břehy vroubily staré modřínové prostory, mezi nimiž se vyskytovaly i listnaté stromy. Co chvíli jsme pozorovali hejnka kachen a divokých hus. Šalganov vysvětloval bohatství vodního lovného ptactva blízkostí jezera Lukavoje. Na jezeře ptáci hnízdí, ale později je s mláďaty opouštějí. Patrně je v létě zneklidňuje podivné chování jezera, které dva až tři týdny před zmizením vod hlasitě dýchá. Možná že se letos jezero ztratí dříve než jindy a ptactvo to nějakým způsobem vycítilo.

„Říčka Lujkan, k níž máme namířeno,“ poučoval nás Šalganov, „nějak souvisí s jezerem. Když se ztrácejí vody jezera^ začíná její hladina stoupat. To trvá ovšem jen několik dní, pak zase její vody opadnou. Celé okolí je tu záhadné. Některé bezejmenné říčky vysýchají i v době silných dešťů, jiné se rozvodňují i za sucha. Za carských dob se kočovníci této krajině vyhýbali. Strašil je zlý duch Burkal, o němž šamani dovedli vyprávět celé večery. Toho využívali lovci národnostních skupin, například Udehejci, kteří si ze zlého ducha nic nedělali. Za starých dob žili v tajze zdravě myslící lidé. Ale hleďte, tam v dálce se zvedá několik skal. To je Údolí šesti sov.“

Příznivý vítr nadouval plachtu a loďka rychle plula po řece. Za chvíli jsme dorazili do tajuplného údolí.

Ze dvou stran se zvedaly strmé skály, spoře porostlé vegetací. Na jih a sever se skláněly svahy mírněji. Údolí bylo více než pět set metrů široké a táhlo se téměř dva kilometry.

Vody Varjunu zde tekly v širokém řečišti pomaleji, jako by otálely opustit krásný kout divoké přírody.

Na východní straně se mezi dvěma skalami vlévala do tichých vod Varjunu bujná říčka Lujkan a rozředila svou průzračnou vodou tmavší hladinu své sestry. Vytvářely se zde početné proudy a četné balvany ukazovaly, že menší Lujkan měla více síly než její větší družka Varjun.

Přistáli jsme u břehu posetého malými valouny.

První vyskočili psi.

Rozhlíželi jsme se po sovích náhrobcích, ale spatřili jsme je, teprve když jsme minuli stěnu košatých bříz.

V polokruhu sedělo šest sov v nadlidské velikosti a hledělo na nás. Byly vyřezány z tlustých kmenů tak, jak zaživa obyčejně stojí – se složenými křídly, poněkud nahnuté dopředu. Umělec dokonce využil kořenových náběhů a vytvořil z nich pařáty; budilo to dojem, že ohromní ptáci zatínají drápy přímo do země.

Zub času strašidelné sochy jen málo ohlodal.

Postavil jsem se za němého strážce na levém okraji polokruhu a zjistil, že jeho oči směřují na velký kámen v ústí řeky Lujkan. Týmž směrem se dívala i sova na pravém okraji. Vzdálenost mezi oběma ptáky byla sto padesát kroků. Profesor sochy obcházel, měřil vzdálenosti a pak se zastavil u třetí.

„Stojíme před zvláštním objevem,“ zahučel a kráčel odměřeným krokem ke břehu. Požádal, abychom připluli s loďkou, a když jsme všichni nasedli, sám udával směr plavby.

Nebylo lehké překonat dravý proud Lujkanu, jen s vypětím sil jsme postupovali kupředu.

„Kam máte namířeno?“ ptal jsem se.

„Tam kam se dívají krajní sovy,“ zněla stručná odpověď.

„Vždyť všechny civějí na jedno místo,“ ozval se Šalganov.

„To je jen zdánlivé. Ve skutečnosti jde o klamný dojem, který byl asi úmyslně vyvolán, aby nezasvěcený nenašel vážné upozornění nebo znamení určené Jen pro příslušníky kmene.“

„Jak jste na to, profesore, tak rychle přišel?“ divil se Šalganov.

Profesor se usmál:

„Pomohlo mi studium života a zvyků sibiřských kmenů za starých dob. Podle všeho plní zdejší sovy stejnou úlohu jako jinde znamení vyřezaná na stromech, vytesaná na skalách, nebo figurálně uspořádané kamenné směrovky. Dřevěné nebo kamenné sochy jsou v tajze řídkým zjevem, a právě proto připisuji těmto sovám zvláštní význam. Možná také, že celá tahle paráda byla jen libůstkou onoho šamana: doutnala v něm umělecká jiskra, zabýval se řezbářstvím a vytvořil důstojné náhrobky pro své opeřené pomocníky.“

„Pak to ovšem nejsou ani strážci, ani ukazatele,“ namítl jsem.

„Kloním se k domněnce, že jde přece jen o ukazatele, které jsou zároveň i uměleckým dílem. Rozuzlení čeká tam … vpředu v řece …“

Opřel jsem se vší silou o vesla, abych pomáhal Šalganovi, jenž neúnavně vesloval. Loďka se však proti dravému proudu posunovala jen pomalu.

Konečně zvedl profesor ruku a žádal, abychom spustili kotvu. Byla však příliš lehká, než aby nás udržela, a teprve po několika pokusech se nám podařilo zakotvit v místě, které Kučin označil jako průsečík pohledů krajních sov.

„Co vidíte ve vodě?“ dotazoval se.

„Nic, zhola nic,“ řekl jsem zklamán a Šalganov ml přisvědčoval.

„Myslel jsem, že máte lepší zrak,“ povzdychl si vědec.

„Ani stooký Argus by neviděl nic jiného než vodu,“ odpověděl jsem rozhodně.

„Myslíte? Zde nebo kus dále stával jistě nějaký pilíř, kámen nebo jiné znamení, ale voda ho podemlela nebo unesla,… Nevzdávám se tak lehce. Hledejme dále!“

Kučin byl opravdu houževnatý badatel, a ač jsme marně jezdili sem a tam, trval na svém… Nezdar přičítal rozčeřené vodě, která znemožňovala pohled ke dnu.

Jeli jsme dále.

Říčka se vinula mezi kopci a skalami a tvořila místy široké tůně. Řečiště tu vroubily úzké palouky, za nimiž se prostírala tmavá nepřívětivá tajga.

Jinde vyhlodala řeka v pískovcích průchody, nebo je podemlela a utvořila dlouhé balkóny. Na nich poskakovalo a poletovalo množství různých ptáků. Ustavičně štěbetali v ranním shonu a starostech o potomky. Nás si ani valné nevšímali.

Čím déle jsme jeli, tím přesvědčivěji se ukazovalo, že Lujkan se podstatně liší od jiných toků. Hloubka se totiž nezmenšovala, ale rostla, jako bychom nepluli proti proudu, ale k ústí. Za několik dalších hodin se vzhled toku znovu změnil. Místo proudů, příznačných pro horní toky rek, jsme se dostali do širokého koryta, v němž byla voda úplně tmavá, což prozrazovalo značnou hloubku. Břehy byly skalnaté a jen místy se vkliňovaly až k nim pruhy lesa. Svůj obraz koupaly ve vodách řeky husté porosty bříz, střemchy i jeřábů.

„Kde se tu bere tolik vody?“ divil se Šalganov a přestal veslovat.

Profesor mlčel, pozoroval břehy a rozhlížel se po okolí dalekohledem. Pak přešel na příď, lehl si na břicho a hleděl do vody.

„Co vlastně děláte, profesore?“ ptal jsem se.

„Hledám spojení, souvislost…“

Přestal jsem se vyptávat a učinil totéž, co profesor: lehl jsem si na sedátko a hleděl do vody.

Zpočátku jsem nepozoroval nic zajímavého. Voda zde tekla pomaleji než jinde. Teprve za chvíli jsem zpozoroval, že Kučin má na motouzu kousek dřeva, které kroužilo ve vodě pomalounku v kruhu. Při tomto pohybu dřívko neleželo na vodě, nýbrž povstávalo a panáčkovalo, jako by jeden konec byl něčím zatížen.

„Co to, že dřívko panáčkuje?“ zvolal jsem.

Neodpověděl mi.

Přihlíželi jsme mlčky profesorovu počínání, jehož smysl nám nebyl jasný.

„Nikandře, prosím vás, jak daleko je odtud k jezeru Lukavoje?“ zeptal se Kučin náhle.

„Vzdušnou čarou asi deset kilometrů, pěšky ovšem mnohem dále.“

„Myslíte na nějakou spojitost řeky s jezerem?“ ptal jsem se ze zájmu.

„Ano. Horní tok řeky má větší stav vody než ústí. Neviděli jsme žádné přítoky. Nezbývá tedy nic jiného 1162 Předpokládat, že vody jezera pronikají za určitých okolností do řeky. Lujkan je asi spojena s jezerem podzemními průtoky. V době, kdy Jezero mizí, odvádí neznámou cestou své vody do velkých tůní této řeky, a zřejmě i do jiných řek a říček, a za určitou dobu je zase z neznámých příčin hltá zpět. V tomto cyklu však chybí určitá peridiocita – a to je nevšední zjev. Jak známo, mizí vody jezera skoro každoročně, ale někdy také jenom jednou za čtyři roky. Vysvětlení okolností a příčin je složitý hlavolam, kterému ale musíme přijít na kloub.“

Pod náporem vesel se dala loďka rychle do pohybu, a profesor zapisoval svá pozorování do tlustého sešitu. Za chvilku zvedl hlavu a upozorňoval nás:

„Radím vám psát v terénu vždy jen obyčejnou tužkou. Nepoužívejte nikdy inkoustu nebo inkoustové tužky. Zmoknou-li vám záznamy nebo se náhodou ctnou ve vodě – pak ze všeho zůstane jen rozmazaný fragment. Tedy vždy jen obyčejnou tužkou!“

Kučin myslel na vše možné, ale zvláštní starost o zmizelé kolegy neprojevoval.

Zabral jsem vesly, seč mi síly stačily, Šalganov mě ještě povzbuzoval, takže loďka hbitě řezala vodu. Začal jsem pokřikovat do taktu česky: hej rup!, když něco znenadání do loďky prudce vrazilo. Loďka se silně zakymácela a já jsem nárazem spadl z lavičky na dno. Zvědavý Gaj, stojící na přídi, byl vymrštěn do vody. Za ním následoval bezstarostně sedící profesor i se svým tlustým sešitem.

Šalgano křikl: „Máme díru, honem, musíme jí zacpat!“

Vrhl jsem se na příď, kde zela díra. Stříkala z ní voda a rychle plnila loďku. Popadl jsem, co bylo po ruce – čepici a kus stanového plátna, a pomocí nože vše cpal do trhliny. Zatím se Šalganov snažil vytáhnout profesora. Nebylo to snadné. Profesor se sotva držel nad vodou, neboť byl obut do holínek, které ho táhly dolů. Přitom se snažil zvednout nad vodu alespoň svůj tlustý, už promáčený sešit.

„Tuhle…,“ funěl, „zápisy …“ a podával sešit Šalganovi.

Ten však uchopil profesora energicky za ruku, sešit mu vytrhl, hodil jej do loďky, a pak táhl přes záď do plavidla jeho majitele.

„Čepice … zůstala ve vodě,“ odfukoval profesor.

Napadlo mi, že jsem pohřešovanou čepici asi použil k ucpávce.

Největší radost z nehody měl patrně Gaj. Plaval kolem loďky a vesele štěkal. Jeho druh Nadyr stál na přídi a odpovídal stejným způsobem; štěkal s uličnickým výrazem ve tváři, jako by chtěl říci: to je zas jednou legrace s lidmi.

Profesor starostlivě otíral a otřepával svůj zápisník, obsahu kapes a mokrým šatům nevěnoval valnou pozornost. Trhlina, zacpaná jen nouzově, stále ještě propouštěla vodu. Opatrně jsme veslovali zpět, až jsme spatřili viníka; byl jím kamenný pilíř, jehož přiostřený hrot trčel proti proudu jako kopí.

Zvolal jsem na profesora: „Podívejte se na tu kamennou nástrahu!“

„Nástrahu?“ opakoval, zvedaje se z místa. Naklonil se a zahleděl se do vody. Za chvilku se narovnal, přejel si rukou přes rukáv, z něhož kapala voda, a prohlásil:

„Tomu říkám štěstí – najít v takovém řečišti ojedinělý jehlan! Nález, byť učiněný za nepříjemných okolností, je opravdu pozoruhodný. Zdá se, že je to zbytek někdejších skal, které se probořily pod vlivem tektonických sil: zjev, který je zde docela na místě, neboť celé okolí jezera Lukavoje je poznamenáno zdrcujícími katastrofami, které zpřevracely původní uloženiny a nakupily je do nových soustav. Nemyslím, že by jehlan byl uměle vytvořen, i když se zdá, že zde kdysi byl zátaras celého řečiště. Příroda vytváří nejrůznější kouzla. A proud vody během tisíciletí přiostřil hrany …“

Přistáli jsme a s vypětím sil jsme povytáhli naše děravé plavidlo. Více než tři hodiny jsme potřebovali k nouzové opravě trhliny.

Také jsme zapálili veliký táborák, u něhož si profesor sušil šaty a poněkud deformovanou čepici, která Posloužila za nouzovou ucpávku. Dělal to s menší Pozorností, než jakou věnoval svým záznamům v zápisníku, který starostlivě překládal z místa na místo.

Konečně bylo vše hotovo. Posunuli jsme loďku zase do vody a pokračovali v cestě.

Řečiště se stále měnilo. Místy tvořilo široké, značně hluboké zátoky, jinde jsme museli překonávat dravé proudy. Nic však nenasvědčovalo, že horní tok Lujkanu je mělký.

Čas ubíhal, a od namáhavého veslování mě bolely ruce, pálily dlaně a loupalo v kříži. Poněkud nevrle jsem se zeptal Šalganova, jak daleko je ještě k pramenům řeky.

Přestal veslovat, utřel si pot s čela a protáhl se. Pak se rozhlédl a odpověděl:

„Přesně ani nevím, protože jsem se k pramenům nikdy nedostal. Altasov vypravoval cosi o šesti pramenech, které se stékají v hluboké rokli. Udehejci ji prý říkali Tarasun, což vlastně znamená vodka. Proč rokli tak pojmenovali, nikdo neví. Projeli jsme osmnáct kilometrů, k Tarasunu zůstalo možná víc.“

„To jsou pěkné vyhlídky,“ povzdychl jsem a zadíval se na své zčervenalé dlaně. „Kdyby aspoň zafoukal vítr do plachty, abych si nenadělal puchýře …“

„To bude dřív, než se nadějete,“ utěšoval mě Šalganov. „Podívejte se, na severovýchodě vylézají mračna a ženou se přímo k nám.“

Zanedlouho zadul vítr, rychle jsme postavili stožár a napjali plachtu.

Projeli jsme téměř deset kilometrů a po pohřešovaných nebylo ani památky.

Vysoké skalnaté břehy byly téměř bez vegetace, neboť eroze rozhlodala prsť a jen ojediněle se udržely neduživé keře. Malé potůčky si prokousávaly hluboké žlaby a stékaly v kaskádách do řečiště. Břehy byly kamením tak zavalené, že to vypadalo, jako by je sem snášeli a ukládali lidé.

Surová pravěkost nám vanula vstříc a vody, jinde tak hovorné, zde oněměly. Tekly tiše, jako by svým bubláním nechtěly rušit ponuré ticho, vládnoucí vůkol. Nic neprozrazovalo přítomnost živých tvorů.

„Co soudíte o tomto chmurném carství?“ tázal jsem se profesora.

„Vidím zde mnoho zajímavého. Tyto slídnaté pískovce skrývají často drahocenné kovy. Pro geologa to musí být zajímavé! Divím se, proč se zde Cvětov se svou skupinou nezastavil… Je ovšem možné, že našel leště slibnější místo. Málem bych uvěřil, že těch šest sov opravdu znamená něco závažného. Možná že právě jejich počet je klíčem k nějakému nalezišti. Sovy mohou naznačovat šest různých skal, šest tůní, pramenů a bůhví co ještě … Dnes ovšem je geologie na tak vysokém stupni a vybavena tak dokonalou aparaturou, že zjistí skrytá naleziště, o nichž dříve neměl nikdo ani tušení.“

„Profesore,“ připomněl jsem, „tohle je sice zajímavé, ale myslím, že nám záleží teď hlavně na tom, abychom co nejdříve našli přátele.“

Šalganov se ke mně přidal: „Myslím, že musíme spěchat.“

Spěchat, to ovšem znamenalo znovu nalehnout na vesla a rozedřít si palčivé puchýře na dlaních.

Za další hodinu jsme se octli v silných proudech, které jsme jen stěží překonali. Pak jsme si odpočinuli na břehu, a profesor, ač byl jen nouzově oblečen, se zvedl, aby si prohlédl okolí, které ho upoutalo svou divokostí. Rozeklané skály se tu tyčily uprostřed téměř neprůchodných houštin, keřů a trav, přesahujících růst člověka. Šalganov vrtěl hlavou a volal na vědce, aby se příliš nevzdaloval. Ten něco odpovídal, ale to jsem už neslyšel, protože jsem si lehl do trávy a začal dřímat.

Vzbudil mě křik; když jsem vstal, zahlédl jsem jen záda běžícího Šalganova. Oba psi ho mlčky následovali – z toho jsem usoudil, že jde o vážnou věc, protože lajky nehlásí, navětří-li větší šelmu, pokud se s ní přímo nestře tnou.

Uchopil jsem pušku a rychle je následoval. Houštinami vedly úzké cestičky vyšlapané zvěří, které dovolovaly rychlý pohyb. Křik se ozval znovu a nyní jsem poznal hlas profesora, ještě než jsem dohnal Šalganova, rozlehl se zuřivý štěkot psů a hned nato zaduněly dva výstřely. Pak zazněl uši drásající řev, který mě přiměl k ještě rychlejšímu běhu.

Octl jsem se na malé mýtině a první, co mi padlo očí, byla velká kamenná stavba, podobná krychli.

Jedna stěna byla potřísněná krví a před ní se válela v smrtelných křečích velká kočkovitá šelma. Opodál ležel náš profesor, přikryt jakousi mřížkou z tyček. Psi doráželi se zuřivým laním na dohasínající šelmu, 4 níž jsem poznal – levharta. Šalganov stál s připravenou puškou opodál a okřikoval psy, aby nechali šelmu, která jim ještě v těchto posledních okamžicích svého života mohla způsobit těžké zranění.

Výstřelem zblízka jsem přeťal poslední nitky, jimiž byl levhart spojen se životem.

Výstřel měl ještě další účinek.

Profesor, který dosud ležel bez hnutí, povstal, shrbil se a odhodil originální děravý štít, jímž se zakrýval.

„Děkuji, přátelé,“ koktal, „velmi vám děkuji…“

„Co se stalo?“ ptali jsme se.

„Nemohu to ani přesně popsat. Nedával jsem pozor na cestu. Tak jsem se najednou octl takřka tváří v tvář tomuto nepříjemnému reprezentantu kočkovitých šelem. Požíral na schodech tohohle stavení kabara. Asi ho sem přitáhl, aby mohl pohodlněji hodovat. Můj nečekaný příchod ho zřejmě nepotěšil, zaprskal tak nesympaticky, že se mi poněkud podlomila kolena a neudržel jsem se, abych nevykřikl. Byl jsem bezbranný, až jsem si všiml mříže z tyček. Teprve nyní mi napadá: k čemu vlastně měla sloužit? Téměř instinktivně jsem ji uchopil, abych jí použil jako štítu! Zdálo se mi, že můj vzpřímený postoj levharta dráždi, a proto jsem si lehl na zem a přikryl se improvizovaným štítem. Byly to rozčilující chvíle, a tak se nedivte, že jsem strachy křičel.“

Šalganov uznale přikyvoval:

„Máte smůlu i štěstí. Levhartů je tady v okolí málo, sotva však vkročíte do tajgy vy, už ho máte na krku – ale hlavně že všechno dobře dopadlo.“

Přistoupil jsem k zhaslé šelmě a prohlížel ji. Byl to krásně zbarvený samec, poměrně mladý. Někteří levharti dosahují váhy až dvou set kilogramů, tento však vážil sotva osmdesát. Byl to tedy mladík, a proto se choval také klukovsky nerozvážně. Starý levhart by člověka dávno zpozoroval a podle toho by také jednal.

Vzpomněl jsem si na levhartí dvojici, s níž jsem se minulého roku při bloudění tajgou v pohoří Jankanu dostal do křížku. Levharti patří k nejzákeřnějším kočkám Sibiře.

Zatímco se Salganov chystal stáhnout levhartí kůží, prohlížel profesor kamennou stavbu.

„Podivná shoda,“ bručel pro sebe.

Zvědavě jsem se otázal: „ Jaká shoda?“

Profesor na mne vzhlédl poněkud roztržitě: „Podivná, přepodivná shoda!“

K dalšímu vysvětlení nebyl naložen. Patrně sám tápal v dohadech. Věděl jsem, že za starých dob zřizovaly kočovné kmeny náhrobky zastřeleným tygrům. Tento kamenný výtvor připomínal však spíš nějakou gigantickou mohylu. Neznal jsem dějiny různých sibiřských národností, abych si mohl sám udělat úsudek, proto jsem šel raději pomáhat Šalganovovi stahovat kůži a přenechal jsem přemýšlení profesorovi.

Nad námi se ozval pronikavý skřek, a když jsem vzhlédl, spatřil jsem párek supů, který se právě usazoval na vysoké soušce. Jak brzy se dostavili ti opeření odklízeči mrtvol! Natahovali holé krky, pozorovali nás a nedočkavě přešlapovali na větvích. Nedávali před námi najevo strach, jako by si byli vědomi, že většina lovců jimi pohrdá.

Profesor začal kamennou záhadu oťukávat a najednou se rozběhl pro sekeru, která byla v loďce u řeky. „Nevíte, co tam může být skryto?“ zeptal jsem se Salganova.

Rozpřáhl ruce a pomalu odpověděl:

„Nevím. Tak velký kamenný kurhan jsem ještě v tajze neviděl. Snad …,“ nedořekl.

Náhlý výkřik přerušil jeho vysvětlování.

„Pomoc …, rychle sem …,“ znělo volání profesora od řeky.

Uchopili jsme pušky a běželi k řece. S údivem jsme se dívali do jejích vln. Řeka se změnila k nepoznání.

Proudy zmizely a místo nich se před námi prostíral klokotající vodojem. Voda značně stoupla a unesla naši loďku, kterou jsme povytáhli na břeh.

Profesor pobíhal po břehu, gestikuloval a hlasitě uvažoval:

„Sifony, nic jiného… Chrlí vodu z jezera Lukavo

… Zvedají hladinu … Vytvářejí velké nádrže. Vracejí se do jezera tudy, nebo jinou cestou?“ O loďku, v níž bylo uloženo celé naše cestovní vybavení, neprojevoval žádnou obavu.

V první chvíli jsme byli bezbranní. Voda odnesla naše plavidlo doprostřed vodojemu a tam jím povážlivě otáčela. Zdálo se, že neviditelná síla se pokouší loďku převrátit. Žádnému z nás se nechtělo do rozdivočelé vody, která klokotala a vlnila se. Řeka byla plná zrádných kamenů, ostrých úlomků skal a vířivé proudy neslibovaly nic dobrého.

Nicméně jsme se přece jen odhodlali. Svlékli jsme se a oba vkročili do vody. Sotva jsem učinil několik kroků, udeřil jsem se o kámen a ztratil chuť k plavání. Nikandr byl opatrnější, když se však dostal do rozvířených – míst, kde tajemné podzemní průtoky prudce chrlily zpěněné vody, nebyl schopen plavat dále. Měl co dělat, aby se vrátil ke břehu. V zběsilé řece narazil také na balvan a křivil bolestí obličej.

„Takhle nic nesvedeme,“ zvolal jsem.

„Ano, ale bez loďky nemůžeme zůstat. Tajga je neschůdná, jediná možnost návratu je po řece.“

„Na návrat nemůžeme pomyslit, dokud nenajdeme Cvětova a jeho skupinu,“ prohlásil jsem rozhodně.

„Ano,“ ozval se profesor, jehož konečně také zaujala situace, v níž jsme se octli. „Což kdybychom se pokusili zhotovit vor?“

To je skvělá myšlenka! Odebrali jsme se do tajgy vybrat souše a přivléci je k řece. Spojovali jsme je a za chvíli byl improvizovaný vor hotov. Unesl ale jen jednoho člověka. Šalganov vzal několik dlouhých tyčí a vstoupil na vor.

Proud mezitím odnesl naši loďku až k protějšímu břehu. Tloukla se o skálu a vířivé proudy ji ták rozkymácely, že se do ní nabírala voda.

„Rychleji…,“ volal jsem na Šalganova, „nebo nám ta zatracená řeka rozbije loď.“

Šalganov se ze všech sil opíral o tyč a snažil se překonat víry, které hnaly vor proti toku. Když se opřel silně o bidlo, které zmizelo v hluboké vodě, ztratil oporu a střemhlav spadl do řeky.

Lovec však neztratil duchapřítomnost a prudkými rozmachy paži dohnal vor. Zaujal zase své místo, a Koučen zažitou příhodou, manévroval novou, tyčí jako s veslem, až se konečně přiblížil k loďce. Dorazil k ní právě v čas. Byla bezmála do poloviny plná vody.

Měli jsme vyhráno! Když připlul ke břehu, profesor mu poděkoval za obětavost a pevně mu stiskl ruku.

„To nic,“ usmál se, „vždyť za vás nesu odpovědnost.“

Čekalo nás hodně práce. Voda, která se dostala do loďky, promáčela šatstvo i potraviny, a museli jsme všechno sušit. Rozhodli jsme se pokračovat v cestě, dokud nenastane noc, a přistát na příhodném místě.

Profesor souhlasil jen nerad. Stále ještě hloubal nad významem podivné mohyly a měl také sto chutí zjišťovat dále ponorné trychtýře, jimiž neznámé síly hnaly vodu. Uvědomoval si však, že čas kvapí a pátrání po Cvětovově skupině je důležitější.

Na zemi se začaly objevovat protáhlé stíny. Vítr přestal fičet, změnil se v mírný vánek. Krajina nabyla vlídnějšího vzhledu, jen nepřívětivé rozeklané skály podél břehů se snažily zdůraznit chmurnou divokost prostředí.

Vyšší stav vody v záhadném vodojemu poněkud zpomaloval prudký proud z horních toků, což nám umožňovalo rychlejší plavbu. Přesto bylo veslování velmi namáhavé, za chvíli mě přešla chuť dělat si další mozoly. Také Salganov byl unaven, a proto jsme se rozhodli vybrat nejbližší vhodné místo k přenocování.

Našli jsme je brzo… Řeku totiž zatarasily velké balvany, a pokračovat v cestě jsme mohli jen po přenesení loďky. Nechali jsme to až na ráno.

Přistáli jsme u břehu, zajistili jsme řádně loď, a žáby plápolal veselý táborák, kolem něhož jsme se rozsadili. Dopřáli jsme si skromnou večeři, protože jsme nepočítali s dlouhou cestou a naše zásoby nebyly velké. Chuti jídlem přibývá – rozhodl jsem se, než se úplně setmí, obohatit stůl rybou. Hbitě jsem připravil prut a začal lovit. Ale veškeré úsilí přelstít parádní třpytkou místní ryby vyznělo naprázdno. Napadlo mě zkusit jinou návnadu. Šalganovovi se podařilo chytit na mělčině do vědra dvě malé rybky – bez rozmýšlení jsem přemontoval návazec, nasadil splávek a poslal opatrným hodem živou návnadu do malé tišiny mezi dvěma balvany. V předpokladu, že i tento způsob lovu se mine účinkem, jsem upevnil prut mezi kameny a odběhl k táboráku vypít šálek čaje. Byl horký, a než jsem jej mohl dopít, zaznělo příznačné hrčení navijáku. Běžel jsem k vodě a přišel jsem právě včas, abych uchopil prut, který sebou švihal sem a tam, cloumán silou velké ryby z rodu lososovitých. Rodina lososů je velmi rozvětvená a není tedy divu, že vzdálení příbuzní si nejsou podobní. Člověk je pozná až po podrobné prohlídce.

Tak tomu bylo i v tomto případě.

Když po záseku vyskočila z vody zlatistá ryba, nenapadlo mne, že je to příslušnice lososího plemene. Úměrně své váze se vzpírala, snažila se uniknout a málem se jí to podařilo. Zlomil se mi totiž tenký konec prutu. Posléze se vysvětlilo, že profesor během jízdy náhodou na prut v plátěném pouzdře šlápl, takže ho asi nalomil; ještě štěstí, že jsem měl kdesi v loďce rezervní. Přes tento handicap se mi podařilo rybu dostat až na mělčinu, kde se na ni vrhl Šalganov a po kratším souboji ji vynesl na břeh.

Byl to šestikilový losos. Úlovek přišel vhod. Každý z nás spořádal úctyhodnou porci pečené ryby, která byla výborná. I naši psi si přišli na své, a tak končil den, bohatý na zážitky, všeobecnou spokojeností.

Jen bezvýsledné pátrání po skupině geologů, kterou zavedl podnikavý Altasov čerství kam, nám dělalo starosti a bylo podnětem k diskusi.

Ráno mě probudil chlad. Vstal jsem první a šel k řece, abych smyl zbytek spánku z očí.

Nad hladinou ležela beztvará mlha. Jitro bylo nepřívětivé, slunce dlouho otálelo, než se rozhodlo ohřát naše zkřehlé údy. Rychle jsme posnídali a pak jsme s velkou námahou přetahovali plavidlo přes přírodní přehradu. Po hodině perné práce se nám dílo konečně podařilo, a lehký větřík začal nafukovat plachtu a usnadňovat plavbu proti proudu.

Scenérie se neustále měnila. V tomto ohledu byla řeka opravdu štědrá.

K polednímu jsme podle Šalganovova odhadu projeli celkem asi třicet kilometrů, ale po hledaných přátelích stále ještě nebylo ani stopy.

Přistáli jsme u malého vodopádu. Vody bezejmenné říčky padaly z výšky a dělily se na několik proudů zvonivě se rozstřikujících na uhlazených kamenech. Sluneční paprsky se lomily v kapkách spršky a celá skála se třpytila všemi barvami spektra.

Dlouho jsme se zde nezdrželi. Zapálili jsme oheň, a když se rozhořel, přenesli jsme žhavé oharky do loďky. V přídi jsme instalovali nouzové ohniště: kus plechu podložený vrstvou jílu. To stačilo, abychom na rožni upekli tři kachny, které jsme ulovili v jedné zátoce.

Vítr sílil a hnal nás rychleji kupředu. Minuli jsme širokou zátoku, za níž se vysunula zvětralá skála, bránící rozhledu. Voda tu proudila bystře, a když jsme překonali její odpor, otevřel se nám pohled na jedinečný obraz.

Úzkými hrdly mezi skalami se valily pěnící se soptící proudy vod plné divokých vírů.

Pod podemletým skalním útesem, připomínajícím svým tvarem obrovský hřib, klokotala voda a mizela s hukotem pod zemí…

Strašná síla proudu nás táhla právě k tomuto vodnímu propadlišti. V mžiku jsme pochopili hrozící nebezpečí a všichni jsme se bez dlouhého dorozumívání opřeli o vesla. Profesor hekal a volal: „Ráz – dva – ráz – dva!“

Marně. Z místa jsme se ani nehnuli. Strhující proud nás nepouštěl ze svých chapadel.

Stupňující se nebezpečí stupňovalo i naše síly. Mlčky, zuby zaťaté, svaly napjaté, jsme se opřeli do vesel, div se neohýbala; s úpornou – poloinstinktivní a polovědomou – vůlí vyhrát tento souboj člověka s živlem, pustili jsme se do boje o milimetry a vteřiny … Píď po pídi jsme se začali vzdalovat od jícnu smrti, který s klokotavým supěním hltal vodu a vše, co přišlo do jeho moci…

„Jen se tužte…, jen dál!“ ozvalo se pojednou z břehu.

K velikému překvapení jsem spatřil na břehu Alexeje Cvětova s průvodcem. Konečně jsme je tedy našli.

Pozdravné výkřiky se nesly z loďky na břeh a zpět k nám. Profesor položil vesla, povstal a mával tak prudce, že div neztratil rovnováhu.

Přistáli jsme na mělčině, kde přátelé vytáhli naši loďku téměř až na souš.

„Buďte zdrávi!“ volali jsme jeden přes druhého a objímali se.

„Kam jste se, u všech ďáblů, až zatoulali?“ křičel jsem, abych přehlušil vítání.

„Do rajského kraje, kde leží poklady na dosah ruky vedle učiněného pekla,“ odvětil Atlasov místo mého přítele.

„Všechno se dozvíš, dočkej času,“ dělal Altasov drahoty.

„Tak nás nenapínej, kde jsou ostatní geologové?“ naléhal Šalganov.

„Ve starém srubu v Údolí sovích oči, sto třicet kroků odtud,“ zněla odpověď.

„Tušil jsem,“ řekl profesor, „ze šest sov v ústí řeky musí mít pokračování!“

„Uvažoval jste moudře,“ pochvaloval Atlasov uznale.

„Chytráku,“ obořil se naň Šalganov, „jak jinak by mohl uvažovat profesor?“

„Přijde na to, jaký, protože ani profesoři nemají stejné dávky rozumu. Znal jsem jednoho z Vladivostoku a to byl – bez urážky – odborník k ničemu. Umluvil mě, abych s ním jel až sem, a výsledek se rovnal nule. Týden prohrabával hlínu a pak prohlásil, že tu není celkem nic, co by stálo za řeč. Jářku, nechci vám radit, ale přímo tady na břehu asi nic nebude. Kus dál je příčné údolíčko, snad tam nebo v dalším … Je jich asi patnáct. On však vedl svou, že jinde to jiné nebude… Tak jsme se tedy s nepořízenou vydali sedmý den nazpátek.“

„Co jste vlastně hledali?“ ptal jsem se Altasova.

„Co! Soví oči.“

„Ah, soví oči,“ opakoval profesor. „Tedy nějaké předměty, které připomínají svítící soví oči v noci…“

„Uhodl jste,“ vyhrkl Altasov, „na vás je hned vidět, že jste profesor.“

Začalo mi svítat, že se jedná asi o nějaké drahokamy.

Šalganov se zeptal: „A kde vůbec máte svou loď?“

„V podsvětí,“ vydechl Altasov a mávl rukou. „Kde?“

„Tam v tom jícnu pod skalou,“ ukazoval.

„Cože, vy jste přišli o loďku? Jak se ti to jen mohlo stát, ty nekňubo!“ zvolal vyčítavě.

„Co se divíš? Tenhle kraj je samé překvapení. Záhadné podzemní prameny vytrysknou tam, kde je nejméně čekáš. Přistáli jsme tu při klidné vodě, nechali loďku v téhle malé zátoce, a šli si prohlédnout srub! Odešel jsem tady s Cvětovem, zatímco ostatní zůstali a vynášeli naše věci na břeh. Srub jsme našli v dobrém stavu, jenže když jsme se vraceli, uslyšeli jsme výkřiky.

Ostřílení geologové nekřičí jen tak zbůhdarma. Proto jsme rychle běželi k zátoce. Tam, kde dříve stála voda žábě po pupek, vyvěral ze země mohutný pramen, nadnesl loď a hnal ji do zátoky. Vody hnaly loďku ke skále, tam s ní zavrtěly, ozvalo se žbluňknutí a byli jsme bez lodičky! Zmizela navždy v útrobách vodní propasti.

Neptejte se, jak mi bylo. Nedal jsem na sobě sice nic znát, a těšil ostatní, jak se dalo, ale bylo to zbytečné. Dobře věděli, co ztráta lodě znamená: přinejmenším sto kilometrů po bezcestné, neprůchodné tajze. Kdo by takovou cestu rád podstoupil? Ale Cvětov nám tvrdil, že nás najdete, protože zmínka o Údolí šesti sov prý oloupí profesora Kučina o klidný spánek, a on se určitě vydá na cestu, aby je našel, jak je vidět, měl pravdu.“

„Ne o šest sov – o vás jsme měli zájem!“ ujišťoval jsem je.

„Zcela správně,“ přitakával profesor, „sovy byly tak říkajíc jen průvodní element, ale hlavní byla starost o váš osud.“

Při vzpomínce na zážitky z cesty jsem musel potlačit úsměv. Profesor mínil svá slova jistě upřímně, byť ho někdy na cestě zaujaly průvodní zjevy poněkud více, než bylo třeba.

„Sláva vám i vašim potomkům,“ zvolal Altasov.

„Udělali jsme pouze to, co je samozřejmé: vyjeli jsme vás hledat,“ řekl Salganov.

„A teď, prosím, do naší chýše!“ pobízel nás Alexej Cvětov, „jste jistě unavení. Vaši loďku opravíme zítra.“

Po cestě jsem se Alexeje vyptával, co tu dělali šest dní.

„Od rána až do nocí jsme neúnavně pracovali,“ odpověděl. „Stloukali jste vor?“

Geolog mávl rukou a procedil mezi zuby: „Hlouposti“

„Co jste tedy měli řek důležitého na práci?“ divil jsem se.

„Zakusovali jsme se do země.“

„Ah, tedy obvyklé geologické povinnosti?“

„Ne tak docela. Šlo zde o něco docela zvláštního o kimberlit.“

„Kimberlit?“ opakoval jsem.

„Ano, hornina, která dostala jméno podle hlavního naleziště v Kimberly, v Jižní Africe. Je to matečná hornina pro diamanty.“

„Cože?“ vyhrkl jsem překvapeně. „V severní tajze diamanty? To je prostě neuvěřitelné.“

„Ale pravdivé, koukej …“

Alexej se zastavil, vyjmul z brašny malý kožený váček a vysypal opatrně část jeho obsahu na dlaň … a tu jsem spatřil matně se třpytící – diamanty!

„To je hotový zázrak!“ žasl jsem. „Jak jsi na takový poklad přišel?“

„Žádný poklad, ale objev naleziště, možná i rozsáhlého,“ odpověděl s úsměvem.

„Tys věděl, že se zde tyhle blýskavé kamínky vyskytují?“

„Neměl jsem o tom ani tušení, protože zdejší kraj vůbec neznám. Zásluha patří v prvé řadě Altasovovi.“

„Po našem příjezdu k profesoru Kučinovi se mi Altasov představil jako průvodce, určený Šaiganovem pro naši skupinu. Asi ho mrzelo, že nebyl vybrán pro výpravu na mamuty. Tak se mi svěřil, že ví o docela jiné, neméně zajímavé věci, hlavně pro geology.“

Více ze zdvořilosti než ze zájmu jsem usedl se svými spolupracovníky k čaji a Altasov začal vyprávět o Údolí šesti sov a sovích očí: „Jsou to prastará jména, pocházející od kočujících udehejských kmenů. Šamani prý v jednom z údolí sbírali třpytivé kaménky, jimiž zdobili čelenky a bubínky, určené ke kouzelným obřadům. Někdy nosívali i svatebčané k bohatě vyšívaným kožíškům parádní čapky poseté blýskavými kaménky. Krátce před Velkou říjnovou revolucí přijel sem jakýsi podnikavý obchodník, aby skupoval od Udehejců soví oči. Tím byly míněny největší kaménky. Nabízel za ně víc než za sobolí kožešiny, ale žádné se už nepodařilo najít.“

Celá tato historka nás velmi zaujala a dychtivě jsme poslouchali: „Udehejci se po revoluci vystěhovali do nových lovišť a tam se usadili. Nastal pro ně nový, lepší život. Údolí sovích očí upadlo do zapomenutí, ale můj otec, starý věhlasný lovec, chtěl přece jen ještě jednou vyhledat místa, kde kdysi šamani nacházeli ohnivě zářící soví oči a kde ptáci, nerušeni lidskými kročeji, tak volně a krásně zpívali. Vydal se tedy se mnou do údolí, ale nenašli jsme celkem nic; za několik dnů jsme vykopali z barevné hlíny jen dva malé krystalky a vrátili se do vesnice. Neúspěch mě ale neodradil: napsal jsem o nálezu do Vladivostoku. Tam mu však nevěnovali pozornost. Možná také, že moje údaje nebyly dost přesné a přesvědčivé. Teprve za rok se u mne ohlásil pracovník krajského muzea a vydal se do Údolí sovích očí. Hledal jen zběžně a patrně i na jalových místech, proto také nic nenašel, a tak zklamán odjel.“

Cvětov prohlásil:

„Zřejmě nevěděl, že diamanty jsou často uloženy hluboko v zemi a je třeba namáhavé práce, než se podaří nějaký nalézt.

Zkušený geolog ovšem ví, že kimberlit je důležitý signál výskytu diamantů. Odpovídá svým minerálním složením hlubšímu pásmu zemské kůry. Tam se nachází pod tlakem asi sedmnácti až dvaceti tisíc atmosfér při dvou tisících stupňů tepla. Explozivními erupcemi se dostal kimberlit do nynějšího uložení. Tyto podmínky – ohromný tlak a teploty – působily na vznik diamantů. Na povrchu zvětrává kimberlit někdy žlutě, ale častěji tmavomodrozeleně.

Dal jsem si od Altasova popsat konfiguraci terénu, kterou si dobře zapamatoval, a barvu hlíny. Prohlásil, že viděl modrozelenou barvu, a to bylo rozhodující.

Poradil jsem se se svými spolupracovníky a rozhodl se navštívit podivuhodné údolí. Obstarali jsme si nejnutnější nářadí, no a ostatní víš.“

„Počkat, zbývá ještě mnohé, co bych chtěl vědět,“ namítl jsem.

„To, co jsme zde vykonali, jsou pouze nepatrné začátky. Až se zjistí rozloha naleziště a jeho bohatství, přijdou na řadu složité průzkumy. Moderní těžba diamantů vyžaduje mnoho těžkých strojů a elektroenergie i mechanismů, laboratoře, dílny a kvalifikované pracovníky, kteří by stroje a zařízení ovládali a řídili. To ovšem vyžaduje velké investice, které se vyplácejí jen v případě, poskytuje-li naleziště jistotu, že je dostatečně bohaté. Ale slyšíš – volají nás. Pojďme.“

Těžko pochopit, že dosud nikdo nevěděl o údolí Sovích očí, jímž jsme procházeli. Pravěká tajga zde byla přímo čarovná. Tu a tam se leskla oka miniaturních jezírek a stříbrné nitky potůčků protkávaly údolí jako výšivka zelenou tkaninu.

Nechyběla tu ani hudba… Sta a sta proudů, kaskád a vodopádů tvořilo harmonický doprovod k halasnému zpěvu, v němž hrál prim soprán opeřených pěvců, kteří se zde patrně slétli jen proto, aby ukázali, jak vhodně doplňují krásu netknuté přírody.

Zůstal jsem stát, přemohl mě pocit slavnostního pohnutí.

Cvětov se také zastavil a hleděl s úsměvem na mne. Opsal rukou kruh a pronesl:

„Nádhera, opravdu úžasný pohled. Divím se, že se údolí nejmenuje třeba Údolí zpěvavých ptáků. Možná že lidé, kteří sem přijdou po nás, je tak nějak nazvou.“

„Sotva,“ odpověděl jsem, potřásaje hlavou. „Až se tady rozlehne hukot strojů, buldozerů, rýpadel a traktorů, odstěhuje se jistě celý ptačí orchestr někam za kopce.“

„Říkáš to lítostivě a zapomínáš, že je načase, aby tu zazněla jiná melodie. Dosti dlouho tady koncertoval ptačí sbor. Teď přijde na řadu dirigent, pod jehož taktovkou zazní symfonie nástrojů z oceli a železa.“

Další slova mého přítele zanikla v rachotu výstřelu. Ozval se nablízku a skály mu ještě přidaly na síle.

Překvapením jsme na okamžik stanuli bez hnutí, a když zazněly vzrušené výkřiky, rozběhli jsme se za nimi.

Za chvíli jsme se octli u palouku, lemovaného světlou obrubou veselých bříz. U říčky stál srub a poblíž něho doráželi psi na neznámého staříka, na jehož rameni seděl – kupodivu – havran.

Muž s havranem byl urostlý, ale tíha stáří ho již poněkud ohnula. Ostrý profil jeho obličeje mírnil přistřižený knír a krátký plnovous. Byl velmi slušně oblečen, jen široký klobouk se zdál příliš velký na jeho hlavu. V ruce držel pušku, na nábojovém pásu mu visela hůl a na zádech nesl tlumok.

Gestikuloval a něco vysvětloval; zaslechl jsem jen úryvky:

„Střílel jsem, jen abych odehnal psy … Havran má stejná práva jako každý jiný tvor…“ Jeho hlas zněl rozhodně.

„Ale, dědo,“ domlouval mu Altasov, „vždyť pes vyváží sto takových havranů. Co kdybys ho zastřelil?“

Neznámý zahřměl: „Za koho mě máš? Zastřelit psa … Za prvé vím, kam mířím, a za druhé znám cenu psa pro lovce. Můj havran Vovka je mi ale milejší než třicet nezbedných psů, to teda … Ale pročpak jste se usídlili právě zde?“

„Protože se nám zachtělo,“ odsekl Altasov a změřil starce kosým pohledem.

„Nerad se hádám, ale svá práva hájit dovedu,“ pronesl děda vážně.

„Jaká práva?“ zeptal se Cvětov.

„Jsem tu domácím pánem, občane, a z toho plynou jakási práva,“ pronesl již klidněji muž a dodal slovům důraz posuňkem ruky.

„Pak jsme tedy tvoji hosté,“ zahlaholil Altasov a luskl prsty.

„Ale nezvaní… A ti jsou někdy horší než Tataři,“ zabručel muž s havranem. „Jdu sem sedmkrát sedm mil, abych si v klidu s Vovkou poslechl ptačí zpěvy, a tumáš, přivítají mě s bandurskou …“

Slova zněla víc lítostivě než zlobně a bylo v nich něco dobrosrdečného.

Když jsme se dědovi obřadně představili, zjihl, usmál se, pobídl havrana a černý pták pronesl docela zřetelně: „Vovka.“

Majitel srubu dodal:

„Vovka je můj nerozlučný kamarád. Chytrý a ostražitý jako liška, vnímavý jako ostříž a zpěvavý jak Šaljapin. To je všechno. Co se mne týče, jsem čistokrevný Sibiřan, padesát kilometrů odtud je naše vesnice Nurbanskoje. Vedu tam družstevní rezervaci skvrnitých jelenů. Jejich panty (paroží, z něhož se vyrábí lék) se váží přesně jako v apatyce, protože se taky tak platí. Zavádíme také nové tahouny a jezdecké klusáky – losy. Ano, mládenci. Máme již dva tažné a šestero pod sedlem. To je jízda! Kromě toho někdy ze zvědavosti prohrabáváme různá místa, kde se zřídka, ale přece tetelí zrnka žlutého kovu. Zbývá ještě dodat, že jsem Valentin Generozov.“

Stařec se na chvíli odmlčel. Zapálil si cigaretu a zahleděl se do modravé spirály kouře:

„A co vy – geologové, to jste přišli přehrabat celou dolinu?“

„Jak vidíte, naše prostředky na něco takového nestačí,“ odpověděl Cvětov. „Provedli jsme jen sondy. Jsme teprve na začátku průzkumů, na jejichž výsledku závisí, zda se bude celé údolí překopávat.“

„Tak, tak. Nu, je načase. Slétá se tu celá ptačí armáda. Kdovíjak dlouho se už sem snaží přilákat toho, kdo rozumí ptačím slovům?!“

„Nám nejde o ptactvo a jeho cvrlikání,“ usmál se Altasov.

„Špatně rozumíš, brachu,“ poučoval důležitě Generozov. „Vím, že vás sem přilákaly blýskavé soví oči. Ale ty jsou už asi dávno vybrané.“

„Kdoví,“ ozval se jeden z geologů.

Náš hostitel přistoupil ke srubu, nahlédl dovnitř a uznale prohodil:

„Zařídili jste se podomácku, jak se sluší a patří. Je vás tu sedm a je tu i sedm lůžek, zbylo tedy na mne to nouzové, ale je lepší, než se zdá …“

Havran Vovka, který seděl na rameni svého pána, se zřejmě nudil. Lehce ho zobl do ucha a nevrle zakrákal: Rábraráb. Pak poskočil a krátkými vzmachy křídel vzlétl. Psi za ním otáčeli hlavy, ale nehnuli se

z místa, protože pochopili, že okřídlený tvor patří k naší společnosti.

Vovka se několik okamžiků pohoupal ve vzduchu a zamířil do otevřených dveří srubu.

„Vidíte,“ smál se Generozov, „letí si prohlídnout pelíšek. Nenajde-li všechno v pořádku, bude hubovat.“

Poslouchali jsme, zda se předpověď splní. A věru, za chvilku zazněl pronikavý křik a krákot. Vovka se zlobil. „Arr– korr – čtirt – čórt…“

„Slyšíte,“ řekl šibalsky jeho pán, „jak nadává, ani na čerta nezapomněl. Není nad mého Vovku. Naučil se i mluvit. Jen co bude v náladě, uslyšíte, co dovede. Půjdu se podívat, co ho tak rozčílilo.“

Vešli jsme do chaty. Havran shazoval s malé police drobné předměty, které tam podle jeho názoru neměly ležet. Na podlahu padaly krabičky zápalek, zubní pasta, kartáčky, holicí mýdlo, štětky.

Generozov ho konejšil a na vysvětlenou uvedl, že Vovka miluje pořádek a nestrpí na svém místě nic jiného než starou beranici, ve které přespává.

„Hned bude po rámusu, jen co ji přinesu,“ ujišťoval nás stařík. Pečlivě utřel poličku a přinesl beranici. Složil její okraje do varhánek a položil ji na polici.

Vovka pozoroval počínání svého pána se zřejmým zájmem. Nakláněl hlavu ze strany na stranu, tiše klapal zobákem a konečně spustil: „Krů, krů …, dobro …, dobro …“

Povedený havran tedy opravdu pronášel zcela srozumitelná slova lidské řeči – a k tomu vhodně!

Sotva Generozov upravil hnízdo, přelétl havran na polici, chvilku přešlapoval a pak se v něm opatrně usadil. Hlavu si opřel o jeho okraj, zřejmě usmířen.

Zatímco jsme se věnovali havranovi, dokončil Altasov večeři a zval nás ke stolu.

Když jsme usedli u tesaného stolu před chalupou a zaznělo cinkání misek a příborů, objevil se – havran.

Vyletěl ze dveří a usedl vedle svého pána s takovou samozřejmostí, jako by nesměl chybět u žádného jídla. Generozov přinesl malou misku, nalil do ní trochu polévky a nadrobil kousky masa. Vovka se s chutí pustil do večeře a první byl hotov. Pak vzlétl na rameno svého pána, zakoulel očima a spokojeně zakrákal. O další jídlo se nezajímal, ani o rozhovor, který se pořád točil kolem jeho osoby.

„Mám ho už šest let,“ vypravoval Sibiřan, „kluci vybrali havraní hnízdo a přinesli mi tři mláďata. Dvě jsem daroval a tuhle toho jsem si nechal. Měl jsem co dělat, abych ha uchránil před naším kocourem, který mu několikrát pocuchal peří. Umoudřil se teprve po několikerém výprasku. Kromě toho se Vovkovi dostalo nečekané pomoci od mé lajky Dinky. Měla právě štěňata a odháněla drzého kocoura, jak se jen přiblížil. Ani nevím, co to Vovku napadlo, hledat ochranu před kocouřími drápy právě u lajky. Myslel jsem, že ho fena také odežene, ale co vás napadá. Dinka shrábla Vovku mezi štěňata a zavrčela tak hrozivě, že kocour naježil srst, a už mu dal pokoj. Od té doby rostl havránek takřka se štěňaty. Spolu žrali, spolu dováděli, a pták víc běhal, než lítal. Teprve když štěňata zůstala na dvoře, začal poletovat. Dorážely tam na něho husy, kohout a dokonce i podsvinčata. Celé léto nezavítal Vovka do světnice. Vysedával na plotě, na stromech, létal po tajze, ale když udeřily první mrazy, nehnul se od schodů před zápražím a chtěl mermomocí do domu. Vyhlédl jsem mu místo v kuchyni a udělal bidýlko; celou zimu na něm sedával. Občas jsem ho vynesl ven a on zakrákal, zvedl se do výšky, chvíli kroužil nad stavením a nakonec si sedl na přístřešek. Pozoroval, co dělám, a když jsem zašel do domu a zapomněl ho pustit dovnitř, dlouze a žalobně naříkal. Sotva vyjdu před dům, sedne si mi na rameno a zobákem mi klepe na kabát. Přitom na mne hledí tak prosebnýma očima, jako pes. Čepýří se, naklání hlavu, a nespokojeně vrká. Jakmile se octne opět v kuchyni, vylétne na bidýlko, točí se, tiše kráká své kró-kró …

Uběhla zima a s jarem se změnil k nepoznání. Začal tokat málem jako tetřev, poskakoval na bidle, klepal na okno a křičel. Chtěl ven, ven! Dorážel dokonce i na kocoura, a jen se otevřely dveře, už byl ze světnice a letěl rovnou na břízu. Jeho křik byl halasný, plný touhy. Poseděl na stromě, ale zase vzlétl, kroužil nad stavením a pak dál, vstříc slunci – hledat družku. Nevím, jaká dobrodružství prožil, ale vrátil se až za patnáct dnů, celý pocuchaný. Nebyl sám. Přivedl si svou vyvolenou a vystavěli si hnízdo na bříze vedle stavení. Vovka létal do kuchyně, bral do zobáku, co se dalo, a vracel se k družce. Nosil jí nejlepší sousta… a když se z vajec vyklubali tři havránci, hrdě vyšlapoval po větvi a pokřikoval, aby celé okolí upozornil na rodinnou událost. Rok co rok se opakují Vovkovy svatební reje. Každé jaro si přivádí družku. Ale žádný jeho potomek se s lidmi nespřátelil. Tak zůstane Vovka vždy na podzim sám – věrný kamarád, který si na mne tak zvykl, že chodí všude se mnou.

Zná pořádky v domě a každou novotu nedůvěřivě okukuje, než se s ní seznámí. Ale jaro mu pokaždé učaruje, z čehož jsem usoudil, že ani havran nemůže žít bez lásky.“

„Hleďme, kam se dostal starý vládce jelenů – od havrana až k lásce,“ vyprskl Altasov.

„Ach, ty výtržníku, myslíš, že našinec už má myslet jen na studený hrob? To snad dělávali mniši za cara Kulihracha. Ale dnes – dnes jsme všichni mladí, pokud nás těší práce a slouží nám zdraví. Měl bys vědět, že jen vnější vzhled stárne,’ale duše, ta je, jak bývala - junácká!“

„Jsi tedy zevně děd a zevnitř mladík,“ poznamenal šibalsky Altasov.

„Jestli chceš vědět, málem to tak je. Vydám za dva neduživé mládence, a přitom vnučka už studuje. Ženil jsem se brzy a dcera šla pod čepec v sedmnácti. Všichni v naší rodině jsou mladí, proč bych já měl být drkotavý stařec, i když mám pětašedesátku za sebou? Není děda jako děda … Jen se podívej “

Generozov vstal, vběhl do chaty a vrátil se s puškou. Na zápraží zalícil a hned nato houkla rána.

Altasov leknutím vyjekl; dřevěná lžíce, kterou držel v ruce, se rozletěla na kousky.

„To jsou ale pitomé žerty! Vždyť jsi mi mohl prostřelit ruku, ty… havraní krotiteli!“ breptal Altasov.

„Ale, ale,“ konejšil ho Generozov, „jak bych mohl pochroumat svému hostu byť jen vlásek na hlavě? Co teď soudíš o mé svěžesti?“

Bravurní kousek byl vskutku nebezpečnou ukázkou zdatnosti.

Profesor Generozova vážně káral:

„Operujete příliš riskantními důkazy, příteli. Podobné čarostřelectví se lépe hodí do cirkusu.“

„Jste na omylu,“ odporoval Generozov, „takové rány se uplatňují právě v tajze a hrají někdy životně důležitou úlohu. To vám potvrdí i Altasov.“

„Někdy,“ zavrčel oslovený, „ale takovou produkci prováděj raději čertu, až si pro tebe přijde!“

„Dobrá rada není k zahození,“ přikyvoval Generozov, „to říkával už můj nebožtík tatík. Hned vám o něm něco povím.

Před padesáti lety tesal s partou lovců tenhle srub. Tenkrát se spřáhl s Udehejci, ryl a vykopával občas taky soví oči. Dělali to tajně, aby carští pacholci nedostali na blýskavé kaménky zálusk. Moc toho nenasbírali, ale nějaký ten rublík to přece vyneslo. Zpočátku se na ně smálo štěstí na celé kolo. Ale jen krátce.

Doprovázel jsem otce a zdálo se mi, že jsem v rajské zahradě. Co tu bývalo zpěvu! Nevím, proč tu tehdy bývalo tolik ptactva, že se pod ním až ohýbaly větévky stromů. Bylo mi patnáct let a taková představení zapůsobila na mou náturu. Zamiloval jsem si údolí tak, že jsem je navštěvoval, i když už nikoho nenapadlo o něm ztratit slovo.

Chatu od té doby udržuje. Bývám tu několikrát do roka. Za celou tu dobu jsem se zde setkal jen jedenkrát s lidmi. Za občanské války sem zalezli kolčakovci. Nepozorovaně jsem se vytratil domů. Ve vsi jsme měli svůj partyzánský oddíl; přitáhli jsme sem, abychom bandity polapili a zneškodnili, ale zatím zmizely. Zjistili jsme, že si postavili vory a upláchli nám po řece. Od té doby, jsem tu už nikoho nespatřil. Snad tady ještě někdo byl, ale kdoví! Někdy voda vyhrkne o sáh výš a umyje všechno kolem dokola. Hledej pak stopy!“

Zmínka o vodě zaujala Alexeje Cvětova i profesora Kučina: hned se začali Generozova vyptávat na všechny jevy ‚V údolí, na režim řeky a na sta jiných věcí. Rozhovor se protáhl až do noci.

Ráno jsem si přivstal. Chtěl jsem zkusit rybářské štěstí, neboť jsem večer slyšel hlasité šplouchání ryb v říčce. Pro strýčka Příhodu Jsem si přehodil přes rameno pušku, uchopil štípaný prut a vykročil k říčce.

Nebyl Jsem však první, koho vylákaly ranní červánky. Za prvním křoviskem jsem zaslechl: „Krá – krá, dobré tro – itrol“

To mě zdravil Vovka. Ohlížel jsem se po něm – a uviděl ho na rameni jeho pána.

„Dobré jitro! Proč tak časně?“

„Zdráv buď! My s Vovkou čekáme na ranní koncert. Co nevidět začne. K vodě nespěchej. Hled, jak ji přikrývá mlha. Lipani začnou snídat, až jim vítr utře vodní hladinu. Sedni si, pobesedujeme.“

Ranní větřík trhal mlhy, zvedal je a hnal podle břehů.

Den se rozbřeskl a prolnul úžlabiny ohnivým světlem.

Generozov mlčel. Jeho havran otevřel zobák. Čekal Jsem, že zakráká, ale zavřel jej, aniž vydal hlas. Zdálo se, že i on pozoruje zrození dne a navíc něčemu naslouchá.

Pojednou zvedl Generozov ruku směrem k západu.

Vysoko nad námi v průhledném azuru nebe táhly labutě; zdálo se, že se mezi nimi rozléhá hlas stříbrné fanfáry.

Byl-li to pozdrav dárci světla, nebo denní píseň procesí okřídlených poutníků, brázdících vzdušné prostory – nevím.

Táhlé tóny ponenáhlu zanikaly a vracely se jen tichou ozvěnou. A tu to začalo.

Stromy a keře ožily, rozlehlo se takové švitoření a zpěv, že jsem překvapením zatajil dech. Netušil jsem, že je možné, aby ohromný orchestr opeřených muzikantů dovedl v tak harmonickém souladu přednést koncert na počest jitra.

Vovka zamával křídly, vzlétl a spustil z plna hrdla svůj nemelodický popěvek, který však v hlaholu zanikal.

Podíval jsem se na staříka. Seděl poněkud nakloněn dozadu, oči měl přivřené a tvář nadšeně zasněnou …

Pochopil jsem, co je za člověka, když dovede vnímat krásu ptačího zpěvu a nelituje obětovat málem padesátikilometrovou cestu.

Ranní koncert probudil také ostatní příslušníky výpravy. První vykoukl z okna Alexej Cvětov, a pak se objevili ve dveřích druzí dva geologové. Stáli bez hnutí – podle výrazu jejich tváří na ně učinil jitřní zpěv rovněž hluboký dojem.

Nic netrvá věčně, i toto jedinečné představení skončilo. Vovka, který seděl na bříze, vyčítavě zakrákal a přiletěl před dům. Naši psi zvedli jen hlavy a úkosem hleděli na ptáka, jenž byl pro ně tabu.

„Konec,“ zvolal Generozov, „pojď snídat, Vovko!“ Havran usedl pánovi na rameno a oba vešli do chaty.

Vstal jsem a zamířil k říčce. Hladina byla už čistá a ryby se živě zajímaly o snídani, která poletovala nad vodou. Silní lipani lovili hmyz. Rychle jsem navázal na vlasec umělou mouchu a hned na druhý třetí hod jsem zasekl první kořist. Byl to lipan, který vážil slabé dva kilogramy. Nadělal mnoho hluku a poplašil celou tůňku. Další pokusy přelstít obyvatele průzračné řeky hanebně ztroskotaly. Chtěl jsem již s rybařením přestat, když se mi dostalo pomoci v podobě Generozova a jeho havrana.

„Neberou?“ ptal se Sibiřan a hned dodal: „To se s lipany stává. Jsou náladoví. Na ně musí člověk jemňounce, s pohlazením.“

Usmál jsem se přirovnání a vykročil podél břehu. Říčka tvořila bezpočetné proudy a proudečky, omývala v řečišti velké i malé kameny, mezi nimiž vyskakovali stříbrní lipani. Vrhnout umělou mouchu tak, aby vlasec nezachytil za kámen, bylo velmi obtížné. Zkusil jsem to přece, ale výsledek byl neutěšený. Návazec s muškou dopadl mezi dva ostré kameny uprostřed řeky a zachytil‘ se na nich tak pevně, že nezbylo nic jiného, než ho silným tahem strhnout.

„Ech, tak nechytneš, Rudolfoviči, nic, a ztratíš přitom své krásné mušky. Počkej, půjdeme na to chytře. Vovko, k noze!“ zavelel Generozov. Havran, který si vykračoval vážně po břehu, přihopkal na jeho povel a postavil se před něj. Naklonil hlavu napravo i nalevo a vzhlížel na svého pána. Ten se nahnul a Vovka mu skočil na ruku.

„Vovko,“ začal Generozov, „ukážeme, co dovedeme při chytání rybiček. Rozumíš, rybičky.“

Havran pozorně poslouchal a mrkal.

„Navlékni na háček … tuhle toho brouka,“ obrátil ke mně Generozov. „Tak, a teď odmotej z navijáku třicet čtyřicet metrů vlasce a polož ho volně na zem, aby ho mohl Vovka lehce zvednout.“

Když se tak stalo, uchopil háček s navlečeným broukem a dal návazec havranu do zobáku. Vovka ho uchopil a držel s takovou samozřejmostí, jako by dělal nejobvyklejší věc. Generozov ho pobídl a lehce nadhodil do vzduchu směrem nad řeku.

Havran mával pomalu křídly a nesl vnadidlo 1 s vlascem nad říčku. Za několik okamžiků dosáhl téměř protějšího břehu a Sibiřan zvolal: „Pustl“ Pták poslušně pustil návazec a návnada i s vlascem padla do místa, kam bych ji za žádných okolností sám nedohodil.

Žasl jsem nad takovým výcvikem; ani v nejbujnější fantazii jsem si nedovedl představit, že by havran mohl být tak znamenitým pomocníkem rybáře.

„Pozor!“ zvolal stařec. „Ryba!“

Byl nejvyšší čas. Havranova dovednost mě příliš zaujala: po vykonaném úkolu vzlétl na blízkou osiku a pozoroval vodu, zatímco já málem propásl silnou rybu, která pohltila brouka s háčkem mé udice.

Naštěstí zásek seděl a po nesčetných pokusech uniknout vzdal se čtyřkilový lipan dalšího boje. Opatrně jsem ho vedl do mělké vody, kde se ho ujal Generozov. Jistým hmatem za žábry ho vynesl na souš.

I havran se zajímal o výsledek zdařilého lovu a přiletěl, aby spatřil rybu, kterou jsem získal jen díky jemu.

„Vovo, Vovečko,“ volal jsem na havrana a chtěl Jsem ho pohladit. Ale havran nestál o lichotky. Lehce mě štípl do prstu, zabreptal něco a přelétl svému pánovi na rameno.

„Jak se vám ho podařilo tak skvělé vycvičit?“ ptal jsem se.

„Slušným zacházením^ trpělivostí a láskou k dílu,“ odpověděl. „Chodím často rybařit do říček, které mají horší řečiště než zdejší. Mám starý prut a naviják, s kterým nejde vrhat přesně a daleko. Přišel jsem tedy na nápad vycvičit si Vovku na pomocníka. No, není havran jako havran. Vovka je z tisíce havranů nejchytřejší a nejchápavější. Za tři měsíce pochopil, co od něho žádám. Divíš se potom, že ho chovám jako oko v hlavě?“

Vovka stoupl v mých očích; v duchu jsem si představoval, jakou senzaci by vyvolal mezi pražskými nebo brněnskými rybáři. Ani nejplašší ryba ve Vltavě nebo ve Vranovské přehradě by se nerozmýšlela chňapnout po návnadě, kterou by sto metrů od břehu upustil ze vzduchu okřídlený pomocník rybáře.

Pohled na hodinky mě upozornil, že je čas k návratu do chaty. Chtěli jsme odpoledne nastoupit zpáteční cestu; v dálce se už rozléhaly údery, to se chystali Šalganov a Altasov opravovat proděravělou lodici.

„Vovo, Vovečko, pojď,“ volal jsem na havrana, který se šplouchal v řece.

„Počkat, havran je čistotný, dbá na svůj zevnějšek. Nic vám neuteče, než dokončí ranní lázeň,“ přimlouval se Generozov.

Když byl Vovka se svou toaletou hotov, usadil se zase svému pánovi na rameni. Sebral jsem svůj úlovek a následoval Generozova, který šel dlouhými kroky napřed.

Ve srubu jsme nikoho nezastihli. Všichni byli u řeky a pomáhali při opravě lodi. Generozov šel za nimi, a já jsem se rozhodl připravit ryby. Dříví byla malá zásoba, a proto jsem vzal sekeru, abych nablízku usekl několik slabých souší.

Sotva jsem se octl v tajze, ozvalo se praskání suchých větví, a když jsem se rozhlížel po původci hluku, uzřel jsem medvídě. Dovádělo, bezstarostně hopkalo mezi stromy a za chvilku se ocitlo v mé blízkosti.

Nehýbal jsem se, abych na sebe neupozornil, a čekal, co bude dál. Věděl jsem, že se medvíďata netoulají po tajze bez dohledu mámy, neměl jsem proto z náhodného setkání valnou radost. Mohl jsem sice rychle odejít, ale zvědavost mě zdržela.

Dřív než míška dohopkoval až ke mně, objevila se medvědice. Vešla na scénu kdesi vedle mne, aniž jsem ji zpozoroval, čímž mě mírně řečeno přivedla do rozpaků.

Domníval jsem se, že mě nespatřila, ale vzápětí jsem se přesvědčil o opaku.

Starostlivá máma nejprve uštědřila nadějnému potomku řádný štulec, pak se obrátila, upřeně hleděla na místo, kde jsem stál, a když jsem se nepohnul, zabručela. Znělo to výhružně, ale ozvala se ve mně vzdorovitost, zůstal jsem stát a zvedl sekeru.

Proč?

Sám nevím, neboť s touhle zbraní jsem se medvědici nemohl ubránit. Posuněk však huňatá nepřítelkyně pochopila jako výzvu. V mžiku se vztyčila na zadní tlapy, zlobně zamumlala, ale nepřibližovala se. Napadlo mi, že není radno dráždit ani husy, neřku-li rozzlobenou medvědí mámu, jejíž váhu jsem odhadl asi tak na dva metráky.

Začal jsem tedy ustupovat jako rak, což medvědice kvitovala spokojeným bručením. Zůstala však stále vztyčená, a když jsem zrychlil krok, dokonce se vytáhla, aby lépe viděla.

Tlustý kořen stromu, který jsem pochopitelně při svém račím pochodu neviděl, zavinil, že jsem upadl; sekera mi vypadla z ruky. Zvedl jsem ji a rychle vstal. Náhle jsem ztuhl; medvědice byla docela nablízku. Stála a kývala hlavou. Výraz její tváře byl spíše šibalský než hrozivý. Snad se nepřišla podívat, proč e válím po zemi? Pravděpodobně proběhla několik desítek kroků z pouhé zvědavosti. Nezapřela v sobě ženskou.

Chvilku jsem stál nehybně, pak jsem udeřil sekerou do limby, až to zazvonilo. Huňatá všetečka poskočila, směšně prskla a poněkud couvla. Tu jsem ze všech sil vykřikl: „Marš, babo!“

Výsledek byl neočekávaný: medvědice udělala další krok na stranu, vztyčila se, podepřela se tlapou o kmen silného stromu a vysunula hlavu z druhé strany.

Vypadalo to, jako by si hrála na schovávanou, a chybělo jen ještě, aby pronesla: „Kukuč!“ Na podobné překvapení jsem už nečekal a pelášil, co mně nohy stačily, ke srubu.

Blízkost medvědů se mi při veškeré komičnosti zdála přece Jenom nevítaná, a proto jsem vběhl do jizby, opásal se nábojovým pásem, přehodil přes rameno pušku a vykročil znovu do tajgy.

Tentokrát jsem klidně usekl několik soušek a vědomí, že jsem ozbrojen, vyvolalo škodolibé přání, aby medvědice vystrčila hlavu za stromem – aspoň bych výstřelem medvědí mámu postrašil.

Zůstalo při pouhém přání – medvědice se už neukázala. Stalo se však něco jiného.

Připravoval jsem většího lipana k pečení a odběhl ho očistit k prameni, který tryskal nedaleko srubu ze skály. Když jsem se vrátil, všiml jsem si, že menší lipan zmizel z lavice. Rozhlížel jsem se, kam se mohl podít, obešel stavení, ale nikoho jsem nezahlédl.

Zalomcovala mnou zlost.

V liduprázdném místě mi zmizela ryba takřka před nosem !

Vzdal jsem se další přípravy lipana, odnesl jsem ho do srubu, zavřel dveře a spěchal k řece. Svým přátelům, kteří měli s opravou loďky plné ruce práce, jsem krátce sdělil, co se mi přihodilo s medvědicí a s lipanem. Sklidil jsem shovívavé úsměvy a Altasov se dokonce rozesmál:

„To vám asi chtěla pomoci vstát, když jste před ní upadl na zem a vy běžíte pro pušku. Rybičku vám ukradl bezpochyby taky medvěd. Těch je tu habaděj. To víte, i oni si rádi poslechnou ptačí zpěv!“

Šalganov však přivolal Nadyra a Gaje a řekl:

„Vezměte si je s sebou, zvětří v mžiku zlodějovy stopy, neuletěl-li vzduchem …“

„V tom případě se můj Vovka postará o leteckou rozvědku. Čert by musel lupiče schovat pod ocasem, abychom ho nenašli,“ prohlásil Generozov.

Vzal jsem psy na řemen, stařík zvedl ruku a havran mu vzlétl na rameno. Chvátali jsme zpět ke stavení.

Zde jsem pustil psy a velel: „Hledej, hledej…“ Lajky ihned pochopily, co se od nich žádá. Se sklopenými hlavami očichávaly zem, a za chvilku navětřily stopu. Gaj tiše zaštěkal, Nadyr sledoval mlčky stopu.

Nestačil jsem jim a litoval jsem, že jsem je nevzal na delší řemen. Běžel jsem za nimi; záhy štěkot obou lajek současně ohlašoval, že zloděje našly.

Byl jsem rychlejší než Generozov, a přiběhl jsem první na malou mýtinu, vroubenou mohutnými stromy – psi doráželi na osamělou, větrem nahnutou limbu. Do očí mi padl lipan; ležel na kmeni stromu.

„Už ho máme, zlodějíčka …,“ volal za mnou udýchaný Generozov. „Podívejte!“

Havran, o němž jeho pán tvrdil, že je užitečný i na lovu, opravdu kroužil nad limbou a pronikavým křikem přehlušoval štěkot psů.

„Pachatele máme, ale trestat ho nesmíme!“

„Proč?“ tázal jsem se nechápavě.

Než se mi dostalo odpovědi, pochopil jsem. Byl to prominent mezi šelmami, na něhož se vztahovala určitá imunita; jeho odstřel byl tenkrát povolen jen ve velmi omezeném měřítku, v zimě na zvláštní povolenky. Rybu mi ukradl sobol, nositel nejdrahocennějšího kožíšku z celé rodiny kunovitých šelem a srstnaté zvěře vůbec.

Měl v dutině stromu doupě; poplašen ohlušivým koncertem psů a havrana vyjel bleskurychle ze skrýše, přeběhl na větev a dlouhým skokem se přehoupl na sousední smrk. Pak začal větvovat (skákat po větvích ze stromu na strom) a psi ho štěkotem pronásledovali po zemi. Havran jim sekundoval shora a mrštný zlodějíček v zlatohnědém rouše, po němž lidé prahli od nepamětných dob, prováděl krkolomné skoky v korunách stromů.

Křikl jsem na psy, ale jejich lovecká vášeň byla silnější než poslušnost. Vrátili se až za chvíli, se špatným svědomím, z dálky již klopili slechy a vrtěli provinile oháňkami. Když jsem je jen napomenul a oni poznali, že je další trest nečeká, vrátila se jim veselá nálada, jíž se obvykle vyznačovali.

Bylo s podivem, že sobol, o němž se říká, že je velmi plachý, se opovážil ke stavení, aby se zmocnil lipana. Musel mě pozorovat a využít ke krádeži okamžiku, kdy jsem se vzdálil k prameni. Obdivoval jsem se, jak rychle nesl téměř dvoukilovou rybu a vyšplhal se s ní na strom.

Generozov mávl rukou:

„Co se divíš, inženýre! Naše soboly zde nikdo neplaší, je jich tu požehnané množství. Zato veverky tu mají hotový očistec! Soboli jsou chráněni už dvanáct let, a proto se rozmnožili ažaž. Carské doby přežili jen proto, že je to sem tak daleko, jinde bylo sobolům odzvoněno, a teprve sovětská vláda zjednala pořádky v celé tajze a soboli se přestali nesmyslně ničit. Řeknu ti, že v Moskvě dobře vědí, co je dobré pro čtyřnohé tvory. Vezmi například tu moji rezervaci. Vědělo se už dávno, že v Číně a v Tibetu se panty používají k výrobě léků, ale za starých dob se jeleni pronásledovali zvěrským způsobem, ubývalo jich stále víc a víc. A co udělal náš socialistický režim? Nešetřil penězi, posílal sem vědce, aby se našel nejlepší způsob jejich chovu ve volné rezervaci. Teď se vede mé hospodářství na vědeckých základech. Chválabohu, že přišla doba, kdy se cení i zkušenosti prostého člověka. Přijeď se, Rudolfoviči, podívat na naše hospodářství, kdoví, zda někdy něco takového uvidíš. Projedeš se na králech lesů, na losech, a uvidíš tolik jelenů, jako jinde zajíců. To stojí za to!“

Za to by to věru stálo, ale dny mého pobytu v tomto zajímavém kraji byly sečteny, dovolená se chýlila ke konci.

„Příště,“ sliboval jsem. „Budu se mít aspoň na co těšit.“

„Nu, jak chceš a můžeš. Budeš vítán i o půlnoci.“

Sebral jsem poněkud ohlodaného lipana, abych ho uvařil aspoň lajkám, a vraceli jsme se do srubu. Generozov mi pomohl připravit oběd, a když se naši společníci vrátili od řeky, bylo vše hotovo.

Jedli jsme mlčky.

Alexej Cvětov vstal první, chvilku přecházel kolem stolu, odkašlal si a zastavil se před Generozovem.

„Loďka je spravená, za hodinu za dvě opouštíme údolí i vaši pohostinnou chatu … Chtěl jsem vás, Valentine Georgijeviči, jako hospodáře tohoto kousku sibiřské země něčím pověřit…“

Generozov pozorně naslouchal a zeptal se:

„Co by to mohlo být?“

„Nerad bych nechal toto místo bez dohledu. Zanecháváme zde stopy své namáhavé práce, a bylo by záhodno, aby údolí zůstalo tak, jak je opouštíme.“

„To ti nikdo nezaručí,“ prohlásil stařík. „Každou chvíli se tu může strhnout boží dopuštění. Řeka se vzepře zákonům přírody a poteče na čas proti proudu. A tu máš. Půl údolí bude pod vodou.“

„To se snad stává zcela výjimečně,“ řekl váhavě Alexejev.

„I toto, někdy i dvakrát do roka, právě proto mám chatu dál od vody a na vršíčku.“

„Jestli je to tak, jak povídáte, pak by stačilo, abyste se tady řádně poohlédl.“

„To bych mohl, jenže jaký z toho bude užitek? Přijdu sem jednou – všechno bude v pořádku. Podruhé tu vymele voda díru, jako pupek celého údolí. Co pak?“

„Poznamenáte změnu, změříte a prohlédnete kráter a naplaveniny …“

„Tak, a to je všechno?“ dotazoval se děda poněkud Ironicky.

„Napsal bych vám krátkou instrukci, podle které byste se řídil a zaznamenával všechny změny. Zároveň bych připsal ponaučení, jaká opatření by bylo třeba učinit pro případ velké pohromy.“

„To zní moc úředně. Jak bych k tomu přišel?“

„Velmi jednoduše. Chtěl bych, abyste se stal naším externím spolupracovníkem. Míním spolupracovníkem, který by plnil určité úkoly, než, sem zase přijedeme. Údolí to opravdu zasluhuje, věřte mi!“

„No, když to říká na slovo vzatý znalec, pak nemůžu nic namítat.“

„Chtěl bych však, abyste se k tomu přece jen vyjádřil.“

„Vidím, že z toho nevyváznu. Dávno jsem v hloubi duše doufal, že se najde člověk v naší zemi, který se podívá Údolí sovích očí jaksepatří do nitra. A vida – tu je!“ zvolal Generozov a napřáhl ruku.

Alexejev Cvětov ji uchopil a pevně stiskl.

„Platí tedy,“ řekl spokojeně.

Profesor Kučin si mnul ruce a široce se usmíval. Byl s výsledkem naší obtížné plavby po vrtošivé řece také nanejvýš spokojen a nešetřil slovy, aby mi dokázal, že jsem se zúčastnil výpravy, která bude mít dalekosáhlý význam.

Náš pobyt v Údolí sovích očí skončil.

Pomalu jsme odráželi plně naloženou lodici od břehu. Poslední do ní skočil Alexejev Cvětov. Na břehu zůstal Generozov. Stál vzpřímeně a mával levou rukou. Na pravé mu totiž seděl havran Vovka a křičel z plna hrdla: „Chor… choroš … dorrog …“ (zkomoleně: Šťastnou cestu!).

Cvětov zamával čepicí a pevným hlasem sliboval: „Nejpozději za dva měsíce na shledanou!“

Nad Leningradem pohasínaly bílé noci a Něvský prospekt zářil ve světle tisíců lamp.

Byl podzim. Sady krásného města byly plné návštěvníků, po Něvě a nesčetných kanálech pluly říční tramvaje – motorové lodi a vozily ty, kteří chtěli večer strávit na ostrovech ve Finském zálivu. Všude bylo rušno, i v jindy tiché Děmidovově ulici vládl ruch.

K budově Státní geografické společnosti přijížděla auta, na schodišti se hemžili návštěvníci a ve velkém sále měli pořadatelé plné ruce práce, aby zvládli neobvyklý nával.

Konala se mimořádná schůze presidia geografické společnosti, aby vyslechla referát profesora Kučina o nalezli zachovalého těla mamuta.

U stolu v čele místnosti seděli členové předsednictva komise pro ochranu vodního a lesního hospodářství, členové výpravy a četní hosté.

V sedm hodin večer byla mimořádná schůze zahájena a profesor Kučin se za všeobecného potlesku ujal slova.

Jeho referát o činnosti výpravy doplnil krátký film, který velmi výstižně líčil namáhavé práce spojené s výzkumem jezera Lukavoje a s pátráním po mamutovi.

Výklad profesora často přerušoval bouřlivý potlesk, a když se na plátně objevil nalezený mamut, sál se doslova otřásal.

Ivan Vaslljevič byl ovacemi poněkud zaražen. Přerušil na chvilku svůj výklad a čekal, až bouře nadšení utichne.

Pak prohlásil, že děkuje za svůj úspěch dvěma pomocníkům, které si dovolí přítomným představit.

Na jeho pokyn se otevřely dveře a do velkého sálu vstoupil bouřlivě pozdravován, Nikandr Šalganov se svým věrným čtyřnohým pomocníkem Nadyrem a za nimi podnikavý Altasov.

Nikandr doplnil referát profesora prostým a přesvědčivým výkladem a sklidil srdečné uznání. Nadyr, jehož loviště v dalekých krajích neoplývala tak velkým počtem shromážděných lidí, zpočátku klopil slechy, pobíhal od Nikandra k profesorovi a ke mně a byl zřejmě vylekán; ale brzy pochopil, že je středem pozornosti, roztáhl koutky své mordy, zamával oháňkou a na Nikandrův povel seskočil z pódia a běhal po sále. Sta rukou ho hladilo a laskalo, a lovecký pes, který na sebe nenechal při lovu cizího člověka ani sáhnout, se podivuhodně brzy přizpůsobil nové úloze.

Pozdě večer končila slavná schůze, která vyslovila předsedovi komise a členům výpravy uznání a pochvalu veřejnosti.

Pro členy předsednictva, komise a čestné hosty byla na závěr v malém sále podávána večeře. Byla to večeře zcela zvláštního rázu, neboť na jídelním lístku bylo uvedeno:

1-polévka z mamutího chobotu

2-mamutí přírodní řízek, obložený

3-mamutí šašlik s divokým česnekem.

Mamutí řízek a šašlik však přítomní spíše ochutnávali, než jedli. Patrně z obavy o žaludky.

Většina účastníků hostiny se rozešla kolem půlnoci; zbylá skupina se na vyzvání profesora Kučina shromáždila ještě v malém salónku: předsednictvo, účastníci výpravy a několik jejich přátel.

Domníval jsem se, že si chce posedět v kruhu přátel a popovídat o dnešním večírku.

Podával se nezbytný čaj, a na malém bufetu se lesklo několik poniklovaných kbelíků, přikrytých bělostnými ubrousky, z nichž vyčnívala stříbrná hrdla lahví.

Když se rozproudil hovor, profesor Kučin postoupil do prostřed salónku, přejel pohledem všechny přítomné a řekl:

„Na dnešní mimořádné schůzi jsme předložili hmatatelné důkazy o naší zdařilé výpravě za mamutem. Dokonce jsme se přesvědčili o chuti masa dávno vyhynulého chobotnatce … Můj referát však nebyl úplný,“ prohlásil profesor k podivu všech.

„Proč? Co tím chcete říct?“ volali jeden přes druhého.

„Pouhá opatrnost, vážení přátelé,“ odpověděl profesor a v nastalém tichu pokračoval:

„Nalezený mamut je rozhodně unikát a znamenitý exponát pro muzea, obohatí také naše poznatky o zvířeně diluviálních dob a znamená tedy významný přínos pro přírodovědu. Musím však dodat, že naše výprava měla ještě dalekosáhlejší význam, jehož důležitost se dnes nedá ani odhadnout…“

Pozoroval jsem, že většina přijala prohlášení s rozpaky.

„Úkoly naší expedice byly tak zajímavé a lákavé, že zainteresovaly i doktora přírodních věd Alexeje Cvětova. Letadlem se vydal k nám za mamutem a zcela nečekaně se mu podařilo učinit objev, který vzácného předchůdce slonů zcela zastiňuje. Bude nejlépe, když naše shromáždění vyslechne z úst nejpovolanějších stručnou a prozatím důvěrnou zprávu o znamenitém nálezu.“

Cvětovovi nezbylo nic jiného než povstat a přednést krátký proslov o nalezišti diamantů v zapadlém Údolí sovích očí.

Líčil prostými slovy cestu k mnohoslibnému nalezišti diamantů a všichni mu srdečně blahopřáli.

Bránil se však, a když pochvalné projevy utichly, prohlásil:

„Největší podíl na významném nálezu nemám já. Prosím proto, aby vaše díky byly adresovány, komu náležejí… Je to náš průvodce, zde přítomný soudruh Altasov. Bez jeho přičinění by i nadále opěvovali Údolí sovích očí a jeho poklady jen opeření pěvci“

V pohárech zaperlilo šumivé víno, jehož jiskřivé bublinky nám připadaly jako drobné diamanty, o jejichž nález se zasloužili dnešní oslavenci Altasov, Cvětov, profesor Kučin a Šalganov.

Marně jsem čekal, že se profesor zmíní také o třetím nálezu – o záhadné mongolské stavbě.

Nezdržel jsem se, požádal o pozornost a připomněl, že profesor Kučin patrně ze skromnosti neuvedl ještě jeden objev, který učinil sám, a to za dramatických okolností.

Profesor se zakabonil a prohlásil, že se jedná o věc, která v porovnání s ostatními nálezy nestojí dnes za zmínku.

Dosáhl však svou poznámkou pravý opak toho, co chtěl.

Na všeobecnou hlučnou žádost jsme byli oba nuceni vyprávět.

Profesor se o setkání s leopardem zmínil jen mimochodem a zaměřil své vyprávění hlavně na popis stavby z dob sibiřského chanátu.

Moje svědectví bylo jiného rázu. Komičnost hrozivé situace, v níž se tenkrát octl profesor, když proti drásavým tlapám leoparda hledal záštitu za dřevěnou mřížkou, našla v salónku Státní geografické společnosti v Leningradě právě tak veselé pochopení jako před nedávnem v divoké roklině u řeky Lujkanu, jejíž vrtošivé vody unášely tak mnohá tajemství tajgy.

„Tajemství tajgy …,“ splynulo mi s povzdechem ze rtů, když jsem osaměl s profesorem u malého stolku.

„Ano, tajemství tajgy,“ pokynul Kučin hlavou. „Vy je prožíváte, řekl bych, poněkud romanticky, pro vás je tajga vzrušujícím chlapským dobrodružstvím. Tajemství vás láká, baví, jdete za ním tak, jak jde muž za ženou. My však s ním měříme své síly, bojujeme s ním. Nechceme strpět, aby námi tajemství sveřepě vládlo, chceme ovládnout je. Tajemství tajgy v nás budí vůli odhalit je, poznat, vědět…“

Zmlkl jsem.

Roztroušeně po salónku popíjeli a bavili se hosté, ojediněle cinkly sklenky při přípitku. –

Byl jsem šťasten, že naše výprava aspoň v jediném místě lehounce nadzvedla cíp závoje, do něhož příroda halila panenskou sibiřskou zem.

Po nás přijdou tisíce nadšených pracovníků, kteří zbaví pravěké zelené moře tajuplnosti a vyrvou z jeho hlubin nesmírná nerostná bohatství a poklady.

Také zapadlé Údolí sovích očí změní svou tvář, vystoupí ze stínu odlehlosti a podá plnou náruč darů lidem nového pokolení.

VÝSTRAHA

Stalo se to roku 1937. Tichem mého bytu v Leningradě znělo slabé pochrupávání sibiřského kocoura Mušky. Byl to mourek „těžké váhy“, skoro osmikilový, uznávaný bohatýr mezi okolním kočičím národem.

Náhle se ozvalo prudké zazvonění a v předsíni zaštěkal setr Nord. Byl jsem sám doma, a proto jsem šel otevřít. Muška za mnou, protože mu zvědavost rozehnala spánek. Přede dveřmi nikdo nestál. Nahlédl jsem do schránky na dopisy, ani tam nic nebylo… Ale na klice u dveří visel malý uzlíček.

Rozvázal jsem provázek a opatrně rozmotal šáteček; našel jsem velký zub nějaké šelmy a úzký, proužek papíru z telegrafního přístroje. Byla na něm vyťukána psacím strojem, tři slova: ZUB ZA ZUB.

Co to má znamenat? Dole na šátečku byla zelenou nití vyšita umrlčí hlava.

Bezděky jsem se rozhlížel po prázdném schodišti, ale po neznámém, který přinesl záhadné poselství, ani památky!

Stopy po sobě však přece zanechal. Právě opravovali fasádu a chodník před domem byl pokrytý pískem, vápnem a opadanou omítkou. Schodiště však bylo čisté, obyvatelé domu si pečlivě otírali obuv na rohoži v přízemí. Po cizím návštěvníku ale zůstaly výrazné velké šlápoty.

Stopy jsem si přesně obkreslil. Právě když jsem končil, skloněn ještě nad dlaždicemi, zazněl za mnou hlas:

„Zametáte před vlastním prahem, že ano?“

Nade mnou stál profesor Ivan Kučin, předseda Státní geografické společnosti v Leningradě.

„Nikoli,“ odpověděl jsem, „zvěčňuji stopy posla, který mi přinesl podivný dáreček … Podívejte se!“

Profesor se zájmem prohlédl zub, šáteček s výšivkou i proužek papíru a bez ptaní vše strčil do kapsy. Pak vběhl do mého bytu.

„Nebudeme ztrácet čas zbytečnými dohady, příteli.“prohodil tlumeným hlasem. Jako by se obával, že ho někdo kromě mne může slyšet. „Zatelefonuji si od vás, abych zdržel doma svého hosta… Návštěvu u vás odložím a večer vám zavolám. Na shledanou!“

Nestačil jsem ani odpovědět, a profesor už odtelefonoval a sestupoval po schodech.

Znal jsem Kučina řadu let a věděl jsem, že občas učiní něco, co se zdá pošetilé, když se nechá unést nějakým nápadem.

Vrátil jsem se do pokoje a vzal do ruky svůj náčrt. Pozorně jsem hleděl na kresby a všiml si, že levá stopa se lišila od pravé. Špička levé boty byla širší a také poněkud vychýlená. Měl neznámý deformovanou nohu a nosil ortopedickou obuv? Nebo jsem při obkreslování posunul papír?

Vyšel jsem na schodiště, abych si náčrty ověřil. Levá bota byla skutečně jiná než pravá. Od zazvonění uplynulo sotva patnáct minut. Snad si fasádníci neznámého všimli?

Vyběhl sem před dům, právě když odcházeli. Na můj dotaz odpověděli, že si při práci lidí nevšímají.

Chtěl jsem se vrátit do bytu, když na mne volal náš domovník, který dbal na pořádek a klid jako Argus. Krátce přistřižený plnovous, bujné obočí, pod nímž se blýskaly oči černé jako uhlíky, přidávaly jeho jinak bezvýrazné tváři na přísnosti. Důležitě promluvil:

„Vyptáváte se, pane Luskači, tam těch, jako byste nevěděl, že vím o každém hnutí před vchodem do domu víc než všichni zedníci dohromady. No, jakýsi šmatlavý do domu šel, ale hned zase vyšel. Napadal na levou nohu a měl na ní nějakou divnou botu. Vyvedl vám snad něco?“

„Ne, nic. Nechal mi jen dopis ve schránce,“ odbyl jsem ho. „Ale zajímalo by mě, jak vypadal.“

„Podle oblečení docela slušně, až na tu nemožnou čepici. Takovou v celém Leningradě nenajdete. Půlka byla kostkovaná šedomodře a půlka pepita, hodila by se tak do cirkusu. A nos měl, div mu do něho nepršelo. Měl také zrzavý kníreček a byl to pěkný pořízek. Připomíná vám někoho známého?“

„Nepřipomíná! Děkují vám.“

Za několik dnů mělo předsednictvo Leningradského trustu lesního průmyslu, kde jsem působil jako vedoucí technické správy, schvalovat návrh projektu výstavby mechanizovaného střediska pro plavení dříví na řece Svir. Měl jsem vypracovat posudek – a teď se mi do odpovědné práce připletl zub šelmy a umrlčí hlava!

Znechuceně jsem studoval technická data projektu, když mě vyrušilo zvonění telefonu. Volal profesor Kučin.

„Dodržuji slovo,“ pravil. „Neobtěžoval byste se na chvíli ke mně? Mám vzácného hosta, který leccos ví a zná.“

Netrvalo dlouho a už jsem zvonil u dveří profesorova bytu. Ozvalo se dueto psích hlasů; překvapilo mne to – Kuřin měl jen jednoho psa, vychytralého jezevčíka Abraka. Sotva se dveře otevřely, dorážel na mne s přátelským kňučením a za ním se vrtěla statná lajka, která se mí zdála povědomá.

„Jen dále,“ zval mne profesor, a když viděl, že lajku hned nepoznávám, zvolal vyčítavě:

„To máte tak špatnou paměť? Vždyť je to …“

„Nadyr!“ vyhrkl Jsem a pes hned radostně vyštěkl.

V mžiku přede mnou vyvstaly vzpomínky na nezapomenutelné okamžiky prožité loni (roku 1936) v daleké tajze na řece Varjun – kde jsme po pádu svahu, který podemlela rozvodněná řeka, našli ohromné tělo mamuta, desítky tisíciletí zakovaného ve věčně zmrzlé sibiřské půdě. Účastnil jsem se expedice, již vedl profesor Kučin, a bezprostředním objevitelem, který nás dovedl k vyhynulému velikánu, byl právě znamenitý lovecký pes – Nadyr.

Profesor přerušil mé poněkud dlouhé a hlučné vítání s lajkou a ukázal pohybem ruky do pokoje.

Tam seděl Nadyrův pán, jakutský lovec a předseda loveckého družstva z vesnice Bargíni – Nikandr Šalganov.

„Příteli, kde se tu berete?“ zvolal Jsem mile překvapen a objal statného Sibiřana.

Šalganov přijel z Jakutska služebně. V Leningradě se každoročně konala celostátní aukce kožešin, na niž přijížděli zájemci z celého světa. Lovecké družstvo, jehož předsedou byl, se zavázalo poprvé po dlouhých létech, nabídnout k prodeji značný počet kožešin sobola, který se díky přísnému hájení v revíru družstva tak rozmnožily, že jeho lov byl výjimečně povolen. Šalganov měl uzavřít smlouvu se státní obchodní organizací. Nadyra přivezl do Leningradu na přání předsednictva Společnosti chovatelů čistokrevných loveckých psů. Sekce lajek měla zájem o výborného Nadyra pro osvěžení krve lajek místního chovu. Byl tedy v Leningradě ze služebních důvodů i Nadyr, ale oba – pán i pes – se již zase chystali k odjezdu.

„Tak,“ řekl jsem vyčítavě, „čtrnáct dní je, profesore, tady taková návštěva a vás nenapadlo zavést ho ke mně!“

„Vždyť byl na roztrhání,“ hájil se Kučin. „Ani jeden večer neměl volný a celých šest dní jezdil se znalci kožešin po skladech mimo Leningrad. Dnes měl zase odvézt Nadyra na tři dny do Lodějného Pole. Na mé naléhání odložil cestu až na zítra.“ Profesor se na okamžik odmlčel a dodal:

„Telefonoval jsem mu hned od vás, však víte, a spěchal jsem domů, abych ho zdržel a pověděl mu o vaší příhodě. Nezdá se mi, že by vám někdo jen tak pro nic za nic věšel na kliku vlčí zub.“

Když sibiřský lovec souhlasně přikývl, pokrčil jsem rameny a poznamenal, že se asi jedná o nejapný žert.

„Nezazlívám vám vaši lehkovážnost,“ řekl profesor shovívavě, „vždyť neznáte někdejší zákony tajgy. My je známe,“ Kučin pohlédl na Salganova, jako by se dovolával jeho souhlasu, „a proto jsme usoudili, že dárce pochází ze Sibiře a celá věc má určitý význam. Vzpomněl jsem si na příhodu, která se stala před nějakými dvaceti …, počkejte, čtyřiadvaceti lety ještě za cara. Teprve po dnešní rozmluvě se mi vybavila v mysli. Byl jsem tehdy s výpravou zeměměřičů a taxátorů v sibiřské tajze, v oblasti Stanového pohoří. Naše stanoviště se rozkládalo opodál Udekanu v Ust-Njukže a tam jeden z našich geometrů, myslím, že se jmenoval Sitkov, zabil v hádce krčmaře, který ho při placení celoměsíční útraty ošidil o značnou částku. Krčmář, známý násilník a šejdíř, si vymáhal zaplacení přemrštěného účtu sekerou. Sitkov se nezalekl a ve rvačce, při níž mu násilník usekl malíček … myslím u levé ruky, ho bodl nožem tak nešťastně, že ten za dva dny skonal. Černík, který záležitost vyšetřoval, zjistil, že geometr jednal v sebeobraně, a tím byla věc vyřízena. Považovali jsme tedy věc za skončenou.

Krčmář však byl příslušníkem národnostní menšiny Sojotů, kteří tenkrát patřili k nejvykutálenějším původním obyvatelům Sibiře. Mnozí z nich obchodovali koňmi a víc než prací se živili dohazovačstvím. Bylo jich poměrně málo, a proto drželi jeden s druhým.

Asi za tři měsíce jsme ukončili práce v terénu a začali v okresním městečku Mogoče, které leží na trati transsibiřské magistrály, se zpracováváním materiálů. Jednoho dne dostal Sitkov zásilku: šáteček s vyšitou umrlčí hlavou a zubem šelmy zabaleným v cáru papíru. Na útržku bylo neumělou rukou načmáráno: Zub chce krev. Sitkov přišel ráno k nám s dotazem, co to má znamenat. Ani my jsme si s podivným dárkem nevěděli rady. Kancelářský sluha, Tunguz, nám ale řekl, že ten, kdo něco takového dostane, propadá podle starých zákonů některých sibiřských kmenů krevní mstě. Za starých dob nebylo třeba na Kavkaze nebo ve Střední Asii o takové kratochvíle nouze. Ale krevní msta na Sibiři byla i tenkrát už vzácným zjevem.

Dali jsme hlavy dohromady a za pomocí znalou místních poměrů Jsme přišli na to, že osudná historka v Ust-Njukže neskončila. Někdo z příbuzných krčmáře patrně vzal na sebe podle tradic kmene Sojotů úlohu krevního mstitele. Sitkovovi všichni radili, aby odjel domů do Petrohradu, ale byl to mladý a výbojný muž a varovným hlasům se posmíval.

Jednoho večera ho mstitelé vyčíhali, když se vracel z návštěvy u známých. Omráčili ho a odvlekli do tajgy –

Naštěstí se přepadení neobešlo beze svědků. Neprodleně nás zburcovali, přidalo se ještě několik přátel a začalo stíhání. Za městem jsme se dohadovali, na kolik skupin se rozdělíme a kam zamíříme, když se jako anděl strážný objevil tuhle soudruh Salganov. To byl tenkrát bohatýrský chlapík – čímž nechci říci, že dnes není. Ve svých čtyřiadvaceti letech byl už slavným lovcem a tajgu znal jako málokdo. Bez něho by Sitkov neušel smrti.

Šalganov znal v dalekém okolí všechny stezky a vedl nás takřka najisto. Věděl o tajném obřadišti Sojotů, kde žil a ‚vládl‘ šaman, tvrdě udržující u příslušníků kmene úctu a pokoru před starými zvyky. Šalganov správně usuzoval, že Sitkova zavlečou právě sem a šaman ho nechá za patřičných obřadů usmrtit.

Uháněli jsme na vytrvalých sibiřských konících, co jen svízelná cesta dovolovala, až jsme dorazili do zapadlého hvozdu, v němž sídli vládce duchů tajgy – šaman. Žil ve srubu postaveném ve tvaru jurty. Před vchodem stály dva primitivní oltáře. Kolem dvou menších stanů, na jejichž stěnách ze sobích kůží byly připevněny kostry různých ptáků, čněly vysoké kůly a na nich byly nasazeny medvědí lebky. Ohromné limby stály v pozadí obřadiště obehnaného podivným plotem: místo sloupků zde byly zvláštní dřevěné figuríny s nestvůrnými hlavami.“ /

„A co se stalo se Sítkovem?“ zeptal jsem se.

„Přijeli jsme právě včas, ale neptejte se, jak ubožák vypadal,“ pokračoval profesor. „Byl sešněrován řemeny z běluhy (běluha – ohromná mořská ryba z čeledi delfínů, lat. Beluga leucas Gray), které jsou velmi vláčné, ale svírají končetiny tak pevně, že se téměř přeruší krevní oběh. Působí to hrozné bolesti.

Sojoty jsme překvapili. Vpadli jsme mezi ně a do jednoho je pochytali. Ukázalo se, že krevní mstu měl podle příkazu šamana vykonat mladší bratr krčmaře. Tří další příbuzní mu pomáhali.

Geometr si poležel dobrý měsíc v nemocnici v Irtutsku, než se mohl zase postavit na nohy.

To byl tedy případ, který se odehrál před čtvrtstoletím – a dnes jde o vás…“

Šalganov k tomu poznamenal:

„Nebylo by správné varování podceňovat, i když si nedovedu představit, čím by pan Luskač přivolal na svou hlavu takovou nesnáz?!“

Rozhodně jsem prohlásil: „Neučinil jsem nic, co by nějakou krevní mstu mohlo vyvolat, proto se mi zdá, že pod dojmem staré historky přisuzujete nejapnému vtipu důležitost, kterou vůbec nezasluhuje. Prosím vás, jakápak dnes v Sovětském svazu krevní msta! Přihodilo se něco podobného za poslední léta?“

Šalganov se zamyslel a vážně pronesl:

„Při svých cestách v tajze jste na vlastní uši slyšel, jak to za carských dob na Sibiři chodilo. Každý, kdo mohl, místní obyvatele šidil, deptal, vydíral, neměli prakticky jiné právo než poslouchat a ponenáhlu vymírat. O školách, lékařské pomoci nebo nějakém zaměstnání nemohlo být ani řeči. Byli to pro vládce starého Ruska prostě méněcenní lidé. Úřady se chovaly k různým pobudům, dobrodruhům a lupičům shovívavěji než k původním obyvatelům Sibiře. Neutěšený život, hlad, nakažlivé nemoci kosily jakuty, Tunguze, Golfy, Moče a desítky jiných národů a národností. Není divu, že se tu a tam proti takové hrůzovládě vzepřeli – ale kárné oddíly pak zabíjely děti, ženy i starce. Teprve když se na Sibiři ujala vlády sovětská moc, skončil útlak a bezpráví. Ale zaostalí obyvtelé se jen pomalu přizpůsobují novému …“

Šalganov se odmlčel a pokračoval:

„Ptal jste se, zda se něco podobného opakovalo i později. Ne, neopakovalo, nebo – lépe řečeno – nevím o tom. Ale ta vaše zásilka dokazuje, že ještě i dnes se někde v úkrytu tajgy tyto zvyky udržují. Poslední dva roky jste přece na Sibiři byl několik měsíců a potkala vás různá dobrodružství. Co když to poselství nějak souvisí s těmi vašimi cestami? Asi byste měl raději celou věc oznámit na bezpečnosti …“

„Jsem téhož názoru,“ přisvědčil profesor. „Nač máme bezpečnost? Ať se také jednou zabývá záležitostí, která nezasvěcenému připadá na první pohled jako špatný žert.“

„Zkusím to napřed u svého známého Filipa Kurflova.“

„Míníte předsedu krajského soudního kolegia?“ otázal se profesor.

„Ano, je to můj dávný přítel,“ přikývl jsem.

„Ujednáno,“ rozhodl profesor. „Vy si půjdete pro rozum ke Kurilovovi a Nikandr se ujme po návratu na Sibiř věci také, protože tam někde musíme hledat začátek.“

Poseděl jsem s přáteli až do pozdního večera, a když jsem se vrátil domů, vyřídila mi manželka, že mi několikrát telefonoval můj dobrý přítel, geolog leg Feklistov.

Prožil jsem s Olegem a ostatními účastníky expedice do Surunganských hor nezapomenutelné dni i nebezpečná dobrodružství. Velmi jsem si ho oblíbil. Nechtělo se mi věřit, když mi Oleg sdělil, napůl rozpačitě a napůl s humorem, že právě dnes pozdě odpoledne dostal malou zásilku, s níž si neví rady; šátek s vyšitou umrlčí hlavou, zub a proužek papíru upozorněním.

„Na proužku papíru z telegrafického přístroje byla klepaná tři slova, že ano?“ zeptal jsem se.

„Jak to víte?“ zazněl jeho překvapený hlas.

„Mívám občas Intuici …“

Oleg mě přerušil: „Teď už vím, kdo si zavtipkoval.“

„Já také. Kulhavý muž v kostkované čepici…“

„Ale jděte,“ vpadl mi do řeči se smíchem Oleg a dodal: „Tak to taky víte, co ten žert znamená?“

„Ano, znamená to, že jste propadl krevní mstě!“ Oleg hvízdl do mluvítka tak silně, až mi zaznělo uchu.

„Rozuměl jste?“ zeptal jsem se.

„Já že propadl…?“ smál se podezíravě.

„A já s vámi, Olegu. Jsem teď ale veselejší. Ve dvou se to lépe táhne …“

„Tak to není žert od … od …“

„Snad jste mě nepodezříval?“

„Promiňte, prosím, ale je to tak fantastické… Odpusťte, jsem přepracován, a teď ještě tohle. Štěstí že Tamara není doma,“ povzdychl Oleg. „Vyděsila by se.“

„Vaše žena odjela?“

„Ano, na Sibiř,“ odpověděl Oleg. „Dostala z Bertlovky telegram, že její děda Rodion Rodionovič vážně onemocněl, a to není maličkost, už dávno překročil osmdesátku. Tamara z toho byla celá utrápená a hned se za ním vypravila, víte, jak ho miluje. A teď se k té starosti připlete vyhrůžka se zubem,“ povzdechl si geolog.

Odmlčel jsem se a přemýšlel, čím bych ho potěšil. Náhle mi něco napadlo a zvolal jsem:

„Olegu, začíná mi svítat! Ty uzlíčky s umrlčí hlavou patrně souvisejí s naší výpravou do Surunganských hor!“ (O této cestě pojednává kniha „Odkaz lovce tajgy“.)

„Proč?“ divil se geolog.

„To je jasné! Jak jinak jsme mohli my dva získat společného ‚mstitele‘ než na té výpravě? Nikde jinde, kde se uchovaly zvyky zakroutit bližnímu krkem podle starých tradic, jsme přece spolu nebyli…“

„A hrome,“ ulevil si Oleg. „V tajze se opravdu až dodnes uchoval zákon krevní msty?“

„Profesor Kučin a sibiřský lovec Nikandr Šalganov to nevylučují. Právě od nich přicházím. Víte co? Zavoláme Kučinovi a smluvíme si s ním na zítřek schůzku. Telefonem o tom nebudeme mluvit. A teď klidně spěte a nelamte si hlavu!“

Příštího dne jsem navštívil Filipa Kurilova, který byl nedávno jmenován předsedou soudního kolegia. Odpovědné a významné místo nic nezměnilo na jeho chování. Byl to stále ten veselý, upřímný, prostý člověk jako dříve a přivítal mě opravdu srdečně.

„Vidím, že vás někde tlačí bota,“ zahalasil a nabídl mi šálek čaje, bez něhož si nedovedl představit přátelskou rozmluvu.

Mé vyprávění vyslechl se zájmem. Když jsem skončil, chvíli přemýšlel, nakonec se zazubil a promluvil:

„Podobá se to hloupému žertu, ale kdo je rád na světě, o to vy jste, se nad tím musí zamyslet. Podíváme se na to. Celou věc předám našim vyšetřovatelům. Tam si budou vědět rady. Mají odborníky i na zuby šelem…“

Večer jsem s Olegem navštívil profesora Kučina. Šalganov odjel se svým Nadyrem, aby se postaral o nadějné potomstvo lajek lodějnopolských myslivců.

Seděli jsme tedy ve třech a snažili se přijít na to, čím jsme mohli při naší expedici do Suruganských hor zavdat příčinu k nějaké krevní mstě.

Historie naší společné výpravy začínala už dávno.

Olegův děd, významný revolucionář, objevil ještě v carských dobách, kdy byl v Surunganském pohoří ve vyhnanství, „poklad“. Jistý dobrodruh se zmocnil části jeho zápisů a domníval se, že jde o zlato. To nejdůležitější však neznal, místo naleziště. Přesné údaje znal jenom Oleg, a tak banditům nezbylo než čekat desítiletí. Pak se přilepili na stopy naší výpravy a v úzkém kamenném údolí nás přepadli, ale podařilo se nám je odrazit. Expedice objevila skutečně „poklad“ – bohaté naleziště molybdenu.

Mezi účastníky výpravy byl též polesný Šulgin, který se k nám přidružil, aby prováděl taxaci lesa v tajze. Nečekaně nám zkřížil cestu tygr a Šulgin byl při lovu na něj těžce zraněn; za dva dny zemřel. Na smrtelném loži se přiznal, že patří k bandě, která chtěla zavraždit Olega a získat dokumenty obsahující podrobný popis cesty k „pokladu“.

Bandité byli později zatčeni a odsouzeni. Nemohli být tedy iniciátory nějaké „krevní msty“. Zbýval pouze jeden, kterému se podařilo uprchnout. Jmenoval se Čuvajev, ale byl to čahoun, který se ani v nejmenším nepodobal kulhavému poslu.

V každém případě však byl Cuvajev jediný, kdo se mohl mně a Olegovi mstít.

Profesor pozorně poslouchal naše vyprávění, a když jsme skončili, zamyšleně pronesl:

„Čím dál o věci uvažuji, tím víc se přikláním k názoru, že zásilku doručil někdo náhodný, Proč ji přinesl právě tak nápadný člověk, a ještě k tomu v nemožné čepici?“

Byl jsem zvědav, zda Filip Kurilov, lépe řečeno vyšetřovatelé budou téhož mínění.

Za několik dní mě k sobě Kurilov pozval.

„Mohu vás potěšit,“ řekl hned, jak jsem vstoupil do jeho pracovny. „Podal jste nám tak dokonalý popis, že člověka, na kterého se do puntíku hodí, naši pracovníci brzy našli. Hádejte, kdo to je?“

Pokrčil jsem tázavě rameny a můj společník prohlásil:

„Bývalý cirkusový akrobat, který si pohmoždil nohu. Od té doby kulhá a nosí ortopedickou obuv.“

„Zajistili jste ho?“ vyhrkl jsem.

„Ale příteli,“ shovívavě pokračoval Kurllov, „doručování zásilek není přece nic trestuhodného, když to někdo udělá v dobrém úmyslu nebo z laskavosti.“

„Oznámení, že vám někdo chce zakroutit krkem, považujete z právnického hlediska za laskavost?“ vybuchl jsem nazlobeně.

„Proč hned tak zhurta?“ zazubil se Kurilov.

Věc se měla takto: Posel, který Olegovi a mně doručil zásilku, nevěděl nic o jejím obsahu. Ve vlaku z Moskvy do Leningradu se seznámil s jakýmsi mužem, který údajně doprovázel ze Sibiře dva tygry a dva levharty pro leningradskou zoologickou zahradu. Šelmy se vezly v klecích ve zvláštním vagóně a během jízdy měl o ně ten člověk pečovat. Dělal to ovšem na stanicích, kde rychlík delší dobu stál, a jinak s1 hověl v lůžkovém nebo jídelním voze. S akrobatem se rychle spřátelil, pozval ho do jídelního vozu na večeři, která se neobešla bez vodky a vína. V povznesené náladě dojeli do Leningradu, a než se rozešli, požádal Sibiřan svého nového druha o laskavost. Nevyzná se prý v Leningradě a ztrácel by zbytečně čas hledáním dvou adres, na které měl od známých ze Sibiře předat balíčky – malá žertovná překvapení. Artista ochotně přislíbil pomoc a zásilky také doručil.

„Hra,“ zabručel jsem, „a víc toho neznámého asi nespatřili“

Kurilov pokýval hlavou: „Ani našim pracovníkům se to nepodařilo. Do leningradské zoo nebyli totiž žádní tygři ani levharti dodáni.“

Povzdychl jsem si:

„A tím to tedy skončilo.“

„Omyl,“ ozval se Filip Kurilov. „Průvodce sice zmizel, ale zvířata se houpají po vlnách Baltického moře na anglickém parníku Orkney se stanicí určení Londýn. Zakoupila je totiž liverpoolská zoologická zahrada. V Leningradě převzal zvířata od ruského průvodce anglický a naložil klece na loď, která veze z Leningradu do Anglie řezivo. Odesílatelem šelem byla Krajská správa vývozu kožešin a zvěře v Čitě. Průvodce Antonov vážně onemocněl na infekční zánět mozkových blan a předal zvířata i s potřebnými doklady nějakému svému známému, o němž nemá správa v Čitě žádné osobní údaje. Doufám, že brzy zjistíme, kdo to byl.“

Uplynulo více než dva týdny a průvodce šelem se nepodařilo zjistit. Antonov zápasil ve vysokých horečkách se smrtí, nebyl schopný výpovědi a lékaři pochybovali o jeho uzdravení.

Jak ubíhal čas, začali jsme na vše zapomínat.

Znenadání se však vrátila Olegova manželka Tamara. Její děd Rodion Rodionovič se již uzdravoval.

A přece přijela Tamara poplašená. Jejího strýce, předsedu loveckého družstva Cižova, postihlo neštěstí. Bylo to v době hájení zvěře a družstevníci se věnovali sběru limbových šišek, z jejichž velkých semen, limbových oříšků, se připravuje olej. Revír loveckého družstva byl větší než celé Holandsko a Čižov objížděl na koni dvanáct provozoven podle stanoveného plánu. Ve Fjodorovské usedlosti ho však čekali marně. Znali jeho přesnost a nechápali, proč se neobjevil.

Mezitím jeden z trhačů šišek zaslechl ze svého posedu na limbě střelbu. Padlo poměrně rychle pět ran, a jelikož každá puška má „svůj hlas“, poznal, že tři výstřely padly z jedné pušky a dva z druhé. Ze svého vysokého stanoviště určil přibližné místo střelby. V době hájení se v tajze málokdy rozlehne rána z pušky, a stane-li se to, pak jde bud o výstřel na škodnou, nebo o pytláky. Podle ustáleného zvyku pomáhat v tajze jeden druhému slezl trhač ihned se stromu, popadl pušku a spěchal směrem, odkud zazněly výstřely.

Záhy uslyšel řičení koně a křik. Když doběhl na úzkou mýtinu, uviděl, jak neznámý jezdec tahal za uzdu vzpínajícího se koně bez jezdce a marně se pokoušel přimět ho ke kroku.

Opodál se potácel druhý muž; držel v levici pušku a pravou, celou zakrvácenou, se snažil nabít.

Když trhač přiběhl blíže, poznal v raněném předsedu Čižova. Hned pochopil, že byl Čižov přepaden, a tak na jezdce zvolal:

„Stůj, nebo střelím!“

Hrozba neúčinkovala, jezdec zaklel, pustil zdráhajícího se předsedova koně a vypálil po trhači. V chvatu se však minul.

Trhač překvapením na okamžik znehybněl, ihned se však vzchopil, rychle zacílil a vystřelil na útočníka. Ten strhl koně na stranu a uháněl po klikaté stezce, až zmizel z dohledu.

Trhač se vrhl ke zraněnému.

Čižov pustil pušku a s obličejem zkřiveným bolestí se snažil svléci kabát. Trhač mu pomohl, a když vyhrnul krví prosáklý rukáv košile, zjistil, že Čižov má prostřelenou paži v nadloktí.

„Proklatý ničema,“ skřípal zuby. „Vystřelil na mne ze zálohy … Tam, za tím balvanem…“

„Ještě že na to doplatila Jen ruka, ta se brzy zahojí, kule neporanila kost,“ chlácholil ho trhač. „Ale proč po vás střílel, předsedo?“

„Nevím to právě tak jako ty. Nechrne řečí, zavaž mi ránu, aby tak nekrvácela. Svlékni mi košili a roztrhej ji na obvaz.“

„Štěstí, že je dnes u nás ve Fjodorovce felčař Sinicyn a milicionář Semjonov…,“ oddechl si trhač Borisovič.

Dorazili do Fjodorovky a raněného se hned ujal felčař. Borisovič vyhledal obvodního milicionáře Sernjonova. Ten hned spěchal do ošetřovny.

Pozorně se vyptával Čižova i Borisovíče, jak se všechno zběhlo. A tu si Čižov vzpomněl na historku, která se stala asi před týdnem.

Jednoho rána nalezl na klice u domovních dveří pověšený balíček. V malém šátečku s vyšitou umrlčí hlavou byl zabalen vlčí zub a kousek papíru ze slovy. Krev za krev.

„To je přece krevní msta“ přerušil ho vzrušeně milicionář. „Za celou dlouhou dobu, co sloužím v tomhle kraji, se nic podobného nepřihodilo, ale raději podám hlášení na okresní velitelství. Krevní msta dvacet let po Říjnové revoluci!“ kroutil nedůvěřivě hlavou Semjonov.

„Hlášení podejte, ale napřed se pusťte za tím lotrem,“ přerušil ho nervózně bledý Čižov, kterého ztráta krve dost oslabila.

„Samozřejmě,“ horlivě souhlasil milicionář, „Na protokol a papírování je času dost.“

Ráno se Čižovovi přitížilo, a tak ho odvezli do okresní nemocnice, vzdálené sto šedesát kilometrů.

Stíhání zákeřného střelce, které organizoval Semjonov, bylo bezvýsledné. Se Semjonovem se účastnili pátrání další dva pracovníci bezpečnosti a tři lovci, ale po dvou dnech se vrátili z tajgy s nepořízenou. Sotva vyjeli na koních z Fjodorovky, začalo pršet, déšť nepřestal v noci ani příštího dne a všechno smyl, takže po neznámém pachateli nezbyla jediná stopa.

Ještě štěstí, že bezpečnost měla k dispozici přesný popis.

Čižov i Borisovič shodně prohlásili, že to byl asi padesátník, plavovlasý, s neúměrně velkýma a tlustýma rukama. Borisovič si toho všiml, když viděl, jak neznámý cloumal otěžemi Člžovova koně.

Popis byl rozeslán orgánům bezpečnosti i vesnickým výborům po celé Sibiři a vyvěšen v každé usedlosti.

Když Tamara odjížděla z Vertlovky zpět do Leningradu, stav jejího strýce se zlepšil natolik, že ho z nemocnice propustili do domácího ošetření.

Když Tamara dokončila své vyprávění, vstal Oleg a mlčky vytáhl ze zásuvky výhružné poselství, které dostal i on. Nerad své ženě působil starost, ale musela se o všem dovědět. Se zatajeným dechem se Tamara zeptala, co to má znamenat!.

„Asi totéž, co v případě tvého strýce: upozornění, že máš být záhy vdovou, Tamarko…,“ zažertoval trochu násilně Oleg.

Tamara, vyrostlá na vesnici v tajze, byla lecčemus zvyklá, ale teď se opravdu vyděsila. Prudce vstala, objala svého muže a zvolala:

„To snad není možné, v dnešní době!. Takové šílenství!“

Byli jsme u mladých manželů společně s profesorem Kučinem. Ten vážně prohlásil:

„Nyní se potvrzuje, přátelé, že po vás jde někdo, kdo má přímý vztah k vaší minulé výpravě …“

„Ale není důsledný,“ řekl jsem. „Výpravy se přece účastnilo šest osob, a z nich dostaly zásilky jen tři. A co ti ostatní – Starobor, Jemenka a …“

„… a já,“ dodala Tamara. „Ve Vertlovce jsem Jemenku viděla, ale o nějakém výhrůžném poselství se nezmínil.“

Oleg se zadíval na Tamaru a řekl:

„Tamaro, musím ti něco říct. Vypadá to jako náhoda. Vzpomínáš si, že po skončení naší expedice si všichni, kteří se jí zúčastnili, slíbili, že se za tři roky sejdeme zase ve Vertlovce u dědy. A právě v těchto dnech byl schválen seznam geologů, kteří jsou mi přidělení na výpravu do Surunganských hor. Musíme tam urychleně připravit zahájení těžby molybdenitu. Podle usnesení se s ní má začít příští rok. Odjedu do Vertlovky za čtrnáct dní.“

Kučin odložil vyhaslou lulku, pohodlně se usadil v křesle, nasadil si brýle a vytáhl z kapsy obálku. Zatřepal s ní a pomalu z ní vytáhl dopis.

„Abych vás odvedl od chmurných úvah, kterým jsme se právě oddávali… Přišel dopis z Údolí sovích očí… Nevím, zda víte…,“ profesor opět uchopil svou dýmčičku, a když ji nacpal, pohlédl na nás, na každého zvlášť, jako by chtěl zdůraznit závažnost toho, co nám poví. „Nevím, zda víte, že v Údolí sovích očí dnes již pracuje početná skupina odborníků. Brzy tam začne zkušební těžba briliantů – kamínků, jimž zastara místní kmeny říkaly ‚soví oči‘.

Tehdy jsme vedle nich a mamuta v tom kraji také objevili podivnou ‚krychli‘ z kamene, která působila dojmem základů nějaké svatyně nebo mohyly. Už tenkrát jsem soudil, že pochází asi z patnáctého století a že ji tam postavili z neznámých důvodů mongolští nájezdníci ze Zlaté hordy, když se stahovali z Ruska po porážce, kterou jim připravil Ivan III. Nyní se o záhadnou stavbu zajímá novosibirská odbočka Ústavu materiální kultury. Obrátili se na mne. Finanční prostředky jsou už zajištěny, v Novosibirsku mě čeká spolupracovník, a tak nezbývá nic jiného než ode dneška za tři dny sednout na vlak a odjet na Sibiř. Generozov, který je správcem údolí, mi píše, že mě očekává.“ Kučin se zálibně, skoro něžně dotkl dopisu. „Škoda že Šalganov se svou lajkou již odjel, mohli jsme cestovat společně. Poslal Jsem za ním telegram s prosbou, aby převzal funkci hospodáře a hlavního průvodce naší malé výpravy a zajistil potřebný počet manuálních spolupracovníků pro demontáž té podivné starobylé stavby. Spoléhám na něho také jako na výborného lovce … Kdoví zda se tam nerozmnožili levharti …“ Profesor se srdečně zasmál a znovu zapaloval dýmku, která mu stále vyhasínala.

„Převzal jste, profesore, velmi zajímavý úkol, přímo vám závidím,“ přiznal jsem s povzdechem.

„A co vaše dovolená, nechtěl byste ji zase aspoň zčásti obětovat a přijet zase na místa, kde jste už s námi byl?“

„Nastupuji svou osmitýdenní dovolenou až za měsíc, a to budete s tou kamennou hromadou dávno hotovi,“ namítl jsem stroze.

„Mýlíte se, bude to zdlouhavá práce, musíme stavbu rozebírat velmi opatrně. Vždyť je to archeologická vzácnost! Kdoví co může obsahovat.“

„Domníváte se, že nejde o pouhé základy k nedokončené stavbě, ale o něco unikátního?“ vyzvídala Tamara.

„Nerad vyslovuji pouhé dohady. Mohl jsem krychli jen letmo prohlédnout. Neměl Jsem k tomu přirozeně ani žádnou průpravu. Vždyť mi ji postavila do cesty náhoda. Dnes už mám prostudovánu vědeckou literaturu – nicméně s určitostí se vyslovit nemohu,“ odpověděl profesor a zavrtěl hlavou.

„Ale Ivane Vasiljevlči,“ řekl jsem, „nechcete nám prozradit, co si ve skutečnosti myslíte?“

„Opravdu nechci u nikoho vzbudit zbytečné iluze,“ zasmál se profesor.

Za tři dny jsme s Tamarou a Olegem doprovázeli Kučina na nádraží. Popřáli jsme mu šťastnou cestu a hodně úspěchů.

Za deset dni nato Jsem stál na nástupišti opět, provázel jsem Olega a jeho manželku na cestu do dalekých sibiřských hor. S nimi odjíždělo z Leningradu pět geologů a dva inženýři, dva další se k nim přidruží v Moskvě a tři v Novosibirsku.

Několik dní po odjezdu mých přátel mi zatelefonoval Kurilov.

Za chvíli jsem už klepal na dveře jeho pracovny. Přivítal se se mnou jako obvykle s veselým výrazem. Mluvil o všem možném, jenom ne o tom, co jsem chtěl slyšet.

Konečně sáhl do svého psacího stolu a vyndal několik lístků.

„Mám tady popis člověka, který střelil po Čižovovi. Porovnal jsem ho s popisem průvodce šelem. Artista se nezmiňuje o nápadně vysokém čele ani o velkých silných rukách. Popisy se spíš zcela rozcházejí. Útočník v tajze a průvodce šelem jsou zřejmě dvě různé osoby.

Dva mstitelé! Dva bratři? Přiznám se vám, že staré rodové zvyky Sojotů neznám, a proto jsem požádal své kolegy na Sibiři o vyjádření. Taky jsem se na ně obrátil s žádostí, aby zajistili bezpečnost výpravy vašeho přítele Feklistova. Čižov musí být první a poslední nešťastný případ v této záležitosti.“

„Mohu být tedy o své přátele bez starosti?“

„Můžete klidně spát,“ ujišťoval mě Kurilov.

„Proč ale vlastně ti mstitelé o svém záměru vyhlédnutou oběť informují?“

Kurilov se zamyslel a nakonec řekl:

„Něco tu opravdu nesouhlasí. Bude nejlépe počkat, až co napíší znalci ze Sibiře a nelámat si hlavu.“

Nečekal jsem na zprávu ze Sibiře a obrátil jsem se na známého etnografa. Vyslechl mě velmi pozorně a jeho údiv nad tím, co ode mne slyšel, byl opravdu nelíčený.

„To je téměř neuvěřitelné! Krevní msta jako samovolný regulativ spravedlnosti v našem socialistickém státě! Vždyť k tomu chybějí předpoklady. Mezi rodinami docházelo ke krevní mstě většinou z majetkových nebo milostných konfliktů. Když byl někdo zabít, jeho příbuzní měli povinnost mstít se vrahovi nebo členům jeho rodiny. Stávalo se to hlavně na Kavkaze, u některých sibiřských kmenů jen málokdy. Vlčí zub však tady přede mnou leží… Chtě nechtě musím věřit, že pochází dejme tomu od nějakého zarytého vyznavače krevní msty z kmene Sojotů… Jenže pokus o zákeřné přepadení vašeho známého je v naprostém rozporu s pravidly krevní msty. Mstitel nejednal zákeřně a snažil se připomenout, že vykonává odplatu. V případě Cižova se mi zdá, že jde o pokus zastřít motiv činu, a ne o krevní mstu.“

„Mohlo by to platit i o těch vyhrůžkách, co jsme dostali já a Oleg?“ zeptal jsem se.

„Nevylučuji to,“ odpověděl etnograf.

Čím déle jsem o věci uvažoval, tím víc mě celá záhada přitahovala. Potkával jsem denně stovky lidí, a nikdo z nich nevěděl, co ho příštího dne čeká. Já ale nosil jako připomínku blízké budoucnosti v aktovce vlčí zub a šáteček s umrlčí lebkou …

Za nějakou dobu jsem vyšel z práce společně se svým náměstkem Pčolovem. Den byl nádherný, a proto jsem se rozhodl jít domů pěšky.

„Mám strašnou žízeň,“ řekl Pčolov, „nezaskočíme si na sklenici piva?“

„Jsem pro,“ odpověděl jsem.

V kavárně Nord bylo plno, ale volný stůl jsme přece jen našli. Sotva jsme usedli a objednali si pivo, vešla do místnosti půvabná žena.

„Pohleďte,“ řekl tiše můj společník a zálibně se díval na příchozí, „to je krasavice.“

Měl pravdu. Mladá žena byla nádherně rostlá a půvabný obličej s rovným antickým nosem byl rámován smolně černými vlasy. Rozhlížela se po kavárně, zřejmě hledala místo. Její zrak padl na náš stůl, kde byly dvě židle volné. Po krátkém rozmýšlení vykročila přímo k nám.

„Dovolíte?“ otázala se příjemným hlasem.

Pčolov se překotně zvedl ze židle:

„Prosím, bude nám neobyčejným potěšením.“

Neznámá se sotva znatelně usmála a usedla.

Pčolov hleděl krasavici do tváře jako fascinovaný. Cítil jsem, jak prahne dát se s ní do řeči. Ona mu ale pomohla sama.

„Promiňte, vy jste cizinec?“ obrátila se najednou na mne. Pčolov udiveně vzhlédl a zalichotil jí:

„Máte obdivuhodný postřeh pro odstíny ruského jazyka. Nejste snad filoložka?“

„Mýlíte se. Jsem kreslířka.“

Potom jsme se představili. Naše společnice se jmenovala Naděžda Larionovová.

Během řeči jsme se dozvěděli, že mladá žena navrhuje modely pro módní časopisy.

„Máte tedy vytříbený vkus a umělecký talent,“ breptal překotně můj společník, který byl zcela vyveden z míry.

Nastala chvilka mlčení, kterou zase přerušil Pčolov:

„Viděla jste poslední premiéru v divadélku Křivé zrcadlo?“

O tomto představení se v Leningradě hodně mluvilo.

„Neviděla,“ přiznala se. „Vstupenky jsou na čtrnáct dní předem rozprodány.“

„Máte-li čas, náladu a vyhovuje-li vám moje společnost, můžete dnes …“

„Vy máte lístky?“

„Ano, mám dva rezervované,“ chlubil se radostně Pčolov.

„To je výborné, ráda přijímám.“

Příštího dne byl můj náměstek ke všem zaměstnancům neobvykle přívětivý, usmíval se, žertoval, a když se mnou osaměl, liboval si:

„Naděžda Larionovová je opravdu rozkošná žena Dnes večer jdeme spolu do jachtklubu na Kirovovy ostrovy. Nepůjdete s námi? Zajímala se o vás.“

„Děkuji za pozvání, ale mám schůzi komise ve Státní geografické společnosti. Zastupuji přece profesora Kučina.“

„Ah, ano, profesor bude bourat kamenný kvádr, jsem zvědav, zdali v něm něco najde,“ usmál se Pčolov shovívavě.

„Neznáte profesora Kučina,“ odpověděl jsem rozhodně. „Nemáme právo ho soudit. Škoda že se nemohu tak zajímavé práce účastnit.“

„Že by se vám chtělo plahočit se zas v tajze. Málo jste si tam toho za minulá léta užil?“

„Každý má své záliby…, Já tajgu, a vy záhadnou krasavici,“ smál jsem se.

„Na Naděždě není nic záhadného,“ protestoval. „Jsem opravdu šťasten, že jsem se s ní seznámil.“

„Záhadou zůstává, jak mohla ze šesti slov, která jsem vám řekl, poznat, že jsem cizinec,“ poznamenal jsem.

„Máte je spočítána?“

„Ano! Dvakrát jsem vám odpověděl něť, jednou da jednou ‚charašo‘ a konečně jsem řekl ‚eto možno‘. Myslím, že jsem vše vyslovil správně.“

„Pravda, mluvíte rusky zcela bez přízvuku,“ přiznal Pčolov.

„Jak to tedy Naděžda poznala?“

„Asi podle vašeho obleku, límečku na košili, vázanky a vůbec.“

„Výborná pozorovací schopnost.“

„To zřejmě přináší její zaměstnáni. Kreslí přece módy a všímá si tedy 1 maličkostí,“ rozhodl a odešel za svou prací.

Pčolovova známost s krásnou Naděždou pokračovala. Nebral ten vztah lehkovážně. Překročil už třiatřícítku a byl pořád svobodný. Prožil několik zklamání, a tak si nyní počínal obezřetně. Zajímal se o prostředí, ve kterém Naděžda žila, o její známé, o její práci – a byl se vším úplně spokojen.

Vyprávěl, že její rodiče mají domek někde na Sibiři, ona žije u příbuzných v Leningradě. Vystudovala uměleckoprůmyslovou školu a je teď zcela soběstačná. Podle Pčolova byla ve známostech velmi vybíravá (v kavárně Nord takový dojem – alespoň na mne – nedělala). Všude, kde se s Naděždou ukázal, vzbuzovala zájem, obdiv a závist. Namítl jsem jednou žertem:

„Tak krásná manželka, příteli, to abyste si najal hlídače.“

„Naděžda je ke mně velmi milá a srdečná, ale nechce se zatím vázat. Jako návrhářka má úspěchy a také budoucnost! Má všechny předpoklady k samostatnosti a nezávislosti, a navíc je roztěkaná, jako bývají obyčejně chytří a vnímaví lidé: všechno chce znát, všechno vědět, o všechno se zajímá. Tak třeba – hned vám dám příklad: je náramně zvědavá na vás, až začínám žárlit! Několikrát dokonce řekla, že by vás zase ráda viděla.“

„Ale jděte,“ divil jsem se.

„Ano, a velmi vás lituje,“ tvrdil Pčolov.

„Proč to?“

„Nedivte se. Zmínil jsem se jí o tom výhrůžném dopise, a ona se pokaždé ptá…“

„Zda ještě žiji?“

„To ani ne, ale zda jste už přišel na stopu tomu všemu… a – vůbec,“ zadrhl se Pčolov, když se setkal s mým upřeným pohledem.

„Zbytečně zasvěcujete lidi do mých záležitostí,“ řekl jsem.

„Dovolte, Naděžda přece pro mne není cizí!“

„Ale pro mne ano,“ řekl jsem dosti příkře.

„Víte, že je Sibiřanka, zná místní mravy a zvyky a mohla by vám i poradit.“

„To by od ní bylo milé,“ odsekl jsem.

Pčolov ani nevycítil ironický nádech mých slov a pokračoval:

„Víte, je nadšená obdivovatelka své rodné Sibiře. Když jsem jí vyprávěl o výpravě profesora Kučina, měla hned mapu Sibiře po ruce a chtěla vědět, kde se ta kamenná krychle mongolského chána nachází. Ale nemohl jsem jí nic bližšího říci.“

„Profesor Kučin si nepřál, aby se o tom mluvilo dříve, než se zjistí, oč vlastně jde. A nevyprávěl jste jí náhodou i o expedici Olegově?“

„Také, vždyť to není žádné tajemství…“

„Vladimíre Josifoviči,“ přerušil jsem ho karatelsky, „četl jste o tom snad v tisku, nebo slyšel v rozhlase?“

„Ne,“ přiznal Pčolov zaraženě.

„Pak o tom víte jen z důvěrných sdělení. ‚Široká veřejnost nebyla dosud informována, vždyť molybdenit je významný strategický nerost. A Oleg Feklistov je také v určitém nebezpečí, protože i on dostal výstrahu jako já.“

„Rudolfe Rudolfoviči, vaše výtka je neoprávněná,“

lítostivě odpověděl Pčolov. „Naděžda je můj nejbližší člověk, má snoubenka … Ručím za ni… třeba vlastní hlavou. Nevím, z jakých důvodů jí nevěříte?“

„Důvody, důvody,“ opakoval jsem, „ty opravdu nemám. Ale řeknu vám otevřeně: nemohu se zbavit dojmu, že seznámení s Naděždou nebylo náhodné. To je vše.“

„Když je tomu tak, proč jste mne hned neupozornil? Ostatně nepochybuji, že váš dojem je mylný.“

„Nic jiného bych si nepřál, to mi věřte,“ řekl jsem upřímně.

Asi týden po této rozmluvě jsem dostal od profesora Kučina sáhodlouhý dopis:

Drahý příteli,

zaháním psaním vynucenou nečinnost, čímž ovšem nechci říci, že jen proto jsem si na vás vzpomněl. Staly se zde takové změny, že my pamětníci někdejší výpravy jsme u vytržení. Údolí šesti sov je pod vodou! Teď, na začátku léta! Proti všem pravidlům zaplavila řeka Lujkan celé údolí a je tak dravá, že se nám nepodařilo plout proti proudu ani s přívěsným motorem o čtyřech koních. Proto jsme se utábořili na vysokém břehu u soutoku Lujkan a Varjun, k nelibosti jedné medvědí mámy. Vodí svá dvě medvíďata kolem nás obloukem, postojí, nevraživě se zahledí směrem k nám a cepuje své ratolesti, když se ze zvědavosti přibatolí docela blízko k našim stanům. Náš ostražitý hlídač Nadyr se ani nepohnul, když se k nám medvíďata přiblížila, a jen roztáhl koutky mordy k úsměvu. Ti caparti se mu zřejmě zdáli právě tak roztomilí a směšní jako nám. Není to zajímavé?

Nezbední burunduci (burunduk páskovaný – zemní veverka) se nám dvakrát v naší nepřítomnosti dostali do zásob a pěkně v nich hospodařili. Prokousali pytlíky s cukrem a s bílými suchary. Potřetí se jim lup nevyplatil. Nadyr držel stráž. Nevím, jak se mu podařilo vyřídit osm pruhovaných zlodějíčků a uložit je vedle sebe jako při výřadu zvěře na honu.

To jsou ovšem pouhé nicotnosti proti tomu, co se stalo před pěti dny. Hospodář a hlavní průvodce naší malé výpravy – Nikandr Nikandrovič – odjel na koni do vesnice Nurbanskoje, vzdálené od našeho stanoviště sto osmdesát kilometrů, aby dojednal nábor dělníků u vedoucího rezervace skvrnitých jelenů Generozova, kterého dobře znáte. Můj pomocník, novosibirský archeolog Jusov, se vydal na průzkum přítoků řeky Lujkan, takže jsem zůstal v tábořišti sám. Chýlilo se k večeru, když se ozval v blízkém výběžku tajgy hlomoz. Najednou se z porostu vyřítil mladý los. Hnal se úprkem po břehu řeky. Nechápal jsem důvod jeho překotného běhu, ale záhy jsem jej poznal. Bylo mu v patách pět ryšavých vlků, zřejmě si ho vyhlédli k večeři. Mám určitý respekt před touto neobyčejně drzou cháskou, která je mnohem nebezpečnější a krvelačnější než její šedí bratři. Pronásledovaný los vběhl mezi stany (postavili jsme jich už pět), a když mě uviděl, zastavil se jako do země vrostlý. Inu, nebylo divu. Za ním se hnala pětinásobná smrt, a vpředu tváří v tvář člověk! Lopatáči se třásly běhy, chřípí se mu chvělo a sténavě dýchal. Neměl na vybranou: buď zpět, kde by se na něho vrhlo pět strašných tlam – nebo běžet kolem člověka dál…

Ale lidské úvahy se neshodují s losími. Los si totiž vybral třetí možnost, na kterou jsem nepřipadl. Ano, a tím dokázal, že i zvíře dovede v ožehavé situaci najít správné řešení. Spolehl se na pomoc mírumilovně vyhlížejícího člověka. Popošel napřed váhavě blíž a pak vběhl do jednoho stanu, jehož vchod nebyl zastřen. Mě svým počinem vyvedl úplně z konceptu a přivedl do málo záviděníhodné situace. Těch pět rudých vlků jsem měl nyní na krku já. Zastavili se nedaleko tábořiště, zřejmě překvapeni mou přítomností a tím, že jim vytoužená kořist zmizela. Dlouho jsem se nerozmýšlel a beze spěchu jsem vklouzl do svého stanu pro pušku. Víte, že nejsem vynikající střelec, ale mušku mám ucházející, a co hlavně, neztrácím rozvahu. Popadl jsem tedy pušku s náboji a rozhodl jsem se zůstat pro šelmy neviditelný. Zdrhl jsem větrací okénko a tu se mi naskytla jedinečná podívaná: vlci se podle všeho radili co počít! Prosím, neusmívejte se mému tvrzení. Stáli chvilku v kruhu, načež se začali rozcházet – jeden vlevo, druhý vpravo – a než uplynulo několik minut, byl náš malý tábor obklíčený. Pak kruh pozvolna zužovali. Postupovali velmi opatrně, občas zalehli; větřili, znovu se plížili blíž. Když se přiblížili asi na dvacet kroků, pečlivě jsem namířil na nejsilnějšího, zřejmě vůdce smečky, na kterého se ostatní stále ohlíželi. Vystřelil jsem. Zasažený vlk poskočil a svalil se. Nějaký bravurní zásah ode mne to sice nebyl, vždyť jsem střílel na malou vzdálenost, ale přesto jsem radostí zamručel. Stává se vám to také někdy po zdařilé ráně?

To, co následovalo, se vám však asi dosud nepřihodilo‘. Představte si, že po výstřelu, který řádně zaduněl – přiběhli ostatní vlci a shlukli se kolem skoleného. Rýpali do něho čenichy, jako by se ho snažili přimět, aby vstal. Zahřmění mé pušky je tedy neodstrašilo…

Dva zvedli čenichy a větřili občas směrem k mému stanu; dlouho jsem se nerozmýšlel a vystřelil znovu. Jeden z vlků udělal přemet, ale hned zase vstal a se strašným řičením se odvlekl za křoví. Ostatní se nepolekali a nerozprchli, nýbrž velkými skoky přeběhli na druhou stranu našeho tábora – a tím jsem je ztratil z dohledu. Postřelený vlk v houští ztichl. Byl jsem na vážkách co dělat. Druzí vlci zřejmě zalehli, a abych některého dostal na mušku, musel bych vyjít ze stanu. Neměl jsem k tomu valnou chuť, protože jsem slyšel, že v létě se smečky skládají výhradně z mladých zbojníků, jimž se dokonce vyhýbají i jejich starší bratři. Kdoví zda by si ve své zuřivosti netroufali i na mne? Vždyť jsem na vlastní oči při lovu vlků z letadla viděl, že raněný vlk se opovážil zaútočit na přistávající letoun! Z nerozhodnosti mě vyrušily dva výstřely za sebou: Vyběhl jsem ze stanu a uviděl svého spolupracovníka Jusova, vracejícího se z pochůzky. Kus před ním vedle křovisek ležel složený vlk. Byl to ten postřelený. Teď mi bylo jasné, proč vlci po mých výstřelech neuprchli. Navětřili přicházejícího člověka a zalehli na číhanou. Ukázalo se, že Jusov je výborný střelec. Zasáhl vlka na šedesát pět kroků. Po ostatních třech se slehla zem! Prohlédli jsme si ve dvou celé okolí, ale po vlcích ani stopy. To byl tedy den, který jsem si v kapesním kalendáři dvakrát podtrhl červenou tužkou.

A los? Los vzal do zaječích, hned když jsme se pustili za vlky.

Jusov při pochůzce zjistil, že hladina přítoků Lujkanu nepatrně klesla, což je předzvěstí opadnutí povodně. Proto také netrpělivě čekám Šalganova, neboť od jeho náboru pracovních sil závisí zahájení naší činnosti. Při záhadnosti Lujkan a těch ostatních říček kolem není vyloučeno, že velká voda se v ponorných trychtýřích a sifonech právě tak rychle ztratí, jako se vyvalila.

Za nocí je teď v dálce slyšet hrozné chrčení a klokot, neznámé síly odsávají vodu do podzemních propadlišť. Na stráních kolem nás hnízdí sovy a ty k tomu houkají s takovým elánem, že na spánek není ani pomyšlení. Kdesi zabeká rozzlobený srnec a přidá se k němu jelen. Jinde se rozlehne funění a chrochtání divočáků a znepokojené divoké husy se rozkejhají. Korunu všemu nasadí výr, když začne tak halasně houkat, že se náš Nadyr neudrží a dá se do vytí. Trvá-li takový koncert dlouho, popadne Nikandr pušku a párkrát vystřelí. Pak vše utichne …

Protivní pruhovaní zlodějíčkové! Zatímco vám píšu, odnesli dva burunduci několik kousků cukru, který zůstal na stole. Náš ostražitý hlídač Nadyr tu právě není, Nikandr si ho vzal s sebou na dalekou cestu, a burunduci to zřejmě postřehli. Mají patrně své pozorovatele, neboť kdyby tu lajka byla, netroufali by si k tábořišti ani na sto kroků. Teď ale těm mrškám vůbec nevadilo, že opodál stál Jusov. No, co si s nimi máme počít? Rozhodli jsme se, že jim určíme denní příděl na tu dobu, než zase převezme vartu Nadyr. Nebudeme přece teď ztrácet čas hlídáním zásob. Zpočátku, se totiž burunduci podhrabali pod stan, v němž skladujeme zásoby, a nyní se pokoušejí rabovat a odnášet, co jim nejvíce chutná. To jsou starosti, viďte?!

A nakonec si nechávám to nejdůležitější. Jak jsem před odjezdem naznačil, zastavil jsem se po cestě sem v Novosibirsku. Musel jsem ještě projednat některé otázky naší práce v sibiřském oddělení Akademie věd, která pro mne také určila spolupracovníka Pavla Jusova. Při této příležitosti jsem se setkal s vedoucím lesního odboru Rešetkovem. Mezí jiným si postěžoval, že dostali projekty několika velkých středisek pro mechanizaci těžby a dopravy dřeva v tajze a naléhavě potřebují konzultanta k vypracování posudků. Jen jsem vyslovil vaše jméno, chytl se ho Rešetkov jako klíště. Výsledek mé rozpravy se asi brzy dostaví: ministerstvo vás vyzve, abyste přenechal osudy svého úřadu zástupci a ráčil se nějakou dobu zabývat jinými problémy. Co je jednoduššího než tuto příležitost použít k malému, něco přes dvanáct set kilometrů měřícímu odskoku – sem k řece Lujkan? Nezlobte se, že jsem si dovolil zasáhnout do rozvrhu vašeho života a práce! [Ale což jsem nevytušil, že vás to sem láká?) Naskytne se vám jedinečná příležitost nahlédnout do tajů minulosti matky Sibiře.

Perspektiva, že se zase dostanu do nekonečné tajgy, mě příjemně vzrušila. Po pravdě řečeno, dlouhý pobyt v městě mi nesvědčil a já se začal v poslední době v Leningradě nudit, nehledě na to, že jsem měl práce nad hlavu. Těšil jsem se, že s profesorem Kučinem uděláme velkolepý objev, těšil jsem se na tajgu, nebezpečí, útrapy. Nemohl jsem pochopit, že například takový Pčolov nikdy nezatouží po něčem tak romantickém, a doslova se vyžívá ve dvoření své Naděždě. Opravdu, na nic jiného nemyslel. Neustále o ní začínal řeč, bezpočtukrát mne k ní zval. Prý by mne zase ráda viděla, chtěla by si se mnou popovídat o své rodné Sibiři, naléhal. Nakonec jsem nemohl odmítnout.

Jeli jsme mým vozem do leningradského předměstí Ochty, kde Naděžda bydlila u svých příbuzných. Měli velmi úhlednou vilku, byli zřejmě dost zámožní.

Naděžda nás uvítala v pečlivě udržované zahrádce, usmívala se, napřáhla mi vstříc ruku a zašveholila:

„To je málem zázrak, že jste přišel. Kolikrát jsem říkala Vladimírovi, že vás zvu – ale marně. Tak se mi zdá, že se mě bojíte …!“

Vymluvil jsem se na práci, Pčolov mi kolegiálně přisvědčoval a společně jsme vešli do pěkně vybavené předsíně. Vogulská lajka, bílá jako padlý sníh, mě na přivítanou očichávala, zavrtěla bohatou oháňkou a konečně mě rýpla nosem do lýtka.

„Máme ji ze Sibiře,“ vysvětlovala Naděžda. „Asi ve vás poznala lovce. Teď se od vás nehne. Strýc jde na hon jednou dvakrát do roka. A to je pro ni jen na podráždění loveckých pudů.“

Ve vkusně zařízeném pokoji nás přivítala paní domu, Naděždina teta. Byla ve věku, který se dá těžko určit.

Rozproudila se živá zábava. Povídali jsme o všem možném, až nás řeč přivedla k cirkusu. V Leningradě právě hostovala výborná skupina, myslím z Jerevanu, á tak jsme mluvili o všelijakých cirkusových historkách, o artistech, a o zvířatech.

„Máme taky známého akrobata, Širjajev se jmenuje,“ pochlubila se teta. „Manžel ho zná už z dětství. Byl to vynikající artista, ale utrpěl těžký úraz, a tím jeho kariéra skončila. Ke všemu ještě začal pít. Přátelé ho umluvili, aby se dal léčit. Léčba pomohla a dostal místo u správy státních cirkusů, je instruktorem mladých artistů. Občas, když ho někdo ponouká, si přece jen neodřekne skleničku, a pak je zle. Však tu zrovna dneska byl, a zase pod obraz.“

„Ale teto,“ přerušila ji rázně Naděžda, „prosím tě, co to vyprávíš, vždyť… pana Luskače přece nezajímá nějaký opilec.“

„Proč by nezajímal?“ vpadl jsem Jí do řeči. „Mám dokonce dojem, že toho vašeho artistu znám. Zahlédl jsem ho jednou, jak kdesi mluví s vámi. Měl na hlavě takovou nápadnou čepici…,“ střelil jsem do prázdna.

„Je to možné,“ odbyla mě skoupě a převedla hovor na své oblíbené téma – na film.

Podivná náhoda! Poslouchal Jsem jenom na půl ucha a přemýšlel, zda tohle všechno spolu nesouvisí. Raději se svěřím Kurilovovi.

Postřehl jsem, že Naděžda znervózněla, ale Pčolov bezděčně zachránil situaci. Mluvil a mluvil, semlel všechno, co se dalo, a nakonec se dostal i na mne:

„Víte, Naděždo Prochorovno, že Rudolf Rudolfovič pojede na Sibiř za profesorem Kučinem?“

Naděžda zpozorněla:

„Vážně, pojedete zase do našich končin?“

Pokrčil jsem rameny:

„Za prvé nemám dosud nic ujednáno a za druhé ani nevím, které jsou vlastně ty ‚vaše‘ končiny.“

„Jsem z Aldanského kraje. Vladimír mi vyprávěl, že už ho znáte. Viďte, že je krásný, tajuplný, bohatý, a přitom krutý! Proste neobyčejný!“

„Jako dívky, které se tam rodí,“ zatokal Pčolov.

„Vztahuje se to i na mne?“ zeptala se Naděžda.

„Rozhodně,“ předešel jsem Pčolova. Pohlédl na mne nespokojeně, zřejmě mu zvadla na rtech zase nějaká zamilovaná lichotka.

Naděžda se rozesmála, Vladimír k ní přistoupil a místo slov jí mlčky pohladil ruku. Opřela se o jeho rámě, důvěrně a současně i vyzývavě, a v očích se jí zaleskly jiskřičky.

Vstal jsem a poznamenal, že třetího ve hře lze strpět jen u karet. Přes Naděždiny protesty jsem se odporoučel. Doprovodili mě k autu a rozloučili jsme se.

Ač byl pozdní večer, panovalo ono podivné příšeří, které je předzvěstí kouzelných bílých nocí. Sedl jsem za volant, zapnul tlumená světla, ale sotva jsem projel několik set metrů, musel jsem prudce zabrzdit. Z hostince se totiž vykymácel opilý muž a mířil si to přímo přes ulici. Zastavil jsem tak, že se už opíral rukama o kapotu mého vozu.

Na mé výčitky zamumlal cosi na omluvu a dodal:

„Křížil jsi mi cestu a víš, co je zvykem na vodě?. Když se srazí parník s loďkou, vezme ji do vleku… svez mě!“

Posvítil jsem si na něho baterkou. Byl prostředni postavy, jeho neholený, protáhlý obličej byl téměř bezbarvý, zato nos hrál všemi barvami duhy. Rozčepýřené vlasy mu odstávaly od hlavy jako strašákovi. Kalné oči se tupě upíraly do světla a mžikaly. Z rozhrnutého límce košile trčel silný krk, na kterém seděla poměrně malá hlava. Musel mít sílu jako býk!

Chtěl jsem mu říci, aby šel svou cestou a děkoval bohu, že se nedostal pod kola vozu, ale on zamával čepicí, kterou držel v ruce, a chraptivě prohlásil:

„Svez mě, a já ti dám tuhle parádní čepici… Nos ji týden… nebo dva, a, pak mi ji vrátíš.“

Mé oči se do Čepice přímo vpily! Půlka byla šedomodře kostkovaná a druhá pepita!

„Širjajev …,“ uklouzlo mi mimoděk ze rtů.

„Aha, ty mě znáš,“ zahlaholil, narazil si čepici a kulhaje kolem vozu dodal: „Vyhráno. Už lezu, a pojedu jako anglický lord.“

To je překvapení!

Před několika okamžiky jsem opilci spílal, a teď Jsem mu ochotně otevřel dvířka a nabídl místo vedle sebe.

Sotva jsem se rozjel, začal breptat:

„Povídám: jako lord. Mám taky proč. Tahle čepice je z Anglicka. Ale počkat, jak to, že mě znáš? A já tebe ne?! To se mi kalí zrak po tom proklatým chlastu. Zas mě kamarádi nutili a nutili… prevíti proradní, už nechci kořalku ani vidět… Zastav, posviť, ať si tě prohlídnu. Ať vím, kdo má tak andělský srdce, že se ujal svedenýho nešťastníka.“

„Seď!“ zvolal jsem rezolutně. „Nenaříkej a raději mi řekni, kam tě mám zavézt?“

„Kam?“ divil se podroušený. „No domů. Ale je to kus cesty, až na druhý konec Leningradu, do Lesnpva. Tak víš co, otoč a jeď zpátky. Chtěl jsem jít k Fedotovovi. Je to pašák, Sibiřan, náš člověk, rozumíš? A ty, odkud seš ty?“

„Z Ameriky,“ zalhal jsem.

„Amerikánec! To bych do tebe neřekl…, ale jo, podle bouráku je to možný. Jinak ale mluvíš správně rusky… Jen něco říkáš moc tvrdě. Ale počkat, odkud mě znáš?“

„No z vlaku přece,“ lhal jsem dál. „Jel jsem tuhle z Moskvy do Leningradu, seděl jsem v jídelním voze a tys tam s nějakým přítelem hodoval a pil, až se hory zelenaly.“

„Aha… to je ono, z vlaku,“ přisvědčoval Sirjajev. „A přiťukli jsme si, že jo?“

„Ovšem, několikrát,“ dodal jsem klidně. „I s tím tvým kamarádem.“

„Jak by ne, Viťucha je pašák. Ten má za ušima. Ale i to musí bejt. Zvláště na Sibiři. Znáš ji?“

„Neznám a myslím, že není o co stát.“

„Zastav. Chceš mě urazit? Jsem Sibiřan a nenechám si na rodnou zem šáhnout,“ nečekaně vybuchl Širjajev. „Dobrá,“ přišlápl jsem brzdu tak silně, že to Širjajeva mrštilo kupředu, div hlavou nenarazil na sklo.

„Ty seš ale pruďas …To byla šupa,“ zablekotal. „Prosím, vysedat,“ řekl jsem rozhodně. „Proč mě vyhazuješ?“

„Řekl jsi zastav, tak prosím!“

„Co chceš od ožralýho člověka… Ne, to mi nemůžeš udělat. Nezlob se a jeď.“

„Tak mlč!“

„Proč bych mlčel, to by bylo omezování osobni svobody, holečku. A vůbec, proč mi tykáš?“

„To je podařené,“ zvolal jsem. „Sám s tím začneš a pak se divíš. Viděl jsem už ve vlaku, že moc nesneseš, hned sis přes stůl se mnou přiťukával na bratrství, a nejen se mnou. Ten tvůj Viťucha tě napomínal, to je jinačí chlapík.“

„To ti řeknu. Ten snese všecko, vodku, koňak, i rány osudu. A vrací je, rozumíš, vrací je lidem, kteří ten osud podpichujou. A je fešák! Ženské se na něho jen lepí. Všude má nějakou. Tady taky, starou lásku, teda ne že by byla stará, ale z mládí.“

„Přeháníš.“

„Co tě nemá! To bys koukal, jaká to je krasavice. Mona Líza je proti ní ubožátko. Bydlí právě na Ochtě, no tam, jak jsem chtěl jít… k Fedotovovi.“

Prohodil jsem:

„Snad mi nechceš namluvit, že Viťucha jede ze Sibiře až sem jen proto, aby se pokochal pohledem na nějakou krasavici z Ochty.“

„To dá rozum, že sem nejede kvůli ty Ochtský Venuši. Bere to jedním vrzem po cestě. Napřed se vyřídí…, ale co budu povídat.“

„Jen povídej,“ naléhal jsem, protože se zarazil ve chvíli, kdy jsem se mohl dovědět to nejdůležitější.

„Cheche, napřed říkáš, nežvaň, a teď najednou mám řečnit,“ povzdechl Širjajev. „Víš, nějak moc se zajímáš!“.

„Bodejť“ zvolal jsem zvesela, ovládaje své rozčilení. „Mona Líza z Ochty, za kterou jezdí nějaký Viťucha ze Sibiře, to je přece zajímavé.“

„Jenže já jsem člověk diskrétní. Teď má nového ctitele a ten je do ní cely cvok.“

„To dala Viťuchovi kvinde?“ vzpomněl jsem si pobaveně na Pčolova.

„Člověče, cožpak neznáš ženské?“ a spustil vrzavým hlasem: „Ach jak je měnivé, to srdce ženy …“ Rozkašlal se a dodal: „Viťucha je její první láska, na tu se nezapomíná.“

Snažil jsem se ještě něco dozvědět, ale Sirjajev začal podřimovat a místo odpovědi jen nesrozumitelně bručel.

Měl jsem co dělat, abych z něho dostal, kde bydlí. Když jsem zastavil na udaném místě, spal znovu jako dudek a musel jsem s ním pořádně zatřást, abych ho probudil. Vypotácel se z vozu a byl by upadl, kdybych nebyl ho podepřel. V ulici stály rodinné domky jeden vedle druhého, pouliční lampy jen spoře osvětlovaly chodník, takže čísla jsem nemohl rozeznat.

„V kterém domě k sakru bydlíš?“ zlobil jsem se, protože Sirjajev se kymácel a ukazoval prstem sem a tam.

„Ve svém, s číslem čtyřicet dva, to je tamhle ten.“

Hledal klíč od vrátek, a když ho konečně našel, nemohl odemknout. Otevřel jsem tedy sám. Sotva zavrzala vrátka, rozzářila se v domě dvě okna, a něž jsme prošli zahrádkou, rozsvítila se i žárovka nad vchodem. Na prahu se objevila žena v županu. Byla mnohem mladší než Sirjajev a její sympatická tvář vyjadřovala bolest.

„Timo, proboha, kde ses tak zřídil?“ zvolala a vyčítavě na mne pohlédla.

Krátce jsem jí vypověděl, jak jsem se s jejím mužem na Ochtě setkal. Podala mi ruku a srdečně mi poděkovala. Byl jsem už na odchodu, když Sirjajev zvolal:

„Počkat, slíbil jsem ti čepici za svezení… Tady ji máš!“

Odmítal jsem marně. Sirjajev trval na svém, křičel, až jsem konečně na pokyn jeho manželky čepici vzal.

„Pošlete nám ji příležitostně poštou,“ řekla tiše. Její muž se přidržoval zábradlí, kulhal, potácel se a vrávoral po schodech do domu.

Příštího dne Jsem se ohlásil u Kurilova. K údivu sekretářky jsem odložil klobouk a místo něho si nasadil křiklavou Širjajevovu čepici. Takto vyparáděn jsem vešel do pracovny.

„Co to vidím?“ zvolal pobaveně Kurilov.

Podal jsem čapku udivenému Kurilovovi.

Podrobně jsem mu vyprávěl své zážitky z návštěvy na Ochtě i cestu do Lesnova. Když jsem skončil, spokojeně pokýval a poznamenal:

„Vy ale máte štěstí, taková náhoda … Teď bychom si měli vše, co víme, shrnout. Tak za prvé ten posel, Slrjajev. Vypadá to, že je v tom pořádně namočený, Pročpak by jinak lhal u výslechu, že toho tajemného průvodce šelem nezná. Ovšem za předpokladu, že průvodce a Viťucha jsou jedna a táž osoba. Vypovídal s takovým zkroušeným výrazem, že mu vyšetřovatel samozřejmě uvěřil. Mimochodem, byl to mladý, nezkušený chlapec a mohl mu lehce sednout na lep. Když je průvodce šelem a Viťucha vskutku jeden a tentýž, je do věci zavlečena i Naděžda Larionovová. Zřejmě se s vámi v kavárně nesetkala náhodou. Vyřiďte, prosím vás, mým jménem Pčolovovi, aby se o vaší cestě na Sibiř nikde nešířil. Bude to pro vás bezpečnější. A zůstává nám ten nejdůležitější problém: Kdo je vlastně osnovatelem toho všeho? Nechci dělat předčasné závěry, ale přijměme jako pracovní verzi, že za tou krevní mstou stojí Čuvajev. V každém případě se musíme na věc důkladně podívat.“

Kurilov se naklonil k telefonu a kohosi k sobě pozval. Za okamžik vstoupil vysoký štíhlý muž s páskou, přes oko.

„Seznamte se,“ Kurilov pokynul rukou: „Felix Ozolin, bylo mu předáno další vyšetřování případu.“

TAJEMSTVÍ HROBKY

Transsibiřský expres mě unášel na východ. Předpověď profesora Kučina se splnila, ministerstvo mi uložilo vypracovat v Novosibirsku posudky tří projektů velkých středisek pro mechanizaci těžby a dopravu dřeva v lesních komplexech severně od povodí řeky Čulym a v oblasti Nižněudinska. V případě, že by se v projektech vyskytly nejasnosti, měl jsem prověřit navržená řešení přímo na místech budoucích objektů.

V Novosibirsku mě čtrnáct dní zdržely práce spojené s vypracováním posudků. Naštěstí se vyskytly technické nesrovnalosti jen na jednom projektu, a tak jsem se vydal s projektantem Karpovem a hlavním inženýrem sibiřského lesního závodu Jelaginem pouze na Čulymské lesní ředitelství, na jehož území už začaly přípravné práce.

Cesta byla svízelná. Trvala čtyři dny. Sto dvacet kilometrů jsme projeli v autě, dalších dvě stě padesát v kabině motorového člunu. Nesl nás po řece Čulym, jejíž břehy měnily stále svou tvářnost. Někde to byly prastaré jedle, které čněly do výše třiceti i více metrů. Jinde nás zdravily stříbřité veselé břízy. Pak je vystřídaly mohutné skály a neprůchodné zátarasy houštin, občas zase zrádné močály, na nichž kvečeru světélkovaly bludičky, a místy před námi defilovaly vážné borovice a limby.

Během cesty jsem pokaždé, když člun přistál u břehu, zkoušel rybářské štěstí. Přálo mi. Hned první večer jsem ulovil dva menší lososy – tajemně – a další večer skočila na třpytku keta, která rovněž patří do rodiny lososů a je dárkyní černého kaviáru. Vážila osmnáct kilogramů a nadělala tolik rámusu, že si všichni připravili pušky pro případ, že by šlo o nějakého rybího obra, kterého bych nemohl navést k háku a vytáhnout.

Zbytek cesty, téměř padesát kilometrů, jsme natřásali své kosti v bryčkách. Jeli jsme po nedostavěné silnici, takže jsem byl rád, když jsme se konečně dostali na místo.

Ředitel Kolosov nás radostně přivítal, protože na schválení projektu záviselo zahájení rozsáhlé výstavby, a prohlásil:

„Vytvoříme vám veškeré předpoklady, ať můžete kontrolu co nejrychleji provést… Záleží nám na každém dni, abychom mohli do zimy udělat pořádný kus ráče.“

Přislíbil jsem, že učiním vše, co bude v mých silách.

Ředitel vstal (po celou dobu naší rozmluvy se ze svého místa za psacím stolem nehnul], a tu jsem viděl, že chodí o holi. Když postřehl můj udivený pohled, usmál se, jako na omluvu ukázal na svou pravou onu:

„To je památka na setkání s medvědem.“

„Selhala vám puška?“ vyzvídal jsem s účastí. „Ani jsem ji neměl s sebou. Zajímá vás moje příhoda?“

„Ovšem, a velmi,“ přisvědčil jsem živě. „Vždyť jsem lovec a bez pušky jsem nepřijel ani k vám.“

„Ach tak; pák si to poslechněte,“ pokýval ředitel hlavou, sedl si na opěradlo křesla a vyprávěl:

„V únoru jsem projížděl s hlavním inženýrem na lyžích vytyčenou trasu budoucí traktorové magistrály. Byla neděle, a tak jsem nechtěl další pracovníky připravit o zasloužený volný den. Inženýr Alžanov jel napřed a já za ním. Jel jsem pomaleji, ověřoval jsem si zakreslení trasy. Proto jsem ani nepozoroval, že Alžanov narazil lyžemi o hrbol, upadl a skutálel se ze svahu. Teprve když se zvedl a křikl na mne, všiml jsem si, co se stalo. Zatímco on pokračoval v jízdě, zastavil jsem se a zjišťoval, zda stoupání ve směru odvozu nepřevyšuje dovolený limit. Pak jsem se rozjel za Alžanovem, ale ještě než jsem se dostal k hrbolu, o který inženýr zadrhl, rozletěl se sníh a chrastí na všechny strany a z útrob vylezl medvěd. Hrbol byl zřejmě horní kryt brlohu, a když na něj Alžanov najel, medvěd se probudil ze zimního spánku. Rozzuřeně zamumlal a namířil si to na mne! Neměl jsem s sebou zbraň, jen lovecký nůž; než jsem ho vytáhl z pochvy, vztyčil se huňáč na zadní tlapy a s řevem postupoval proti mně. Ale já jsem nečekal, poskočil jsem vpřed a vší silou jsem vrazil šelmě dlouhý tesák do huňaté hrudi. Zvíře strašně zařičelo; jen taktak jsem stačil uhnout, aby mě nezasáhlo tlapou. Ztratil jsem však ha nerovné půdě rovnováhu a upadl. Dodnes nevím, zda ml ten pád vlastně nezachránil život! Medvěd po úderu nožem zavrávoral, udělal skok dopředu, ale klopýtl a padl mi celou vahou svého mohutného těla na nohu a zlomil mi ji. Cítil jsem, jak mi rupla kost v holeni. Medvěd mi svým pádem rozdrtil lyže a uvolnil nohy. V zoufalství jsem se jako šílený oháněl tesákem a bodal kolem sebe. Válel jsem se, abych se dostal z dosahu jeho hrozných tlap, a najednou jsem se skutálel s kopce. Medvěd vyskočil, chtěl se asi za mnou vrhnout, ale na zledovatělém sněhu uklouzl a s přemety se válel s kopce za mnou. V té chvíli přispěchal Alžanov, přivolaný mým křikem a řevem šelmy. Byl ozbrojen, měl pušku přehozenou přes záda. Je to lovec na slovo vzatý. Díval se na všechny strany, připraven vystřelit – ale medvěd zmizel! Patrně mu rány nožem a nový, ozbrojený protivník vzali chuť k dalšímu boji. Nestarali jsme se o něj dále, hlavní věc bylo dostat mě co nejrychleji domů a k lékaři. Alžanov mi zul botu, kalhoty však musel rozříznout, protože noha byla na dvou místech zlomena a z hluboké rány trčela holenní kost. Tak mě ten medvěd zřídil a věřte, že jsem to během bitky ani nepocítil.

Z Alžanovových lyží jsme udělali smýkadlo, já se na ně složil a inženýr mě přitáhl domů. Lékař mě ošetřil a nechal odvézt do nemocnice, kde jsem si poležel málem tři měsíce. Vytrpěl jsem, ani se neptejte! Což kosti, ty srůstaly, ale rána, infikovaná medvědími drápy, se nehojila. To víte; během zimního spánku medvěd žádnou pedikúru nedělá a na jeho prackách bují čertvíjaké bakterie. Ty mě div nepřipravily o nohu! Nakonec jsem se z toho dostal a mám teď na všechny huňáče pifku.“

„A co se stalo s medvědem?“ zeptal jsem se, zaujat vyprávěním.

„Druhý den se za ním vydalo pět lovců z našeho ředitelství. Tři lajky měly co dělat, než ho vyslídily. Ten chytrák opsal v tajze čtyři kruhy a pak zalehl mezi vyvrácené limby. Když ho lajky zaštěkaly a přiběhli lovci, vrhl se na ně. Ale několik dobře mířených výstřelů ho složilo na místě. Vážil přes tři metráky a byl úplně černý. V našem kraji je to zvláštnost, tady jsou téměř všichni medvědi hnědí. Možná, nechci to vyloučit, se při svých kontrolách s nějakým míšou setkáte. Je jich tu požehnaně.“

„Nebylo by to poprvé,“ namítl jsem. „Jenže já v létě medvědy nestřílím, vždyť si člověka valně nevšímají.“

„Přijde na to, na jakého narazíte,“ podotkl ředitel. „Před časem se přihodil zajímavý případ. Představte si, nedaleko jedné hájenky žil několik let medvěd, se kterým lesník Siňov velmi dobře vycházel. Medvěd si hleděl svého, lesníkova domácího dobytka si nevšímal. Všechno šlo, jak se patří na dobré sousedy. Lesík si před časem polepšil, odpovídal za plavení dřeva na řece Olunže. Dokud byl ještě v hájence, dost často přijížděli lovci, přespali u něho, vařili si tam, cítili se prostě u něho jako doma. Potíž byla jen s vodou, ne však, že by se jí nedostávalo. Hájenka měla vody dost, opodál prýštil ze skalky vydatný pramen, který rozšířili ve velkou studánku, aby se v ní dalo i koupat. V tom právě tkvěl kámen úrazu. Huňatý lesníkův soused nechodil pít jinam než právě k téhle studánce a někdy se v ní koupal. Vodu vždycky tak zakalil, že to trvalo dva dny, než byla zase čirá. Návštěvníci lesníka umlouvali, aby medvěda zastřelil. Ten o tom nechtěl ani slyšet, a tak zřídilo několik lovců kolem studánky bytelnou ohradu a kryt. Míšu to popudilo a příští noci rozebral a rozházel ohradu jako párátka. Navíc rozboural i stěny studánky a vyválel se v ní tak důkladně, že ji téměř zničil. Dopálení lovci se chtěli s násilníkem vypořádat, ale Siňov to kategoricky zakázal:

Tenhle medvěd je můj soused a dodržuje pravidla soužití. Nevšímá si mých krav a oveček, nechá na pokoji můj včelín a nedovolí, aby tu nějaký jiný medvěd škodil. Že si zadovádí ve vodě? Inu, potřebuje se taky občas vykoupat. Je to jeho zvyk a já to uznávám. Kdybych ho skolil, zaujme jeho revír třeba nějaký huňatý dareba, strhne kravku nebo ovci, vybere a zničí úly…, prostě natropí škody ažaž. Ne, na svého souseda v tajze nedám dopustit.“

Když se pak Siňov přestěhoval na nové místo, přišel do hájenky mladý lesník, který si radu svého předchůdce nevzal k srdci. Když mu medvěd kalil studánku a dvakrát se v ní vykoupal, rozhodl se, že s ním skoncuje. Vyčíhal ho a třemi ranami poslal do věčných lovišť. Návštěvníci tento čin schvalovali, ale neminul měsíc a bylo zle! Do blízkosti hájenky připutoval skutečný rabiát, který za několik týdnů strhl lesníkovi krávu a dvě jalovice. Za dalších čtrnáct dnů spořádal ještě tři ovce. Víc škody už nadělat nestačil, protože ho po mnohých neúspěších lesník přece jenom dostal na mušku.

‚Tak, a teď bude pokoj,‘ prohlásil a opatřil si nový dobytek. Ale neuplynulo ani čtvrt roku a objevil se další medvěd, který záhy zase strhl krávu. Mladý lesník požádal o přeložení. Vyhověli jsme mu, ale jeho nástupci se nedařilo lépe. Vydržel tam rok, zastřelil dva medvědy, kteří ho připravili o tři jalovice, a prohlásil, že nebude čekat, až přijde o všechen dobytek. Dal výpověď a přešel na jinou práci.

Od té doby jsme nenašli nikoho, kdo by se do hájenky chtěl nastěhovat, a museli jsme lesní okrsek zrušit.

Tak to tedy někdy vypadá s medvědy. Zřejmě záleží u medvědů na charakteru a na uznávání vzájemných pravidel soužití.

A nyní prosím ke stolu.“

Pří večeři jsem se seznámil s Inženýrem Alžanovem, statným čtyřicátníkem, který byl spoluautorem projektu na mechanizaci.

Po večeři mezi jiným přišla řeč i na profesora Kučína.

Ukázalo se, že přítomní o jeho výpravě četli v novinách vydávaných v Novosibirsku. Živě se zajímali o podrobnosti, protože tam byla uveřejněna jen kratičká zpráva. Obraceli se na mne, ale řekl jsem jen tolik, kolik jsem považoval za správné, abych nevzbudil dojem, že jde o něco senzačního. Prostě výprava, která v zapadlém koutě tajgy prozkoumává pozůstatek dávných dob.

Ale nepochodil jsem.

„To je řečeno příliš obecně,“ ozval se inženýr Karpov. „Dobře se pamatujeme, že zásluhou profesora Kučina bylo objeveno zachovalé* tělo mamuta. Od té události neuplynuly ani dva roky. Proto se domnívám, že výprava, kterou podniká teď, nám přinese nová překvapení. Nemyslíte?“

Otázka nebyla nikomu určena, ale ozval se ředitel Kolosov:

„Mám dojem, že jste byl také v té předloňské výpravě.“

„Ano,“ doznal jsem a vyprávěl jsem několik zajímavých příhod.

Společnost pozorně poslouchala, a když jsem skončil, obrátil se na mne inženýr Karpov:

„Jedna věc mi nejde do hlavy. V sibiřském oddělení Akademie věd SSSR mi kladli na srdce, abychom – promiňte, že se o tom zmiňuji – nad vámi bděli, až pojedete do terénu… Jsme zde všichni odpovědni lidé, prosím vás, řekněte, oč se vlastně jedná?“

Musím se přiznat, že jsem cítil, jak se červenám. Profesor Kučin zbytečně postrašil některého pracovníka Akademie věd a ten neměl nic jiného na starosti než o tom informovat vedení sibiřského lesního závodu.

Na přímou otázku jsem ovšem musel dát pravdivou odpověď.

Přítomní nevycházeli z údivu, když jsem jim vyprávěl o krevní mstě, která mi údajně hrozí. Po delší debatě se shodli na tom, že jde spíš o zlomyslné zastrašování.

Zamlčel jsem jim ovšem vražedný útok na Čižova i to, že poselství s vlčím zubem obdržel též Oleg Feklistov.

Příštího dne jsme se vydali prohlédnout si navrženou zátoň na mechanizované vázání vorů. Jeli jsme po řece Olunže na motorovém člunu, který byl komfortně vybaven. V prostorné kajutě byla čtyři lůžka, stolek i sedačky a malá kuchyňka. Na palubě jsme si hověli v pohodlných proutěných křeslech.

Zdálo se, že se k naší poctě slétlo nejrozmanitější ptactvo. Hejna kachen všech druhů poletovala a přelétávala řeku někdy docela blizoučko člunu; divoké husy s nimi závodily a jejich kejhání občas přehlušovalo hlasy kachen: jespáci, ústřičníci a jiné odrůdy bahňáků a kulíků vzlétali s křikem a hvizdem, když jsme je míjeli, jen vážní zoravi si nás valně nevšímali; krajky královské a potáplice svými podivnými bečícími hlasy dominovaly v tomto jedinečném koncertu.

V zákrutě řeky mě Kolosov upozornil na několik kanálů, které vedly z řeky do tajgy, a řekl:

„Zde se také plaví dřevo, jenže tihle dřevorubci a voraři nejsou u nás zaměstnáni a dělají si, co chtějí. Hleďte, tamhle sedí jeden jejich parťák!“

Nechápavě jsem pohlédl ukázaným směrem a pochopil jsem, proč tihle dřevaři nepracují pro lesní podnik.

Byli to bobři!

Celá kolonie bobrů, která zde hospodařila podle vlastní úvahy a potřeby. Viděl jsem, jak dva bobři spouštěli k řece menší kmen a dirigovali jej do druhého kanálu, kde stavěli přehradu; část stavby byla už hotová. V dálce čněly z vody kopulovité vršky bobřích hradů.

„Tamten, co panáčkuje na břehu, to je vykuk,“ smál se Kolosov. „Pokaždé když projíždíme, stojí na stejném místě, a když nás pozná, uctivě zdraví.“

Zasmál jsem se této myslivecké latině, ale bobr, jako by chtěl potvrdit ředitelova slova, se poněkud vzpřímil a zakýval přední tlapkou. Dával asi znamení ostatním, že se nic zlého neděje, jedou známí, ti nám neublíží, stavte dál!

Nemohl jsem než sundat klobouk s hlavy a za všeobecného smíchu zdvořilému „parťákovi“ poděkovat.

Cesta nám plynula hladce. Volná plavba dřeva, která se odbývá na jaře, pokud jsou řeky vodnaté, dávno skončila, takže naši jízdu nic nezdržovalo. Potkávali jsme jen rybáře se sítěmi spuštěnými z loděk, ojedinělé motorové čluny nebo loďky s malými plachtami.

Téměř padesátíkilometrovou vzdálenost jsme po proudu překonali za čtyři hodiny a přistáli na soutoku Olunže s její velkou sestrou Čulym u osady Usť Čulym.

Břehy zde byly vysoké a přístavní můstek vedl dosti strmě na souš. Sotva jsem po něm prošel deset kroků, třeskla rána, cosi mí prudce udeřilo do aktovky a doslova mi jí vyrvalo z ruky. Aktovka odlétla do vody.

Než jsem se vzpamatoval, zazněl další výstřel. Kousek od mé pravé ruky narazila kule do zábradlí, odštěpila od něho kousek dřeva a s bzukotem odletěla.

V mžiku jsem sklouzl s můstku a skočil do řeky. Sahala mně v místě, kam jsem dopadl, jen nad kolena, dno bylo písčité, takže jsem mohl vstát.

Nastal poplach!

Moji spolucestující, kteří po výstřelu leknutím oněměli, začali křičet a řidič z našeho člunu sáhodlouhými kroky pádil na břeh, kde stálo několik mužů.

Chladná voda způsobila, že jsem neztratil klid a rozvahu. Spěšně jsem se brodil mělčinou a skrčil se u široké trhliny v břehu, abych byl kryt před další střelbou. Ale kromě vzrušených lidských hlasů a dupotu na můstku se nic neozvalo.

Sotva jsem stanul v předdveří tajgy, už, mě vítaly výstřely! Zachvátila mě zlost.

To se už ke mně spouštěl Alžanov a celý udýchaný ustrašeně volal:

„Nejste raněn nebo nějak?“

„Ne, jenom mokrý,“ odsekl jsem, „Myslíte i teď, že ten výhružný dopis od nějakého sibiřského zabijáka bylo pouhé zlomyslné zastrašování?“

Alžanov vytřeštil oči, dlaní si utřel krůpěje potu s čela a zakoktal:

„Vy … vy, vy si myslíte …“

„Ty výstřely platily zřejmě mně,“ zasykl jsem.

„To není možné, to bude omyl,“ ubezpečoval mě Alžanov.

„Pěkný omyl, poslat na člověka dvě kule. Hleďte, tamhle se potápí má rozbitá aktovka, ha té si to můžete ověřit. Ostatně i na zábradlí.“

Zatímco Alžanov a nějaký místní občan lovili tonoucí aktovku, přispěchal ke mně Karpov a Kolosov s neznámým mužem, který se představil jako vedoucí plavby dřeva Orechov.

„Nestalo se vám něco?“ ptali se Jeden přes druhého. Ustrašený Orechov vyhrkl:

„Byla to do nebe volající darebnost, velmi se omlouvám. Ale člověk všechno neuhlídá.“

„Chlap, který se chystal spáchat vraždu, musel přece někde tady číhat s puškou. Nemohl vědět, kdy přijedeme,“ řekl jsem podrážděně.

„Co vás to napadá, soudruhu,“ zvolal Orechov. „Snad si nemyslíte, že vás někdo chtěl zavraždit?“

„A co jiného si mám myslet?“ zeptal jsem se jízlivě.

„Byla to náhoda! Věřte, nešťastná, náhoda vyvolaná bezohledností a lehkomyslností jednoho opilce …, podívejte, tamhle ho vedou,“ téměř plačícím hlasem dokazoval Orechov. ,

Po cestě vedli tři muži chlapíka, který se bránil a pokřikoval. Řidič z našeho člunu šel za ním s puškou v ruce.

„Tady ho máte, blázna ožralého,“ řekl jeden z mužů a postrčil ochmelku přede mne.

„Pu… pusťte mě, co mě vlečete?“ blábolil zajatec se zarostlým rozšklebeným obličejem a s očima vyvalenýma jako skleněné kuličky.

Byl to Ivan Plotnikov, skladník místního spotřebního družstva. Měsíc řádně pracoval, pak na něho přišla slabá chvilka a několik dní pil. Právě před naším příjezdem se vsadil o deset lahví vodky, že na sto padesát kroků ustřelí dvěma prázdným lahvím hrdla. Přinesl pušku, láhve postavil mezi laťky plotu u blízkého domu a nechal od svých spoluhodovníků odpočítat stanovené kroky. Pak dvakrát vypálil…

„Víš, ty bídáku, co jsi provedl?“ zahřměl Orechov a uchopil opilce za klopy kabátu.

„Už… už to vím,“ blekotal Plotnikov. „Netrefil jsem se a prohrál deset lahviček… A to je, náčelníku, moc velká škoda.“

„Tobě, ničemo, jde o vodku, ale nám o život člověka, kterého jsi mohl zastřelit!“ zvolal výhružně Orechov.

„Kdepak bych já, Plotnikov, místo na flašku střílel na člověka!“

„Tak abys věděl, ta opice se ti tentokrát nevyplatí,“ prohlásil Orechov a ředitel Kolosov nařídil:

„Odveďte ho do sovětu. Tam pořídíme zápis a já dám na Plotnikova trestní oznámení pro ohrožení života. Takové lotroviny, jako on tropí, se nesmějí trpět.“

„Já zase nestrpím, abyste mě takhle vlekli,“ povykoval Plotnikov a odstrkoval muže, který ho držel.

„Ivane, neper se,“ domlouvali mu, ale opilec umíněně stál na svém: „Vodit se jako beran nedám … ujdu sám. To je krámů kvůli střelbě! Flašky jsem nestrefil a člověka taky ne, tak co chcete! Ale jdu na sovět, jdu a budu si stěžovat.“

Vykročil a nejistým krokem šlapal směrem k osadě, občas hlasitě škytl, co chvíli klopýtl o neexistující překážku a zatápal rukama, čeho by se chytil.

V kanceláři sovětu se choval klidněji, trochu už vystřízlivěl; ke všemu mlčky a jako by v rozpacích přikyvoval, ale zápis podepsat odepřel.

Nevím, co mě to napadlo, že jsem vyndal sáček s vlčím zubem, šátek s vyšitou umrlčí hlavou a proužek papíru s výhružným poselstvím. Nastavil jsem ruku s předměty Plotnikovovi před obličej a zeptal se:

„Víte, co to je?“ –

Tázaný se bez zájmu zahleděl na mou dlaň, náhle se však hlasitě rozesmál:

„Hele, zoubek, a pořádný!“ Ťukl se prstem do čela a se shovívavým úšklebkem dodal: „Aha, vy takové věcičky sbíráte jako jiní brouky, motýlky nebo nálepky ze škatulek na zápalky. Tak víte co, za vsí je mrchoviště a tam je lebek habaděj. Pohrabte se tam…“ Odvrátil hlavu a zabručel: „No ne, co lidi všecko nekupují!“

Bylo zřejmé, že se opilec nepřetvařoval a o významu ukázaných věcí neměl zdání.

Prohlásil jsem, že na potrestání Plotnikova osobně nenaléhám a ponechávám to k úvaze sovětu. Cestou do kanceláře vedoucího plavby dřeva jsem svým známým vysvětlil, proč jsem od trestního oznámení upustil: Bylo mi už jasné, že jeho, výstřely neměly s „krevní mstou“ nic společného – už také proto, že bylo vyloučeno, aby mstitel svěřil úlohu alkoholikovi, na kterého nemůže být spolehnutí.

„Tak vidíte,“ řekl se zřejmým ulehčením ředitel Kolosov. „Vaše obavy, že na vás na Sibiři číhá smrt z ruky nějakého vybájeného mstitele, jsou zbytečné.“

Inženýr Alžanov zamával rukou a prohlásil:

„To je sice pravda, ale nakonec je lhostejné, jestli by pana Luskače sprovodil ze světa ožrala, nebo maniak, a proto budu na trestním oznámení trvat.“

Ostatní s ním souhlasili, a protože vzrušující událost dobře dopadla, mínil Orechov, abychom ji trochu oslavili – aspoň dokud nevyschnou mé šaty.

Tři dni trvala práce a pochůzky v terénu, než jsme upřesnili sporné otázky technologických postupů, sestavili nové požadavky na strojní zařízení a navrhli změny ve Výstavbě provozních budov.

Čtvrtého dne večer jsme nastoupili zpáteční cestu.

Byl jsem namáhavou prací předešlých dnů tak unavený a ospalý, že jsem se vzdal podívané na noční život tajgy. Ulehl jsem v kajutě a hned usnul.

Plavba proti proudu trvala skoro osm hodin, a když jsme k ránu přistáli v Jermolově, museli mnou zatřást, abych se probudil. Jízda po řece mě ukolébala do nezvykle hlubokého spánku.

Příští dny jsem se věnoval posuzování dalších projektů a jeden z nich návrh velkoskladu pro manipulaci s vytěženým dřevem přímo v lese si opět vyžádal průzkum v terénu. Vytříděné dříví se mělo dopravovat po odvozní cestě přímo na vlečku lesní dráhy. Stavba odvozní cesty byla nákladná, a protože výše zásob na těžebním úseku vyvolávala pochybnosti o účelnosti velké investice, rozhodl jsem se prověřit vše na místě.

Těžební úsek ležel třicet kilometrů od železniční trati v hloubi tajgy. Cesta k němu byla špatně sjízdná, jeli jsme proto raději na koních; natřásání v bryčce jsem měl už dost.

Protože podle slov Kolosova bylo v místech, kterými budeme projíždět, množství jeřábků, vzal jsem si na cestu svou brokovnici.

Opravdu, ředitel nepřeháněl. Než jsme dojeli k těžebnímu úseku, přímo ze sedla jsem střelil devět kusů této „carské“ pernaté, která si pro výtečné maso plně zaslouží své honosné přízvisko.

Lov nás poněkud zdržel, takže jsme na místo dorazili až po poledni. Protože vedoucí úseku Brovkin nedostal o našem příjezdu zprávu, byl na rozpacích, kde nás slušně ubytovat. Práce zde teprve začínaly a lesní dělníci žili v narychlo postavených „svobodárnách“ tesaných z vysokých kmenů, technický personál v menších ubytovnách – vše bylo prozatímní.

Vedoucí úseku se však s inženýrem Alžanovem dohadoval zbytečně. Stály tu stany, které nám plně vyhovovaly.

Nečekal jsem, až se bytový problém rozluští, a rozhodl jsem se po dlouhé jízdě v sedle, že se půjdu projít. Přehodil jsem si pušku přes rameno a svěřil jsem se do rukou Karpovovi.

Vykročil jsem nazdařbůh po úzké pěšince do vysokého smrkového porostu. Každým krokem se vzdalovalo vřeštění a řinčení motorových pil a traktorů, čím dál tím bylo tišeji, tajga žila svým skrytým životem.

Došel jsem k jedné z malých říček, které mám v tajze tak rád. Jsou křišťálově čisté, bystré, místy 1 dravé a svéhlavé. Tečou si, jak se jim zlíbí, až se člověk diví. Proč se například tato huhlavá říčka nevyhnula tamté skalce? Postavila si hlavu, a raději ji s bůhvíjakými obtížemi podemlela, než by toho velikána obešla! V jiném místě mohla pohodlně proudit úžlabinou, ale zvolila si krkolomný způsob: vrhala své vody do hloubky více než desetimetrové. Je prostě nezkrotitelná a klestí si cestu bez ohledu na lidské úvahy!

Zaujat říčkou, sledoval jsem ji po břehu a nevěnoval jsem pozornost okolí. Polekal mě hlučný vzlet okřídleného pána mechovišť – tetřeva hlušce. Vzlétl patrně jen proto, že jsem mu div nešlápl na tatrč (ocas).

Strhl jsem z ramene pušku a vystřelil. Zasáhl jsem ho špatně, jen jsem ho křídloval. Šel sice k zemi, ale než jsem k němu doběhl, už se vzdaloval, poskakoval v nepřehledném podrostu, takže jsem nemohl střílet.

Běžel jsem za prchajícím a litoval, že jsem si nevzal na pochůzku psa. Na těžebním úseku Jsem viděl tři lajky, jistě by mi některý majitel jednu půjčil. Teď jsem byl nucen skákat přes překážky – kameny, nízké keříky a vyvrácené kmeny, abych postřeleného hlušce neztratil z dohledu.

Tak to pokračovalo, až pojednou smrkový porost prořídl a já získal lepší přehled. Jenže tetřev byl filuta, skrýval se za silné kmínky a přebíhal tak hbitě, že jsem nestačil zamířit. Nakonec zabočil ze svahu. Udýchaný jsem běžel za ním a v duchu jsem se styděl sám před sebou. Počínám si jako zelenáč! Ale přece nenechám raněného ptáka napospas škodné! Svah končil, šlapal jsem nyní po mechových polštářích, které vzápětí začaly povážlivě pérovat. Rozhlédl jsem se: vůkol smaragdově svítil půdní kryt. Půdní? Kdež pakt. Byla to bažina, do které Jsem se nepřemoženě dostal. Hlušce jsem ztratil z očí, a když jsem se zastavil, zaslechl jsem místo občasného plácnutí perutí podivné chrčení.

Nastražil jsem uši: znělo to, jako by někdo někoho rdousil. Bez váhání jsem vykročil ve směru podivného zvuku, nehledě na to, že se mechové polštáře pod váhou mého těla houpaly.

Chrčení se ozvalo silněji, a proto jsem zvolal?

„Co se děje? Běžím na pomoc.“

Naslouchal jsem, ale místo odpovědi jsem uslyše1 tupé údery a hned nato stékání a skřek.

To bylo víc, než jsem snesl!

Pevněji jsem sevřel pušku a křikl

„Necháš toho, lotře…!“ a vystřelil jsem do vzduchu. Rozběhl jsem se k místu, kde se bezpochyby odehrávalo drama, o něž v tajze tehdy nebývala nouze.

Ale zase jednou se ukázalo, že přílišný chvat škodí.

V běhu jsem se dostal z houpavého mechu na řídký, stěží jsem udělal ještě několik skoků, par kroků a nakonec jsem uvízl v bažině až nad kolena. Marně jsem se snažil vyprostit nohy, marně jsem hledal něco, za co bych se zachytil a povytáhl. Kolem mě se kolébala jen vysoká stébla travin a vpovzdálí ojedinělé rákosiny. Klesal jsem hloub do močálu, a proto jsem roztáhl ruce a položil se celým tělem na zelený povlak zrádné pasti. Tím že jsem přenesl váhu na větší plochu, zamezil jsem aspoň dalšímu klesání do hltavé kaše.

Poněkud se mi ulevilo, ale hned nato mi krev zašila ve spáncích: Můj zbystřený sluch ulovil zvuk tichých kroků … z místa opodál, kde rostly neduživé borovice a keře.

Zvedl jsem hlavu a mezi větvemi borovice jsem uviděl obličej. Do úšklebku ztuhlý obličej, z něhož na mne zíraly mrkající oči! ‚

Snad je to přelud, mihlo se mi hlavou. Nebyl! Obličej sice hned zmizel, ale zachvěly se větve, zaslechl jsem vzdalující se kroky, chrustnutí suché větve.

Pak vše ztichlo, jen někde poblíž zakuňkala žába.

Pokoušel jsem se posunout o kousek dál, ale nohy mi stále vázly. Teprve s vypětím sil se mi podařilo jednu vytáhnout a lehnout si na bok. Plazil jsem se, ale lokty se bořily do bahniska. Zachvátila mě bezmezná zlost.

Co když všechno, co mě‘ přinutilo spěchat na pomoc – bylo jen sehráno? Ano, to sténání, chrčení, ty skřeky mě měly vylákat sem do bahnité břečky, kterou pro mne někdo vyhlédl jako past!

Vtom jsem si uvědomil chlad hlavně své pušky, kterou jsem svíral v ruce, a to mi vrátilo rozvahu. Otočil jsem se na záda, zvedl pušku a začal střílet. Rána za ranou – šest, osm, deseti

Ten signál snad na těžebním středisku uslyší.

Trnul jsem obavou, že výstřely mohla pohltit tajga, zvyklá střežit svá tajemství!

Ale mé obavy byly zbytečné. Za chvíli se ozvalo směrem od úseku několik ran. Odpověděl jsem dvěma dalšími výstřely.

Rozhostilo se ticho a teprve za dobu, která mi připadala nekonečná, jsem zaslechl volání. Křičel jsem tak, až jsem vyplašil několik divokých kačen. Vzlétly a vyčítavě káchaly, stěžujíce si, že nemají ani v tak odlehlém místě pokoj.

Moji zachránci se konečně blížili, a když mě našli, zděsili se. Přiběhl Alžanov, Karpov, Brovkin a ještě několik zdejších mužů.

„Jak jste se sem proboha dostal?“ volal jeden přes druhého.

„Řeknu vám to hned, jen co mě vytáhnete,“ vydechl jsem.

Ale nebylo tak snadné vyprostit mě z bažiny. Moji přátelé neměli s sebou ani provaz, který by mi mohli hodit, ani sekeru, aby mohli pokácet několik kmenů na nouzový můstek, a proto si vypomohli, jak se dalo. Spojili řemeny od pušek a od kalhot. Křečovitě jsem je uchopil a oni mě opatrně decimetr za decimetrem vytáhli po břiše z močálu. Sotva jsem se octl na pevné půdě, očistil jsem jakžtakž své urousané a zmazané šaty a usedl na vyvrácený strom, abych vypověděl, co se mi přihodilo. S účastí naslouchali. Ale když jsem je vyzval, aby neprodleně prohlédli okolí a pátrali po muži, který mě vylákal do bažiny – setkal se můj návrh s rozpaky, ba dokonce s tichým nesouhlasem.

Vedoucí těžebního úseku Brovkin pochyboval, že to byla lidská tvář, co jsem na několik okamžiků zahlédl. Trval jsem poněkud podrážděně na svém. Už jsem se rozhodl jít sám, když se ozval zuřivý štěkot.

Všichni jsme se otočili po hlasu psa a jeden z přítomných zvolal:

„Vždyť je to můj Urs, běžel za mnou. Ten zbytečně nelaje …, pojďme!“

Spěchali jsme za majitelem lajky Sergejevem, který běžel napřed, až jsme Urse dostihli.

Naskytla se nám podívaná, která všem na okamžik vyrazila dech: na dvou břízkách spojených provazem visela v drátěném oku za zadní běhy laň. Předními se sotva dotýkala půdy, nalíčené břízky se vyšvihly a drátěné oko, do něhož se laň dostala, ji nadzvedly. Chuděrka, slabě sebou házela, její krásná světla byla podlita krví a ze svíráku – tlamy – jí tekla hustá růžová pěna.

Společně jsme se dali do práce. Přeťali jsme provazy, jimiž byly břízy spojené, pak jsme vysadili na svá ramena dva muže, kteří uvolnili drátěné oko. Pozvolna jsme spouštěli chycenou laň a s pohnutím sledovali, jak na nás ustrašeně hleděla; když klesla na zem, vyhekla tak žalobně, až jsme se otřásli. Vzepjala se, ale přidrželi jsme ji a Alžanov ji prohlédl.

„Je velmi vysílená,“ řekl, „nevím, nevím, zda se vzchopí. Pytlák, co na ni políčil, ji asi ještě něčím škrtil – proto jste také slyšel chroptění. Hleďte, tady na krku má sedřenou srst… a podlitiny – zřejmě od ran. Ten lotr ji chtěl umlátit, aby ho neprozradil výstřel. Zaříznout ji také nechtěl, aby nezanechala tratoliště barvy.“

„Takového vyvrhele patří zavřít nejméně na pět let“ křikl kdosi.

„Napřed ho musíš chytit,“ namítl Brovkin. „A taky že jo. Hoši, kdo jde se mnou?“ zvolal Sergajev.

„Všichni,“ ozvalo se.

„Počkat, jen ne tak zhurta, řekl rozvážně Alžanov, musíme se postarat o laňku. Někdo by měl u ní zůstat a někoho musíme poslat na úsek. Ať přijedou třeba s valníkem a odvezou ji. Máme felčara. Může, jedou léčit čtyřnohého pacienta. My ostatní se pustíme a pytlákem. Co tomu říkáte?“

„Jdete s námi?“ zeptal se Brovkin.

„Jdu!“

Sergejev navedl psa na stopu. Bystré zvíře pochopilo, co se od něho žádá, a vedlo nás podél bažiny na malé návrší. Rozestoupili jsme se, pokud to terén doploval, a postupovali tak, aby nám pytlák nemohl téci do strany. Ten však zřejmě předpokládal, že je rozražen, a aby zahladil stopy, prchal korytem potoka: Urs zůstal pod návrším bezmocně stát na břehu. Měli jsme na vybranou: jít proti proudu nebo po proudu. Abychom neztráceli čas, pustil se Sergejev s Alžanovem a se psem po proudu, my Ostatní s Brovkinem, který znal okolí, proti proudu. Potok se zužoval a v písčitých mělčinách jsme nezahlédli jedinou šlépěj. Spěchali jsme tedy zpět a brzy jsme dohnali dvojici se psem,

„Ten chlap musel pádit jako Nurmi,“ poznamenal Lžanov, „honíme ho už půl hodiny, a kde nic tu nic.“

„Jen vydrž, kamaráde, taková škodná se tak lehko lapit nedá,“ nabádal Karpov.

Došli jsme až k ústí potoka do říčky a pes znovu zachytil stopu. Přivedl nás na místo, kde jsme spatřili v měkkém břehu rýhy od přídě vytažené loďky.

„To nám ještě chybělo, aby nám upláchl po vodě!“

„Nevadí,“ mávl rukou Brovkin. „Řeka má dravý

proud, mnoho peřejí a teď k létu i mělčiny, kde se člun musí přenášet. Tím se ztrácí čas. Proti proudu prchat nemohl, protože několik set kroků odtud je vodopád. Ale podél břehu jít nemůžeme, je neschůdný. Souběžně s řekou máme průsek, sloužíval k přibližování dřeva k řece, po níž se spouštělo volnou plavbou až k pile. Ta už dnes neexistuje, shořela před sedmi lety při velkém požáru tajgy, který pohltil více než šest set hektarů lesa … Tak za mnou.“

Kráčeli jsme rychle, přibližovací linka byla dobře schůdná; za chvíli jsme se na Brovkinův pokyn zastavili a sešli na samý břeh.

„To je čtvrtá peřej s mělčinou,“ ukazoval nám Brovkin. „Pytlák ji nemohl ještě překonat, protože ta hořejší, třetí, ho musela zdržet přinejmenším dvacet minut. Zde si na něj počkáme.“.

Čekali jsme málem půl hodiny, ale marně.

„Tak nás dostal,“ poznamenal suše Karpov. „Ztratili jsme fůru času. Co teď?“

„Chlap je mazanější, než jsem myslel,“ přiznal Brovkin. „Musíme se vracet, a to bohužel po břehu řeky. Bude to namáhavé. Ale najdeme ho, neodnesl přece loďku na zádech!“

V tom měl asi pravdu, ale nálady nám to nepřidalo. Rozmrzele jsme vyrazili vpřed. Cesta byla opravdu velmi svízelná, hodinu nám trvalo, než jsme se dostali kilometr proti proudu a – našli loďku! Uprchlík se zřejmě pokusil proplout dravou peřejí, nezvládl plavidlo a narazil na hrotitý kámen, na němž loďka ztroskotala. Celou příď měla proraženou. Pytlák vyšel podle našeho názoru z vody na protějším břehu. Teď se nám konečně rýsovala zřetelněji jeho úniková cesta, a proto jsme se rozhodli na chvíli si odpočinout. Valnou chuť k dalšímu pronásledování pytláka neměl asi nikdo z nás. Od přelézání, šplhání a klouzání po kamenitém břehu řeky jsme byli celí upachtění.

„Honíme ho víc než dvě hodiny a jsme udýchaní a mokří, až bůh brání. Jak asi budeme vypadat, až ho doženeme – jestli se nám to vůbec podaří,“ povzdychl Karpov pochybovačně. „Škoda že ten pes je jenom pes a nedovede pytláka sám zastavit.“

Zakouřili jsme si a přebrodili řeku.

Pes brzy našel stopu a my šli za ním – vedl nás s naprostou jistotou. Zabočil na mýtinu a u studánky se zastavil. Obešel ji, zaběhl na kraj mýtiny, vrátil se a začal nejprve rýpat nosem do mechu a pak hrabat prackou.

„Co tam ten pes má?“ divil jsem se a dřepl k němu. Cosi se zalesklo, a když jsem hmátl do mechu, držel jsem v prstech přetržený zlatý řetízek, jaký se nosí na krku. Nález vzbudil všeobecnou pozornost, nikdo z nás nechápal, jak se sem mohl dostat.

„Pojďte, to se snad vysvětlí – vidíte, že Urs ztratil už o místo zájem a sleduje stopu dál,“ pobízel nás Sergejev.

Prošli jsme vyschlým korytem říčky a stanuli na palouku před dřevěným srubem postaveným na vysokých sloupech. Byl to starý lovecký srub.

„Kam nás to ta lajka přivedla,“ zabručel Brovkin, když se Urs jal pobíhat kolem dokola a nejevil chuť pokračovat ve stopování.

„Ručím za to, že sem pytlák přišel,“ prohlásil Sergejev.

„Přišel a šel dál. Nebude tu přece dřepět. Ostatně tenhle srub znám. Patřil Cagarájevovi, který před třemi lety zemřel. Od té doby je prázdný,“ odporoval Brovkin.

„I já ho znám,“ řekl Sergejev. „Lovil jsem tady popelky. Ale právě proto, že je nepoužívaný, mohl by sloužit za skrýš.“

„Tak si ho prohlédni! Ale po holých sloupech nahoru nevylezeš a žebřík tu kupodivu není.“

Chystali jsme se vysadit Sergejeva, aby se zachytil za velkou skobu zaraženou na jednom sloupu, když se nad námi ve srubu otevřela dvířka a. V tom okamžiku nás nemohlo nic víc překvapit. Všichni jsme si představovali sveřepou tvář pytláka, a zatím jsme zírali na hezounký dívčí obličejík. Rusé vlasy dívce spadaly až na šíji a její velké oči nás zlostně pozorovaly.

„Co tu chcete?“ vykřikla. „Neopovažujte se lézt nahoru, srazila bych vás, namouduši! Jděte svou cestou!“

Stanuli jsme zaraženi strohým přivítáním, jenom pes nepřestál pobíhat a nijak nedbal dívčiných – výhrůžných slov. První z nás se vzmohl na odpověď Brovkin. Napřáhl ruku a důrazně zvolal:

„Jak si dovolujete s námi takhle mluvit?!“

„Jen mlčte,“ přerušila ho dívka. „Však dobře vím, co jste zač. Že se nestydíte, vy …“

„Co to drmolíš?“ neudržel se Sergejev a Karpov, celý rudý v obličeji, zvolal:

„Vyprošuji si tento drzý tón, občanko. Víte vůbec, s kým mluvíte?“

„Právě že vím! S lidmi, kteří se neštítí zabíjet celoročně hájenou zvěř … A pak ještě pronásledujete nežádoucího svědka …“

„Žábo hloupá, za co stojí ta tvá kukadla, když nerozeznáš poctivé lidí od pytláka!“ houkl na ni dobromyslně Sergejev.

„Ale … vždyť ten člověk …,“ sveřepá dívka snad pochopila svůj omyl, rozpačitě se zakoktala.

„Slezte dolů a předložte nám své doklady!“ velel Brovkin.

Dívka chvíli otálela, pak spustila žebřík a sestoupila mezi nás.

Byla to studentka přírodovědecké fakulty omské univerzity Irina Chomakovová. Prováděla hydrologický průzkum jako povinnou praxi; v nedaleké Cusovce jí poradili, aby při svých pochůzkách příležitostně přespávala v prázdném srubu zesnulého lovce Cagarajeva. Plně jí to vyhovovalo, v tajze se nebála. Srdnatá dívka!

Asi před hodinou přiběhl na palouk udýchaný muž, a vyprávěl jí, že ho pronásledují pytláci, které přistihl, když ulovili laň. Jsou to prý chlapi, jimž není nic svaté, a mohli by ho umlčet. Uvěřila a soucitně mu nabídla, aby zůstal ve srubu a ona že si vezme pušku a poběží do Čusovky pro pomoc. Neznámý zpočátku souhlasil, pak se však rozhodl, že půjde do osady sám.

Podrobně nám muže popsala. Sergejev prohlásil, že popis se hodí na bývalého mlynáře Perevalova, který teď dělal povozníka.

Napadlo mě, že mám v kapse zlatý řetízek, který pes vyhrabal u studánky, a zeptal jsem se Iriny, zda nepostrádá nějakou cennou věc. Přisvědčila, že ztratila v lese řetízek, dar od babičky. Podal jsem jí mlčky nález – s jásotem ho sebrala, a než jsem se nadál, vroucně mě políbila. Přítomní se rozesmáli a Irina zčervenala.

Vysvětlilo se, že se dívka u studánky obvykle myla. Nezpozorovala, že se jí řetízek přetrhl a sklouzl na zem. Uprchlík se ze studánky asi napil, přišlápl přitom mech i s řetízkem a Urs, jemuž nic neušlo, ho našel.

Požádali jsme Irinu, aby šla s námi do Čusovky a identifikovala člověka, který ji obelhal. Bez váhání souhlasila.

Sergejev a Brovkin cestu do Čusovky dobře znali, přesto jsme se nechali vést Ursem pro případ, že by Perevalov měl namířeno jinam než do osady.

Předpoklad se potvrdil. Pár kroků za srubem pes zabočil doleva a namířil zpět k řece. Protože bylo možné, že pytlák šel úmyslně oklikou, rozdělili jsme se. Karpov a Sergejev šli se psem po stopě, Brovkin, Alžanov, Irina a já jsme se dali pěšinkou do osady přímo.

Chýlilo se k večeru, když jsme dorazili do Čusovky. Byla to malá osada o patnácti domcích.

Už zdaleka nás vítal štěkot psů.

„Kde tu bydlí občan Perevalov?“ otázal se Brovkin ženy, která vyšla na zápraží.

„Za osadou, stavení vedle mlýna.“

Dům za mlýnem, u kterého jsme se zastavili, prozrazoval, že jeho pán nelitoval prostředků, aby ukázal svou zazobanost. Bylo to solidní kamenné stavení se sloupovým vchodem a se zahradou obehnanou bytelným plotem. Branka byla zavřena a teprve po delším volání vyšla z domu žena a ptala se, co si přejeme.

„Vašeho manžela,“ řekl Alžanov krátce.

Dověděli jsme se, že není doma, vrátí se až příštího dne; odjel s fůrou do Uvarovky. Žena ani nepočkala, co na to řekneme, zavřela dveře a zmizela v domě.

„Moc toho nenamluví,“ ušklíbl se Alžanov.

„Zajdeme do mlýna a zeptáme se ‚pana otce‘, kolik je na tom pravdy,“ řekl Brovkin; znal se s vedoucím mlýna a ten nám ochotně podal informace. Potvrdil, že Perevalov skutečně ráno odjel a dosud se nevrátil. Vezl jenom několik pytlů mouky do prodejny v Uvarovce a bylo s podivem, že s takovou maličkostí vůbec jede.

„Člověk se v tom Perevalovovi nevyzná,“ povzdechl si vedoucí. „Někdy ho musím přemlouvat, aby odvezl plný náklad, a najednou jede na špacír se čtyřmi pytli. Už jsem požádal vedení kolchozu o povolení nákupu koní, abychom mohli rozvážet samí, s tím chlapem je těžká práce. Někdy odjede na celý týden, pak zase doma hostí nějaké lidi, prostě s ním není pořízení.“

„Tak, a teď je to jasné,“ prohlásil Brovkin, když jsme usedli na lavici před mlýn. „Aby se neřeklo, že jede s prázdným vozem, naložil ráno nějaký ten pytel. Po cestě se pak asi rozběhl ke svým pastím – kdoví kolik jich má narafičených –, a nebýt setkání s panem Luskačem, byl by laňku tiše zabil a odvezl.“

Alžanov pokýval hlavou a dodal:

„Když poznal, že je prozrazen, vedl nás oklikami cestou necestou, abychom nepřišli na jeho povoz, který možná stál někde docela blízko, Myslím, že bude nejrozumnější počkat tady. Sergejevova lajka má nosánek – dej bůh každému! Jak chytne stopu, už ji neztratí. Však ho dostihne!“

Čekání jsme si zkrátili chytáním okounů v mlýnském náhonu; vedoucí mlýna šel uvědomit o věci zmocněnce sovětu Kosatkina.

Bylo už téměř šero a mlha stlala na louky hebký, skoro neprůhledný závoj. Působil jako dekorace, z níž se zvolna vynořoval povoz. Před ním běžel pes. Zdálo se, že plave, protože hustší vrstva mlhy při zemi mu halila nohy. Hned jsme ho poznali. Byl to Urs. Skutečně dovedl svého pána k cíli; k povozu, ke kterému se Perevalov vrátil. Vůz byl, jak předvídal Alžanov, nedaleko od nástrahy a celou tu dlouhou klikatou cestu při útěku vykonal pytlák jen proto, aby nás od svého spřežení odvedl. Měl při tom dvojnásobnou smůlu, Nepočítal s tím, že na jeho stopu bude naveden pes a že se jeho návrat tak protáhne. Jeho jinak trpěliví koníci spásli kolem sebe trávu a snažili se dosáhnout na píci na konci palouku: Cloumal vozem, až ho převrhli. Než ho Perevalov postavil na kola, trvalo hezkou chvíli, a právě ta stačila, aby ho pronásledovatelé dostihli.

Marně se Perevalov bránil a vymlouval, musel se podrobit a jít do Čusovky.

Když dojel povoz až k nám, nadzvedl se Sergejev z kozlíku a zvolal:

„Tak už ho vezeme!“

Perevalov byl vysoký ramenatý muž a zle se mračil. Nervózně šlehal bičem po trávě a neměl se k tomu, aby slezl z vozu.

„Jedu domů a nenechám se od nikoho urážet!“ řekl úsečně a pobídl koně.

Brovkin se jim postavil do cesty, uchopil je za uzdu a rozhodně prohlásil:

„Zůstanete zde, než přijde zmocněnec sovětu.“–

Kosatkin se dostavil záhy, vyslechl nás a rozhodl, že se Perevalov nesmí vzdálit z domu.

„Ráno přijede okrskový milicionář a ten se ho ujme,“ řekl Kosatkin, když sepsal naše výpovědi.

Vracet se za tmy do těžebního střediska se nám příliš nechtělo, a proto jsme rádi přijali Kosatkinovu nabídku, abychom přespali y osadě. Ráno jsme nastoupili zpáteční cestu.

Na těžebním úseku nás již netrpělivě čekali. Raněná laň se poněkud zotavila a polehávala v malém ohrazeném výběhu. Občas vstala, hodně pila a chovala se podivuhodně klidně. Octla se v úplně cizím prostředí, mezi lidmi, které v tajze asi zřídka vídala, a přece neprojevovala onu příslovečnou plachost, vlastni jelení zvěři. Poznala, že lidé s ní nezamýšlejí nic špatného? Vystihla, že ve své situaci musí potlačit nedůvěru k dvounohým tvorům, kteří jsou pro téměř všechna divoká zvířata postrachem? …

Po tomto krátkém dobrodružství jsme se vrátili k práci. Během šesti dnů ověřování byl stanoven způsob provozu, a s návrhy jsme se vrátili k podniku. Zde jsem vypracoval posudek, s nímž Karpov odjel na ředitelství trustu.

Na nádraží jsme se rozloučili. Karpov nastupoval do rychlíku do Novosibirské, zatímco Já Jsem usedl do vlaku, který Jel opačným směrem, na východ.

U stolu v jídelním voze seděl naproti mně sympatický muž. Náhoda tomu chtěla, že to byl Boris Kružkov, který patřil ke skupině pracovníků zahajujících zkušební těžbu diamantů v kimberlitovém Údolí sovích očí. Kružkov byl mechanik a měl provést montáž speciálního bagru, který musejí přivézt po částech, protože cesty byly zcela neschůdné. Doprava od železniční stanice až do Údolí sovích očí trvala skoro měsíc.

Měli jsme s Knižkovem některé společné známé a mnoho společných zájmů.

Setkání mě zbavilo starosti, jak se rychle a pohodlně dostanu do Údolí šesti sov. Měl jsem doporučení sibiřské Akademie věd a zvláštní žádanku na poskytnutí místa v letadle ze Skovorodina do Jakutska; ale Letecká linka tenkrát sloužila výhradně potřebám vládních osob a „Sibzolota“ sibiřského státního trustu pro těžbu zlata.

Není však nad diamanty, i když dosud klidně spořívaly v hlubinách kimberlitu ve vzdáleném Údolí sovích očí. Ve Skovorodinu jsme s Kružkovem zašli do letecké dopravní kanceláře; nestačili jsme ani vyslovit svá přání, a úředník mávl odmítavě rukou: letenky se nevydávají, lety jsou rezervovány pro zvláštní úkoly. Kružkov mlčky vztáhl ruku a přisunul přísnému muži za přepážkou před oči svůj průkaz. Sotva do něho úředník nahlédl, přívětivě se usmál a zavedl nás k náčelníkovi letiště.

„Nejvyšší čas, že jedete,“ přivítal nás náčeník. „Už tady tři dni leží spěšná depeše s příkazem dopravit mechanika Kružkova do Žiganska, tam na vás čeká místní dopravní, prostředek – koně – a nakonec loďka. Jenže vy jste dva. Nevadí, aspoň rychleji začnou s těžbou. Za dvě hodiny můžete odstartovat.“

Pohlédl jsem tázavě na Kružkova, on však na mne Jenom spiklenecky mrkl a poděkoval náčelníkovi.

Za dvě hodiny nás letadlo unášelo do Žiganska.

Let nad tajgou byl uchvacující. Pod námi se prostíralo zelené moře pralesa s tmavými hloubkami roklin a průrev, s ojedinělými hřbitovy spálenišť, se světlými mělčinami březových porostů a rozsáhlých palouků s pestrým půdním krytem – nepředstavitelným množstvím květeny a lesních plodů. Řeky a říčky protkávaly stříbrnými nitkami zeleň a jezírka i jezera odrážela jako ohromná zrcadla jas nebe.

V poledne jsme přistáli v Jakutsku a za hodinu jsme znovu brázdili vzdušný oceán nad sibiřskou tajgou.

V Žigansku, kde končil náš let, jsme se dověděli, že povoz, který nás poveze k řece Lujkan, je připraven, ale meteorologové věští bouři a bude lépe počkat do příštího dne.

Předpověď se splnila. Za hodinu se rozpoutaly živly a zatáhly tmavou clonou nebe. Klikaté blesky sjížděly s rachotem k zemi. Vichřice ničivou silou ohýbala stromy, a povalovala a vyvracela vše, co jí chtělo čelit.

Ani kapka deště nesvlažila bičovanou zemi a nezbavila ji tíživého dusna. Zdálo se nám, že se za děsivého rachotu hromů zalkneme.

Teprve když podivně dlouhý a střapatý blesk projel zvlněným příbojem tmavých mraků a rozťal je, vychrlily svůj první příval vod.

Prudký liják trval tři hodiny, a když konečně ustal, zanechal po sobě hotovou záplavu.

„Při takové povodni se zítra nedostaneme z místa,“ zlobil se Kružkov.

Obavu sdílel i zaměstnanec letiště, náš kočí byl však jiného mínění. Statný, jen tíhou osmašedesáti let nahrbený děda Míša, který nás měl dopravit k provizornímu přístavišti, se zubil:

„Díky za ten deštíček. Zalil nám matičku tajgu a namočil červenému kohoutovi hřebínek, je konec požárům, však nám začaly hrozit už před týdnem. Do rána se zem napije – a cesta? – aspoň pojedeme měkce, nebude to drncat a nepřekousneme si jazyky.“

Časně zrána jsme byli připraveni k odjezdu. Kočí pečlivě uložil naše zavazadla, přikryl je plachtou a my jsme se uvelebili’na svá místa. Jakutští koníci, šedí jako myši, neuvěřitelně odolní vytrvalci se svalnatýma nohama, se dali do klusu. Cupitali drobnými krůčky a nebrali zřetel na rozmoklou cestu, která se stávala čím dál tím obtížnější. K polednímu jsme jím dopřáli odpočinek a pak jsme pokračovali v jízdě po cestách, které si ten název ani nezasluhovaly.

Teprve večer jsme dorazili k prozatímnímu přístavu na řece Lujkan v Údolí šesti sov. Za název vděčilo šesti dřevěným sochám vytesaným ze silných kmenů. Stály tu se složenými křídly a uzly kořenů představovaly jejich pařáty. Před padesáti lety je stvořil šaman jednoho udehejského kmene jako pomníky ochočeným sovám, které používal při zaklínacích obřadech. Všech šest svých okatých pomocnic prý tady pod těmi sochami pochoval.

U přístaviště stály stany, které sloužily k uskladnění nákladů určených k přepravě na diamantové naleziště.

Z jednoho stanu nám vyšel vstříc mladý muž.

„Kormidelníku, přivítej zákazníky,“ zavolal na něho kočí. „Vezu šikovné ručičky a chytré hlavičky, aby se rozjely stroje.“

„Kormidelník“ Bannikov obsluhoval jeden ze dvou motorových člunů, které obstarávaly dopravu do vzdáleného naleziště. Kromě Bannikova tu byl ještě stařík, na jehož prsou se blýskal odznak lesního strážce. Točil se kolem táboráku, ale když jsme seskočili z vozu, napřímil se, položil dva prsty k štítku své čepice a hlásil:

„Strážný Mironin vás vítá za sebe a za všechny, kdo tu teď nejsou. Má nás být půl tuctu, ostatní odjeli s nákladem do horních toků té proradné řeky.“

„Proradné?“ divil se Kružkov.

„Mironin má pravdu,“ poznamenal jsem. „Řeka je opravdu zrádná. Je spojená podzemními průtoky se vzdáleným jezerem Lukavým; tvoří nebezpečné víry a klokotavé sifony, které mění proud a zvyšují nenadále hladinu vody – je to přírodní atrakce – ale ošidná!“

„Podívejme se,“ zvolal Mironin. „Člověk z města, a ví o našich tajemstvích? Snad znáte i zlého ducha Burkala z jezera Lukavoje, který jeho vody unáší do hlubin země?“

„Byl jsem tu už jednou s profesorem Kučinem a Níkandrem Šalganovem.“

Mironin mě přerušil: „Pak se nedivím. Ten přece se Salganovem vyhrabal ze země mamuta a teď chce rozebrat nějakou starou stavbu u Supí zátoky.“

„Správně. Já jedu za nimi.“

Mironin zavrtěl hlavou, podrbal se ve strnisku na bradě a řekl:

„Myslete si, co chcete, ale já bych to nedělal. Říká se, že je to nějaké božiště nebo svatyně z pradávných dob, kdy tu řádily mongolské hordy. Nic dobrého nám tu nenechali, leda past na lidi.“

„Ještě řekni, že začne zemětřesení, když se ta stavba rozbourá,“ smál se Bannikov a my s ním.

Mironin rozhodil rukama:

„A proč si teda na ni nikdo za všechny ty věky netroufal sáhnout?“

„Protože šamani balamutili příslušníky svých kmenů a udržovali je v pověrách a strachu před duchy,“ odpověděl Bannikov.

„To je pravda, ale hrdlořezům toho chána se šišatou hlavou nevěřím ani dnes po všech těch staletích, co je naši prapradědci vyhnali.“

„Myslíte snad, dědo, že tam číhá Smrt jako v hrobkách egyptských faraónů?“ zeptal se Kružkov se skrytým úsměvem.

„Jestli to tak bylo už tenkrát v Egyptě, opravdu nevím,“ prohlásil Mironin. „Právě se mi vaří ucha, ve žhavém popelu se pečou tetřívci, a to je lepší než řeč o faraónech,“ dodal děda. „Buďte našimi hosty!“

Nenechali jsme se dvakrát pobízet. Z našich zásob jsme přispěli ke zpestření jídelníčku a tak jsme večeřeli jaksepatří dlouho.

Plápolavé světlo táboráku padlo chvílemi na některou ze šesti obrovských sov, a mně se zdálo, že se na nás výhružně mračí. Od řeky se občas ozvalo šplouchnutí velké ryby a tiché štěbetání divokých kachen. Nakonec se nám začaly klížit oči a tak jsme ulehli na jednoduchá lůžka ve stanech.

Časně ráno jsme pomohli přenést na člun náklady určené do kimberlitového údolí.

Odrazili jsme od břehu a rozjeli se proti proudu.

Řeka Lujkan se vinula mezi kopci, místy vyhlodávala průchody v pískovcích. Břehy roubily mračné porosty líp a smrků, tajga se zdála velmi nepřívětivá. Sem tam se objevila černá spáleniště, jinde varovně blýskaly zelenorezavé močály, na nichž pukaly bubliny velké jako balónky. Prudký tok řeky se tu a tam uklidňoval a tvořil široké tůně, jejichž voda byla téměř černá.

Při naší první plavbě před dvěma roky naměřil profesor Kučin osmadvacet metrů hloubky a zjistil podzemní průtoky ze vzdáleného jezera Lukavoje. Zde se tvořily nebezpečné víry, které náš kormidelník Bannikov opatrně objížděl. Nedaleko trčely pod vodou zrádné kamenné jehlany, které kdysi postavili udehejští lovci proti vetřelcům, kteří se chtěli dostat do hloubi tajgy právě touto vodní cestou. Aby neohrožovaly plavbu, geologové Je náložemi výbušnin zničili.

Okolí řeky se změnilo. Břehy roubily holé skály, rozhlodané potoky a potůčky. Zdálo se, že visí nad hladinou, tak byly podemleté; voda pod nimi vyhloubila sluje. Chmurnost okolí podtrhovali krkavčí, sedící na pustých skalách.

Za zákrutem se ozvala siréna a za chvíli jsme se setkali s motorovou loďkou, která plula proti nám z horního toku. Z paluby nás hlasitě zdravil urostlý muž. „Vezete mechanika?“ ptal se.

„Ano, to jsem já,“ křičel Kružkov.

„A kdo je ten druhý?“

„Jedu k profesoru Kučinovi,“ odpověděl jsem.

„Pak jste pan Luskač. Vítejte u nás!“

Lodi se vzdalovaly, a tak jsem se ani nedověděl, kdo byl, onen přívětivý člověk, protože z naší skupiny ho nikdo neznal.

Po dlouhé plavbě jsme se dostali do Supí zátoky. Řeka se rozlévala doširoka a vody, bublající dříve mezi úzkými břehy, oněměly. Potůčky, které padaly se srázu dolů, vystřídaly teď vážné tiché říčky.

Tři spojené kameny, u nichž stály dvě loďky – to byl přístav výpravy profesora Kucina. Vynesli jsme zavazadla, kormidelník třikrát za sebou zahoukal sirénou – a loď ujížděla dál proti proudu.

Zahoukáním se se mnou loučili, ale současně to byl signál, aby si Kučinovi lidé přišli pro náklad.

Usedl jsem na kámen a rozhlížel se kolem sebe.

Supi zde nebyli, patrně nesnášeli lidi a odstěhovali se jinam.

Teprve teď, když jsem osaměl v hloubi velkolepé a sveřepé tajgy, vzpomněl jsem si na krevní mstu. Zde, v černé pravěké hluši, by člověk zmizel beze stopy.

Ze zamyšlení mě vyrušil hovor. K přístavišti se blížili dva muži. Když mě spatřili, zvolali vesele:

„Hleďme, přivezli nám živý náklad!“

Do tábora byla chvilka. Profesor Kučin a Nikandr Salganov byli radostně překvapeni, jen mi vyčítali, proč jsem svůj příjezd neoznámil.

„Máme docela slušné spojení se světem,“ chlubil se profesor. „Jednou týdně dostáváme poštu, a to je co říct, vždyť jsme od železnice šest set kilometrů!“

Seznámil jsem se s účastníky výpravy. Zástupcem profesora Kučina byl archeolog Pavel Jusov ze sibiřské Akademie věd, čtyřicátník s výrazným obličejem a hustou kšticí plavých vlasů. Dále tvořili expedici Šalganov a členové loveckého družstva Afigenov, Berjozkin, Gusev a Naumov, kteří tu byli na manuální práce.

„Chybí ještě Boris Ramzin, náš technik,“ poznamenal Salganov. „Odjel na motorové lodi po proudu, snad jste se s ním setkal na řece.“

Tak to on mě vítal!

„Je to hotový všeuměl,“ vykládal mi profesor. „Tady, podívejte, máme jeho návrh na demontáž stavby. Řeknu vám, že je to podivuhodná věc. Kamenné kvádry, z kterých je zbudována, jsou vyhlazené jako zrcadlo. Malta je tak znamenitá, že tvoří s balvany celek. Ramzin nám tu navrhl určitý zlepšovací návrh na bourání… Cvětov sem poslal jednoho ze svých geologů a ten chtěl stavbu vyhodit do povětří. Na to ovšem nemůžeme přistoupit. Výbuch by mohl zničit to, oč nám vlastně jde.“

„Věříte pořád, že krychle opravdu skrývá něco cenného?“

„Věřím,“ přisvědčil Kučin. „A náš archeolog je téhož mínění.“

„Ano,“ přikývl Jusov. „Všechno nasvědčuje tomu, že krychle byla tak důkladně stavěná proto, aby se její obsah uchoval nedotčený.“

„Prosím vás, jak by se mohla uchránit před vydrancováním?“ pochyboval jsem. „Vždyť je jistě stará pěkných pár staletí!“

„Předpokládáme, že byla postavena v dobách Sibiřského chanátu. Víte, je to můj koníček, nesmíte se zlobit, když vám dějiny Mongolů vylíčím obšírněji.“

Následovala opravdu zajímavá, ale dlouhá přednáška. Jusov seděl nehnuté, mhouřil zraky a vyprávěl. Jako by se propadal do hlubin staletí, unikal ze současnosti, připomínal zasutá tajemství věků.

Roku 1380 porazil Dmitrij Donský na Kulikovském poli tatarsko-mongolská vojska. Přesto si však ještě po celé následující století udržovali chánové nad ruskými knížectvími nadvládu. Byla to však doba rozkladu tatarsko-mongolských států; Zlatá Horda čili Ulus Džočiho se začala rozpadat. Kolem sídelního města Saráje na dolním toku Volhy se ze zbytků Zlaté Hordy utvořila Veliká Horda. Její chán Achmat pak byl v roce 1480 poražen na řece Ugře vojsky Ivana III a tím končí dlouholetá nadvláda Mongolů nad Ruskem. Rusové získávali stále větší vliv v Kazaňském a později i Sibiřském chanátu. Když v 16. století přerušil sibiřský chán Kučum vazalské svazky s Ruskem, vydal Ivan Hrozný vlivné kupecké rodině Stroganovových povolení zakládat opevněné osady na východě. Na Sibiř se ve Stroganovových službách vypravil kozácký ataman Jermak. Ten se zmocnil sídelního města sibiřského chanátu Kašlyku a začal vybírat „jasak“, daně, od Mansů a Chantů, kteří žili podél Irtyše a Obu.

Poražený chán se stáhl do hloubi tajgy a v roce 1585 vlákal kozáky do léčky na řece Irtyši. Jermak skočil s koněm do řeky a chtěl přeplavat na druhý břeh. Těžké brnění ho však stáhlo pod vodu a slavný sibiřský dobyvatel zahynul. V průběhu příštích let ovládli Rusové hlavni cestu z Ruska na Sibiř, na nejvýznamnějších místech postavili pevnůstky, a tím prakticky končí dějiny tatarsko-mongolských států.

„Není tedy vyloučeno,“ končil Jusov, „že ta kamenná stavba pochází právě z dob, kdy se poražené Kučumovy oddíly stahovaly do nejzapadlejších klínů Sibiře.“

„Ano, proto je hrobka důkladně postavená,“ přitakal profesor. „Ale hrobka obvykle neobsahuje jen mrtvého. Podle tehdejších zvyklostí vypravovali pozůstalí své nebožtíky do posmrtného života luxusně. Nálezy z mohyl v jižní části Sibiře a v Mongolsku to potvrzují. Tam ovšem jsou mohyly neboli kurhany většinou uměle navršené kopce dosahující výšky až dvanáct a délky až třicet metrů. Mohyly významných osob tam mívají pod zemí zděné nebo dřevem vyztužené prostory, kde byli s nebožtíkem pochováni někdy i jeho otroci, koně, předměty denní potřeby, zbraně a šperky. Mongolského vojevůdce, který leží v našem mauzoleu, vybavili truchlící mongolští feudálové jistě taky bohatě.“

„Jen kdyby šla práce rychleji,“ povzdechl si vždy věcný Šalganov. „Každý kvádr musíme odsekávat od druhého, nadzvedávat, spouštět… a váží nejmíň půldruhého metráku. Už aby Ramzin přivezl kladkostroj, nebo aspoň jednoduchý jeřáb!“

„Přiveze a přizpůsobí, je to chlapík,“ řekl profesor. Najednou mě vzal pod paží a odvedl ke kamenné stavbě.

„Nechtěl jsem před ostatními mluvit o té věci“ řekl.

„Míníte krevní mstu …“

„Ano. Kromě Šaiganova o tom zatím nikdo neví. Jste zdráv a projezdil jste služebně pořádný kus Sibiře. Z toho soudím, že šlo opravdu jen o hrozbu nebo omyl. Tady můžete být bez obav. Spolupracovníky máme prověřené. A mohu říct, většinou i zanícené pro věc. Náš společný zájem je rozluštit záhadu mohyly.“

Obešli jsme prastarou hrobku.

Za těch tři a půl století co krychle existovala, nebyla ničím porušena. Jenom stopy práce Kučinovy výpravy změnily její vzhled. Podařilo se už horní část z jedné třetiny snížit o metr a ve východní zdi vysekat dost velké výklenky.

„Dnes tu vládne ruch,“ řekl profesor, „a zahání tesknotu, která tu panovala dříve. Podle ústního podání, předávaného šamany z generace na generaci, je toto místo, střežené supy, prokleté. Prý tu rejdili duchové. Vezmeme-li v úvahu zvyky starých Mongolů, nemůžeme se divit, že, šamani prohlásili místo za strašidelné. Všichni, kdo takové mauzoleum stavěli, byli po ukončení prací obvykle usmrceni, aby nemohli nic vyzradit…

Zítra začneme lámat levý roh, je poněkud zvětralý. Nasadíme kladkostroj nebo jeřáb, který čekáme, a urychlíme práci. Ale teď pojďme k večeři…, hleďte, už pro nás přišel posel…“

Šalganovův Nadyr vyřizoval vzkaz hlučně: štěkal, až uši zaléhaly, pobíhal kolem nás a přestal, teprve když jsme vykročili k táboru.

Přivezl jsem pořádnou zásobu lahví a část jsme vypili hned při první večeři na zdar práce. Ostatní vzal do opatrování hospodář Salganov, ať máme čím oslavit očekávané úspěchy.

Oheň pomalu uhasínal, a osvětlení převzal měsíc. Od řeky vál větřík a pohupoval listím stromů a křovin. Občas kdesi zahoukaly sovy.

Najednou rozťal tichou noc náhlý skřek.

Zbystřili jsme pozornost. Salganov otočil hlavu a rukou naznačil směr, odkud přišel zvuk, kterému rozuměl jediný z nás. Řekl:

„Kabar je v nouzi, ale není mu pomoci, v noci na tajgu nevyzraješ!“

Nedalo mi to, popadl jsem pušku a elektrickou svítilnu, a než ostatní pochopili, co zamýšlím, rozběhl jsem se za hlasem. Hluk tábořiště za mnou slábl, obklopili mě mlčenliví strážci divočiny; měkce, téměř něžně kolem mne semknuli své větve, jako by mě chtěli chlácholit. Rozhrábl jsem houšť a stanul na rozhraní tmy a jasu. Přede mnou se koupal v průzračné záři měsíce úzký palouk, ale hned za ním zase vše tonulo v černé tmě. Neodvážil jsem se překročit ostrůvek světla, raději jsem ho obešel. Teď jsem už jasně slyšel táhlé sténání a praskot. Namířil jsem v tom směru elektrickou svítilnu a spatřil těsně nad zemí hlavu kabara. Tělo nebylo vidět. Rozběhl jsem se k srnečkovi, ale klopýtl jsem o nějakou pérující překážku a padl hlavou do křoví. Svítilna mi vypadla z ruky, cosi mě udeřilo do temene. Trvalo okamžik, než jsem si uvědomil, že úder do hlavy mi uštědřila pažba mé vlastní pušky, když se mi vysmekla z ruky. Lepkavá teplá krev mi stékala po tváři a levý boltec mě pálil; poranil jsem si ho o křoví. Ale důležitější se mi zdála hlava pižmového srnce. Rychle jsem vstal, sebral elektrickou svítilnu, která se prozradila paprsky vrhanými někam do korun stromů, a opatrně jsem se ke zvířeti přiblížil. Sameček se zmítal v jámě, z níž mu vyčnívala jen hlava. Ačkoli se všemožně vzpínal, nemohl se dostat ven; běhy měl chycené do drátěného oka!

Profesor tvrdil, že má kolem sebe naprosto spolehlivé lidi – a přece musel být mezi nimi nějaký dareba. Slušný lovec pytláckou nástrahu nepolíčí! Nechal jsem úvah a s velkou námahou jsem kabara vylil z jámy. Bránil se, hekal, kopal, pokud mu to myčka dovolovala a házel hlavou. Ztichl, až když sem mu uvolňoval běhy z drátu. Naštěstí měl jen oděrky, které sice krvácely, ale nebyly nebezpečné, a konečně byl volný – přešlápl několikrát na místě jako by se chtěl přesvědčit, že je opravdu zase pánem svých rychlých běhů, které ho zachraňují před nepřáteli, a odporoučel se. Pomalu se vzdaloval mezi stromy, až zmizel.

Už jsem se vracel, když zaznělo volání a zablikala světélka. Přátelé mě hledali. V houštinách se objevil Lganov s Nadyrem a Berjozkin. Stručně jsem jim dělil, jak jsem kabara našel, a pohybem hlavy naznačil, kde se jáma nachází. Berjozkin jenom mávl rukou, že přeháním, a rozběhl se tím směrem. Zakopl stejný drát jako já a také se natáhl jak široký tak louhy,

V táboře všichni rozhodně odmítli podezření, že by i zapytlačil někdo z nich.

Rozladěně jsem odešel do stanu, který jsem sdílel se Šílganovem. Dlouho jsem neusínal. Ucho mě bolelo, sovy mě rušily houkáním a před sousedním stanem vrčela Afigenovova lajka Aran na Nadyra, nesnášela se s ním. Teprve když jsem zavolal Nadyra o stanu, nastal klid a já jsem usnul.

Příštího dne se vrátil Boris Ramzín a přivezl jednouchý jeřáb, kladkostroj a jiná nářadí. Ramzinovi mohlo být něco přes třicet a upoutával pozornost už svým zjevem. Byl statný, pružný, pohyboval se lehce a svižně. Stále něco dělal a byl neustále v dobré náladě. Jeho světle modré oči hleděly vlídně, dalo by se říci dětsky bezelstně; výrazná, mužná a hezká tvář však svědčila o rozhodnosti a smělosti. Člověk, jakých je v taj^e třeba! Srdečně mě pozdravil, ale neotálel povídáním a hned se chopil práce. Do večera byly oba mechanismy připraveny k provozu.

Ramzin byl také výborný společník. Večer, když jsme skončili s prací, usedl s kytarou k táboráku a zpíval. Měl příjemný hlas. Přidali jsme se a v místech strašidelného ticha, rušeného jen zlověstnými zvuky a šramoty, zněl náš zpěv.

Uplynuly čtyři dny a ohromná krychle se znatelně zmenšovala. Odbourávali jsme kvádr za kvádrem, ale pořád ještě zbývaly další a další, které přikrývaly to, na co každý z nás netrpělivě čekal: otvor! Páčidla, sochory, krumpáče a drapáky jeřábu se zakusovaly do žuly, ale vždy znovu – další vrstva!

Chýlilo se k večeru, den opět zklamal. Ale nevzdávali jsme se. Profesor Kučin a archeolog Jusov řídili práce a dodávali všem sílu svou neochvějnou vírou. Ramzin obsluhoval stroje, ale když bylo třeba, chopil se i té nejtěžší práce. Byl samý žert a dovedl ostatní povzbudit. Tužili jsme se všichni a nikdo si nestěžoval. Jenom Berjozkin reptal. Nakonec odhodil krumpáč, utřel si zpocený obličej a prohlásil:

„Zbytečně si lámeme kostry. Je tu slepená žula a nic víc. Udehejští šamani nebyli ťulpasi – věděli, že to tu voní jenom kadidlem.“

Afigenov a Gusev se svému nespokojenému kamarádovi pod vousy usmívali. Zeptal jsem se Berjozkina:

„Ti ťulpasi jsme my?“

„Každý si může myslet, co chce. Já pro svou osobu toho mám dnes až po krk,“ zabručel podrážděně Berjozkin, sebral se a odešel do tábora.

Šalganov za ním mávl rukou a prohodil:

„Po bříze má jméno, ale hlavu dubovou. Chtěl by být za chvíli hotov se stavbou, která čtyři století vzdorovala času i lidem. Chlapci, ještě na hodinku se do toho dáme!“

Uplynulo sotva tři čtvrti hodiny, když Naumovovi ujelo páčidlo, kterým nadzvedával kámen, z rukou a zmizelo v útrobách mohyly …

„Hurá!“ vykřikl. „Tady je díra“

Všichni jsme se vzrušeně shlukli kolem něho, uchopili sochory a opatrně nadzvedli kvádr, kterého se chopil Ramzinův jeřáb, aby uvolnil otvor.

Dovnitř první nahlédl profesor Kučin; lehl si na břicho a s elektrickou svítilnou v ruce sunul hlavu do otvoru. Jusov se skláněl za jeho mizejícím zátylkem a napětím sotva dýchal. Ramzin upíral oči na tmavý otvor, v němž probleskovalo světlo baterky. Naumov, Gusev, Afigenov stáli nehnutí, jejich ruce ještě svíraly krumpáče a sochory. Zapomněli je odložit. Všichni jsme napětím ztichli.

Konečně se profesor zvedl a prohlásil, že se otevřela jen úzká šachta, která vede patrně kolem celé mohyly. Neviděl nic jiného než hladké stěny.

Při podrobném průzkumu, který ještě téhož dne provedli s žebříky a provazy Kučin a Jusov za Šalganovovy pomoci, se profesorův dohad potvrdil: úzká šachta se vinula kolem mohyly. Dohodli jsme se, že ji rozšíříme.

Kučin rozechvělým hlasem prohlásil:

„Dosáhli jsme prvního úspěchu – děkuji vám, chlapci!“

Na noc jsme otvor přikryli. Při večeři u táboráku se rozproudila živá debata o proraženém „okně“ do tajuplného nitra mohyly. Všichni jsme byli vzrušeni, v dobré náladě a plni naděje i chuti do práce. Jen Berjozkin se tvářil skepticky. Naříkal si na únavu a nakonec profesora Kučina požádal:

„Nadřel jsem se dnes jako mezek, vzal bych si rád zítra volno.“

Kučin svolil a Salganov poklepal Berjozkina po rameni:

„Jen to nesváděj na odpočinek a přiznej, že tě láká tajga. Znám tě; jak nemáš týden nad hlavou zelenou střechu, není to s tebou k vydržení.“

„Tak nějak to bude,“ zavrčel Berjozkin a odešel na kutě.

Příštího rána jsem si přispal, protože mě v noci zase budily sovy. Tábořiště bylo tiché a pusté, všichni už odešli do práce. Běžel jsem se k řece vykoupat, a když jsem se vrátil do tábora, byl tu už Berjozkin z ranního lovu. Svlékal si právě rubašku, stíral z těla pot, funěl a hekal.

V síťce měl pět střelených jeřábků. Že by ho tak udolal lov na drobnou pernatou?

„Prohnal mě medvěd – sotva cítím nohy,“ láteřil a těžce lapal po dechu.

Jindy tak málomluvný Berjozkin se rozpovídal: „Jak mě zvětřil a poznal, že jsem člověk, zamumlal. Obvykle se při takovém setkání rozcházíme každý po svém. Jenže to nebyl obyčejný medvěd. Místo aby dal sbohem, zařval zlostí, vztyčil se na zadní a hnal se na mě! Mít tak s sebou kulové náboje! Jenže proti všem pravidlům jsem je nechal ve stanu… Broky přece takového hromotluka nezdolám … Vzal jsem nohy na ramena a hajdy. Ještě štěstí, že to šlo z kopce, nedohnal mě.“

„Bylo to daleko od tábora?“

„Ani versta to nebude, a to je právě zlé. Musí to být otrlá bestie, když ji nezahnala ani má střelba! Kdoví jestli nám nevydrancuje v noci zásoby. Musíme si na něho posvítit.“

Berjozkin se natáhl do chládku, aby se uklidnil.

Spěchal jsem k mohyle oznámit ostatním, co se přihodilo. Stáli v hloučku, na první pohled jsem viděl, že jsou vzrušeni. Jusov se svým zasněným pohledem stál vedle Kučina, který rozděloval zvučným hlasem úkoly; byli zřejmě ve svém živlu. Nevnímali mě, když jsem začal o medvědu, í já jsem na něj hned zapomněl, když jsem se dověděl, co je nového.

Šachta tvořila kolem vnitřní zdi celé stavby chodbu končící u širokých schodů. Bytelná žulová krychle byla vlastně jakousi ohromnou krabicí nad vlastní hrobkou, vybudovanou hluboko v zemi. Řekl mi to Salganov, který jediný zachovával svůj obvyklý klid.

„Archeolog očekával, že vnikneme do nitra mohyly a zatím nová překážka,“ dodal. „Vnitřní stavba, ta hrobka či co, je z velikých žulových ploten, ani čert je nezvedne.“

„Čert nemá jeřáb,“ zasmál se Ramzin, míjeje nás s žebříkem na ramenou.

Kučin mě posunkem ruky vyzval, abych je následoval. Ramzin spustil žebřík do otvoru mohyly a slézal dolů první. Jeden za druhým jsme sestupovali za ním.

Stanuli jsme na povrchu vnitřní stavby. Byla z velikých leštěných žulových ploten a měla plochu čtyřicet devět čtverečných metrů. Výška, lépe řečeno hloubka se zatím nedala určit; hrobka byla zapuštěná do země. Dolů vedlo devět schodů, končily však u zdi. Po nějakém vchodu nebylo ani památky.

„Zase budeme sekat, dlabat, zvedat a dřít se s ještě těžšími plotnami…,“ povzdychl si Afigenov.

„Nebudeme,“ prohlásil rozhodně profesor. „Zjistíme, kde je zazděn vchod, a tam začneme.“

Jeho jistota, jeho víra ve zdar práce se přenášela na všechny přítomné.

„Ano!“ rozzářil se Jusov. „A začneme hned!“Profesor, archeolog a Šalganov začali podrobnou prohlídku, my ostatní jsme vystoupili ven.

Bloumal jsem kolem mohyly, představoval jsem si K duchu, jaké to tady asi bylo tehdy, když v kraji hospodařili Mongolové – a náhle mě v okolním plochém terénu zaujal malý travnatý hrbol. Nevím proč, snad v zajetí všeobecné horečky ze zvědavosti, jsem zavolal Afigenova, aby mi ho pomohl rozkopat.

Zem byla slehlá, jen ztěžka se odstraňovala. Pojedenou zazvonil Afigenovův krumpáč o něco tvrdého a odskočil. Povolali jsme na pomoc Guseva a za dvě hodiny před námi ležela velká žulová socha želvy, dlouhá víc než dva metry, přes metr široká a právě tak vysoká. Krunýř byl bohatě zdoben dovednými ornamenty. Smetali jsme z povrchu želvy zbylou hlínu, když k nám přiběhl Naumov s tím, že se profesor |s archeologem a Šalganovem už před hezkou chvíli vrátili a čekají na nás s obědem.

Při pohledu na vykopávku však zvolal:

„Utíkám rychle za profesorem!“ Přiběhl s archeologem, který poklekl k želvě a pozornými prsty ohmatával kámen, jako by hladil křehkou vázu. Profesor Kučin projevil překvapení přívalem citoslovců.

„Znamenitý nález, má jistě přímý vztah k mohyle,“ usoudil nakonec.

Jusov naopak tiše – u něho se vzrušení projevovalo vždy zmlknutím či ztlumením hlasu – prohlásil, že na hřbetě želvy Je nasazeno něco jako sedlo; zajel prsty pod rýhu, kterou jsme dříve ani nepozorovali, a vší silou se ji snažil oddělit.

„Pod sedlem by měla být schránka,“ vydechl, rudý námahou. „Pomozte!“

Nasadili jsme páčidla, kamenný plást se pohnul a dal se i odklopit. V krunýři byla vyhloubena schrána, vyplněná šedými střípky. Jusov k nim natáhl ruku a pozorně, s jakousi něhou a jemností, je vyndával.

„Škoda, věčná škoda, že jsou potlučené!“ Vstal a v dlani sestavoval úlomky. „Snad z nich přece jenom složíme nějaký nápis …“

Vědci prohlíželi střepiny a zasvěceně se o nich odhadovali. S živým zájmem jsme je sledovali. Jusov nám vysvětloval:

„Kamenné želvy sloužily v mongolské říši jako schránky pro chánova nařízení. Stávaly ovšem většinou ve městech. Chánovy dekrety, vyryté na břidlicových nebo jiných tabulkách, se ukládaly do těchto státních soch. Změnil-li chán své nařízení, staré tabulky se vyndaly a na jejich místo se položily nové. Není mi ovšem jasné, proč zde, ve ztracené divočině, postavili tak důležité zařízení…“

Profesor s archeologem vzali rozbité tabulky do tábora, aby se mohla luštění věnovat náležitá péče.

Když jsme konečně zasedli k obědu, přiběhl z tajgy Berjozkin. O našich novinkách nic nevěděl a také se o ně nezajímal. Po ranním odpočinku se patrně celé půldne toulal přírodou. Teď rozčileně gestikuloval:

„Medvěd strhl kabara přímo na břehu řeky… Je to jistě ten, co mě ráno prohnal… Měl jsem jen prut na chytání ryb… Je to hned za první zátočinou… Spořádává tam kabara a hned tak se odtamtud nehne. Kdo jde se mnou?“

Šli jsme čtyři: Salganov s Nadyrem, Afigenov s Aranem, Berjozkin a já. Oba lovci vedli své psy na řemenech. Postupovali jsme podél řeky opatrně, tiše, nikdo z nás ani nehlesl. Za první zátočinou jsme odbočili do tajgy, a zde jsme se šourali ještě obezřetněji. Šli jsme vedle sebe a udržovali rozestupy natolik, abychom se navzájem viděli. Šalganov s Afigenovem šli na křídlech a vedli psy, já se snažil udržovat řadu, ale Berjozkin zůstával pozadu. Pohybem ruky jsem mu naznačil, aby se zařadil, ale on nevnímal nebo mi chtěl dát přednost ve střelbě.

Náhle vyštěkl Nadyr, hned nato Aran; vzápětí se oba zuřivě rozštěkali, až v uších zaléhalo, a vrhli se kupředu.

A teď to šlo ráz na ráz – řev medvěda, sípavý láj psů, křik Šalganova a Afigenova – a najednou pozoruji, že se medvěd řítí přímo na mne. Psi se hnali za ním, ale než ho dostihli, byl ode mne, pouhých dvacet pět kroků. Zacílil jsem kulovnici, zamířil mu na hlavu, stiskl spoušť a…

Zazněla slabounká ranka – okamžitě jsem pochopil, že selhal náboj. Úderník zapálil jen roznětku, ale prach se nevznítil. Rychle jsem opakoval a znovu jsem stiskl spoušť…, ale rána selhala zase:

Stáhlo se mi hrdlo, třesoucíma se rukama jsem vyhodil druhý náboj a zamířil.

Medvěd byl už docela blízko – a k výstřelu jsem se již nedostal.

Situaci zachránil Aran. Z rozběhu skočil tak prudce medvědovi na šíji, že s ním téměř zacloumal; medvěd se otočil, aby psa setřásl, oháněl se, ošíval a tu se objevil druhý útočník, Nadyr. Skokem se octl za šelmou a zaťal jí zuby do hřbetu.

Třeskla rána a medvěd zasažený do hlavy se zapotácel. S řevem se začal převalovat a pokoušel se vstát. Psi za chraptivého štěkotu naň stále doráželi. Najednou se medvěd vzepjal – psi hbitě odskočili – ale další výstřel ze Šalganovovy pušky ho znovu povalil. Lajky mu rvaly houni, až lítala srst. Medvěd chroptěl a drásal tlapami půdu. Za několik okamžiků zhasl.

Stál jsem strnule, kulovnici jsem držel před sebou, nebyl jsem schopen slova ani pohybu. Třásl jsem se rozčilením a zlostí.

„Proboha, co se stalo?“ zvolal Šalganov.

„Co!“ vyrazil jsem ochraptěle. „Selhala kulovnice, vlastně oba náboje …“ Přistoupil jsem k Šalganovovi a vřele uchopil jeho ruku do svých dlaní, které se mi ještě zachvívaly. Jeho výstřely mě spasily!

„Aran má větší zásluhu,“ bodře prohlásil Salganov. „Kdyby nezadržel medvěda, mohly mé rány přijít pozdě.“

„A já jsem nemohl střílet,“ durdil se Berjozkin, „protože jste stál v jedné linii s medvědem.“

Šalganov hledal vadné náboje, které závěr vyhodil z pušky, a zapochyboval:

„Že by selhaly náboje?“

„Prach se nevznítil, jen rozbušky,“ odpověděl jsem.

„Teď je nehledejte, až potom, hleďte, jak psi drásají míšu … Nadyr, zpět, Aran“ křičel Afigenov.

Ale psi byli tak rozzuření, že jsme je museli od zhaslé šelmy násilím odtáhnout. Lovci medvěda prohlíželi, zjišťovali zásahy, ale já nevydržel na místě, které se mi mohlo stát osudným, něco mě hnalo pryč.

Vracel jsem se k řece. Asi po sto padesáti krocích jsem narazil na medvědovu oběť, zbytky pižmového srnce. Nebyla to příjemná podívaná – nicméně jsem zpozorněl: na zadním běhu kabara visela utažená smyčka z drátu! Chudák, uvízl v pytlácké nástraze, a proto ho medvěd lapil. Otočil jsem se a spěchal k lovcům. Nechtěli dříve věřit, že by kolem tábořiště výpravy řádil pytlák; když se teď Salganov znovu na vlastní oči přesvědčil, zapřísahal se, že se škůdci dostane na kobylku ‚

Vrátili jsme se do tábora. Požádal jsem profesora, aby přišel do našeho stanu, a vypravoval mu, co se přihodilo. Salganov vyňal ze zásobníku mé kulovnice tři zbylé náboje a pozorně je prohlížel. Mlčky, s významným pohledem mi jeden podal. Sotva jsem ho měl v ruce, zjistil jsem, že normalizovaná, v továrně vyrobená nábojnice, která pevně svírá střelu, byla uvolněna! Zachrastil jsem s ní – byla prázdná! Zbylé náboje byly také bez prachu.

Nabitá kulovnice visela celou dobu ve stanu vedle brokovnice; někdo z ní musel vyjmout náboje a vysypat střelný prach.

Kdo, kdo to mohl udělat?

Profesor Kučin zvážněl. Myšlenka, že mezi členy výpravy se vyskytl zločinec, naň těžce dolehla. Rozhodl se přizvat ještě Jusova a dali jsme se do přemýšlení,

Śalganov se přikláněl k domněnce, že se jedná o cizího člověka, který se skrývá někde v okolí, což není v tajze nijak těžké.

„V první řadě si ale musíme dát pozor na vlastní lidi,“ dodal a zeptal se mě:

„Nepodezíráte snad někoho, Rudolfe Rudolfoviči?“

Pokrčil jsem rameny a neodpověděl, ačkoliv ve mně slabounce hlodala nedůvěra vůči Berjozkinovi. Byl celý den v táboře sám, vyslídil medvěda a na honu se loudal podezřele za mnou.

Teprve večer, než jsem ulehl, jsem se svěřil Šalganovovi. Vyslechl mě pozorně, pak ale zavrtěl hlavou a řekl:

„Znám Berjozkina a pochybuji, že by byl mstitelem‘, jak se domníváte. Přesto si dáme pozor na každého – a hlavně: hubujte na špatné náboje a nedejte znát, že jste zjistil pravou příčinu, proč selhaly. Pachatele nevyplašíme, bude méně ostražitý, a, sám víte, že bdělost je hlavní vlastnost lovce. A teď – dobrou noc!“

Nemohl jsem usnout a vyšel jsem před stan. Do nohy mě důvěrně rýpl Aran, který nebojácně napadl medvěda a tím mě zachránil. Po lovu jsem se mu odvděčil masovými konzervami s celou krabicí pečiva – a teď mi projevoval svou oddanost. Usmál jsem se, pohladil ho a ze stanu přinesl balíček sušenek. Podával jsem mu jednu po druhé a on spokojeně chroupal. Tak jsem chvíli seděl u dohasínajícího ohně, naší polní kuchyně, jak jsme říkali, a bavil se s Aranem, dokud mě nepřepadla ospalost. Pes mě pak doprovázel až ke stanu.

Příští dny přinesly nová překvapení.

Snaha vniknout do hrobky z vnitřního schodiště zůstala bezvýsledná, nenarazili jsme ani na nejmenší náznak nějakého vchodu.

Jusov došel k závěru, že přístup musí být zvenčí, na východní straně stavby, tam, kde uvnitř končí u zdi schodiště. Museli jsme zapustit několik sond, než se nám povedlo na předpokládané schodiště narazit. A tak se podařilo nalézt schody – lze-li tak nazvat ploché žulové balvany ležící v zemi půlčtvrta staletí.

Byla to úmorná práce, uvolnit žulové stupně a razit cestu do hloubky … Jenže tahle svízelná lopota, která se chvílemi zdála beznadějná, přece jen byla nakonec korunována úspěchem. Schodiště ústilo v temné prostoře.

Naše elektrické svítilny ohmatávaly zdi, až posléze našly dveře. Těžkou žulovou plotnu posazenou na čtyři panty a zajištěnou tlustým kovovým řetězem, jehož konec byl zazděn mezi kvádry. Napřed jsme museli vysekat řetěz a až k večeru se nám podařilo kamenné dveře otevřít.

Se zatajeným dechem jsme stanuli na prahu tajemství. Ovanul nás podivný těžký pach. Dráždil, vyvolával podivné rozpoložení. Naše elektrické svítilny začínaly hasnout, baterie se oslabily dlouhým použitím.

Všichni jsme byli unaveni a vyčerpáni. Profesor rozhodl, že pro dnešek skončíme. Zulové dveře jsme jen přivřeli. V povznesené náladě jsme se vrátili do tábora. S chutí jsme se pustili do večeře a při obvyklém čaji jsme se dohadovali, co asi najdeme v hrobce. Postrádali jsme Jusova, který míval vždy nejlepší úsudek. Domnívali jsme se, že luští zápisy na úlomcích nalezených v želvě, to mu bylo podobné!

Ale nebyl ani u sebe. Objevil se, až když už skoro všichni spali. Nahlédl do našeho stanu, a když spatřil, že je u nás na besedě Kučin, vstoupil a usedl k nám. Mnohoznačně se usmíval, trochu nás napínal a pak nám prozradil, že místo večeře putoval k hrobce.

„Sám! A v noci!“ plísnil ho profesor Kučin.

„Nezlobte se na mne, ale já se opravdu neudržel… Nechtěl jsem nikomu říkat o doprovod, byli byste mě zrazovali. A mě to táhlo … To snad vy, Ivane Vasiljeviči, chápete?“

„Ovšem, ovšem, ale…,“ kroutil hlavou Kučin.

„Mohl jste přijít k úrazu,“ řekl jsem.

„To je pravda,“ přiznal archeolog. „Ale to už je riziko povolání. Dobře že jsme tam nebyli všichni. Okolo hrobky se musí postupovat s největší opatrností. Ti, co vojevůdce pochovávali, byli důslední v zajištění jeho klidu. Kolem celého sarkofágu jsou maskované šachty, nikterak široké, ale tím nebezpečnější. Na rozdíl od ostatních pevných dlaždiček jsou přikryty jen tenoučkou skořepinou, která nevydrží ani váhu dítěte. Na dně trčí ostré hroty a jacísi ježci – kulaté předměty plné ostnů. Z literatury vím, že jsou to věci, které mohou člověka zahubit.“

Nadyr nevraživě zavrčel a Jusov se nastraženě odmlčel. Před stanem jsme uslyšeli tiché chvatné, kroky. Salganov vyskočil, odhrnul závěs, který nahrazoval dveře, a zmizel ve tmě. Za chvilku se vrátil a nevrle prohodil:

„Někdo nás poslouchal. Škoda že jsem ho neviděl …“

Příhoda nám přetrhla hovor. Teprve po delší chvíli jsme se opět polohlasně rozpovídali; Nadyra jsme pustili ven, aby střežil stan.

„Říkáte, že v mohyle je pochován vrchní velitel chánova vojska?“ zeptal Sejusova Salganov.

„Po krátké prohlídce to s naprostou určitostí tvrdit nemohu, ale podle všech náznaků je tam pohřben nějaký vezír. Zítra se přesvědčíme, zda nejde o samotného Mametkulu, Kučumova vojevůdce, jehož armádu v roce 1581 rozprášili kozáci. Podle starých letopisů se na ústupu pustil do souboje s Jermakem a podlehl. Jermak, znamenitý vojevůdce, ale také nejlepší bojovník svého vojska, ho v boji probodl kozačkou píkou. Méně významné osobě by asi chán Kučum nenechal vybudovat tak vynikající mohylu… Musíme počítat se zajímavými nálezy. Ráno upozorníme lidi, aby nebrali nic do rukou, pokud to profesor nebo já neprohlédneme. Čeká nás nejzajímavější úsek práce – ale není bez nebezpečí. A teď – dobrou noc.“ Jusov byl velmi utrmácen, jinak by jistě ještě dlouho vyprávěl.

Hluboko po půlnoci mě Salganov probudil:

„Rudolfoviči…, poslouchejte!“

Zbystřil jsem sluch a zaslechl slabý rachot. Pak vše ztichlo. Vyběhli jsme ze stanu, ale v táboře panoval klid; Jen Salganov měl spánek jako rys a zburcoval ho vzdálený sotva postřehnutelný hluk,

„Znělo to od mohyly,“ řekl. „Jdeme!“

Popadli jsme pušky, svítilny s novými bateriemi a chvátali přímo ke schodišti, které jsme dnes s takovou námahou uvolnili.

Bylo sesuté!

Těžké schody ležely bez ladu a skladu na sobě a v hloubce hučela voda. To bylo pěkné nadělení!

Vzbudili jsme profesora a archeologa. Do rozednění nebylo daleko. Sotva se rozbřesklo, prohlédli jsme sutiny; zřejmě to způsobila činnost podzemních pramenů. Pochopili jsme, že vlastními silami nestačíme vzniklou škodu odstranit. Kučin rozhodl neprodleně požádat náčelníka diamantového naleziště, našeho přítele Alexeje Cvětova, o pomoc.

Šalganov odjel časně zrána na loďce, vybavené slabým přívěsným motorem, do Údolí sovích očí se vzkazem od profesora Kučina, Přirozeně se svým nerozlučným přítelem Nadyrem.

Kučin, Jusov a já jsme ho doprovodili. Když jsme se vrátili z přístaviště, byli už všichni členové výpravy na nohou. Jobova zvěst jim vyhnala spánek z očí. Doufali, že dnes vstoupí do mohyly, a zatím Je čeká nová dřina! Nejvíce zase brumlal Berjozkin.

„Podle zkušeností z minulé výpravy mohu říci, že nám to asi natropila řeka,“ poznamenal Kučin. „Včerejším bouráním jsme zřejmě napíchli jeden z nesčetných podzemních průtoků, který patří do jejího ponorného systému.“

Ramzin s Afigenovem se spustili po laně dolů a zjistili, že – nouzově – bude možné část zhroucených schodů podepřít a ty, které zatarasily vchod, odstranit.

Pomocí jeřábu jsme schodiště během několika hodin upravili natolik, že jsme mohli jeden po druhém opatrně prolézt, téměř kolmo, do útrob mohyly. Gusev zůstal u jeřábu a měl výstřely z pušky signalizovat, kdyby zajištěné schody začaly klesat a hrozily uzavřít vchod.

Podzemní místnost ozářilo sedm elektrických svítilen:’ zdála se vlídnější než včera pří selhávajícím osvětlení. Sotva se však paprsky soustředily na masivní žulové dveře, které se nám včera podařilo uvolnit ze zazděného řetězu, archeolog Jusov zpozorněl. Včera jsme dveře nechali pootevřené, jak jsem si vzpomněl, jenže dnes byly přiraženy. Ramzln s Afigenovem nasadili páčidlo, ale Jusov je pohybem ruky zarazil; hbitě se sehnul a zvedl cosi u svých nohou.

Mezitímco Ramzin s Afigenovem odsunovali těžkou desku a ostatní upírali na odkrývaný vchod dychtivě zraky, přistoupil Jusov ke Kučinovi a nenápadně mu řekl několik slov.

Dveře povolily, Ramzin s Afigenovem je otevřeli dokořán a odstoupili. Profesor Kučin s Jusavem vešli první. Rozechvěni napětím jsme je následovali. Kdesi monotónně šuměla voda, jako by šeptala smutnou píseň. Devět schodů nás přivedlo do tajuplného stánku smrti.

Uprostřed se tyčil sarkofág z tufu zdobený složitými ornamenty, před ním na podnoži z leštěné žuly krásné, dobře zachované sedlo s blýskavými koňskými postroji a řemením. Podél stěn kamenné podstavce s meči, křivými šavlemi, luky, kopími a bohatě okované truhlice.

„Pozor,“ upozorňoval archeolog, „sviťte na podlahu a našlapujte velmi lehce! Vidíte, tahle dlaždička je poněkud tmavší a prasklá …, tam u té chybí kousek. Jsou tenké jako skořápky, prohlédněte si je!“

Snop paprsků padl na polámanou dlážku a trhlinou prosekl tmu, která končila v hloubce asi půldruhého metru. Byla to šachta, z jejíhož dna čněly ostré hroty a bělaví kostění ježci. Pasti na vetřelce … Jenže tenké destičky nevydržely nápor staletí v surových podmínkách Sibiře – popraskaly, zbortily se. Při dobrém osvětlení jsme se jim snadno vyhnuli.

Opatrně jsme se rozestavili kolem sarkofágu. Připadalo mi, že deska přikrývající náhrobek dokonale nepřiléhá. Podíval jsem se letmo na profesora i archeologa; v jejich pohledech bylo znepokojení.

Profesor odtrhl oči od sarkofágu a chtěl něco říci, když tu hluše zazněla rána a poté druhá – signál, že hrozí nebezpečí.

„Rychle odtud,“ velel profesor, „pozor na šachty!“

Jeden po druhém jsme prolézali otvorem, který se už poněkud zúžil, a bylo nebezpečí, že za pár minut podpěra klesne a východ docela zatarasí.

„Fuj,“ odfukoval Berjozkin. „Pomalu by člověk věřil, že ten zatracený kurgan je začarovaný!“

A znovu jsme začali jeřábem zvedat těžké schody, ale teprve večer se nám podařilo je zajistit. Za tmy bychom však nemohli dodržovat bezpečnostní opatření. Skončili jsme práci a vrátili se do tábora.

„Záhada nad záhadu,“ povzdechl si profesor Kučin, když jsem zašel do jeho a Jusovova stanu na pár slov. „Tuhle Pavel Pavlovic tvrdí, že v noci musel ještě někdo po něm vniknout přímo do hrobky a něco odcizit.“

„Ano,“ rozohnil se archeolog, „tady je důkaz!“ Vytáhl z kapsy kousek masivního zlatého řetízku a položil jej na stůl. Byl to předmět, který sebral ze země před vchodem do hrobky.

„Když jsem v noci z hrobky odcházel, nechal jsem dveře přivřené, ale někdo je zavřel,“ pokračoval rozčileně. „A přiklop na sarkofágu vám neřekl nic?“

„Byl nepatrně posunut na okraj,“ poznamenal jsem.

„Někdo ho odsunul a do původní polohy už nevrátil,“ řekl archeolog s hořkostí. „Někdo nás předešel a možná v kryptě uloupil vzácné věci.“

Profesor byl, zasmušili, kolem rtů se mu rýsovala starostlivá vráska. Chvilku zaraženě mlčel a nakonec prohlásil:

„Jsem nanejvýš znepokojen. Máme pracovníky, kteří mi byli doporučeni jako naprosto spolehliví… Nemůže tu řádit někdo cizí?“

„Ani to není vyloučeno v tak zapadlém místě,“ přisvědčil Jusov. „Proto navrhuji, abychom přes noc mohylu střežili.“

„Máte pravdu,“ řekl profesor. „Uděláme to tak.“

Jeho příkaz vyvolal sice údiv, ale proti opatření nikdo nic nenamítal. Kromě Berjozkina ovšem!!

„Zase Berjozkin,“ zlobil jsem se. „Po příhodě s těmi náboji mu nevěřím!“

„Ah,“ zabručel Kučin, „je příliš hubatý, než aby byl zákeřný.“

Ještě chvíli jsme povídali a já pak odcházel do svého stanu. Byl jsem v něm sám, Salganov jel do Údolí sovích očí.

Venku se ke mně přidružil Aran. Poskakoval kolem a čekal, že dostane pamlsek.

„Pojď, ty labužníku,“ pobídl jsem ho do stanu. Dostal kousky sušené ryby, kterou měl velmi rád, a jako zákusek jsem mu házel čajové pečivo. Mrštně je chytal v letu. Jeden kousek spadl na mé lůžko a pes na ně bez váhání skočil. Sotva dopadl, pronikavě zakňučel a slezl se sklopenými slechy na zem; zvedl přední běh, ulehl a úporně si olizoval tlapku.

Překvapen, co se mu mohlo stát, odhrnul jsem lehkou přikrývku i prostěradlo – a leknutím jsem ustrnul.

Přede mnou ležel kulatý předmět, z kterého trčely na všechny strany tenké dlouhé ostny. Byl to ježek z krypty!

Přeskočil jsem psa, který se válel na zemi, a běžel k profesoru Kučinovi. Nestačil jsem říci ani slovo.

V mém obličeji se jistě zračilo zděšení, neboť Jusov vyhrkl:

„Co se stalo?“

„Mám v posteli toho ježka … Pes se o něj píchl.“

Kučin vyskočil jako uštknut. Jusov mě odstrčil od vchodu a vyběhl ven. Běžel jsem za ním, za námi v patách Kučin, na svá léta s podivuhodnou mrštnosti. V mém stanu popadl Jusov psa a křikl:

„Přidržte ho!“

Pozorně mu prohlížel tlapku. Ranka byla nepatrná, slabě krvácela, ale pes při doteku kňučel.

„Jeden osten se ulomil a zůstal vězet pod kůží. Přinesu pinzetu.“ Archeolog odkvapil, v mžiku se vrátil a osten odstranil. Ranku dezinfikoval a podvázal Aranovi běh. Počínal si velmi obratně.

„Nevím, nevím,“ pochyboval soucitně profesor, skloněný nad psem, „jestli ho ten zásah zachrání…“

„Byl včasný, snad pomůže,“ odpověděl Jusov. Usedl, ale hned vstal a tichounce se přiblížil k stanovým „dveřím“, prudce odhrnul závěs a vyšel ven. Když se vrátil, tázavě jsme na něj pohlédli. Zavrtěl záporně hlavou: nikdo tam nebyl.

„Člověk se opravdu začíná obávat, že nás někdo sleduje,“ povzdychl. „Tenhle ježek pochází z krypty, dokonce přímo ze sarkofágu. Jeho ostny jsou jistě preparovány prudkým jedem.“ Poslední slova pronesl téměř šeptem a položil mi ruku na rameno.

Soucitný dotek archeologovy ruky na mě zapůsobil víc než jeho slova. Otřásl jsem se a v návalu rozhořčení jsem se zmohl na slova:

„Proklatá krevní msta!“

„Hlavu vzhůru,“ chlácholil mě Kučin. „Ovládejte se, tiše! Nikdo nesmí nic zvědět!“

„Úklad se naštěstí nepodařil,“ dodal Jusov. Pinzetou pozvedl ježka a prohlížel ho. Byl zhotoven ze slonoviny, lépe řečeno z mamutího klu, podobal se malé kulečníkové kouli, od níž jako paprsky vybíhaly na všechny strany velmi ostré tenké ostny dlouhé tři až čtyři centimetry.

„Hleďte, příteli,“ ukazoval archeolog, „kulička je zbarvena jako přirozená slonovina, ale ostny jsou nahnědlé. Lpí na nich vrstva jedu a nepochybuji, že dosud účinného. Takové ježky používali i Číňané i Mongolové jako zabezpečovací zařízení v místech, kde přechovávali poklady …“

Aran se pokusil během rozhovoru lízat zavázanou tlapu a začal se třást. Chtěl vstát, ale nemohl. Škubal tělem a převaloval se z boku na bok.

„Běžím pro Afigenova,“ řekl jsem. „Jeho Aran mi zachránil život, teď musíme z toho dostat jeho!“

Jusov mě upozornil:

„Ale o ježkovi před nikým jiným ani slovo!“

Majitele lajky jsem našel v kuchyni, naléval si čaj. Mlčky jsem mu naznačil, aby šel se mnou. Pochopil, že se přihodilo něco vážného, a nenápadně mě následoval.

Ve stanu mu profesor krátce vysvětlil, co se stalo. Afigenov klekl vedle svého věrného přítele a hladil ho. Zadržuje pohnutí.

„Jakým jedem se otrávil?“ zeptal se.

„To přesně nevím,“ odpověděl Jusov, „ale patrně organického původu. Při vykopávkách v Burjatomongolské republice se nalezly různé předměty s povlakem jedu hadího i rostlinného. Jelikož se jed dostal

Aranovi do krevního oběhu, musíme v první řadě pomoci jeho srdci. Mám v lékárničce lék … Hned mu ho dám. Doufám, že se z toho dostane, protože po více než tři sta letech ztratil určitě jed značně na účinnosti.“

Než Jusov připravil injekční stříkačku, položil Afigenov psa na Nikandrovo lůžko. Pes dostal prudké křeče, už jsem se obával, že je to začátek konce. Po injekci se však uklidnil.

„Nechte Arana zde,“ navrhl jsem Afigenovi. „Lehněte si na moji postel. Nikandr se v noci z Údolí sobích očí nevrátí, a i kdyby … Já se vyspím ve stanu Ivana Vasiljeviče, dovolíte?“

„Přirozeně,“ přisvědčil Kučin.

Kučin mě přivedl do svého obydlí.

„Pojďte, sedněte si, připijeme si na vaše zdraví,“ řekl srdečně.

Uchopil jsem skleničku a velmi jsem se musel ovládat, aby se mi netřásly ruce …

Jusov přinesl otráveného ježka na kusu lepenky a chystal se ho prohlédnout lupou. V té chvíli však zazněly před stanem hlasy.

Rychle jsem přikryl doličný předmět obrácenou miskou. Do stanu vstoupil Ramzin v doprovodu dvou neznámých mužů. Na první pohled bylo zřejmé, že jsou to příslušníci některé sibiřské národnosti.

„Vedu vám hosty, Ivane Vasiljeviči,“ řekl Boris Ramzin svým přívětivým způsobem. „Byl jsem u řeky, když připlul k přístavišti motorový člun poháněný – vesly! Vysadil jim motor.“

„Je to mrzuté, že vás musíme obtěžovat,“ uvedl se starší návštěvník. „Jsem hydrolog Alman Kanjuga a jedu do diamantového naleziště. Dovolíte mně a mému řidiči u vás v táboře přenocovat?“

Profesor ovšem souhlasil a pozval příchozí na večeři.

Hydrolog se rozpovídal. Měl živý přednes a vypravoval poutavé historky ze života Udehejců. Když přinesli hostům večeři, Ramzin se vzdálil.

Po jídle šel řidič opravit loď a Kanjuga ho mlčky následoval. Po chvíli se Kanjuga vrátil. Tlumeným hlasem pravil;

„Klamal jsem vás, soudruzi, ale to patří k mému povolání …“

Vyňal z kapsy průkaz pracovníka bezpečnosti a dodal:

„Přijel jsem na příkaz, který jsme dostali z Leningradu. Předseda soudního kolegia Filip Kurilov je znepokojen, že o vás nemá žádné zprávy ani odpověď na své telegramy, jsem rád, že jeho obavy nejsou opodstatněné. Tím ovšem není řečeno, že se situace nemůže změnit.“

Vstal jsem a beze slova jsem podal Kanjugovi lepenku s mongolským ježkem a tiše jsem řekl:

„Už se změnilo …“

Archeolog s profesorem svěřovali Kanjugovi, co se stalo, a já jsem přinesl ze svého stanu i znehodnocené náboje.

Kanjuga nám pak vyprávěl, co se dověděl o mé záležitosti z Leningradu.

Bezpečnosti se nakonec podařilo z bývalého artisty Širjajeva dostat některá fakta. Měl nás prý těmi „pozdravy“ pořádně vystrašit za zlo, které jsme já a Oleg Feklistov způsobili příbuznému jistého Čuvajeva.

„Čuvajev,“ vyhrkl jsem. „Tak je to přece jenom ten bandita jediný se zachránil z celé tlupy, která nás přepadla v Surunganských horách, a teď se chce mstít.“

„Zdá se, že to byl právě on, kdo vystřelil na Čížova,“ přisvědčil Kanjuga. „Mimochodem, jeho zranění bylo jen lehké, je už dávno zdráv. Vděčí včelám, že bandita špatně mířil.“

„Včelám?“ podivil jsem se. ‚

„Ano. Útočníka pobodaly krátce předtím divoké včely. Měl oteklé ruce, hlavu i obličej.“

„Proto se Čižovovi zdálo, že má pachatel tak veliké ruce. A s oteklým obličejem ovšem nebyl k poznání,“ usoudil profesor.

„Ano,“ souhlasil Kanjuga. „A nepodařilo se ho identifikovat. Zjistili jsme to čirou náhodou, dodatečně. Obrátil se totiž o pomoc k jednomu včelaři, který má včelnici na odlehlé pasece. Dal mu lék, ale popsat ho nedovedl.“

„A co Širjajev, neprozradil popis?“ zeptal jsem se.

„Prý to byl statný třicetiletý muž s bujnou kšticí kaštanových vlasů, vždy pečlivě oholený …“

„To není Čuvajev!“ zvolal jsem. „Tomu nechybělo mnoho do padesátky!“

„Vidíte. Historie s Čuvajevem je zamotaná. Bereme ho v úvahu jako krevního mstitele, a nevíme, zda se za něho někdo nevydává. Podle okresního oddělení bezpečnosti z Tamajeva se Čuvajev na jaře před dvěma roky utopil na částečně zmrzlém Sakivenském jezeře. Rybáři vytáhli mrtvolu, teprve když roztály ledy. Totožnost zjistili podle dokumentů, které měl utopenec při sobě. Akta přepadení výpravy geologa Feklistova byla tenkrát uzavřena a předána do archívu. Teprve nyní po Šírjajevově výpovědi začíná nové vyšetřování vzhledem k tomu, že utopenému mohl někdo doklady podstrčit. Na jméně konečně nezáleží, ale na skutečnosti, že se někdo pokouší o úkladné vraždy… Pachatele musíme patrně hledat mezi členy vaší výpravy, také proto, že telegramy poslané vám, profesore, se nedostaly do vašich rukou. V Údolí šesti sov je převzal řidič člunu z diamantového naleziště a odevzdal je tady u vás.“

„Komu?“

„Po každé jednomu a témuž pracovníkovi. Podia jména ho nezná, ale popsal ho. Je zavalitý, nosí knírek a má na obličeji jizvu.“

„Berjozkin,“ zvolal jsem téměř současně s profesorem i Jusovem.

„Neměli bychom si s ním promluvit?“ navrhl Kanjuga. Rozmluva s Berjozkinem byla krátká. Bez váhání přisvědčil, že zapečetěné obálky přijal. Donesl je prý do stanu zároveň se zásobami potravin a pomáhal mu Afigenov. Ten Berjozkinovu výpověď potvrdil; dalo se tedy soudit, že dopisy někdo odcizil až ze stanu.

Sotva Berjozkin s Afigenovem odešli, vrátil se Kanjugův řidič, doprovázený Ramzinem, který mu pomáhal při opravě. Poruchu na čerpadle se nepodařilo odstranit.

Řidič dovedl „poruchu“ udělat tak šikovně, že obelstil i bystrého Ramzina. Tím byl tedy Kanjugův pobyt odůvodněn i pro příští den a nemohl vyvolat zbytečné dohady.

Dlouho do noci jsme probírali Jednotlivé členy výpravy. Mé podezření na Berjozkina pokládal Kanjuga za málo pravděpodobné.

Mluvili jsme polohlasně. Pojednou Kanjuga zbystřil sluch. Mluvil hlasitě o různých maličkostech a přitom se blížil pomalu a tiše k východu ze stanu; rychlým hmatem‘ odsunul plachtovinu a vyskočil ven. Hned nato se ozvalo heknutí a něco žuchlo. Vyběhl jsem do tmy, ale slyšel jsem jen dupot vzdalující se k řece. Rychle jsem se vrátil, popadl svítilnu a běžel za Kanjugou. Ale běhejte v noci v neznámém místě! Kanjuga v zatáčce pěšiny narazil na křoví a upadl. Když jsem k němu doběhl, právě se zvedal.

„Zas jedna ukvapená akce, která se nepodařila,“ zabručel a mlčky se se mnou vrátil. Nahlédl jsem do všech stanů – všichni byli na svých místech.

„Byl to po čertech mrštný chlapík,“ řekl uznale Kanjuga, když jsme si dávali dobrou noc. „Prchal hned, jak jsem vyběhl ze stanu, klopýtl o stanový kolík, ale blesku rychle se zvedl a běžel – jako sprinter. Škoda že zmizel. Ale znáte pořekadlo: ‚Vše, co se děje, děje se k lepšímu.‘ Zní to fatalisticky a hodí se to spíš pro buddhistu, než pro pracovníka bezpečnosti, ale kdo ví.“

Už za jitřního Šera všichni příslušníci výpravy včetně Kanjugy pomáhali vyprošťovat zřícené schodiště. Hladina vod v průrvě sice poněkud klesla, ale práce nešla od ruky tak, jak by bylo potřeba.

Drapák jeřábu se občas rozevřel pod tíhou žulových břemen, schod spadl zpět a ještě víc zatarasil vstup do nitra mohyly. Když na navíjejícím bubnu selhalo brzdicí zařízení, došlo málem k neštěstí. Zvednutý schod se zřítil z výšky na kraj průrvy a div nepřimáčkl Guseva. Přerušili jsme práci a radili se, co dál. Ramzin hromoval na mizernou mašinu a navrhl vyprošťovat schody kladkostrojem. Trvalo mu dost dlouho, než se podařilo zařízení přizpůsobit, takže jsme otvor uvolnili pozdě odpoledne aspoň natolik, že se jím dalo protáhnout. Za jiných okolností by se sotva kdo plazil po kolenou mokrým pískem a bahnem, ale nedočkavost přemohla rozvahu.

Ramzin a řidič z Kanjugova člunu, který mu pomáhal při úpravě, museli zůstat z bezpečnostních důvodů u kladkostroje. My jsme prolézali husím pochodem do podzemní místnosti, kde voda sahala až po kotníky.

A zase jsme si svítili pod nohy, abychom se vyhnuli pádu do zrádných šachet, a za naprostého ticha jsme obstoupili sarkofág.

Jusov připravil aparát. Musel pořídit snímky, aby mohla být hrobka v některém muzeu správně rekonstruována. Blesk magnézia ozářil hrobku a vykouzlil přímo pohádkové prostředí; stříbrem vzplanulo kování postrojů, ostří mečů, duhovými barvami drahokamy na rukojetích zbraní, zaleskl se tuf, vše bylo jako v ohni… Fantastičnost pomíjivého obrazu se vryla hlubokým dojmem do našich pamětí…

Na pokyn profesora jsme odstranili, přiklop sarkofágu. Šlo to kupodivu lehce, zdánlivě těžká kamenná deska byla ve skutečnosti dutá, a když jsme ji kladli na zem, cosi v ní zachrastilo.

„Výborně,“ zvolal archeolog. „Vezír v ní má asi své věci. Na to se podíváme pak …“

Svítilny ozářily mumifikovanou mrtvolu. Spočívala v oblečení, které sice za staletí zetlelo, přesto prozrazovalo někdejší nádheru. Vedle ležela křivá šavle, jejíž pochva, posázená drahokamy, se zablýskala v paprscích světla třpytem hvězd.

„Pozor, ničeho se nedotýkejte!“ zvolal profesor. Všichni věděli, že se nesmí na nic sahat, už proto, aby se věci nerozpadly pod nešetrným dotykem. „Pod látkou na bocích jsem zahlédl ostny…, mohou být otrávené!“

Opatrně odsunul látku. Objevilo se několik ježků; přesně takových, jakého jsem nalezl ve svém lůžku.

„Posviťte sem,“ žádal archeolog a ukázal na krk mrtvoly, zahalený odstávajícím límcem. Tkanina, prošívaná zlatou nití, si dosud uchovala určitý lesk.

V jasném světle jsme uzřeli nebožtíkovu hlavu. Nahnědlý obličej, vysedlé lícní kosti, hluboké v padliny, vystouplá brada; kůže podobná pergamenu stahovala nosní překážku, čímž vynikly nozdry a odhalovaly se zuby. Zdálo se, že se na nás mongolský vezír pohrdavě šklebí.

Dlouhou pinzetou a klíšťkami Jusov pozorně odhrnul vetchý límec a odhalil žlutavou kazajku, která byla na krku roztržená. Na ní ležel volný konec silného dvojitého zlatého řetízku; druhý byl ukryt pod límcem.

Archeolog se opatrně pokoušel vytáhnout řetízek. Dalo to hodně péče a námahy, aby nic nepoškodil.

Řetízek byl dlouhý a byl něčím zatížen. Čekal jsem, že spatříme nádherný přívěsek, který bude zářit, až oči přecházejí. Zatím se objevil – zažloutlý zub neobvyklé velikosti a tvaru.

„Už tady před námi někdo hospodařil,“ prohodil archeolog. „Zlatý řetěz je přeštípnutý, podle všeho na něm byl i druhý přívěšek – a ten chybí…“

„Opasek je taky přetržen,“ zvolal profesor a nahnul se přes okraj sarkofágu.

Kučin uchopil široký pás kleštěmi a velmi opatrně se ho snažil stáhnout. Pás byl složitě zpracován z kovových krásně gravírovaných článků. Na řetízku z něho visela bohatě zdobená pochva od dýky.

Dýka však chyběla!

Někdo ji uloupil! Přesekl pás a chtěl si vzít i pochvu – ale pak vytáhl jenom dýku. Patrně to byla lákavější kořist.

„Prosím vás, kdo by tady loupil? Vždyť jsme celou noc hlídali,“ poznamenal Berjozkin. Archeolog si |enom povzdychl.

Když sundával pás, odhrnul trochu 1 ozdobnou látku, zpuchřelou a místy se trhající. Pod ní se objevilo několik oválných krabiček a kožených váčků.

„Samé vzácné věci,“ řekl Jusov, „Velmožovi nedávali na cestu do záhrobí tretky …“

V jednom sáčku byly zlaté mince, v jiném ztrouchnivělý žeň-šeň, v dalším perly a rozpadlá hadí kůže.

Každou věc fotografoval Jusov zvlášť na původním místě, takže si prohlídka sarkofágu vyžádala mnoho času.

Byli jsme tak zaujati zajímavým průzkumem, že jsme ani nepozorovali účinek ovzduší na náš organismus. Nakonec nás všechny rozbolela hlava, chtělo se nám zvracet. Trpěli jsme prostě nedostatkem kyslíku. Nejhůř bylo profesorovi. Museli jsme přerušit prohlídku. Pečlivě jsme vše zabalili a uložili do tlumoků. Zatím budou o poklady pečovat Kučin a Jusov, pak se stanou chloubou sbírek některého muzea.

Na čerstvém vzduchu jsme se záhy cítili zase normálně.

Odvezli jsme kořist do Kučinova stanu, kde bylo třeba věci roztřídit.

Velkou pozornost věnoval archeolog i profesor zubu, který byl několika malými překrásně zpracovanými sponkami připevněn jako přívěsek k dvojitému řetízku. Část chyběla; byla uštípnuta docela nedávno, místa zlomu byla lesklá.

Jusov odložil lupu a prohlásil:

„Podle všeho byl na řetězu ještě jeden přívěsek. Hleďte, kousek, který jsem našel minule u kamenných dveří, pochází z téhož řetízku. Lupič ho patrně upustil, když chvatně zavíral těžké dveře. Možná že ho taky omylem přeštípl.“

„To je pravděpodobné,“ přisvědčil Kanluga.

„Takže nám asi chybí druhý přívěsek,“ dumal Kučin. „A to byl zřejmě taky zub. Víte vůbec, jaký tvor měl tak pořádný chrup?“

Kanjuga pokrčil rameny, já vzal podivný přívěsek do ruky a prohlížel ho. Byl asi sedm centimetrů dlouhý a čtyři široký. Podobný jsem jakživ neviděl. Proto jsem prohlásil:

„Asi se nemýlím, když tvrdím, že to není zub dnes žijícího živočicha.“

„Pravda, není,“ přisvědčil profesor Kučin. „Takové zuby měli jen veleještěři, kteří žili v křídové době. Patrně to je zub obojživelného veleještěra Helopus mongolicus, jehož kosti se nalézají v poměrně velkém množství v Mongolsku a Číně. Dosahoval délky až dvaadvaceti metrů a patřil k největším obyvatelům naší zeměkoule. Zuby takových draků nosili kdysi lidé jako amulety. Měly dodávat sílu a být záštitou proti nepřátelům. Vykopávky veleještěrů byly v Číně a v Mongolsku už před mnoha staletími dosti časté. Nalezené kosti, a zvláště zuby se draze prodávaly, protože se jim přisuzovala kouzelná ochranná i léčivá moc.“

„To je tady vyryto nějaké zaklínání?“ ptal jsem se, prohlížeje si zub.

„Pravděpodobně,“ přikývl Jusov. „Neovládám bohužel staromongolské písmo. U nás v Akademii máme znalce; doufám, že miniaturní zápis rozluští. Pak bude zveřejněn.“

(Nerad předbíhám, ale prozradím, že o výsledcích naší expedice byla sice publikována podrobná zpráva, jen rozluštěný nápis z dračího zubu se na veřejnost nedostal. To pochopil každý z nás zasvěcených a jsem si jist, že čtenář nebude jiného mínění.)

Sestavovali jsme seznam nalezených památek, když se v táboře ozvaly veselé hlasy. Vrátil se Salganov a s ním čtyři hosté.

Jeden z nich byl vedoucí diamantového naleziště Alexej Cvětov. Srdečně jsme se přivítali.

Cvětov s sebou přivezl tři pomocníky. Stáli před částečně rozebranou mohylou a nešetřili uznáním a obdivem, že se nám s tak jednoduchými prostředky podařilo v krátké době vykonat tuhle obrovskou práci.

Měli sto chutí prohlédnout si hrobku, ale nouzově podepřené schodiště, které mohlo každou chvíli klesnout a uzavřít vchod, je od jejich záměru odradilo.

Oprava porouchaného jeřábu se ukázala být problematická, a tak se Cvětov rozhodl půjčit nám jiný.

Člun, který návštěvníky přivezl, odjel do Údolí šesti sov a měl se vrátit až příští den. To by znamenalo další zdržení. Salganov se nabídl, že pojede na naší motorové loďce vyřídit náčelníkův příkaz. Profesor Kučin ho však potřeboval, také Afigenov, Gusev i Naumov byli v této etapě práce nezbytní. Naše zraky se mimoděk otočily po Ramzinovi. „Nikdo jiný nezbývá, pojedu tedy já,“ řekl.

„Výborně!“ zvolal profesor. „Vy jako technik se také nejlépe hodíte.“

„Poohlédněte se, jestli budete potřebovat ještě nějaké zařízení,“ podotkl Cvětov.

„V první řadě čerpadlo,“ řekl Ramzin a odešel, aby se připravil na cestu.

Hosté nezaháleli. Pomáhali zpevňovat podpěry schodiště a připravovali demontáž porouchaného jeřábu. Cvětov si přál, nehledě na nebezpečí, prohlédnout kryptu. Doprovázel ho Jusov. Za poměrně krátkou dobu, co byli uvnitř, sesuly se opět schody, takže nám dalo dost práce, abychom své přátele vyprostili.

Druhého dne k polednímu připlul člun z Údolí šesti sov, a Cvětov, doprovázen jedním ze svých lidí, na něm odplul ke svým diamantům. Byl přesvědčen, že po cestě potká Ramzina s potřebnou technikou.

Den se schýlil k večeru a Ramzin se nevracel. Na přístavišti plápolaly po celou noc dva majákové ohně, ale jejich plameny marně čeřily tmu.

Ani ráno nic nepřiplulo.

Jusov sestavoval úlomky břidlicových tabulek a pokoušel se luštit písmo, profesor Kučiň netrpělivě přecházel po břehu; jinde neměl stání. Ostatní byli v plné prácí u mohyly; vynášeli ve vědrech vodu. Berjozkinovi toto nouzové zaměstnání nebylo po chuti a přišel mě pozvat na lov.

„Vypučte si od Šalganova Nadyra; pocucháme hlušcům a jeřábkům brka. To bude užitečnější než přelévat vodu.“

Po nešťastném honu na medvěda jsem s Berjozkinem téměř nepromluvil, nevšímal jsem si ho. Proto jsem se jeho pozvání podivil. Ale táhlo mě to do tajgy. Šalganov mi ochotně půjčil psa, který radostí poskakoval, když poznal, kam se chystám.

Střechy staletých porostů nás ukryly ve svém stínu.

Sotva jsme ušli několik set kroků, stanul pes u pichlavého keře, hleděl na nás, vrtěl ohánkou, ale nezaštěkal,

Choval se zcela neobvykle.

„Co tam ten pes okouní, vždyť tam nic nemůže být,“ zvolal Berjozkin.

Znal jsem chytrého Nadyra, rozhrnul jsem keř a trávu a spatřil na zemi lesklý předmět. Byla to čepel dýky zdobená bohatým ornamentem. Pochopil jsem, že je to ta uloupená z hrobky. Byla patrně příliš dlouhá, než aby ji lupič u sebe nenápadně skryl. Proto si nechal jen jílec.

Berjozkin čepel se zájmem prohlížel, luskl prsty a prohodil:

„To je věcička! Jen bych chtěl vědět, kde se tu vzala.“

„Víte, odkud pochází?“ A když jsem zachytil nechápavý Berjozkinův pohled, dodal jsem: „Z mohyly!“

Nelíčený Berjozkinův údiv mě přesvědčil, že o dýce nemá ani tušení. Rozhodl jsem se ho vyzkoušet: „Mezi námi patrně řádí lotr, který uloupil i jiné věci.“

„Cože?“ vybuchl Berjozkin. „Mezi námi že by byl bandita? To není možné!“

„Zákeřník, který si usmyslil sprovodit mě ze světa.“

„Vás…?“ žasl Berjozkin. „Proč by to dělal?“ Náhle Si ťukl prstem do čela a broukl: „Teď začínám chápat, proč byla ta mela s vaší puškou na lovu medvěda a proč jste se mnou přestal mluvit! Jen to řekněte rovnou. Jsem přímý chlap, někdy hrubý, ale ruce mám čisté před každým!“

Uvěřil jsem mu a vztáhl k němu ruku, kterou pevně stiskl.

Krátce jsem mu pověděl o výhrůžných dopisech a dvou úkladech o můj život.

Udiveně zvolal: „Jsem Sibiřan, ale že by po naší matičce zemi ještě strašila krevní msta, to snad ne. Sotva ji pamatoval můj děd. Spíš má na vás spadeno nějaký lotr, který se s vámi chce pod tou záminkou vypořádat. Zakroutil bych mu krk!“

Hlasitý štěkot přerušil jeho úvahy. Rychle jsme postupovali za psem a za několik okamžiků jsme stanuli před skupinou limb, na nichž Nadyr zaštěkával tři hlušce. Vyhnal je ze země a usadil do větví. Posunkem jsme se dohodli, kdo kterého vezme na mušku. Téměř současně zaduněly dvě rány, pak třetí. Berjozkin stačil střelit dva.

„Je to pes nad zlato,“ pochvaloval si. „Nejdříve najde kinžál, který navětřil, protože ho měl někdo z našich lidí v ruce, a pak vystaví hned tři hlušce. Pojď sem, ty krasavce!“

Nadyrovi nebylo třeba něco dvakrát říkat. Přiběhl a roztáhl koutky mordy k tak podařenému úsměvu, že Jsme se rozesmáli. Byl si vědom, že zasluhuje pochvalu.

Pokračovali jsme v lovu a za tři hodiny jsme složili dalších šest hlušců a pět jeřábků. Stačilo to plně na zítřejší den pro všechny příslušníky výpravy.

Po návratu do tábora jsem vyhledal profesora a předal mu Čepel dýky. Prohlédl ji, donesl do stanu a zasunul do prázdné pochvy z hrobky – přesně zapadla!

„Škoda že chybí jílec, byl by to unikátní exponát,“ zalitoval Kučin, smutně pohlížeje na znetvořenou zbraň.

„Ivane Vasiljeviči,“ zaznělo naléhavé volání, „připlul člun!“

Spěchali jsme k přístavišti, kde jsme se shledali – s Cvětovem.

„Stalo se něco nepochopitelného,“ pravil vážně. „Váš technik k nám do diamantového naleziště nedojel!“

Překvapeni jsme mlčky hleděli jeden na druhého.

„A kde zůstala loďka?“ vzmohl jsem se na dotaz.

„Nikde jsme ji neviděli. Ramzinovi, který záludnou řeku asi nezná, se mohlo přihodit neštěstí. V místech, kterým lovci říkají Ďáblův mlýn, jsou nebezpečné víry. Prostě – Ramzin s vaší lodí zmizel.“

„To ještě neznamená, že je mrtev,“ ozval se Alman Kanjuga. „Prohlédli jste to nebezpečné místo?“

„Nemohli jsme se zdržovat,“ odpověděl Cvětov. „Domnívali jsme se ostatně, že se třeba z nějakých důvodů vrátil.“

„Pak musíme tedy propátrat břeh,“ prohlásil Kanjuga, „Ihned jak složíme náklad, můžete se mnou vyplout,“ řekl Cvětov.

„A já pojedu s vámi,“ přihlásil se Šalganov. „Ty, Guseve, jsi spával ve stanu s Ramzinem. Seber něco z jeho věcí, aby pes nabral jeho pach, a pak ho pustíme hledat stopu.“

Gusev přinesl Ramzinův pracovní oblek a něco prádla; víc, kromě drobností, toho nenašel.

Šalganov vzal šaty pohřešovaného, pušku a brašnu, zavolal Nadyra a šel s Kanjugou k přístavišti.

Vyložili jsme rychle náklady z člunu. Cvětov se s námi rozloučil a odjel s Šalganovem a Kanjugou proti proudu. Nadyr před naložením pošilhával po Aranovi, který pobíhal mezi námi. Od té doby, co Aran zápasil se smrtí, Nadyrovo chování k bývalému sokovi se nápadně změnilo. Celé dny a noci posedával nebo obcházel kolem něho a všemožně mu projevoval náklonnost. Když se jeho stav zlepšil natolik, že začal přijímat potravu, nikdy se Nadyr nedotkl toho, co on nespořádal, ba naopak – čenichem mu misku přistrkoval.

„Tak prosím,“ ukázal na psy Jusov. „Pak se řekne, že psi nedovedou uvažovat!“

Lajky se tak spřátelily, že Aíigenov musel vzít Arana na řemen, aby neskočil do člunu za Nadyrem.

Ramzinqvo zmizení vyvolalo v táboře pochopitelný rozruch.

Jezdíval přece po řece velmi často, pravda, obvykle ještě s někým, ale řízení bezvadně ovládal! Znal řeku dokonale!

„Máte pravdu,“ tvrdil Gusev. „Byl tak schopný a pohotový, že dovedl vyřešit každou situaci. Věčná škoda takového člověka!“

Neštěstí, které Ramzina potkalo, odsunulo zájem o mohylu. Teprve za dlouhou dobu se pracovníci chopili zase díla. Montovali nový těžký jeřáb, postavili čerpadlo a nasadili pod schodiště ruční zvedáky. Práce se rozběhla v pravý čas. Voda v průrvě povážlivě stoupala, zaplavila několik schodů, které se sesuly a zatarasily vchod. Proud vody omýval základy stavby, což mohlo mít zhoubné následky.

Profesor Kučin po delším uvažování prohlásil:

„Jedná se o jedinečný objev. Historický význam hrobky daleko přesahuje hranice Sibiře, a jak vidím, na jeho záchranu naše skromné síly nestačí. Požádám vládní instituce jakutské republiky o pomoc.“

Příštího rána se vydal v doprovodu Afigenova po proudu řeky do hlavního města jakutské republiky.

Po odjezdu profesora jsme byli nuceni dva dny čerpat vodu; neustále stoupala. Vypůjčené pumpy byly ruční, práce byla těžká, museli jsme se po dvou hodinách střídat. Zároveň jsme kopali odvodňovací příkop. Třetího dne byl konečně hotov, a tím jsme mohylu uchránili před zatopením.

K polednímu se vrátil člun s Šalganovem a Kanjugou. Ve vleku měli naši lodičku s přívěsným motorem, ale Ramzina nenašli. Loďce téměř úplně chyběla příď, výmluvné svědectví o neštěstí.

„Prohledali jsme každé místo, kde mohlo dojít k neštěstí,“ vypravoval Salganov, „ale marně. Loďku jsme našli pod podemletou skálou u Ďáblova mlýna. Vyčnívala z vody jen rozbitou přídí, motor ji zatěžkával. Odvlekli jsme ji k břehu, kde pes zachytil stopu, ale chodil v kruhu a vracel se tam, kde zůstaly zbytky táboráku a – prázdná láhev od vodky. Ramzin si tu vařil a pak patrně zase usedl do loďky. Jiné stopy pes na pravém břehu nenašel. Na levém břehu jsme hledat nemohli, protože se na kolmé skály, které jsou ještě k tomu podemleté, člověk sotva dostane. Přesto jsme je objeli a na schůdném místě jsme se vyšplhali nahoru a pustili psa – zase bezvýsledně. Nejdříve vypadal, jako by našel stopu, pak ale zavrtěl oháňkou, sedl si a nehnul se z místa. Prostě zbytečné hledání, vždyť jak jsem řekl, na ty skály nikdo nevyleze.“

„Ano,“ přitakal Konjuga, „je to tak. Zdá se mi, že si Ramzin zavinil neštěstí sám. Prázdná láhev, kterou jsme našli u pozůstatku táboráku, to naznačuje. Patrně ji při jídle vypil, a to je přece dávka! Opíjel se?“

„Ano,“ ozval se Gusev. „Ale jen občas, a hlavně v poslední době. Zdálo se mi, že zapíjí nějaký světobol. Sedl si večer sám ve stanu, na posezení vyzunkl láhev vodky a byl namol. Ale opici měl mírnou. Pobroukával si cosi, lehl si a za chvilku chrápal.“

Příští dny jsme houževnatě pracovali, abychom zhroucené schodiště zvedli a konečně zajistili bezpečný průchod. Netrpělivě jsem očekával návrat profesora, neboť mě mé služební povinnosti za několik dni odvolávaly do Leningradu. Byl jsem potěšen, když se profesor vrátil. Přijelo s ním půl tuctu významných lidí: dva zástupci jakutských vládních organizací, ředitel stavební správy, ředitel jakutského muzea a dva pracovníci novosibirského oddělení Akademie věd SSSR. Nechali si podrobně vysvětlit postup prací a všechno, co souviselo s mohylou.

Sestoupili jsme dovnitř.

V přítomnosti komise rozebral Jusov i přiklop sarkofágu. Jeho obsah nás zprvu poněkud zklamal. Místo očekávaných drahocenností v něm ležely v uzavřených odděleních pečlivě svázané tabulky.

„Vezírovi s sebou dali knihovničku, aby se nenudil při putování do záhrobí!“ zvolal archeolog a speciálním dlátkem otvíral poslední přihrádku. Leželo v ní sedm kožených váčků. Když je profesor zvedal, jeden se roztrhl a hrst zlatých mincí se s cinkáním rozkutálela po pestrých dlážkách podlahy. V paprscích svítilen se peníze zaleskly.

V ostatních šesti váčcích byly také mince; ve třech stříbrné, ve dvou opět zlaté a v jednom měděné.

Profesor Kučin stál v zamyšlení. Náhle vzhlédl, bylo patrno, že chce promluvit. Paprsky elektrických svítilen ho ozářily. Stál před vztyčeným kopím, na němž visely vrkoče sedavých koňských žíní.

Rozhlédl se po kryptě a pohnutým hlasem promluvil:

„Používám přítomnosti zástupců jakutských vládních orgánů, abych vám všem, drazí moji spolupracovníci, upřímně poděkovali za obětavou práci. Jejíž výsledky převyšují vše, co bylo v posledních dobách v oblasti archeologie na Sibiři dosaženo. Vládní místa jakutské republiky se zájmem sledují naši práci; slíbili mi, že učiní všechno, aby byla unikátní mohyla zajištěna proti poškození a uchována …“ Ztišil hlas a dodal:

„S hlubokým zármutkem vzpomínám našeho snaživého spolupracovníka Borise Ramzina, který při plnění služebních povinností tragicky zahynul. Čest jeho památce!“

Zavládlo ticho, jen kdesi pod námi v podzemí hučela voda. Ticho nerušila, ale šum varovně připomínal její ničivou sílu.

Teď se nálezu ujali vědci; podrobně sepsali všechny předměty, začali hned na místě vypracovávat plán vědeckého výzkumu, vyhodnocení a rozbor. Byly z toho dlouhé porady, diskuse, fascikly zápisů. Cítil jsem, že už tady nejsem příliš platný, taky má dovolená vypršela, a proto jsem se rozhodl nastoupit hned zítra zpáteční cestu do Leningradu.

K večeru jsem s profesorem Ještě jednou zašel do krypty na rozloučenou.

Zamlklí jsme stáli před sarkofágem. Prohlížel jsem v záři svítilen mumifikovaného vezíra a měl Jsem dojem, že se jeho úšklebek, který jsem si pamatoval od prvního spatření, změnil. Profesor přikývl. Vnikl sém čerstvý vlhký vzduch a ovlivnil mikroklima, jež v kryptě po staletí panovalo. Změna mohla mít zhoubný vliv na trvanlivost mrtvoly, ale vědečtí pracovníci z Novosibirské byli vybaveni potřebnými prostředky na její záchranu.

„Teď se, Rudolfe Rudolfoviči, s hrobkou rozlučte,“ dodal profesor. „Kdoví zda se podaří tu zvláštní stavbu zachovat. Ponorná řeka tady pod námi ji může důkladně ohrozit. Doufám však, že se najdou prostředky, aby tato jedinečná památka zůstala zachována. Ostatně, abych nezapomněl – čepel dýky, kterou jste našel, si ponechte a pochvu k ní vám přidáme. I toho otráveného ježka, chcete-li…“

Poděkoval jsem svému příteli, rozhlédl jsem se naposled kryptou a následoval jsem profesora, který pomalu kráčel k východu.

S Kučinem a se Šalganovem jsme ještě chvíli poseděli před stanem. Měsíc postříbřil krajinu. Obě lajky, Nadyr a Aran, ležely vedle nás. Pohladil jsem Arana, který mě dvakrát zachránil, a on mi důvěrně položil hlavu na kolena.

Šalganov poznamenal:

„Do smrti mě bude mrzet, že jsme nezjistili toho šílence, který na vás líčil nástrahy …“

„Šílence?“ opakoval profesor. „Řekl bych chytrého zlosyna. Ostatně zítra se s vámi vrací do Jakutska Kanjuga, takže máte o bezpečný doprovod postaráno.“

Dlouho jsme ještě seděli u ohně a probírali činy neznámých banditů – toho, co vykradl hrobku, i toho, který mi ukládal o život. Byl to jeden člověk, nebo jich bylo víc? Žil tu mezi námi, či se skrýval v tajze?

Táborák pomalu dohasínal a rozžehnutá světélka na nebeské klenbě jen nepatrně mírnila tmu, přidávajíce noci na tajuplnosti.

Seděl jsem u předsedy soudního kolegia Kurilova a Opakoval jsem náš poslední rozhovor u táboráku.

Poklepal mi na rameno: „Co vás všechno na Sibiři potkalo, aniž přitom utrpělo vaše zdraví, je neuvěřitelné. Pracovníci bezpečnosti z Jakutska zjistili, že to byl uprchlý Čuvajev, kdo se pokusil zastřelit předsedu Čížova; podle jiných údajů ale se ten darebák utopil. Ostatně dáma Pčolovova srdce kápla božskou …“

„Vy jste nechal Naděždu vyslýchat?“ podivil jsem se.

„Proč používat tak silný výraz o besedě s hezkou ženou? Pohovořil jsem si s ní docela upřímně, a na oplátku nám méně upřímně prozradila jméno odesílatele výhrůžných dopisů. Znělo – Čuvajev! Utopenec tedy ožil, ale jen do té doby, než jsme dostali ze Sibiře popis pravého. Čuvajeva. Pak se ukázalo, že mstitel vystupoval pod falešným jménem. Namluvil Naděždě a taky Širjajevovi, že dopisy jsou odplata za nespravedlnost, které jste se na jeho nejbližším příbuzném dopustili – vy, Čižov a Feklistov, je tu ovšem ještě jedna možnost, že krásná Naděžda mstitele dobře zná a nám jeho pravé jméno zapřela.

Dozvěděl jsem se, že se s ní mínil Pčolov oženit. Nakonec se ale nějak nepohodli a rozešli se. Myslím, že to je tak pro Pčolova nejlepší.

Teď nám nezbývá než počkat, zda nás naši pracovníci ze Sibiře nepřekvapí nějakým novým zjištěním, a pak uděláme za případem, který měl náběh na kardinální zločin, středník. Tečku udělat bohužel nemůžeme.“

„Tedy konec bez konce,“ povzdychl jsem.

Profesor Kučin se už dávno vrátil ze Sibiře a jeho referát vzbudil mezi posluchačstvem, které naplnilo velký sál Státní geografické společnosti v Leningradě, velký ohlas. Tisk i rozhlas živě komentovaly objevy, vysoce oceňovaly jejich historický význam a hodnotily zásluhy profesora i celé výpravy.

Akademie věd se rozhodla o našem nálezu uspořádat zvláštní sympozium. Profesor Kučin odjel do Moskvy, aby se zúčastnil příprav. Hned, jakmile se vrátil, mě zavolal telefonem a zval nás s Filipem Kurilovem, abychom k němu večer zašli a vyslechli si moskevské novinky.

Byly vskutku podivuhodné; i Kurilov, který se hned tak něčemu nedivil, byl vyveden z míry, i

Do ústavu materiální kultury Akademie věd v Moskvě se dostavila kterýsi den hned ráno mladá žena, představila se jako pracovnice muzea ve Vladivostoku a předložila dopis svého vedoucího se žádostí o rozluštění miniaturního písma, podle všeho ujgurského nebo staromongolského, vyskytujícího se na exponátu, který se našel náhodou mezi dosud netříděnými sbírkami muzea. Místní znalci identifikovali exponát jako zub veleještěra, ale písmo se rozluštit nepodařilo. Ochotný tajemník, který v Akademii mladou ženu přijal, pohlédl pozorně na zub a pak ještě pozorněji na návštěvnici. Byla neobyčejně hezká. Její půvab alespoň vyřízení žádosti urychlil.

Tajemník ji osobně uvedl do pracovny znalce orientálních jazyků, který se neprodleně ujal úkolu.

Kolem poledne byl s luštěním hotov a krásná pracovnice, vladivostockého muzea, která se z místnosti ani na okamžik nehnula, pohotově napsala ruské znění na stroji. Okouzlujícím způsobem poděkovala, a než se vědec vzmohl na odpověď, zmizela. U tajemníka se už nezastavila, což ho velmi mrzelo, byl by se s ní rád pobavil.

„Jak se vlastně ta půvabná muzeální ženička jmenovala?“ zeptal se tajemníka orientalista.

„Okamžik,“ odpověděl tázaný a hledal na psacím stole žádost vladivostockého muzea.

Hledal ji marně. Byla pryč. Neznámá ji patrně zase odnesla.

„Proč se zajímáte, profesore, o jméno té… ženy?“ zeptal se prostořece tajemník.

„Čistě z vědeckých pohnutek, kolego.“ dotčeně odpověděl orientalista. „Zjistil jsem, že zápis na zubu ještěra Helopus mongolicus je velmi zajímavý, ale bohužel neúplný. Je asi pokračováním nějakého sdělení, jehož začátek je jinde, snad na podobném zubu. Teď si uvědomuji, že ta … žena mi nenechala ani průklep ruského překladu, který jsem jí diktoval z konceptu.“ Pak profesor dodal nadurděně: „Zůstal mi právě jen koncept.“

Na zubu stálo:

… tam nechť porovná znamení na sedle se znakem mým. Odměřena budiž délka zápisu příkazu mého na zubech draka chranitele mého a od sedla 777kráte více kroků učiněno. Směr jest určen postavením slova posledního v nezměnitelném příkaze mém.

„To je překvapení,“ ujelo mi, když profesor přečetl ze zápisníku druhý díl vezírovy závěti.

„I já jsem se divil,“ přiznal. „Sotva jsem se v moskevském ústavu ukázal, hned se ke mně hlásil tajemník. O naší výpravě se pochopitelně vědělo a tajemník mě chtěl překvapit sdělením, že ve vladivostockém muzeu se náhodou našel také dračí zub a co se na něm přečetlo. Překvapení bylo oboustranné. Nejprve jsem byl udiven já, ale když jsem poznamenal, že krásná dáma přinesla k dešifrování zub uloupený ze sarkofágu, byl úžas tajemníka i orientalisty ještě větší. Co říkáte drzosti lupiče – nechal si rozluštit písmo od oficiální instituce?“

„Drzost to je,“ přisvědčil Kurilov. „Ale drzostí se vždycky dopustí pachatel chyby, protože nám ukazuje cestičku v pátrání. Rozluštěný text napovídá mnoho zajímavého.“

„Ach ano,“ zvolal profesor. „Hned z Moskvy jsem se telefonicky spojil s Jusovem, řekl jsem mu, co se přihodilo, a požádal jsem ho, aby mi urychleně poslal překlad zápisu na našem zubu. Čekám jej každým dnem.“

Za tři dny profesor očekávaný text obdržel. Znovu jsme se sešli s Kurilovem u profesora Kučina a s napětím čekali, co se z miniaturního písma vyklube.

Profesor rozložil na stole několik listů a ne bez určité slavnostnosti začal číst:

„Čadaltaj burchan chadgagč asar ezent uis mongol nucig chandalag jalach ba šarchdach …“

„Dost, prosím,“ zvolal jsem netrpělivě. „Pěkně se to poslouchá, jenže tomu nerozumíme.“

„Čtu vám transkripci originálního zápisu na zubu, já tomu taky nerozumím. Mám jen velmi skromné znalosti moderní mongolštiny a ty přirozeně nestačí na čtení starých textů. Ale přiznám se vám, že si je rád nahlas říkám, mému uchu ta neznámá, tajemná řeč lahodí jako hudba… Hned vám přečtu překlad do ruštiny:

Bůh bohů, ochránce veliké říše mongolské, chrání tajemství budoucích vítězství i porážek. Když smrt v boji odvede duši mou v putování do říše odplaty, ponechte zuby draka, ochránce mého, na prsou mých proti Ďáblům. Zanechávám proto určeným potomkům, hodným následnictví mého, část vlastnictví, které uloženo jest, kde želva střežiti bude hrobku mou. Vyrytou na zubech draka vůli mou nechť opíše po odchodu na putování baskak (vojenský hodnostář). Smrti propadne, nesplní-li toto přikázání mé. Určen jest vykonavatel ortelu mého. V čase vhodném nechť přistoupí baskak s potomky mými k želvě, spočívající na známém místě, určeném kurultájem (poradní sbor vojenských náčelníků) a …“

Profesor odložil list a dodal:

„Tento zápis je podstatně delší než jeho pokračování na uloupeném zubu, na kterém velmi záleží, protože postavení posledního slova určuje směr, kde možná dosud leží vezírův poklad. Známe délku zápisu na zubu, který máme k dispozici, ale na odcizeném nikoliv. Ruská transkripce není náhradou. Jakákoliv chyba v násobení délky obou zápisů 777 kroky může vyvolat tak velkou odchylku, že zatím nemá smysl hledat. Slabou útěchou je, že ani zloději neumožní druhá část zápisu hledání – ostatně se o to ani nepokusí, mohyla se opravuje, je tam plno lidí. Nezbývá tedy nic jiného než čekat, až se podaří pachatele lapit…, a to nezávisí na nás, ale …“

„Chcete říci: ale na čilostí orgánů bezpečnosti,“ zazubil se Kurilov. „Máte pravdu. Vynasnažíme se…“

KONEC ZÁHADY

Neúprosný čas plynul.

Symposium o objevech naší výpravy mělo velký úspěch. O zápisech na dračích zubech se profesor Kučin podle Kurilovova návodu nezmínil a přešel mlčením také skutečnost, že do krypty pronikl lupič. O záhadném mstiteli, který „působil“ v okolí mohyly, taky nepadlo ani slovo. Zloděj mohl nabýt uklidňujícího dojmu, že krádež nebyla zjištěna nebo se jí nepřikládá význam. Bezpečnostní orgány současně zahájily pátrání. Občas jsem se poptával Kurilova, jak pokračuje.

„Pokračuje,“ odpovídal suše, „a jak se něco šustne, dozvíte se o tom první.“

Pak jsem na celou historii začal zapomínat.

Jen když jsem pohlédl na čepel dýky, ke které jsem si nechal zhotovit rukověť, vzplanula ve mně naděje, že se přece ještě jednou vydáme s profesorem do ztracené zátoky …

Po třech letech, na jaře roku 1941, povolalo sibiřské oddělení Akademie věd Kučina na důležitou poradu. Sdělil mi, když se vrátil, že bylo rozhodnuto zahájit pátrání po vezírově pokladu. Pavel Jusov šel houževnatě za věcí, která se zdála zprvu beznadějná. Soustředil několik orientalistů a těm se konečně podařilo ruský překlad závěti na uloupeném zubu přeložit zpět do staromongolštiny. Délka zápisu tím byla s velkou pravděpodobností zjištěna. Zbývalo určit v textu postavení posledního slova, které udávalo směr hledaného místa. Ukázalo se, že postavení záludného slova se mohlo měnit jen třikrát, aby mělo smysl. Při třech záměnách je tedy velká naděje na překvapivý objev.

„Tentokrát budeme mnohem lépe vybaveni,“ svěřoval mi profesor. „S vaší účastí počítám a nepochybuji, že obětujete dovolenou …“

Nikomu z nás však nebylo dopřáno Supí zátoku znovu spatřit.

Nastal osudný 22. červen roku 1941 a nejkrutější válka v dějinách lidstva.

O několik měsíců později jsem přijel do uralského městečka Buzuluku; kde se tvořila Československá vojenská jednotka. Po tvrdém výcviku odjela 31. března 1943 na frontu. Začala naše těžká, ale slavná bojová

cesta.

Zbraně, které nám předala Rudá armáda, se dostaly do dobrých rukou. Naši vojáci se poprvé proslavili u Sokolova. Pak jednotka číselně i bojově rostla, a před Kyjevem’stála už 1. československá samostatná brigáda, vyzbrojená tanky, dělostřelectvem i obrněnými auty, protiletadlovými kanóny, velkorážnými, těžkými i lehkými kulomety.

Hitlerovské armády zběsile hájily přístupy ke Kyjevu, bez ohledu na ztráty.

Na žádost našeho velitele generála Ludvíka Svobody byla naše brigáda nasazena ve směru hlavního úderu, v prvním sledu. Všichni příslušníci naší brigády viděli v osvobození města, tak podobného Praze, možnost odplaty za pokořenou stověžatou matičku na Vltavě a chtěli znovu dokázat, že jsou hodni důvěry, kterou jím velení Sovětské armády i lid doma projevuje.

Dne 3. listopadu roku 1943 začal útok na Kyjev. V nepředstavitelně urputných bojích byl Hitlerův východní val na Dněpru, do něhož fašisté kladli veškeré naděje, prolomen a 6. listopadu byl Kyjev od nacistických okupantů osvobozen.

Jel jsem svým služebním autem na velitelství sousední sovětské divize a po cestě jsem dohnal autokolonu našeho týlu. Velitel autokolony mi hlásil, že vozům docházejí pohonné hmoty, protože celou noc vozily dělostřelcům munici. Věděl jsem, že je v blízkosti polní letiště Sovětské armády, a nařídil jsem veliteli, aby dirigoval autokolonu za mnou. Byl jsem tenkráte autodůstojníkem naší brigády a měl pověření, které mě zmocňovalo požádat kteroukoliv Sovětskou jednotku o výpomoc.

Než se kolona dala do pohybu, zazněl v dálce povědomý hukot. Blížila se nepřátelská letadla …

Řidiči, zvyklí na taková překvapení, se rozjeli a rozestavili vozidla pod stromy, které na podzim ovšem neskýtaly dostatečný kryt. Pak vyskákali z kabin a zalehli do příkopů.

Na blízké křižovatce projíždělo několik aut se sovětskými samopalníky: seskakovali s vozů teprve, když se fašistická letadla přiblížila. Upoutali jejich pozornost, a celá sestava šesti letadel soustředila palbu palubních zbraní na křižovatku. Pak shodili několik bomb.

Nálet netrval dlouho a vyžádal si naštěstí jen raněné. Sotva Němci odtáhli, skočil jsem do svého vozu a rozjel se ke křižovatce. Řidiči naší autokolony mě následovali.

Dvě sovětská auta z osmi rozmetaly pumy, dvě další byla silně poškozena. Velitel samopalníků, poručík, s povděkem přijal návrh, že naši řidiči odvezou raněné a pak pomohou jednotku dopravit na místo určení.

Opodál v příkopu pomáhali dva naši řidiči sténajícímu seržantovi, umazanému hlínou a blátem k nepoznání. Svlékali mu blůzu a košili, na rameni celou zakrvácenou. Poklekl jsem k raněnému, ale sotva jsem spatřil jeho nahá prsa, vyskočil jsem jako uštknutý: na krku mu visel silný zlatý řetízek s přívěskem, do něhož se mé oči přímo vpily.

Mýlí mě zrak …? Ten podivný předmět se navlas podobal ochrannému amuletu nalezenému na prsou mumifikované mrtvoly mongolského vezíra!

Mé překvapení neušlo řidičům a při pohledu na přívěsek jeden z nich zvolal:

„To je ale zub!“

Ano, byl to ohromný zub, a právě ten uloupený z vezírovy šíje!

Nahnul jsem se docela blízko k seržantovi a uchopil jsem řetízek, abych si jej mohl lépe prohlédnout. Raněný sebou škubl. Přikryl přívěsek zdravou rukou a vyhrkl: „Nesahejte na to!“

„Odkud to máte?“ zeptal jsem se naléhavě a pozorně jsem se mu zadíval do obličeje. Zdál se mi povědomý, ale vrstva bláta působila jako maska.

„Máš tu polní láhev s vodou?“ zeptal jsem se řidiče.

„Mám ji ve voze, ale s čajem,“ přisvědčil.

„Tak rychle pro ni“nařídil jsem. Láhev byla v mžiku tady a řidič umyl seržantovi obličej.

Poznal jsem ho okamžitě.

Technik Boris Ramzin, považovaný za utopeného! Za sedm roků, které uplynuly od dob, kdy zmizel na řece Lujkan, se jen málo změnil: jeho rysy byly ostřejší a tvrdší, byl hubenější a přepadlý.

Nevím, kdo z nás dvou byl více ohromen, já či on.

„Poznáváte mě?“ procedil jsem mezi zuby. Stál jsem skloněn nad ním, možná že jsem mu připadal jako zlé zjevení. Vyhrkl zoufalým hlasem:

„Ne… neznám vás…,“ a náhle se vzchopil a vykřikl: „Co mi chcete? Hoši, jsem raněn, a tady se na mě sápe cizí oficír“

Rachot našich aut přehlušil jeho volání.

Abych předešel výstupům, nařídil jsem svému samopalníkovi, který mě obvykle doprovázel na frontových cestách, aby pomohl řidičům seržanta nouzově obvázat. Přitom jsem ho nespouštěl z očí.

Zapálil jsem si cigaretu, abych se uklidil. K naší skupině přistoupil poručík a zahlédl na seržantových prsou neobvyklý přívěsek. Se zájmem si ho prohlížel.

„Co to máte za podivnou věc?“ ptal se důstojník.

„To… to je stará rodinná památka,“ odpověděl trhaně raněný.

„Je opravdu zvláštní,“ uznale pronesl poručík. „A co vaše zranění?“

„Střepina ho zasáhla do ramene, ale je to jen tržná rána,“ řekl řidič, který ho obvazoval.

„Nic vážného, to jsem opravdu rád, Šulgine!“ ulehčené řekl důstojník.

„Cože,“ vyhrkl jsem…, „Šulgin?“ a v mžiku jsem si vzpomněl na naši výpravu do Surunganských hor vedenou Olegem Feklistovem, na bandity a polesného Šulgina, který zahynul při lovu na tygra.

„Ano, to je seržant Šulgin,“ řekl důstojník, „Proč vás to tak udivuje, kapitáne?“

„Protože já …,“ nedořekl jsem.

V obličeji Ramzina alias Šulgina se objevil tak zoufalý výraz, že jsem se přemohl a nevyslovil jméno, pod kterým jsem ho znal.

Právě v tomto okamžiku k nám přistoupil staršina a oznámil svému veliteli, že všichni ranění jsou umístěni ve dvou nákladních autech. Zavolal jsem rotmistra, který vedl naši autokolonu, a vyzval ho, aby zařídil odvoz raněných a dalšími třemi vozy dopravil ostatní samopalníky na místo.

Poručík poděkoval a s pohledem na seržanta chtěl cosi říct, ale předešel jsem ho:

„Soudruhu poručíku, staršina nás přerušil! Představte si, my se se staršinou známe.“

„Znáte?“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Ale uteklo hodně vody ze sibiřských řek do moře od chvíle, co jsme se setkali při jedné zajímavé výpravě.“

„Hleďme, kde se lidé setkávají! Chcete si asi popovídat,“ nadhodil napůl tázavě poručík.

„Ano, a o mnohém!“ odpověděl jsem řízně. „Nákladní vozy s raněnými už odjíždějí; seržanta odvezu já.“

Důstojník souhlasil, ani seržant nic nenamítal; zavolal jsem svého samopalníka, aby pomohl raněnému do auta.

Když jsem usedal za volant, vytáhl Ramzin zdravou ruku a podával mi řetěz s přívěskem: „Vemte si to, nepřineslo mi štěstí.“

Překvapeně jsem vzhlédl a nezdržel jsem se poznámky:

„Proč jste to neudělal dřív?“

„Leccos se dalo udělat dřív a rozumněji,“ povzdychl.

„Třeba uloupit celého vezíra… Ale vy jste se měl utopit v řece Lujkan, u Ďáblova mlýna. Měl bych vám blahopřát ke vzkříšení.“

Ramzin se nuceně usmál a žmoulal v prstech cigaretu.

„Ano, Ramzin, to byla jen epizoda,“ zašeptal. „A nepodařená. Dávno je po ní… Ale kam mě to vezete?“ zarazil se, když poznal, že zabočuji jiným směrem, než odjela nákladní auta.

„Musíme si o ledačem pohovořit,“ řekl jsem mu tiše, ale důrazně.

„Potřebuji ošetření…,“ hlesl Ramzin, jako by se chytal stébla.

„Toho se vám dostane dřív než ostatním raněným. Máme tu nablízku lazaret.“ Hlavou mi vířily vzpomínky.

Dojeli jsme k naší polní nemocnici, kde seržanta lékař prohlédl a ošetřil.

„Nic vážného to není,“ poznamenal. „Do dvou týdnů bude zase chlapík. Ať přijde zítra na převaz, zdrží-li se do rána. Pak mu napíšu nález, a ostatní zařídí lékař jeho jednotky.“

„Teď pojedeme tam, kde si spolu konečně promluvíme,“ řekl jsem, když jsme znovu usedali do auta.

Ramzin mlčel, seděl bez pohnutí, strnule zahleděn do prázdna. Vypadal bezradně. Čekal, co bude.

„Co je vám?“ zeptal jsem se bezděky.

Odpověděl nejisté:

„Mám žízeň a tam, kam mě vezete, mi asi nic nedají.“

Pochopil jsem: bojí se, že ho chci předat vojenským bezpečnostním orgánům.

Pocítil jsem náhle soucit s člověkem, který se kdysi dal zlákat pohřbeným bohatstvím, ale nyní nasazuje život v boji proti nepříteli celého lidstva.

„Dobrá,“ pravil jsem mírně. „To se dá zařídit.“

Ve štábní jídelně týlu, kam jsem Ramzina zavezl, se podle chuti najedl a napil. Byl zřejmě překvapen a změkl. Výbojnost, kterou projevoval na křižovatce, byla tatam. Napětí povolilo, podlehl únavě, oči se mu zavíraly.

„Chcete si odpočinout?“ otázal jsem se.

„Hrozně,“ přisvědčil.

Obstaral jsem mu lůžko ve štábní ubikaci a nařídil dozorčímu, aby mě zavolal, kdyby seržant vstal.

Ramzin však prospal celou noc a uviděl jsem ho teprve ráno.

„Pane Luskači,“ začal nesměle, „mohl bych s vámi mluvit, než mě předáte …?“

„Včera jste o to nestál,“ namítl jsem

„Včera …,“ opakoval, „včera … všechno přišlo tak náhle. Zranění, a pak vy. Nedivte se. V noci jsem si všechno rozmyslel…“

„Pojďte.“

Zavedl jsem Ramzina do svého velitelského stanoviště, pokojíku v ukrajinském domku a čekal, co uslyším.

„Jsem Vitalij, mladší bratr Fjodora Šulgina, polesného ze sibiřské usedlosti Vertlovky,“ začal přiškrceným hlasem. „Bratr se před devíti lety zúčastnil výpravy do Surunganských hor, ke které jste také náležel – a nevrátil se. Mrtvého jste ho zakopali v jednom úzkém údolí tajgy …“

„Zahynul při lovu na tygra.“

„To říkáte vy,“ seržant zvýšil hlas. „Já však vím, že ho někdo z členů výpravy zastřelil!“ Vyskočil jsem ze židle:

„To je lež! Váš bratr byl sice členem tlupy banditů, která přepadla výpravu a chtěla zabít geologa Feklistova, ale nikdo z nás mu nezkřivil ani vlas na hlavě.“

„To tvrdíte vy. Jiní říkají, že jste ho zastřelili.“

„Opakuji, že je to lež. Kdo vám to napovídal? Jmenujte ho!“ zahřměl jsem. „Kdo … třeba Čuvajev.“

„Čuvajev? Nejhorší člen celé té bandy, kterému se podařilo po zatčení uprchnout. A tomu jste věřil? Proč jste si nepřečetl nález soudního lékaře, který tělo vašeho mrtvého bratra prohlédl? Zjistil strašlivé rány tygřích zubů a drápů, které byly příčinou jeho smrti.“

„Já jsem …“

„Proč jste si,“ pokračoval jsem jedním dechem, „nepřečetl přiznání svého bratra, které napsal před smrtí, aniž ho někdo k tomu nutil? Odhalil v něm zločiny celé tlupy a záměr zavraždit geologa Feklistova.

Proč jste se alespoň nezeptal někoho z účastníků výpravy,“ pokračoval jsem, „třeba předsedy Čižova, Tamary, Starobora nebo Jemenky? Lidí poctivých a pravdomluvných?! Proč jste se nepřesvědčil, jaké rány tygr způsobil na těle vašeho mrtvého bratra? Proč jste věřil tomu zlosynoví Čuvajevovi?“

„Protože … protože jsem byl částečně zasvěcen do bratrova úmyslu… získat pochybný poklad … a protože Čuvajev přísahal, že mluví pravdu a že pomstí smrt mého bratra podle starodávného zákona tajgy. On mne přinutil, abych se stal… krevním mstitelem …“

„Cože?“ vykřikl jsem. „Vy… krevní mstitel?“

„Ano! …“ zaúpěl seržant. „Pod hrozbou, že mě Čuvajev udá jako spoluviníka, kterým jsem nikdy nebyl, pro bratrovu ženu, která Čuvajevovi uvěřila – jsem přísahal, že pomstím smrt staršího bratra… Miloval jsem ho a ctil protože …,“ a dál jsem už nerozuměl. Hlas mladšího Sulgina se zlomil do vzlykotu a ruka, kterou si přikryl obličej, tlumila jeho šepot.

Zatnul jsem zuby, ruce se mi mimoděk sevřely v pěst, hněv mnou zalomcoval.

Přede mnou schouleně seděl zákeřný mstitel, Který mě chtěl sprovodit ze světa! Musel jsem se zdržovat, abych se na něho nevrhl…

Přešel jsem několikrát pokojem, zapálil si cigaretu, abych se uklidnil, a začal jsem se dotazovat:

„Tak to vy jste přijel do Leningradu a předal tomu artistovi výhružné dopisy s vlčím zubem?“

„Ano,“ přiznal seržant. „Jenže všechno připravil Čuvajev – vyšívané šátečky, prostě všechno.“

„Pak jste zákeřně vystřelil na Čížova …“

„Ne, s tím nemám nic společného, to mohu dokázat. To provedl Čuvajev,“ tvrdil seržant.

„Čuvajev se neutopil?“

„Ne. Podstrčil utopenému své doklady, aby si lidé mysleli, že je mrtev.“

„Jak se vám podařilo vetřít do výpravy profesora Kučina?“

„Dozvěděl jsem se, že pojedete …“

„… od koho?“

„Od přátel z Leningradu.“

„Chci vědět jména,“ naléhal jsem.

„Od … známé rodiny, od Fedotovů.“

„Od koho?“

„Od neteře Fedotova – Naděžda. Znal jsem ji z mládí…“

„To ona vám napsala, že Feklistov jede do Surunganských hor? A my s profesorem Kučinem do Supí zátoky?“

„Ano. Vyprávěl jsem jí o osudu svého bratra, a to, co tvrdil Čuvajev. Chápejte, znala ho od dětství, a u nás na Sibiři přátelství něco platí! Zanevřela na Vás i na ostatní členy výpravy a slíbila mi pomoc.“

„Tak ona vraždila s vámi!“

„Ne! Ona ne! Ujistil jsem ji, že vás jen chceme vyhrůžkami držet v šachu, abyste žil ve věčném neklidu…“

„Vodila za nos úřady. Řekla, že se jmenujete Čuvajev.“

„Ano, domluvili jsme se, že v žádném případě neprozradí jméno – ostatně za vším stál Čuvajev!“

„Jen se za něj neschovávejte!“

„Vy ho neznáte …, dovedl zbavit člověka vší vůle,“ zoufale povzdechl seržant.

„Tak tedy i novou výpravu geologa Feklistova si vzal Čuvajev na mušku?“

„Chtěl, ale pak to nešlo. Nějak se prozradilo, že střílel na Čižova …, prý to řekl nějaký včelař…“

„To vím, pobodaly ho divoké včely,“ řekl jsem.

„Ano, a musel utéct do tajgy.“

„Kam se vlastně Čuvajev poděl?“ otázal jsem se.

„Osud k němu byl právě tak nelítostný, jako on býval k lidem,“ odpověděl hluše a po krátké přestávce pokračoval: „Nějak se dozvěděl, že mu bezpečnost přišla na stopu, a rozhodl se prchnout do Mandžuska, které tenkrát okupovali Japonci. Dorazil až do Birobidžanu a chtěl se přeplavit přes Amur za hranice. Měl tam asi nějakého přítele, který mu sehnal loďku. Bylo to zjara a Amur byl pořádně vzedmutý. Dostal se jen do poloviny řeky; tam ho strhl dravý proud a unášel loďku. V ohbí řeky byly víry. Bylo to v noci. Čuvajev ztratil orientaci a nakonec se octl u sovětského břehu. Pohraničníci ho vyzvali, aby přistál. Začal střílet. Pohraničníci zahájili odvetnou palbu, Když přihnal proud loďku ke břehu, našli Čuvajeva mrtvého.“

„Dostal, co mu patřilo, toho litovat nikdo nebude,“ pravil jsem tvrdě. „Ale jak se vám podařilo vetřít do profesorovy výpravy? Vždyť přijímali jenom místní lidi, které musel někdo doporučit.“

„To nebylo těžké. Když jsem se z Naděždina dopisu dozvěděl, že výprava bude pracovat v Supí zátoce, jel Jsem do Ziganska. Tam byla náborová kancelář pracovních sil pro diamantové naleziště. Věděli o Kučinově výpravě, o kterou jsem se zajímal, a poslali mě k vedoucímu maralí rezervace Generozovovi; ten najímal pro Kučina pomocné síly. Když uslyšel, že jsem technik, radostně mě přijal a ani se moc nepídil po mém průkazu. Opatřil jsem si doklady na jméno Ramzin. Pravda, nebylo to zadarmo – něco to stálo …“

Během rozmluvy jsem znovu nabyl klidu.

„Tak to vy jste ten mstitel, který mi věčně strojil nástrahy?! Vysypal jste prach z mých nábojů a kladl kolem tábora pytlácké pasti na spárkatou zvěř, abyste přilákal medvědy a ti mě roztrhali, protože jsem byl i s puškou bezbranný?! To vy jste mi narafičil do postele ježka ze sarkofágu. Dozvěděl jste se o něm, že je otrávený, když jste odposlouchal náš rozhovor s archeologem. Je to tak?“

Zavládlo tísnivé ticho. Seržant mlčel se skloněnou hlavou.

„Odpovězte!“

„Ano,“ vydechl Šulgin. „Zastřelit jsem vás nemohl. Neměl jsem dost odvahy, tak jsem přenechal pomstu osudu.“

„Osudu!“ vyhrkl jsem. „Rafinovaně připraveným úkladům říkáte osud?“

„Připadalo mi to tak,“ drmolil seržant. „Řekl jsem si, že když dvakrát vyváznete, je to váš osud. Proto jsem uprchl…“

„Spíš jste se bál prozrazení. A k tomu jste utíkal s pořádným lupem! Co jste vlastně všechno v té kryptě ukradl?“

„Nebylo toho tak moc, jak myslíte. Přestala mi svítit svítilna a musel jsem škrtat zápalky … Nějaké zlaté mince, několik zlatých plíšků, na nichž bylo cosi vyryto, a pár drahokamů. Taktak jsem vyvázl životem. Schody se začaly s rachotem sesouvat. Běžel jsem v hrůze pryč, tápal jsem potmě a kamenné dveře, které jsem stěží přibouchl, přiskříply kousek řetízku. Musel jsem ho utrhnout.“

„Měl jste štěstí, že jste se z krypty vůbec dostal. Ale tomu, co jste ukořistil, říkáte málo? A o kamenech na rukojeti dýky neříkáte nic? Ty měly asi pořádnou cenu! Zlaté mince, kterých jste si z váčků nacpal plné kapsy – to bylo málo?“

Seržant neodpovídal.

Pomyslel jsem si, že bylo potřeba pořádné odvahy vydat se v noci do hrobky a ve svitu zápalek tápat v podzemních chodbách a potom prchat po hroutících se schodech …

Seržant se na židli poněkud napřímil a řekl:

„Byla to krádež, ale řekl jsem si: Mají všechny ty cennosti ležet bůhvíjak dlouho v muzejních? Ať aspoň něco z nich slouží živým! Po mém bratru zůstala vdova a tři děti. Jim jsem dal větší část kořisti. Chcete, aby je teď po letech, když už z toho téměř nic nezbylo, ještě zavřeli?“

Poslední slova pronesl Sulgin třesoucím se hlasem a jeho bledý obličej zčervenal.

„Věřte nebo ne,“ ozval se zase, „byl jsem zoufalý při pomyšlení, že vás mám připravit o život. Věřil jsem Čuvajevovi, a přece jsem se odhodlával k činu, jen když jsem se pořádně napil. Nakonec jsem se rozhodl, že uteču.“

„To byl ale výkon, ten útěk!“

Seržant se nuceně usmál a vysvětloval:

„Místo u toho Ďáblova mlýna jsem si předtím dobře prohlédl a připravil si žebřík, dostatečně dlouhý, abych z loďky dosáhl na sráznou skalní stěnu, na kterou by se člověk jinak nemohl dostat. Když jsem se rozhodl utéct a nabídl se profesorovi, že pojedu do diamantového naleziště, zastavil jsem na pravém břehu, najedl jsem se, vypil na kuráž láhev vodky a přeplul na levý břeh. Ostrým hákem jsem připevnil loďku ke skále, postavil na ni žebřík a lezl nahoru, kde jsem se zachytil o výstupek. Bylo to krkolomné, loďka se kymácela a každou chvilku jsem se mohl zřítit do vody! Bál bych se utopit…, měl jsem pušku, batoh a na nohou holínky. Ale nic jiného mi nezbývalo. Ze skály jsem svalil na kocábku velký kámen a ten ji rozbil. Proud a víry dokonaly zkázu. Zahnaly ji pod skálu, kde se asi potopila.“

„Ne, nepotopila se,“ odpověděl jsem. „Naházeli jsme JI, ale to jen potvrdilo domněnku, že jste utonul. I ta vypitá láhev od vodky k tomu přispěla. Ale pokračujte.“

„Pak jsem vytáhl žebřík, rozštípal ho sekerkou a naházel do řeky. Věděl jsem sice, že pes Nikandra Nlkandroviče je výborný stopař, ale doufal jsem, že na nedostupné skále mě nikdo hledat nebude. Přesto jsem si pro všechny případy obul na boty zvláštní přezůvky. Ušil jsem si je v táboře z přikrývky samotného Nikandra, kterému jsem podstrčil svou deku. Kdyby se přece jen hledalo na skalnatém břehu, pak by pach Nikandrovy přikrývky jeho psa rozhodně zmátl. Ostatní šlo celkem hladce. Falešný průkaz na jméno Ramzin jsem zničil, za pět dní jsem se oklikami dostal do Žiganska a odjel do Vladivostoku.“

„Měl jste to dokonale promyšlené,“ přiznal jsem. „A měl jste i z pekla štěstí. Ale přece na vás došlo, Sulgine!“

Seržant rezignovaně pokýval hlavou.

Prošel jsem se několikrát po místnosti a náhle jsem si vzpomněl:

„Vy jste se pak ještě pokusil získat rozluštění zápisu na dračím zubu. Asi jste tušil, že se za tím skrývá mamon. To byl ale drzý kousek!“

„Mýlíte se, byla to jen zvědavost. Tolik jste o tom mluvili. Velmi mě to zaujalo.“

„Kdo byla ta sličná dívka, kterou jste poslal s amuletem do Ústavu materiální kultury v Moskvě?“ ptal jsem se a položil řetízek s ještěřím zubem na stůl.

„To vám neřeknu!“ zavrtěl hlavou seržant.

„Hm,“ uvažoval jsem hlasitě, „to konečně nemá význam …“

Uchopil jsem řetízek a na něm – pozůstatek tisíciletí, jaké propastné pomyšlení! Kolik osudů s ním asi bylo spjato … Osudů … Ach ano, napadlo mě, vždyť Šulgin říká, že vložil pomstu také do rukou osudu.

„Poslechněte,“ začal jsem. „Tvrdil jste, že jste přenechával vykonání své nesmyslné pomsty raději osudu. Splatím vám dluh a připravím vám také úradek osudu. Myslím, že to bude spravedlivé.“

Seržant zpozorněl a napjatě čekal, co řeknu.:

„Předám vás s patřičným vysvětlením zvláštnímu oddělení vašeho vojenského útvaru a ten vás tady na frontě soudit nebude. Pošlou vás do trestní roty, bude plnit nejriskantnější úkoly a tam – ať o vás rozhodne osudí“

Seržant prudce vstal:

„Nic jiného jsem nečekal…“

„A také byste nic jiného nezasloužil,“ odpověděl jsem ostře.

Těžké ticho, které zavládlo v pokojíku, přerušily mé kroky. Přistoupil jsem k Šulginovi a pomalu slovo za slovem jsem pravil:

„Já ale nepatřím k lidem, kteří nosí léta zlobu v srdci a dychtí po odplatě. Všechno začalo vlčím zubem, a dračím to končí!“

Šulgin vytřeštil oči a zdravou rukou si utíral čelo. Měl je zpocené.

„Pane Luskači, jak … jak to myslíte?“ koktal.

„Tak jak jsem řekl,“ odpověděl, jsem a rozhoupal zub na řetízku. „Tímto zubem, který jste vrátil do mých rukou, všechno končí. Příští týden jedu služebně do Moskvy a při té příležitosti předám ztracený a nyní nalezený vezírův amulet profesoru Kučinovi. Dozvěděl jsem se, že byl z obklíčeného Leningradu evakuován a pracuje v Moskvě. Stařík bude u vytržení…

Seržante Šulgine, měl byste teď jít k převazu k našemu lékaři. Až se vrátíte, nasnídejte se. Pak vás některý z našich vozů převeze k rotě. Lékař vám vystaví papíry, že jste byl u nás až dodneška v ošetřování …“

„To je vaše definitivní rozhodnutí?“ třesoucím se hlasem se zeptal Šulgin.

„Ano, seržante,“ přisvědčil jsem. „Bojujeme společně proti nejhoršímu nepříteli, kterého zná svět. Máte na prsou tři válečná vyznamenání, která jste získal v boji. Bojujte tak dál… a hlavně se nespoléhejte na osud, ale na vlastní rozvahu a statečnost.“

Poslední slova jsem pronesl poněkud hlasitěji, abych přehlušil tlukot vlastního srdce, který mi zazněl v uších.

Šulgin se vzpřímil a podával mi ruku. Přitom poněkud odvrátil hlavu, abych neviděl, že mu do očí vstoupily slzy.