Jeremej Ijudovič Parnov

Údolí splněných přání

1

Když zjistil, že průsmyk Lha-la je uzavřen nepropustnými horami sněhu, byl Macdonald nucen sestoupit do rokliny, na jejímž dně, proraženém vytrvalým běsněním živlu, hřměla jako v aerodynamickém tunelu řeka. Jen tisíc stop svisle dolů, ale ten sestup znamenal návrat o tisíc let zpět a podobal se střemhlavému pádu do prostoru zcela neznámého, cizího.

Minikomputer se automaticky spojil s komunikační družicí a určil směr, třebaže to v té chvíli nebylo ani zdaleka nutné. Na jeho obrazovce se varovně zachvělo rubínové světélko. Nebylo třeba si nic ověřovat: rušivý zdroj působil kdesi za sedlem, v té době podle všech údajů už sice schůdném, a přece dosud zahaleném do sněžných převisů.

Pevnost, nebo spíše dzong – toto tibetské slovo označuje totiž nejen pevnost, ale i správní středisko – spolehlivě ochraňovala jedinou cestu, která vedla do tajemného údolí Sedmi šťastných klenotů. Na stovky mil to bylo jediné lidmi obydlené místo, v němž bylo možno přečkat monzunové větry a ve zdraví se dožít jarního tání.

Macdonald, který kromě podrobného náčrtku měl také precizní mapu vyhotovenou podle nejčerstvějších výsledků pozorování navigačních družic, přesto netušil, co ho očekává tam v dálce, za šupinatou zdí s věžemi, jejichž vrcholky uťal čísi obrovitý meč.

Příčinou této nejistoty nebyly jen nanejvýš skromné zprávy, ale i velká administrativní rutina. Právně vzato byl dzong, čítající něco málo přes sto obyvatel, stále ještě „suverénním knížectvím“, které bylo k sousednímu království Druk-Jul čili Hromových draků – tak zněl název Bhútánu – připoutáno prastarými svazky feudální závislosti. Podle smlouvy, uzavřené už v osmnáctém či snad dokonce v sedmnáctém století, vyplácel místní rádža ústřední vládě každoročně daň obnášející celých čtrnáct a půl vaku sušeného sýra, který byl donedávna pokládán za základní valutový prostředek této hornaté země. Jelikož neměla Země všepohlcujícího světla své diplomatické zástupce ani v jediné z metropolí světa, vstup do země – pokud se dal vůbec uskutečnit – nebyl omezován žádnými právními předpisy.

Sotva překročil Macdonald hranici věčné zimy a dospěl k místům, kde ostrůvky zvlhlého sněhu střídaly keře rododendronu, ohromila ho nečekaná proměna dekorace. Ostré obrysy nepokořených osmitisícovek, jež svou zářivou bělobou ubíraly jasu sluncem prozářeným oblakům, seřízly obzor v jediném okamžiku. Nekonečné dálavy, z nichž se jako lenošivé vlny valily hřebeny šedomodrých hor, měnících v záblescích slunečního světla odstíny v nepředvídatelné posloupnosti, se pojednou proměnily v obludnou propast, na jejímž dně se líně a výhružně převalovaly chuchvalce mlhy. Tak tomu bývá v horách, kde nelze objevit přímé a nejschůdnější cesty, kde dosažení vytouženého cíle odsuzuje unaveného poutníka k bloudění v chaotickém labyrintu stezek. Leč nic netrvá věčně a skalnatá stezka, až příliš blízko zavěšená nad srázem, se pojednou dotkla lehce zešikmené zdi, pečlivě zbudované ze zčernalých plochých kamenů, tu a tam pokrytých páchnoucími lišejníky. Nevysoké věže a kultovní obelisky přilepené k úpatí místy vystupovaly nad ohradou a zdálo se, že jsou pokračováním hor. Celá pevnost připomínala prapodivný monolit, zplozený závany větru, nebo snad obří krystalický útvar, vyrvaný z tajemných zvrásnění a žil země tektonickou erupcí. Nechtělo se ani věřit, že právě tak může vypadat obydlí člověka. Skalisky obarvená krajina vydechovala na poutníka zvláštní pocit nesmírné samoty a ticha.

Dzong, označený v Macdonaldově náčrtu slovy Všepohlcující světlo, se výrazně rýsoval v bezedné prázdnotě modrozelené oblohy. Čím blíže muž přicházel, tím více se podobala pevnost metropoli, v níž sní věčný sen neznámí bohové. Ten pocit byl probuzen i zcela nepředstavitelnou perspektivou pohledu, jež vytrvale rozeznívala temné struny atavistické paměti. V zenitu se třpytila luna a nad řetězem horských hřbetů vrhaly čtyři děsivé vidiny slunce paprsky tříštící se do nekonečna v úlomcích ledu a sněhu.

Vůkol panovalo zvláštní ticho. Ze stožárů nehybně visely bezvětřím zmrtvělé modlitební praporce, motýli s křídly doširoka rozevřenými ztuhli na lilových okvětích prvosenky. Kdesi v hloubi vědomí se pojednou zrodilo neodolatelné přání zvolat stejně jako Šarpové zpěvavým hlasem děkovnou mantru nebo naopak pokorně pokleknout a pak zhusta zaklít.

Macdonald, který pociťoval nevysvětlitelný neklid, shodil unaveným pohybem batoh a usedl po straně stezky na omšelý kámen se všudypřítomným nápisem Om, mani padme, húm, jakých tu bylo na tisíce. Lidé se tímto zvoláním obraceli na nejmilostivějšího Bódhisattvu s jedenácti hlavami a čtyřmi páry rukou, vždy připraveného přispěchat na pomoc lidským bytostem, zmítajícím se v tenatech neplodných iluzí. Pevnost nebylo z tohoto místa vidět a stejně tak nemohl spatřit poutníka ani nikdo z úzkých oken stíněných římsami. Macdonald si rozpačitě přejel dlaní po tváři pokryté několikadenním strništěm a kriticky zhodnotil svůj zevnějšek. Košile pod oranžovou větrovkou – kdysi snad modrá, teď však zčernalá potem a krvavými skvrnami, jež svědčily o neústupné sveřeposti lesních pijavic – se teď podobala zmuchlanému hadru, do něhož malíř otírá své štětce. Boty a zvláště kamaše deformované vlhkostí se podobaly troskám. Nezbývalo než doufat, že obyvatelé Všepohlcujícího světla už spatřili horolezce, kteří ostatně v poslední době v počtu stále hojnějším prolézali panenskými prostory Mahalangur-Himal, což volně přeloženo znamená Domov sněžného muže. V opačném případě hrozilo Macdonaldovi nebezpečí, že ho zdejší lidé budou pokládat za osrstěného donqpu, který je povolán k tomu, aby lidem přinášel smůlu, a že ho ukamenují.

Otevřel svůj batoh nasazený na nosný rám z hliníkových trubek a vytáhl odtud kus čokolády, pečlivě zabalený ve staniolu. Bez zvláštní chuti se zakousl do hořké tabulky nasycené výživnými tuky a cukry, po chvíli však vyndal z hlubin batohu maličkou vysílačku Sharp, která dosud vězela pečlivě ukryta mezi spacím pytlem a úsporně složeným stanovým dílcem.

Nestačil přístroj ani zapnout a už se mu do uší zařízla otřesná kakofonie poruch a hromových třesků. Zdálo se, že název Všepohlcující světlo byl volen výstižně. Rádiové vlny tu byly beze zbytku pohlcovány téměř na všech frekvencích. V okamžiku, kdy se mu přece jen podařilo vyladit stanici a zahájit vysílání, bez něhož si moderní horolezectví již ani nelze přestavit, ozývala se s neomylnou přesností skřehotavě znějící porucha, znemožňující jakoukoli výměnu informací chaoticky znějícími třesky. Zdálo se, jako by tu pojednou vyrůstala mohutná kovová zeď vyšší než Himálaje, o niž se tříštily všechny hlasy prosící o pomoc. Právě v tom spočíval rozdíl mezi zákonodárstvím místním a bhútánským, neboť získat povolení ke vstupu do Druktgulu bylo prakticky nemožné. Do této země se mohli dostat jen nepočetní smrtelníci, vybaveni osobním svolením krále nebo v nejhorším případě alespoň dopisem některého z členů královské rodiny. Porušit tento zákon se doposud nepodařilo nikomu. Macdonald se doslechl dokonce o případech, kdy do bran nebyl vpuštěn člověk, jehož povolení podepsal sám předseda vlády. Výjimka platila pouze pro příslušníky lámaistického duchovenstva, bažícího po poznání ve zdech starobylého kláštera Tygří doupě. Macdonald se mohl utěšovat jen tím, že návštěvu tohoto hermeticky uzavřeného království neměl v plánu. Vždyť dokonce v nejhorším případě, pokud by se bhútánské zákonodárství mělo projevit i zde, ve Všepohlcujícím světle, nic přece nebránilo osamělému poutníkovi, aby si postavil stan pod hradbami dzongu nebo třeba vedle jedlového háje na druhé straně úžlabiny.

Výměnnému obchodu by přece podobný kompromis nemohl uškodit ani v nejmenším, usoudil Macdonald, který doufal, že se mu podaří získat něco potravin za kartón cigaret a láhev whisky, jež tu byla pokládána za nesmírnou vzácnost. S šeky a bankovkami samozřejmě nepočítal, neboť v tomto směru byla bhútánská periférie zaostalejší než primitivní země nazývaná Domov sněžného muže.

Macdonald jediným netrpělivým pohybem zastrčil teleskopickou anténu do chrániče a pro jistotu ukryl vysílačku do igelitového vaku: nebezpečí, že články navlhnou, tak bylo přece jen nižší. Kouření nepatřilo ve výšce třiceti tisíc stop k požitkům, o něž by se lidé rvali, a muž se rozhodl, že svůj oddech zkrátí.

K cíli už zbývalo jen málo. Stačilo přejít na druhý břeh řeky po můstku zhotoveném z pěti bambusových tyček spletených lianou. V marnivé záři mnoha fatamorgánových sluncí se tato nepříliš spolehlivá konstrukce podobala pavučině pokryté třpytivými kapičkami rosy. Macdonald dobře věděl, jak často se protrhla podobná lehounká síť, jak často mizel hrůzou ječící poutník ve vřící pěně horské řeky. Ale nebyla tu žádná jiná volba: stiskl tedy zuby a zvedl nohu k prvnímu kroku do neznáma. Můstek se houpal do stran a při každém kroku se viditelně prohýbal. Vlhké podrážky co chvíli prokluzovaly a nejvíc muži překážel batoh na zádech. Ruce se křečovitě zaťaly do „zábradlí“, což byly v podstatě dvě bambusové tyče sevřené uzly lián. V hrdle se vytrvale převaloval dávivý chuchvalec strachu. Slina s hořkou chutí čokolády ztěžovala dýchání. Dokonce pro tak zkušeného horolezce, za jakého byl právem pokládán Charles Macdonald, občan Australského svazu, doktor věd a špičkový specialista v oblasti elektroniky, byly himálajské mosty vážnou zkouškou nervů. Oč lehčí bylo překonat hluboké koryto řeky po horolezeckém laně, bezpečně uchyceném karabinami.

Slunce už zapadalo a přeludy sluncí pohasínaly jeden po druhém, když se Macdonald dostal až k bráně zdobené z mohutných cedrových trámů a ochraňované obludnými tlamami v korunách z lebek, jejichž oční důlky okrově zářily. K měděným kroužkům, které obludy držely ve svých tesácích, byly přivázány vybledlé cáry látky a zažloutlé lopatkové kosti beranů popsané kaligrafickými znaky tibetské abecedy. Právě podle těchto kostí prý dovedou tibetští lámové předvídat osud.

Macdonald ovšem nemohl tušit, že ceremoniál vyhánění zlých duchů, pořádaný na sklonku každého dne, byl již dovršen a dzong, nyní bezpečně chráněný před úklady démonů noci, otevře své brány až příštího jitra.

2

Zpočátku pokládali všichni neznámého vetřelce za „hosta“, třebaže ani neměl právo na tak honosný titul, poskytující koneckonců svému nositeli zcela konkrétní výhody. Ostatně, nedorozumění se vysvětlilo záhy poté, co byl Macdonald odveden do komnat nejvyššího lámy. Výsledkem prvního kontaktu bylo oboustranné zklamání. Zdálo se, že jazykovou bariéru nedokáže překonat vůbec nic. Macdonaldovi se sice podařilo s pomocí pantomimy vysvětlit, že přišel z hor, nebylo však jasné, jak jeho hereckému úsilí porozuměl duchovní vládce dzongu. Nebylo vyloučeno, že lopotná snaha bílého vetřelce mu poskytla uspokojení jen čistě estetického rázu. Kdoví. Nezbývalo než mlčky a trpělivě čekat, co bude následovat. Se svými schopnostmi k mimosmyslové komunikaci počítal Macdonald samozřejmě ze všeho nejméně.

Zatímco si host, jen stěží přemáhaje rozpaky, prohlížel vyřezávané sloupy zdobené křiklavě zbarvenými draky, svitky zobrazující buddhistická božstva, zatímco se obdivoval zlatým nádobám a pohárům, v nichž čadivě planul buvolí tuk, stačil si svraštělý stařec, připomínající santálovou sošku potemnělou časem, učinit o vetřelci svůj úsudek.

„Kipho re?“ zeptal se, když si všiml nadšeného pohledu bílého barbara přikovaného v té chvíli k hedvábnému, bohatě vyšívanému obrazu věrozvěsta Padmasambhavy.

Macdonald otázce pochopitelně nerozuměl, nicméně pokládal za vhodné vypláznout na lámu uctivě jazyk. V těchto zeměpisných šířkách znamenalo podobné gesto cosi jako přátelský pozdrav. Když si všiml, že láma má na hlavě stejnou čepici se zlatou ozdobou, jakou má záhadný gentleman na obraze, třímající v rukou žezlo, na něž byly navlečeny lebky, pro jistotu se ještě uctivě uklonil. Snad že na něj zapůsobily všechny ty posvátné atributy, pojednou se vzchopil a jal se vyvíjet aktivitu. Hbitě přiskočil k batohu, vylovil z něho láhev pečlivě chráněné „GB“ a se světáckým úsměvem ji podal lámovi. Budiž zaznamenáno, že to byl nejúspěšnější z jeho činů.

Láma se uctivě pousmál a letmým gestem přivolal nakrátko ostříhaného novice, oděného do téže purpurově hnědé látky, z níž vyčuhovalo obnažené pravé rameno. Chlapec bleskurychle zmizel kdesi v přítmí sloupořadí a po cestě nechtě narazil do zeleného bubínku ověšeného barevnými pruhy látky. Audience zatím pokračovala. To už si Macdonald prohlížel všechny ty podivuhodné předměty docela klidně – teď ho zaujala lebka se třemi zejícími očními jamkami vyrobená nepochybně z lepenky, pak sejšelský ořech, který připomínal ženské lůno, a trojhranný nůž ovinutý bronzovým hadem. Santálový stařec, který se už ani nepokoušel o jakoukoli konverzaci, si ho prohlížel zpola zpytavě, zpola ironicky.

Mladý mníšek se záhy vrátil v doprovodu tlumočníka. Macdonald v robustním, téměř dočerna opáleném muži poznal šarpského průvodce na první pohled. Šarpa vstoupil do chrámu, aniž ho napadlo smeknout stářím notně zhyzděný plátěný klobouk, zato si jediným pohybem shodil z ramenou teplý tibetský kožich, teď přidržovaný jen rukávy přivázanými kolem pasu.

Vyklenutá mužova prsa zdobil zlatý odznak Sněžného tygra, což je nejvyšší ocenění, jehož se může vítězi nad osmitisícovkou dostat. Macdonald ovšem také věděl, že jen velmi bohatý sportovec si může dovolit najmout šarpského průvodce této úrovně.

„How do you do?“ pozdravil Šarpa ucházející angličtinou a pak se představil: „Říkají mi Ang Themba… Vlastně jsem až ze Solo Khumba, to je v Nepálu, ale tady pracuju na smlouvu.“

„Jsem velmi rád, že vás poznávám, Mr. Themba.“ Macdonald měl opravdu radost a ruku podal muži s nelíčenou srdečností. „Pokud tomu dobře rozumím, byl jste tak laskav, že jste se uvolil ujmout se role tlumočníka… To je ovšem skvělé! Budu vám nesmírně zavázán.“ Pak zachytil mužův vyčkávající pohled a spěšně se představil:

„Jsem Charles Macdonald ze Sydney… To je v Austrálii, pane Thembo, hm.“

„Nejvzácnější láma Agvan,“ – při těch slovech ukázal Themba na stařečka – „by se rád dověděl, jak jste se sem dostal.“

„Rád to vysvětlím,“ odpověděl Macdonald pohotově. „Vy, pane Thembo, znáte hory daleko lépe než já, o tom nepochybuji. Svědčí o tom i vaše vyznamenání.“ Kývl hlavou na Šarpův odznak. „Úkolem naší skupiny byl předběžný výzkum přístupových cest k Sijama Tare, což mělo ulehčit výstup, se kterým se počítá v příštím roce. S kolegou, který mě měl zajišťovat, jsme vyrazili z tábora, abychom prozkoumali traverzu skalního komína na spoji ledovců, který byl od nás vzdálen tři hodiny pochodu. Když jsme šli po té docela rovné plošině, nebyli jsme k sobě připoutáni a s nějakými problémy během naší výpravy jsme ani nepočítali. Ale počasí se začalo viditelně zhoršovat. Z roklin se plazila mlha a zakrývala všechny orientační body. Už jsme byli rozhodnuti, že toho necháme a vrátíme se, když nám na hlavu naprosto neslyšně spadla důkladná lavina a rozházela nás jako třísky v jarním potoce. Vleklo mě to dobrých pět minut, možná víc. Párkrát to se mnou mrštilo o kameny a naživu jsem zůstal jen zázrakem. Když se lavina konečně zastavila a mně se podařilo vyhrabat se ze sněhu, zjistil jsem, že mlha zatím zhoustla natolik, že nedokážu rozeznat ani prsty na rukou. Celý den a noc jsem čekal, až se viditelnost trochu zlepší, a pak jsem se vydal na cestu. Spoléhal jsem jenom na svůj kompas, jenže jsem nedošel k našemu táboru, ale na jakousi zcela neznámou cestu. Moje pokusy o rádiové spojení s přáteli byly zcela neúspěšné. V éteru totiž zuřila elektromagnetická bouře. Ostatně, tohle tu máte častěji, pane Thembo? Pak by se tady u vás nedalo věřit ani kompasu.“

Macdonald ztichl a vyčkával. Podle všeho vypadalo jeho vyprávění dost věrohodně a otázka položená Šarpovi horolezcem byla jeho důstojným zakončením. Šarpa stručně vylíčil lámovi cizincův příběh, aniž se pokusil zachytit emoce, jimiž Macdonald přímo hýřil. Stařec si toho však nepochybně musel všimnout a teď pronesl tázavým tónem několik slov.

„Nejvzácnější láma se táže na vaše plány do budoucna,“ přeložil Themba.

„Vyřiďte, prosím, nejvznešenějšímu otci, vážený kolego, že v tomto okamžiku nemám žádné konkrétní plány. Chtěl bych se alespoň trochu dostat do formy, vyléčit se… Není ostatně vyloučeno, že se mi podaří spojit se s přáteli nebo že mě najdou oni sami…“

„Hodláte zůstat tady, nebo si zažádáte o povolení ke vstupu do Bhútánu?“ zeptal se hbitě Themba. Jméno bájného království znělo v jeho výslovnosti jako „Pú-púthán“.

„Copak ještě nejsme v Bhútánu?“ zvedl Macdonald oči rozšířené nelíčeným údivem.

Jeho otázka nebyla přeložena a nedostalo se mu na ni ani odpovědi.

„Moc nerad bych teď někam šel,“ přiznal se horolezec s tragickým povzdechem. „Ovšem, činí-li místní zákony můj další pobyt v těchto místech nemožným, pak prosím o jediné: aby mi bylo určeno místo, kde si mohu postavit svůj vlastní stan.“

Máme-li soudit podle času, Themba tentokrát vyprávěl starci vše do nejmenších podrobností. Macdonaldovi se dokonce zdálo, že se s lámou o něčem dohaduje.

„Jak jste se dostal do lesa?“ Ang Themba sklouzl rychlým pohledem po krví potřísněném cizincově oděvu. „V téhle roční době je pro spousty lesních pijavic skoro neprůchodný.“

„Stezka mě zavedla na římsu a ta se mi zdála být nebezpečně úzká… Musel jsem hledat jinou cestu. Sice delší, zato však bezpečnější.“

„Bezpečnější? Hm, jste o tom opravdu přesvědčen? Mohly vás vysát docela. Kde jste sešel z cesty?“

„Hned vedle kamenné pyramidy, k níž lidé přivazují pruhy látky a kladou mince.“

„Dakršed!“ zvolal Themba a obrátil se při tom spíše na lámu než na bláznivého tuláka, který se odhodlal jít lesem v době monzunových větrů, kdy stromy i keře obrůstají milióny pijavic, lačných krve a připravených dostat se k ní sebemenší skulinkou v lidském oděvu.

„Vaše výprava vyvíjela, doufám, činnost na základě licence?“ zeptal se Ang Themba a potěšený Macdonald by vzal jed na to, že tuhle otázku mu Šarpa položil z vlastní iniciativy jen proto, aby podpořil svůj předpoklad.

„Ale ovšem! Tady jsou moje doklady…“ Trhl zipem větrovky a vytáhl z náprsní kapsy důkladně napěchovanou tašku. Jen jakoby mimochodem předvedl netečným očím přítomných její levou část, nechutně naditou bankovkami a šeky, a vytáhl z ní australský pas vybavený spoustou víz z řady zemí. Třebaže věděl, jak příliš se v Himálajích dodržují pasové formality, to, že mu chybí vstupní vízum do Bhútánu, ho příliš neznepokojovalo. Člověku je možno koneckonců nepovolit vstup do země, ale vyhnat ho do neznáma, do pustiny s nebetyčnými horskými štíty a zledovatělým sněhem? Ne, to se mu nezdálo být příliš pravděpodobné.

Láma a Šarpa dlouho listovali stránkami pasu pokrytými desítkami razítek a jen chvílemi si vyměňovali názory v řeči, jíž cizinec ani zbla nerozuměl. Podařilo se mu zachytit jen známá slova, která v řeči několikrát zazněla – alpinista, Bhútán (vyslovováno ovšem jako Pchúthán) a pak Sijama Tara – dosud nikým nepokořený štít. Tento ledový trůn bohyně milosrdenství byl horolezcům zpřístupněn teprve v minulém roce. Zdálo se, že Themba, který tlumočil Macdonaldovo vyprávění, splývavým pohybem paží zobrazil horský reliéf a pak jediným rázným mávnutím ruky vykreslil skalní komín. Teď už bylo jisté, že se snaží cizinci, kterého v horách potkala smůla, pomoci.

Láma neodporoval, ale ani nepospíchal s konečným vyslovením souhlasu. Jejich posuzování všech pro a proti je oba natolik zaujalo, že se zdálo, jako by na přítomnost bělocha docela zapomněli.

„Můžete se samozřejmě ubytovat, kde se vám zachce,“ řekl Themba konečně, když si Macdonalda, který očekával ortel s jistým napětím, opět povšiml. „Jde vlastně jen o jediný problém: Jakým způsobem zajistit pro vás stravu?“

„Pokud jde o prostředky, na jejich nedostatek si stěžovat nemohu,“ ozval se Macdonald a na důkaz svého tvrzení potřásl Šarpovi před očima svou obézní peněženkou.

„Tak jednoduché to tady u nás zase není, hm.“ Themba rozpačitě poškubával rameny. „Jak víte, průsmyky jsou zavaleny sněhem a všechny cesty jsou uzavřeny po šest sedm měsíců v roce… Zkrátka a dobře, doprava potravin je teď prakticky vyloučená a místní zásoby vystačí sotva pro domácí obyvatele. Abych to nenatahoval, mám pocit, že se vám jen stěží podaří nakoupit tu pro sebe palivo a jídlo, pane. Ale třeba máte nějaké věci, které by se daly vyměnit?“

Macdonald zobrazil na své tváři dosti dokonalou masku usilovně přemýšlejícího muže.

„Všechno zboží, které jsem s sebou měl, zůstalo pochopitelně v táboře“ – Macdonald si třel rozpačitě zátylek – „tady mám opravdu jen to nejnutnější… Ačkoli, teď si vzpomínám: mám tu ještě trochu cigaret, bez kterých bych se mohl obejít, nějaké léky, katalytický ohřívač – bez toho přežiju taky… V nejhorším případě bych ještě mohl oželet spací pytel, taky stan a… No, když to tak vezmu, kromě vysílačky – to je opravdu moje poslední naděje – bych mohl vlastně obětovat všechno.“

Šarpa ještě ani nestačil Macdonaldovu odpověď přeložit, a stařec už souhlasně pokývl hlavou a hovořil teď bezprostředně k cizinci.

„Nejvzácnější láma říká,“ ozval se po chvíli Themba a v hlase mu zazníval netajený triumf, „že člověk by se nikdy neměl vzdávat svých pracovních nástrojů. Svoluje, abyste se zdarma živil v klášterní kuchyni spolu s ostatními mnichy do té doby, než se otevřou cesty. Velevzácný láma by si s vámi ovšem rád pohovořil o lécích, které tu máte. To ovšem nijak nespěchá. Promluvíte si o tom později, až bude více času.“

Tak vida, whisky zapracovala parádně! pomyslel si Macdonald spokojeně, pohlédl s vděčností na velikého magika Padmasamhavu, který mu tu spásnou myšlenku vnukl, a poté se pln pokorné vděčnosti sklonil před starým lámou.

„Tak slavné to zas není,“ ozval se Themba s familiárností, jež provází v podobných situacích okamžiky rychle uzavíraného přátelství. „Jídlo dostávají mniši jenom dvakrát denně, ráno při východu slunce a pak v poledne. A kdybyste jen tušil, jaká je to strava! Dlouho byste to asi nevydržel. Rýže a sušené ovoce bývá jen o velkých svátcích, jinak jen horká brynda z campy. Když se to tak vezme, je to lepší než nic a hlady jistě neumřete, ale přesto…“ Jako by svým slovům ani sám nevěřil, pokrčil Šarpa bezradně rameny. „No dobrá, zkusím to! Promluvím se sáhibem. Jistě nenechá svého krajana v nouzi.“

„Cože?“ podivil se Macdonald. „Copak jsou tu ještě další Australané?“

„Jakpak by nebyli!“ usmíval se Themba. „Jsou tu! Ze Spojených států, stát Philadelphie.“ A aby svým slovům dodal prostorové přesvědčivosti, mávl rukou nedbale někam k severu. Nebylo pochyb, že se přidržuje buddhistické koncepce, podle níž byla za střed světa pokládána mýtická hora Sumeru.

3

Robert Smith, pocházející z Philadelphie, která sehrála tak významnou úlohu v dobách, kdy se severoamerické kolonie vymanily z vlivu britské koruny, žil ve Všepohlcujícím světle již druhý týden. Na rozdíl od „krajana“, jímž ho štědrý osud tak nečekaně obdařil, myslel tento muž všedního jména dnem i nocí jen na jediné: jak co nejjistěji proniknout do zakázaného království. Když se mu nepodařilo proniknout do Druk-Julu přímo z Kalimphongu, zvolil tuto možnost a teď jen čekal, až se konečně otevřou cesty a on bude moci poslat do sídelního města Thimbú další žádost o povolení ke vstupu. Příliš velké naděje na úspěch takové korespondence si ovšem nedělal, počítal však alespoň s tím, že záhy poté, co budou cesty znovu otevřeny, dojde také k oživení místního trhu. Smith, chemik podle svého vysokoškolského diplomu a veterán vietnamské války podle svých životních zkušeností, se v posledních letech zabýval zkoumáním lámaistického rituálního bronzu, který ho překvapoval stále novými a novými hádankami.

Všechno vlastně začalo chrámovým zvonkem drilbu, jehož neuvěřitelně čistý tón prochvíval zdejší vzduch po celé minuty. Když se mu podařilo objevit ve slitině stříbro, zlato a dokonce iridium, pokusil se ji vyrobit sám, ale jeho experiment nebyl úspěšný. Zvonek zhotovený podle voskového odlitku originálu byl docela obyčejný a žádnými mimořádnými akustickými vlastnostmi se nevyznačoval. Výsledek nebyl o nic lepší, ani když se Smith pokusil vytavit kov pro maličké tibetské talířky zvané ciňlin. Originál zdobený obrazem virtuózně provedené čáry života zazníval po lehkém úderu tibetského dordže ještě dlouhých jedenáct minut, zatímco hlas snaživě zhotovené kopie utichal téměř okamžitě. Úspěch nepřineslo ani přesné kopírování slitiny, ani zkoumání krystalické struktury prováděné nejmodernějšími elektronickými mikroskopy, ba dokonce ani oxidovaná reprodukce magické spirály života, kterou Tibeťané občas s pramalou pietou označovali jako Buddhova střeva.

A přece! Jednou – to už se na univerzitě rozhodli, že se ve výzkumu pokračovat nebude a Smith nebyl dalek zoufalství – prokázala analýza provedená ve spektrometru v záhadné slitině stopy třiačtyřicátého prvku Mendělejevovy periodické tabulky – technecia. Abychom pochopili zděšení, které mezi výzkumníky zavládlo, je třeba si uvědomit, že ještě docela nedávno, v době před atomovou érou, neexistoval na Zemi ani jediný atom této vzácné látky. Dohady o tom, jak se technecium mohlo objevit ve slitině pocházející z doby ne pozdější než osmnácté století, byly více než bezradné.

Výzkumný úkol se samozřejmě opět probudil k novému životu, finanční příspěvky se začaly hrnout jako z rohu hojnosti a Smith vybavený tučným stipendiem neprodleně odjel do Himálají, aby za jakoukoli cenu skupoval starobylý bronz. Tak alespoň zněla verze, kterou ochotně vykládal všem, kdož mu byli ochotni naslouchat Sotva se stačili seznámit, už ji vyložil neúspěšnému horolezci z pátého světadílu, o jehož existenci dávní tvůrci hindobuddhistického všehomíra neměli ani potuchy.

Smith přicestoval do Všepohlcujícího světla v doprovodu karavany deseti mohutných jaků, vybavené vším potřebným díky laskavé, třeba ne zcela nezištné péči pana Anga Themby. Smlouva, kterou nepraktický chemik z Philadelphie uzavřel s rytířem řádu Sněžného tygra v nepálské metropoli Káthmandú, byla také v podstatě jeho jediným úspěchem. Macdonald totiž skoro nepochyboval, že Smithova duševní rovnováha utrpěla objevem několika atomů technecia značnou a trvalou újmu.

V této chvíli seděl proti Američanovi na drsné a hřejivé kožešině himálajského medvěda a každou chvíli strčil do úst náustek bambusové trubice, aby si dopřál doušek místní speciality – horkého piva. Bylo to dvojnásob příjemné, neboť v kamenné věži, kterou Smith obýval, se ledový vítr jen proháněl, zatímco množství horkého nápoje jako by ani neubývalo. Sotva se na dně mísy objevila lesklá černá zrnka kvašeného ječmene, neúnavný Šarpa okamžitě přiléval horkou vodu z měděné konvice ohřívané po celou dobu na zčernalých kamenech krbu a hodokvas mohl pokračovat. Jen chvíli museli počkat, než se tekutina náležitě zpění a nabere pořádnou sílu.

Asi uprostřed třetího džberu pocítil Macdonald, že mu horký alkohol už docela vytlačil z těla mrazem zchladlou krev. Důsledky této chemické přeměny byly nanejvýš blahodárné. Ostré dýky mrazivého vzduchu, které pronikaly nedobře přivřenými veřejemi oken, ho přestaly bodat do šíje, ponenáhlu zmizel i nepříjemný zápach, který sem přicházel z dolního patra, kde líně přežvykovali slámu supící jaci. Svět měl na sobě pojednou růžový závoj. Do chřípí vstupovala dráždivá vůně jalovce zavěšeného na trámu u stropu, pánev s boby, slaninou a kečupem slibovala chutnou krmi.

„Oukej, Charlie,“ souhlasil Američan, hned jak vyslechl Macdonaldovu horolezeckou odyseu. „Trochu těch potravin vám rozhodně přenechat mohu… Samozřejmě za cenu, kterou jsem zaplatil v Káthmandú.“

„Hm, jenže teď už nejsme v Káthmandú,“ pokoušel se namítnout nadmíru potěšený Macdonald, ale Smith ho energicky přerušil.

„Ani centík navrch! To vám říkám já, Charlie, a moje slovo sakra platí. Pokud jde ale o zvířata, obávám se, že v tomhle vám pomoci asi nedokážu. I kdyby nakrásně z Thimbů přišla kladná odpověď, nedovolil bych si postrádat ani jediného jaka. Kdo může dneska s jistotou říci, jaké uvítání mě čeká v takové zemi, jako je Bhútán. Doufám, že mi to nebudete mít za zlé…“

„Co vás to napadá! Beztak jsem vám už v této chvíli zavázán až po uši.“

„Něco docela jiného by ovšem bylo, kdybyste se rozhodl jít do toho se mnou. Pak bychom, alespoň v to pevně doufám, prošli Bhútánem od severovýchodu na jihozápad a do civilizovaného světa bychom se vrátili spolu. S odpovědí na tenhle můj návrh raději nepospíchejte, napřed se tu porozhlédněte a všechno si důkladně promyslete. Času budeme mít pohříchu víc než dost.“

Macdonald opravdu s odpovědí nepospíchal, třebaže předem dobře věděl, že do zakázaného království nevkročí za žádnou cenu.

„A proč bychom se nemohli vydat za štěstím třeba do údolí Sedmera šťastných klenotů?“ pokusil se nenápadně vnuknout hostiteli jiný směr cesty. „Průsmyk Lha-la bude schůdný co nevidět, je to vlastně otázka několika dnů, a než se všechno tam nahoře vyřídí, mohl byste hledat ten svůj bronz tam.“

„Nelze,“ odtušil Smith a zvolna zavrtěl hlavou. Jeho narezlé zvlněné vlasy nabyly v mihotavé záři ohně odstínu temně rudé mědi. Znovu si posunul na nose brýle v tenké kovové obroučce, jež ještě výrazněji zmenšovaly jeho nevelká, viditelně šilhající očka, přisedl co nejblíže k Macdonaldovi a šeptem, tak, aby ho neslyšel podřimující Šarpa, řekl: „Nemluvte o tom raději!“

„Proč proboha?“ zeptal se Australan stejně tiše.

„Najdou se takoví, co si myslí, že za průsmykem začíná cesta do čarovné země štěstí. Neměli bychom jim zbytečně dělat laskominy.“

Všechno se v té chvíli v Macdonaldově nitru napjalo až k prasknutí a aby se neprozradil, odsunul se raději do stínu. Smithova slova se lehkovážnému žertování příliš nepodobala. Kradmým pohledem sklouzl horolezec po koutech kamenné síně, z nichž vyzývavě čišel chlad.

Horké pivo o sobě dávalo vědět bolestivým tikem v levém spánku a zvyšovalo pocit hrozivé prázdnoty v žaludku.

„Poslyšte, Roberte, tohle myslíte vážně?“

„Kdybyste jen mohl tušit, co všechno jsem si kvůli tomu bronzu musel vytrpět!“ rozhodl se Smith změnit radikálně téma rozhovoru. „Je teď v módě a jeho cena je dost vysoká. Ale jestliže kdekoli, ať už je to Nepál nebo Ladakh, můžete za peníze dostat libovolnou sošku, pak tady to rozhodně neplatí. A to prosím mluvím jenom o obyčejných odlitcích, prakticky jenom o kovu… Asi víte, že sošku ještě dříve, než se stane živoucím obrazem, naplňují vonnými bylinami, zasouvají do ní svitky s kouzelnými zaklínadly a teprve pak ji magickými obřady vysvěcují. Tváře strašlivých ochranných duchů-idamů jsou dokonce při té příležitosti potírány obětní krví. Někdy jsou do nitra soch ukládány drahokamy. Neotevřená, zvláště pak tantrická socha se prakticky vůbec nedá získat. Přesně tak, pane: prostě je to nemožné. Nejenže se mi nepodařilo koupit alespoň trošku zajímavou věcičku, ale nemohl jsem si dokonce ani seškrábnout vzorek pro analýzu.“

Macdonald pozoroval Američana s nelíčeným zájmem. Ve svém nářku nejspíše poněkud přeháněl. Chvílemi téměř křičel, lomil rukama, jen tak tak že nezaslzel, když svolával na vyholené hlavy mnichů všechny hromy světa.

„Přijel jsem jenom proto, abych tu našel bhútánský – chápete mě vůbec?! – právě bhútánský a žádný jiný bronz! A oni mi nechtějí nic prodat, třebaže je to absurdní! Docela nic! Peníze je vůbec nezajímají, což se ostatně v takovéhle bohem zapomenuté díře dá pochopit. Jediné, na co by mohli skočit, je nejspíš chlast. A vidíte, za dvě flašky Canadian Club jsem nedokázal vyměnit ani ty dva mizerné hudební talířky. Zatímco na Tibetské ulici v Káthmandú je jich spousta.“

„Tak proč jste si je tam nepořídil?“

„Říkám vám přece, že potřebuju výhradně bhútánské!“

„A přesto, co abychom se pokusili nakouknout za průsmyk alespoň koutkem oka?“ pokusil se Macdonald převést hovor na téma, které ho zajímalo. „V takovém ráji jsou třeba i ti mniši dobrosrdečnější…“

„Pšt!“ zasyčel Smith a výstražně zdvihl ukazovák ke stropu, po němž se v mihotání plamenů honily bizarní stíny. „Už ani slovo!“

Macdonald se na svého hostitele pozorněji zadíval. Soudě podle očí, které již postrádaly poslední odstíny modři, stačilo na něm horké pivo dokonat své dílo zkázy. I drobné panenky za tlustými skly brýlí se mu teď roztančily v alkoholickém obluzení. Navzdory těmto neklamným znamením opilosti však byla jeho řeč dosud vázaná.

„Nemáte ani potuchy, příteli, jací fanatici jsou ti zdejší lámové v červených čepicích!“ Mávl rukou v zatracujícím gestu a sklonil se nad džberem. Jeho bambusová trubice rozezleně zasyčela, když lačně vtahoval zbytky opojné tekutiny. „Zkrátka a dobře, držte jazyk za zuby! Jinak zkomplikujete život nejenom sobě, ale i mně. A já, abych se přiznal, o žádné další nepříjemnosti nestojím.“

Není tak prostoduchý, jak by se na první pohled zdálo, pomyslel si Macdonald.

Smith se mezitím opřel zády o vaky, odstrčil znechuceně džber s vychladlým pitivem, nadechl se a pojednou eskamotérským pohybem odněkud vytáhl ventilový kornet a záhy se síní rozezněly pronikavé trhané tóny. A pak začal Američan zpívat. Hlas měl chraptivý, ale dosti příjemný. Jen jeho píseň připadala Macdonaldovi trochu zvláštní:

Ulehni s milou do trávy husté

Pod křížem procitni ve Famagustě…

Macdonald se už kdysi do toho městečka, naskrz provoněného pečenou rybou, dostal. Opět měl před očima řecký hřbitov, aleje posypané korálovou tříští a cypřišem, zaprášené a pokryté starými pavučinami. Kontrast mezi tou vzpomínkou a představou vonící louky byl razantní.

Macdonald se zvedl, opláchl si ruce vodou z vysoké bambusové nádoby a po šikmém trámu, na němž se místo schodů černaly hrubé zářezy, sestoupil dolů do chléva.

Huňatá zvířata přestala přežvykovat, dunivě udeřila kopyty do dlažby a vyděšeně se stáhla do vzdáleného kouta. V jejich číhajících divokých očích se leskla pohrůžka. Stejně nepřívětivě na muže zapůsobil oprýskaný led, který už stačil pokrýt kaluže na dvorku. Na okraji ploché střechy domu se jako znamení naděje ve větru zmítaly plameny ohniště. I v kouři se postava mnicha ve špičaté čepici s vlajícími chrániči uší ostře rýsovala proti ztemnělému obzoru. Nasládlý pach hořícího kizjaku pokojně odlétal do tajemných dálav křišťálové noci, jejíž klid rušilo děsivé skřehotání ledové tříště, která se pomalu uvolňovala a klouzala po svazích dolů.

Démoni temnot a veškeré síly zla, jež zná lámaistické inferno, sevřeli nepropustný kruh ve smrtícím stisku, aby zabránili bílým cizincům ve vstupu do bran zakletého království.

4

Oddíl pašeráků s nákladem heroinu, který namáhavě vystupoval po horském hřebenu, nebyl nikterak početný. Hřeben sám měl ostatně v porovnání s jinými himálajskými vrchy nadmořskou výšku dosti skromnou. Už celých jedenáct dnů a nocí se ručička leteckého výškoměru chvěla nejčastěji kolem rysky označující 3000 metrů. Pak přišlo stoupání. Vyhnout se čínským pohraničním hlídkám, jejichž postavení bylo dobře známo, nebylo příliš obtížné. Poté dal velitel skupiny povel ke krátkému oddechu.

Pákistánec Abbás Rahmán poslušně odložil svou automatickou „em-šestnáctku“ a hbitými pohyby se jal otevírat batoh. Byl nejvyšší čas vyndat koberec a uvítat východ slunce prvou z modliteb, jež jsou pravověrnému vyznavači islámu předepsány pro každý den. Byl čas modlitby assúbh. Modlitební koberec zvaný sadžád, který si Abbás přivezl ze své pouti do posvátné Mekky, byl uložen ve vaku, aby ukrýval silonové váčky s drahocenným práškem. Do horolezecké soupravy, která vážila necelých deset kilogramů, patřil nylonový stan pro dvě osoby, dva spací pytle s autonomním ohřevem, nafukovací lehátka a dokonce lehká kuchyňka s hliníkovým nádobím a lihovým vařičem. Potraviny a střelivo na sobě vlekl Abbásův parťák Muslim – jednooký chlapík, který neznal hory o nic hůř než ti pohanští Šikariové, kteří plnili v oddílu úlohu průvodců. Bylo zjištěno, že váha nákladu, který nosí muži na zádech, nemá převyšovat dvaatřicet kilogramů, a proto kromě zbraní a výbavy připadalo na každého člena oddílu ještě takových deset kilo narkotika. Podle cen, které toho času vládly na černém trhu, představovala cena celého nákladu drogy zhruba osm miliónů dolarů. Byznys tak velkorysý samozřejmě posvěcoval značné riziko i sebevětší ztráty.

Abbás rozestřel svůj sadžád na břehu vyschlého potoka, sklouzl pohledem po černém štěrku, mezi nímž se ke slunci probíjely keříčky zakrslých modrých kosatců, a sklonil hlavu v zeleném turbanu k zemi. Nemusel hledat posvátnou Mekku podle kompasu. Nad ostrými hradbami skal, nad roklinou, na jejímž dně se válely chuchvalce mléčné mlhy, zazářila zlatá peruť. Světlozářná Maríča projížděla nad světem na voze taženém trojicí růžových vepřů a průzračné smaragdové kotouče se lehce chvěly po obou stranách vycházejícího slunce.

O co žádal všemohoucího Alláha černovlasý Pákistánec se zachmuřenou tváří zjizvenou stopami po neštovicích? Oč prosil pravověrný toho divukrásného jitra, kdy z každého kamene tryskalo živé světlo a před očima z tajících oblak vystupovaly zalesněné pahorky sevřené báječnými amfiteátry horských teras? Co očekával od věčnosti pokorný sluha mafie? Leč kdo bude naslouchat šepotu člověka, který bije hlavou o zem v zběsilém rytmu a rozevírá náruč směrem k planoucím zrcadlům ledovců? Pokud se Abbásova modlitba týkala úspěchu v podnikání, nebylo souzeno, aby byla vyslyšena.

Jiní bohové v té chvíli shlíželi z nadoblačných výšin na činy smrtelníků. Jiné uši pozorně naslouchaly nezřetelnému šepotu, jenž zazníval na těchto chrámovými korouhvemi ochraňovaných horských sedlech. Od čhortenu k čhortenu, od gompe ke gompe byly jako kroky či míle vyčísleny a zváženy i osudy všech živých.

Roztroušené oddíly povstalců z kmene Khampů, kteří byli donuceni sestoupit z hor a hledat útočiště u sousedních národů a kmenů, vytvořily novou realitu. Zatlačeni do divokých pustin a skrývající se v jeskyních, neviditelní a přece všudepřítomní, byli Khampové v nepočetných skupinách nuceni na čas zapomenout na regulérní způsoby boje. Muži zoufale shánějící potravu, zbraně a léčiva se jen zřídkakdy odvažovali zaútočit na vojenskou jednotku či dokonce jen vystrašit kupeckou karavanu a získat od ní nedobrovolnou, leč o to hojnější daň.

Protože byli vychováváni v nejlepších tradicích lámaistické věrouky a vážili si tudíž života ve všech jeho projevech a vtěleních, nadlouho mizeli beze stopy v nedostupných horách. Přesto se však staly loupeživé hloučky Khampů pro vlivnou a dokonale organizovanou opiovou mafii značným nebezpečím. Mladí povstalci, bolestnými zkušenostmi už dávno zbaveni celé řady předsudků, nosili sice na svých horalských širácích dalajlámův obraz, po návratu ke starodávnému způsobu života však rozhodně netoužili. Pozorně pročítali knihy Marxovy i Sunjatsenovy a téměř každý z nich měl mezi svými příbuznými alespoň jednoho nešťastníka, který už dávno upsal duši i tělo ďáblu za doušek omamného kouře, vyvolávajícího rajsky marnivé a přece veskrze lživé sny. Není tedy divu, že trhovce s „bílou smrtí“ trestali i ti nejmírumilovnější Khampové obzvlášť tvrdě.

Zatímco ozbrojení strážci oddílu z řad vyznavačů islámu dokončovali obřad první ranní modlitby zvané salád a nosiči si zatím nedočkavě ohřívali masové konzervy s rýží, velitel oddílu – hubený, ba vychrtlý, a přece sdostatek silný stařec blíže neurčené národnosti – šeptem rozmlouval se dvěma šikarijskými průvodci, jejichž holé nohy pokrývala šeď prachu. Oblečeni byli jen v bavlněných košilích, volně splývajících přes úsporné bederní pásy. Zdálo se, že nepociťují ani stín únavy či náznak zimy a že jsou připraveni vyrazit na cestu třeba okamžitě. Uno voce nyní radili mocnému sáhibovi, aby raději obešel Velký hřbet od severu po dávno zapomenuté cestě, po níž kdysi hnali Tibeťané na himálajské tržnice stáda koz nesoucích na hřbetech vaky s drahocennou solí. Třebaže byla místy tak úzká, že se jen stěží dala překonávat ve dvojicích jištěných horolezeckými lany, byla to cesta docela spolehlivá, neboť vedla přímo až k Modré rokli, kde na poutníky čekal dočasný úkryt v opuštěném gompe.

A právě tam, v místech, kde měli zahájit sestup, kdy již prošli kolem skalní stěny docela rozryté symboly modliteb a posvátných textů, kdy se dole objevily první stožáry s modlitebními korouhvemi a jačími chvosty, právě tehdy upadli do léčky. Několik okamžiků ještě pokračovali, poslušni zákona setrvačnosti, rozděleni do dvojic, neboť visutý most strhla velká voda a oddíl se mohl dostat vpřed jen úzkou promykou. V té chvíli uslyšeli rachot. Zpočátku se jim zdálo, že se z hor řítí lavina, ale to hřměly mnohohlasnou ozvěnou salvy ze starých předovek. Kulky, schopné prošít skrz naskrz pancíř, vykřesávaly ze skal gejzíry jisker.

Jen co spatřili, jak kuliové kráčející vpředu s výkřiky padají tvářemi do sněhového poprašku, zalehli Abbás a Muslim k zemi a tíha batohů je vtlačila do rozbředlé půdy. Soudě podle výstřelů, které se ozývaly zepředu i zezadu, byla situace oddílu beznadějná: z téhle pasti se nedalo uniknout. Batohy i jisticí lana bránily mužům ve střelbě. Kulky z jejich automatů se rozstříkly na zdech kamenných jeskyněk, v nichž se útočníci podle všeho ukrývali, teprve když už zbývala z oddílu jen necelá polovina.

Abbás se zbavil popruhů a lana, skryl se za batohem a bleskurychlým pohybem přehodil páčku pojistky. Vypálil jen tak nazdařbůh, provedl ve vzduchu krkolomné salto a přikrčený až k zemi se jal ustupovat po zasněženém úbočí směrem vzhůru. Podle všeho by ho měli dostat hned při prvních krocích, ale právě v té chvíli Muslim, který se ani nestačil zbavit svého nákladu, křečovitě máchl pažemi a jako podťatý se svalil k nohám svého šťastnějšího druha. Abbás, který něco takového nečekal, povolil stisk ruky a automatická puška mu vyklouzla na zem. Svalil se na sníh a instinktivně se chytil Muslimovy kombinézy. Vzápětí se oba kutáleli po svahu dolů.

Pak přišel prudký sráz a pád, na jehož konci měla být smrt, ale za úderem, z něhož do celého těla vytryskla vlna nesnesitelné bolesti, následoval nekonečný let v dusivých oblacích písku a sněhu, kdy kolem praštěly větve a tlumeně rachotilo padající kamení… Abbás přišel k sobě až pozdě v noci. Probudila ho nesnesitelná zima. Sebemenší pohyb v těle vyvolával erupce bolesti. Otřásal se zimou a stenal. Jen stěží se ovládaje, prohmatal každičkou část svého těla a teprve to ho poněkud uklidnilo. Navzdory očekávání se kosti zdály být docela v pořádku. Snad jen pár žeber to odneslo: bolest v boku byla příliš ostrá. Chvíli si dodával odvahy, aby se postavil na nohy. Rukou se pojednou dotkl něčeho tvrdého. Vyděšeně ucukl.

Sžíravý chlad a téměř fyzické vnímání smrti, která se zvolna a kradmo přibližuje, ho přece jen přiměly k činu. Zpočátku jen opatrně, ale pak s horečnou netrpělivostí ohmatal tělo, které bezvládně leželo vedle něj, a narazil prsty na šněrování. V batohu našel kromě zlověstných váčků s heroinem i plechovky s jídlem, ale také deku z velbloudí srsti, výbušniny a čisté prádlo.

Přikryl se a snažil se zahřát prostor pod dekou vlastním dechem. Přízračné světlo ho hypnotizovalo svým varovným chvěním a odvádělo vyčerpaného muže od děsivých představ. Hodinky se při pádu zastavily a noc byla jako bez konce. Nechtělo se mu ani věřit, že by se dočkal jitra.

V tom mrazivém znehybnění, jehož běh vymezovaly jen nepravidelné tepy Abbásova srdce, ho pojednou oslnila létavice nápadu.

Jako kdyby do něj uhodil blesk. Vyprostil ruce z tepla deky a znovu se začal přehrabovat v batohu mrtvého, jehož tělo už stačilo ztuhnout. Když našel tritolovou patronu a kousíček mumie, přepečlivě zabalený do kusu novin – Muslim užíval mumie při prvních příznacích propukající choroby – sebral Abbás do kupy vše, co mohlo hořet, ponechal si pod dekou jen nepatrný otvor pro dýchání a škrtl zápalkou. V jeho improvizovaném stanu zakrátko plápolal ohýnek.

Tritol se ve slabém plameni rozpouštěl jen zvolna, přesto však ze sebe vydával dusivý žár pronikající až do morku kostí. Muž přežil všechny hrůzy noci a byl teď schopen modlitbou díkůvzdání žehnat nastávajícímu dni, připraven, až ho paprsky horského slunce alespoň trošku zahřejí, poděkovat Všeslitovnému novou modlitbou. Jenže modlit se hned vedle mrtvého nebylo zrovna vhodné. Mrtvý je vždycky nečistý, byť to byl tvůj přítel. Napřed bylo třeba zabitého navrátit zemi a pak provést obřad očisty. A to tím spíše, že tvář a do krve rozedrané Abbásovy ruce pokrývala vrstva mastných sazí. Jen stěží se mu podařilo ztěžklé tělo obrátit. Na Muslimových prsou objevil stopy po třech průstřelech. Na zádech zely otvory o mnoho větší a hrozivější. Jedna z kulek pronikla do batohu a poté, co prorazila několik váčků s heroinem, uvízla v plechovce s boby.

Svléci ztuhlé tělo jednookého pašeráka byl úkol téměř neuskutečnitelný. Pomáhal si nejen bodákem, ale i zuby, a nakonec se mu přece jen podařilo stáhnout z Muslima větrovku, mohérovou vestu i širokánské vojenské kalhoty s nohavicemi, které nebožtík zastrkoval do bot. Pečlivě sesypal heroin z prostřílených váčků do kapes Muslimovy větrovky, pak zatáhl zdrhovadla a bundu ukryl ve vaku. Stejně rozvážně a zvolna stáhl z nepoddajné ledové ruky elektronické hodinky, na nichž se doposud s neúprosnou přesností střídaly číslice, poté je položil na kámen a pečlivě rozdrtil podpatkem své těžíce boty. Nakonec namáhavě vyhledal v nejbližším okolí kameny a pokryl jimi Muslimovy ostatky. Postál chvíli nad osamělým hrobem a jeho okoralé rty zašeptaly modlitbu za mrtvé. Pak sebral automatickou pušku a rázně vykročil pryč od rokliny, která mu zachránila život.

Na Muslimově mapce byly u Velkého hřbetu vyznačeny jen dvě tečkované čáry. Na severní, horní cestu, na níž včera přišla o život větší část oddílu, bylo nejlepší zapomenout. Zbývala tedy jen jediná možnost: obejít Modrou rokli od jihu a po horském hřbetu se dostat až k sedlu, za nímž vedla cesta do Bhútánu. Žádná jiná možnost dojít do míst, kde žili lidé, neexistovala.

Ach, do jaké dálky a jak zřetelně bylo možno dohlédnout z těch horských výšek! Na jedné straně, kde v záři slunce plápolaly strmé srázy, ježily se v mlhavém oparu údolí lesy, v této roční době zatopené vodami. Tu a tam probleskovaly skvrny žlutavého loňského jehličí z jedlí, do sítnice se bořily erupce odraženého světla. O něco níže, za kamennou sutí a zelení oválných pahorků, se daly dalekohledem přehlížet životodárné cedrové háje, bohaté nejen dřevem, ale i zvěřinou v těch místech jinak vzácnou.

Abbás neměl z hladu obavy. Konzervy by mu měly stačit na několik dnů. Jeho úhlavní nepřítel měl jiné jméno: noční lezavý chlad. Ještě dříve, než sestoupí do teplých nížin, bude muset vystoupit na sněžnou plošinu a vyhledat řetězový most – ostatně jediný v celé oblasti, který dali postavit slavní vladaři Tibetu v pradávných dobách.

Spásná tvrz té cizí země ležela na druhé straně horského hřbetu zahalená do lilového závoje kouřma. Tam také se pojednou zrodil Abbásův stínový dvojník – bezmocný veleobr, který pokorně napodoboval sebemenší pohyb vyčerpaného muže…

V Modré roklině v plamenech ohniště na střeše gompe se svíjely větve rododendronu a ve vědrech z březové kůry syčela voda. Nahlížeje do nekonečna prostoru, sledoval poustevník v rozedraném mnišském šatu, jak překvapivě a vytrvale se vine proužek dýmu, jak pokorně vytváří v průzračném vzduchu pomíjivé obrazce.

Vítr vháněl kouř přímo do nehybně hledících očí, svou svěžestí laskal modlitební pruhy látky s tajemnými literami modliteb a věšteb, aby je vzápětí odnesl do nevýslovné prázdnoty, jež se kdysi stala matkou živlů.

Leč Abbás mohl v okulárech svého dalekohledu spatřit jen bělavý proužek, který se ztrácel v hluboké modři nebes. Sledoval ho po celou dobu a ztratil ho z očí, teprve když ho cesta přivedla k háji zakrslých břízek s nezvykle černou kůrou.

5

K obřadu obětování mocnostem vesmíru se shromáždili všichni obyvatelé pevnosti. Kromě sedmatřiceti mnichů, kteří se obřadu přinášení oběti měli bezprostředně zúčastnit, se u vchodu do svatyně tísnili taky rolníci, trhovci, ba dokonce čtyři ozbrojenci, kteří tvořili místní posádku. Jejich přímému veliteli, budiž řečeno i chlebodárci, zastávajícímu úřad správce dzongu, bylo dovoleno přiblížit se až k oltáři, kde v té chvíli před netečnou tváří pozlacených buddhů nejvyšší láma zbožně sypal obilí na stupňovitý disk, bohatě vykládaný tyrkysem a perlami. Soustředné stupně disku měly smrtelníkům provždy připomínat stavbu jednotlivých obalů pomíjivého světa.

Mniši v nachových slavnostních hávech sborově předčítali posvátné sútry. Hlasy, úmyslně snížené do hlubokých tónů, se podobaly nepopsatelnému šelestivému šumu vycházejícímu odněkud ze samých útrob obnaženého Majtréji, jenž se záhy stane Buddhou. Představovala ho ta nejskvělejší socha, umístěná na oltáři natřeném lesklým lakem okrové barvy, pokrytém miskami s olejem, v němž mihotavě planuly maličké knoty, a santálovými tyčinkami, s jejichž kouřem stoupala do chřípí všech přítomných pronikavá vůně. Té pozoruhodné symfonii barev a vůní úspěšně sekundoval dokonale sehraný orchestr. Temně duněl obrovský buben, flétny vyrobené z lidských kostí vydávaly vřeštivé vytí, jako příslib nového jara znělo chrámem řinčení tympánu a cinkání zvonců.

Majtréja, jemuž v těchto místech říkali Čampa, což znamená Milující, byl vyobrazen jako dobrosrdečný tlouštík s vyholenou lebkou. Dosud se nenavršil čas, kdy jako nový buddha sestoupí na hříchu propadlou zemi, a tak ještě shlížel na lidský shon s ospalým úsměvem, svíraje v rukou uzlík, s nímž záhy odejde k lidem.

Až se čas naplní, hora, jež ho skrývá, se rozevře ve vítězném hřmění a on, již jako nádherný princ, bude kráčet himálajskými stezkami a zvěstovat smrtelníkům, že nastoupila slavná doba štěstí a spravedlnosti.

Esoterický znak kruhu a džbánek s amritou – nápojem nesmrtelnosti – označuje všechna horská sedla, aby ten, na nějž lidé tak dlouho čekali, nezbloudil na své pouti. Porcelánový sněhobílý kvítek čampy ho napojí svým nahořklým a svěžím dechem, až se zastaví ke krátkému odpočinutí, a jitřní úsvit mu propůjčí aureolu všepohlcujícího světla.

Sbor brumlajících mnichů ztichl. Údery gongu zvěstovaly přítomným, že se blíží vyvrcholení obřadu. Za chvíli bude vynesena posvátná mandala. Lámové s vyšší hodností si podali ruce, pronesli obřadně zaklínání a poté, co pozvedli disk na obrovském hedvábném závoji, jako by to byl bochník čerstvě vypečeného chleba, spěchali k východu z chrámu.

Hrstka měšťanů v posvátné úctě ustoupila, lidé padali k zemi a pokorně se plazili co možná nejblíže k novozrozenému vesmíru, líbali prach, jehož se dotkla chodidla jejich duchovních pastýřů a pečlivě sbírali každičké zrno, které spadlo na zem. Vždyť zrnka ječmene a prosa, která zbudou po obřadu krmení ptactva, získávají zázračnou moc vyléčit celých sto osm lidských neduhů.

Bohoslužba skončila a každý se teď mohl vrátit ke své práci. Ale obyvatelé Všepohlcujícího světla nikterak nespěchali. Kdoví, jak se do dzongu dostala zpráva, že minulé noci došlo v Modré roklině ke krvavé bitvě a nedaleko gompe leží dosud spousta mrtvých. Od úst k ústům putovaly zprávy o děsivých podrobnostech té krvavé řeže. Zvláště vyděsila duše lidí nepotvrzená zpráva o tom, že opět došlo k případu zrodu rollangu. Oživlá mrtvola naplněná nečistou silou se prý v tomto okamžiku blížila k dzongu. Kdyby se tomuto zombiemu podařilo proniknout do světa živých lidí, mohl by způsobit nesmírné útrapy.

Pověrčiví horalé mumlali ochranné zaklínací formule, zběsile otáčeli modlitebními válečky a snažili se tak zapudit hrozící nebezpečí.

„Vskutku nastanou nové časy,“ pronášeli mniši své věštby. „Je blízek konec éry strašlivých iluzí. Naplňmež své duše odvahou a statečností, abychom unesli tíhu posledních mámivých přeludů, a tehdy nám bude souzeno, abychom uslyšeli hromový hlas hory, z níž vyjde Milovaný princ s poupětem lotosového květu.“

„A co se stane s démonem, který se k nám blíží? Odpověz, ó vznešený učiteli!“ ptali se chlapci, kteří žili v klášteře. „Ten zloduch poboří naše domy a všechny nás nechá umírat ve strašlivých mukách. Jak se máme zachránit? Kam utéci?“

„Jen zůstaňte, kde jste,“ uklidňoval zoufající ovečky láma, který je učil velkolepému umění písma. „Odvaha ducha je největší ze zásluh. Pomněte, že smrt není konec, ale nový začátek. Poutníkovi, jenž zvolil ušlechtilý cíl, poskytuje krásu nového zrození v těle šťastného prince těm, kdož se zasloužili nejvíce, a poté vtělení do askety, který se na své pouti k dokonalosti dostal nejdále.“

„Ano, ano. Co slovo, to perla rajské pravdy,“ přitakali otcové a matky maličkých noviců. „A přece, což opravdu není žádný způsob, jak se ubránit před mrtvým, do něhož vstoupila pekelná mocnost?“ A při těch slovech s nadějí pohlíželi na vojáky, kteří bezstarostně opřeli své křesadlové předovky o skalní stěnu.

Ale na vojáky, včera ještě pastevce a lovce, se dalo spoléhat jen stěží. Ty ubožáky ostatně ovládal nemenší strach. Kdoví, co je vlastně horší: vlčí tesáky mrtvého netvora, nebo nekonečná trýzeň v temném podzemí tibetského inferna, jemuž vládne všemocný Jáma. Jak těžké je být člověkem na této zemi! Sebevíc se vyvaruj hříchů, stejně se jim nevyhneš. A proto není ani příliš moudré doufat v lepší převtělení. Bylo by dobré žít tu ještě pár pátků, aby byl čas vykoupit vinu a nedostat se v novém zrození do tělesné schránky odpudivého pavouka nebo krokodýla.

Řečeno krátce a stručně, v předvečer příchodu Abbáse Rahmána nebyla v dzongu Všepohlcující světlo atmosféra právě nejpříjemnější. A přece se stalo, že navzdory pověstem, při nichž se krev měnila v led, přišel k bránám pevnosti někdo docela jiný. Místo kanibala s tlamou zalitou lidskou krví a s vyhřezlýma očima spatřili překvapení lidé pojednou okouzlující mladou ženu plavých vlasů. Jela v čele početné karavany na grošovaném mulovi, půvabně vzpřímená a hrdá. Za ní se v sedle koně znaveně kymácel muž zdobený důstojným knírem a nepálskou čepičkou a celé to podivné procesí uzavíral potulný jogín s holí ve tvaru trojzubce. Kráčel, jak bylo zvykem, zcela bos a přes mnišský hábit si nedbale přehodil skvrnitou kožešinu kočkovité šelmy, jež mu zřejmě sloužila jako kobereček při meditacích a cvičeních. Nikdo z nenadálých hostí – dokonce ani poháněči z Bhútánu – se ďábelskému netvoru ani v nejmenším nepodobal. Ba naopak, první dívka s bílou pletí, jež od doby jeho založení poctila svou návštěvou Všepohlcující světlo, připomínala ze všeho nejvíc nebeskou pannu – nádhernou Apsaru.

Ale což není pravda, že zlý démon Mara sváděl učitele Sakjamuniho prostřednictvím svých hříšně krásných dcer?

Nedivme se proto, že nepočetná posádka dzongu se záhy vzpamatovala z prvního okouzlení a vůbec nespěchala, aby otevřela brány. Zato bylo zahájeno zdlouhavé a nezáživné jednání a svědky tohoto rokování se stalo veškeré obyvatelstvo dzongu, které pohotově obsadilo střechy domů a věží.

Hned na počátku vyjednávání bylo zjištěno, že důstojně vyhlížející pán s knírem a nepálskou čepičkou nemluví tibetský o nic hůře než většina přítomných a že proto na laskavé pomoci všudepřítomného Šarpy jménem Ang Themba nikterak netrvá. Zvěst o tomto zázraku vyvolala v přítomných nejen pochopitelné nadšení, ale i obavy. Až do dnešního dne byli totiž všichni bílí poutníci, kteří do dzongu zavítali – ať již šlo o ty, jejichž příchod zaznamenaly staré letopisy, nebo ti dva, kteří přišli nedávno – v podstatě bezhlesí a bez pomoci tlumočníka se obejít prostě nemohli.

Neskrývají se tu nějaké nebezpečné čáry? Což je-li celá karavana i s krasavicí v čele jen ďábelskou lstí, ke které se uchýlil kanibalský zombie, jenž přijal vzhled bílého Evropana?! Nebo je to snad karmický přelud, který seslala na ubohé obyvatele dzongu psychická moc jogína s tygří kožešinou?

„Nemusíte o nás ani v nejmenším pochybovat,“ odpověděl na nedůvěřivé dotazy strážců muž s knírem. „Jsme lidé z masa a krve stejně jako vy. Mně říkají Tomasso Valenti, přijel jsem k vám s ochrannou listinou Jeho Veličenstva bhútánského krále.“ Při těch slovech zamával před tvářemi ozbrojenců pergamenovým svitkem opatřeným voskovou pečetí. „A tohle je moje paní Joy,“ ukázal rukou na krasavici. „A za ní, jak sami vidíte, stojí důstojný Norbu Rimpočhe ze slavného kláštera Tygří doupě. Má u sebe dopis určený velevzácnému Nevyššímu lámovi.“

„To by však znamenalo, že jedete z Bhútánu!“ zvolal nevěřícně správce dzongu a pověrčivě pohladil amulet na své hrudi.

„Ovšem. Přímo z hlavního města Thimbú,“ odtušil klidně muž, který se prohlašoval za Tomassa Valentiho.

„Znamená to snad, že cesty jsou už schůdné?!“ zabručel nevěřícně správce.

„Dnes ráno jsme projeli posledním průsmykem!“

„Ale proč? Proč?“ Správcova mysl se nevyznačovala pronikavosti a jeho údiv neznal mezí. „Po Bhútánu nenaleznete u nás zhola nic z toho, co by vás mohlo zajímat. Naši kupci vám nemají za vaše zboží co nabídnout.“

„Nepatříme k lidem obchodu. Jsem připraven seznámit vás s cílem mé návštěvy v prostředí, jež by rozmluvě slušelo více,“ odvětil důstojně tajemný návštěvník.

„Ach ovšem, ovšem,“ vzpamatoval se konečně správce, třebaže dosud nedal pokyn k odstranění závory na bráně. A jen jakoby mimochodem dodal: „Věčná škoda, že v celém dzongu už skoro nezbyly žádné zásoby.“

Bylo zřejmé, že se vychytralý správce seč možno snaží oddálit konečné rozhodnutí, jež hrozilo dalekosáhlými důsledky. Snad se rozbouřená hladina jeho nedůvěry nestačila dosud uklidnit, není však vyloučeno, že prostě neměl dostatečnou moc k tomu, aby pustil do pevnosti cizince. Vždyť tady, ve Všepohlcujícím světle, byl královský doporučující dopis brán spíše jako vlivné doporučení, než jako příkaz, který je nutno neprodleně splnit.

„V souladu s královým příkazem mám právo ve kterémkoli dzongu získat potraviny a nákladní jaky.“ Při těch slovech se Evropan pyšně vzpřímil a panovačně si opřel ruku o stehno. Vzápětí se však jeho narůstající hněv obrátil v laskavou shovívavost: „Ovšem zatím to není nutné. Bůh nám byl milostiv a my nepociťujeme nouzi docela v ničem. Žádáme jen o dočasné přístřeší a mohu vás ujistit, že poskytnete pohostinství lidem, jež si to plně zaslouží…“

Lidé, kteří stáli nahoře, si už stačili cizince pořádně prohlédnout a dojem, který v nich vyvolali, byl vcelku příznivý. Pokud se dalo soudit podle vrásek a šedi ve vlasech, byl sáhib mnohem starší než jeho čarokrásná paní. Bylo zřejmé, že je bohat zkušenostmi, neboť mnoho cestoval, že však znalosti, které získal, nepřispěly k tomu, aby se stal moudrým, neboť v koutcích unavených očí se zračila bolest zklamání. V sedle svého koně se držel volně a lehce a vypadal jako čestný a přímý člověk, který se sice naučil všemu rozumět, ale zbavit se marnosti lidských tužeb přece jen nedokázal.

„Na toho se můžeme obrátit směle, neboť srdcem patří k nám,“ uzavřel řetěz svých úvah Nejvyšší láma, který až dosud tajně sledoval vyjednávání z uzounkého okna proraženého v kameni chrámu. „A přece mu nelze otevřít srdce, neboť svým myšlením je nám zcela cizí.“

Tantrický láma Norbu Rimpočhe, který až dosud zůstával stranou, teď lhostejně sklouzl pohledem po vzrušených tvářích lidí, kteří si šeptem sdělovali dojmy za zády obtloustlého správce, a jeho netečný pohled se zastavil na okénku pod baldachýnem, za nímž se skrýval Nejvyšší láma dzongu.

„Ti lidé nelžou. Jsou opravdu těmi, za něž se vydávají,“ vynesl láma spokojeně svůj verdikt, a když pocítil povzbudivý impuls, kývl na mladičkého mnicha a vydal rozkaz: „Ať otevřou bránu!“

Třebaže pronesl tato slova hlasem plným jistoty, pochybnost v něm přetrvávala. Měl pocit, že nejedná tak, jak je třeba, že rozhoduje v rozporu s vlastní vůlí. Nemohl samozřejmě odmítnout přístřeší svému bratrovi, který se vydal na pouť, tím spíše, že jogín patřil ke spřízněnému řádu. Pohostinství bylo třeba nabídnout i královskému hostu a jeho krásné choti.

Zdálo by se, že jeho rozhodnutí bylo jedině správné, a přesto v něm nepřestával hlodat nejasný pocit, že se dopustil omylu. Myšlenky se proháněly lámovou hlavou jako černí ptáci nad hnízdem ohroženým dravci.

Ne, ne, třikrát ne, nakonec by byl stejně nucen poskytnout těm lidem útulek, třeba jen na první noc! Nebýt toho zvláštního impulsu nebo spíše závanu, který přišel z neznáma, jen aby se ho dotkl, pochybnosti by ho teď netrýznily.

Byla tu ovšem ještě další starost, jež rozptylovala jeho pozornost a zbavovala ho vytouženého míru duše. Nebylo těch cizinců, kteří se teď shromáždili ve zdech dzongu, příliš mnoho? Proč se najednou hrnou všichni sem, jako by na celém světě nezbývalo místo?

Ngagvan Rimpočhe byl vyznavačem zákona o příčinách a důsledcích, jehož symbolem byl odedávna kruh se dvěma jeleny po stranách, a proto také nevěřil v nahodilý shluk okolností. Počátky nynějšího vpádu cizích bytostí měly své kořeny buď v současnosti, anebo kdesi hluboko v předaleké minulosti, když se kdosi – snad to byl on sám v jedné ze svých minulých inkarnací – dopustil neodpustitelného omylu.

Jenže jaký omyl to byl? Kdy k němu došlo? A kde?

Z těch dvou, kteří tu už žijí, se první kdovíproč touží dostat do Bhútánu, zatímco druhý prahne po jediném: vrátit se domů. Ani jeden z nich nevzbuzoval pochybnosti. Zbývalo už jen jediné: zjistit, co vlastně chtějí noví návštěvníci.

Velevzácný sundal z police letopis, pečlivě zabalený do zlatého hedvábí, a poté, co v prstech přebral úzké bambusové proužky, na nichž jeho předchůdci zaznamenali tuší zhotovenou ze sedmi vzácných esencí všechny případy, kdy do dzongu přišli cizinci, nasadil si na nos stařičké brýle s obroučkami z točeného drátu.

Za sedm a čtvrt století zaznamenali kronikáři všehovšudy devět podobných případů. Jak měl zůstal Ngagvan Rimpočhe klidný, jak mohl potlačit neklid, který ho nyní celého prostupoval?

Stařec rozevřel vetchý školní sešit, do kterého byly pečlivě zapsány podrobné údaje o nových návštěvnících, a hluboce se zamyslel. Dá se v dnešní době věřit lidským slovům? Vždyť ti, kteří sem přicházeli dříve, o sobě také říkali něco, co pak čas odhalil jako zkreslenou skutečnost. „Jak jinak si vysvětlit tu neuvěřitelnou podobnost neuvážených činů, již projevil každý z návštěvníků v okamžiku, kdy se dověděl o cestě do údolí Sedmera šťastných klenotů?“ To byla kardinální otázka, kterou si kladl představený Všepohlcujícího světla.

Dokonce když byl v místnosti zcela sám, vyhýbal se ve chvílích, kdy přemýšlel o krajině za průsmykem Lha-la, přesným formulacím. Vždyť myšlenka, je-li dokončena, získává samostatný život a na své pouti světovým éterem může být zachycena šílencem, zločincem nebo lhářem.

Když se díval z okna na řadu huňatých jaků nesoucích náklad, které poháněči svými tyčemi obratně vháněli do úzkého průchodu jediné ulice, kterou se dzong mohl pochlubit, napadlo ho, že začne se svým výslechem právě od nich. Všichni poháněči byli totiž rodilí Bhútánci a v myšlení i v řeči byli tudíž přímí a zcela nezávislí. Pak by přišel na řadu potulný láma, tím spíše, že má s sebou dokonce doporučující dopis. A až docela nakonec, až si vytvoří poněkud ucelenější představu, přijme nejvyšší představitel dzongu ke slyšení evropského hosta a jeho půvabnou ženu. Nejvyšší láma nemá sdostatek duchovní moci, aby pronikl příliš hluboko do jejich mysli, může je však přichytit na podrobnostech a získat jistotu, zda cizinci klamou, jak je to u nich ostatně zvykem, nebo zda říkají pravdu. Od člověka, který ovládá i ty nejsubtilnější taje tibetského jazyka, by si přál slyšet pravdivá slova, při nichž srdce bijí v jediném rytmu a nezbývá místo pro tajený strach. Neboť stojí psáno, že na počátku každého klamu stojí strach. Ano, strach provázený pachem potu, který se láma Ngagvan naučil rozeznávat bezchybně.

Nebyl si bezezbytku jist, že oba běloši – sběratel bronzových sošek a zbloudilý horolezec – o sobě vypověděli vědomou nepravdu. Ale klam vyvěral z jejich mnohoslovných příběhů zcela nepochybně. V jejich slovech nejednou ucítil ustrašený pach nakyslého potu.

Láma nevěděl, zda s sebou cizinci přinesli zbraně, ale odporná stopa prolité krve, kterou nelze ničím smýt, se táhla jako nevěstin závoj za každým z nich. Krev se stávala matkou strachu, bázeň plodila lež.

Což by bylo možno takovým lidem uvěřit?!

6

Navzdory asketické strohosti klášterního řádu přijal ctihodný Ngagvan Rimpočhe svého potulného bratra s okázalostí téměř královskou. Kromě rýže kořeněné šafránem a kardamomem, stály na stole misky s brambory a v octě nakládanou zeleninou, bleďounké, sotva vzrostlé klíčky hrachu, slepičí vejce a číše s kysaným mlékem. Odváží-li se vzácný host přivolit ke chvilkovému oslabení v tvrdosti vlastní životosprávy, rozbije Nejvyšší láma vlastní rukou skořápku vejce a vlije jeho drahocenný obsah do číšky s moučnou polévkou. Taková krmě dokáže zahřát útroby a dodá organismu sil. Přesto však se láma Ngagvan neodvážil postavit na stůl převzácnou bambusovou lahvičku, v níž byla přechovávána kořalka s naloženými malými jedovatými hádky. Rozhodl se omezit svou pohostinnost na lehký čhang podávaný v měděných pohárech bohatě zdobených stříbrným tepáním.

Láma, který dobře věděl, že v některých lámaistických sektách nejenže není porušování základních tabu pokládáno za přestupek, ale povyšuje se dokonce na úroveň šlechetného činu, nechtěl vypadat před svým vzácným hostem jako zpátečník. Jednotliví vyznavači tantry – a vznešený Norbu k nim soudě podle trojzubce a tygří kůže patřil docela určitě, neboť nepochybně pěstoval jógu – jedli maso i ryby, pili víno, ba dopřávali si rozkoší tělesné lásky, jak to vyžadoval esoterický rituál sloužení všemocné šaktí.

Velevzácný, vychovaný v nejlepších tradicích sakjánské školy, podobné extrémy neschvaloval, uchovával však rozumnou uměřenost a dovedl ocenit vybranost. Předem ho těšilo vědomí, že bude moci oslnit hosta svým delikátním jednáním, že ho čeká příjemná a poučná debata.

Na jeho pokyn byl v cele s vytápěným lůžkem, jež byla tantrickému lámovi přidělena, postaven čajový stolek pro případ, že se host bude chtít posilnit mezi podáváním jednotlivých jídel. Mniši pro něj připravili jen lehké pohoštění: zákusky se skořicí, slané oříšky. Léčivá horská cibule, vzácné jahody lie-čchi, které sem byly dováženy zdaleka, byly uloženy na malovaných talířích z nejjemnějšího čínského porcelánu.

Do jídelny, jejíž nahrubo nabílené zdi vydechovaly mrazivý chlad, byla přinesena bronzová ohřívadla se žhnoucími uhlíky a jalovcovým chvojím. Pozlacená Buddhova socha ve výklenku byla svátečně oděna do hávu z indického brokátu a novici před ní zapálili sedm obětních tyčinek a vyměnili vodu v obětních nádobkách.

Nejzkušenější kaligraf Všepohlcujícího světla vyzdobil ubrus na stole skvělými vzory z lístečků čašmy a myrty.

Jenže všechny ty venkovské pokusy o vytvoření velkosvětského lesku se ukázaly být zhola zbytečné.

Norbu Rimpočhe, který získal třetí stupeň zasvěcení v meditaci poté, co strávil celé dva roky zazděný v jeskyni, neprojevil o doklady prokazované úcty ani ten nejmenší zájem. Ba co více, ani si nepovšiml vybraného pohostinství, kterým se ho chystali zahrnout v této malé oáze lidského tepla, zastrčené v bezbřehé pustině liduprázdného chladu.

Sdostatek uvyklý chladu a otužilý neustálým putováním, usedl jogín co nejdále od ohřívadel a nabízených pokrmů se téměř ani nedotkl. Jen trochu kysaného mléka si dopřál: ulil si ze džbánu do kokosové almužnické misky, kterou nosil neustále s sebou. O něco později snědl několik kousků ovoce, dávaje přitom pozor, aby ani v nejmenším nepoškodil jadérka se zárodky nového života. O to štědřeji si dopřával čaje bohatě ochuceného máslem, sodou a mírně praženou ječmennou moukou. O vejcích a pivu samozřejmě nemohlo být ani řeči.

Zklamaný a dokonce rozezlený hostitel vyprázdnil provokativně téměř celý džbán čhangu a pak hlasitě vyslovil politování nad tím, že ho nenapadlo nechat ohřát kořalku.

Norbu naslouchal starcovu tlachání s nehybnou tváří. Podřizoval se jen vlastní cestě vnitřního osvícení a ze všeho nejméně ho tedy mohly zaujmout ušlechtilé činy či prohřešky cizích lidí. Ještě menší zájem projevoval o besedu s představeným, který by se rád pochlubil schopnostmi z metafyzického uvažování. On sám neznal nudu a moudrost jiných tudíž nevyhledával. Pokud byl jeho bezúčastný duch zneklidňován nějakými otázkami, pak odpověď na ně mohla přijít pouze z nejzazších hlubin jeho nitra, důkladně obrněného proti všem vlivům vnějšího světa.

Uzavřel se do vlastního nitra a rozhovor nijak nerozvíjel, třebaže odpovídal na starcovy otázky se vší důstojností, neprojevuje přitom ani v nejmenším netrpělivost nebo rozmrzelost. Jistě si už zvykl, že ho lidé na své hledačské pouti často obtěžovali svými malichernými záležitostmi. Stejnou měrou rozdával svůj soucit všem, každé z těch bytostí, které se dosud zachvívaly v tenatech iluzí. Jako by mu stačil jen mimoděčný pohled na mravenčí lopotění lidí, dával všem vždy jednu a tutéž odpověď, aniž vkládal do vyřčených slov své srdce. Vzorec vykoupení z útrap vypadal naprosto jasně a jednoduše, třebaže bylo tak těžké se jím řídit. Právě touhy, přání, nenasytně sžírající lidská srdce, nás vtahují do víru utrpení, připoutávají nás k přízračným rozkoším tohoto života. Ale jak se přinutit k neúčasti na tomto pestrém a hlučném tržišti života? Jak v sobě usmrtit výhonky lásky i nenávisti? Jak se naučit nemít žádná z lidských přání?

Navzdory nemalým rozdílům v chápání základů buddhistické věrouky bylo oběma mužům jasné, že podobné otázky nelze řešit v rovině logiky všedního života. Avšak jestliže Ngagvan Rimpočhe, který doznal značných úspěchů na úctyhodném poli učenosti, okouzloval především vykladačstvím abstraktních a ve své odtažitosti téměř dokonalých axiómat indické doktríny navja-njája, pak vyznavač tantrických cvičení Norbu dával přednost metodě celkového ponoření – samadhí, při němž se všechny gordické uzly rozvazovaly samy od sebe.

To byl důvod, proč si neměli co říci. Tak prolétá vítr větrem vanoucím v protisměru, tak pokrývá stín, aniž se jakkoli mění, jiný stín.

„Jaké jsou vaše plány, vznešený?“ zeptal se zdvořile představený kláštera, třebaže už z doporučujícího dopisu věděl, že se Norbu chystá vykonat pouť do údolí.

„Vykročím vstříc světlu,“ omezil host svou odpověď na ten nejjednodušší eufemismus.

„Ovšem, ještě jedno údolí je na vaší pouti,“ přikývl souhlasně láma Ngagvan. Jinotaj úmyslně skrýval dva významy, neboť údolí mohlo znamenat tajemnou krajinu tam za roklinou, ale i další stupeň pronikání do hlubin ducha.

Norbu měl možnost skrytý význam těch slov nepochopit a obrátit řeč k duchovním cvičením a k tématům, jež mu byla nejbližší. V tom případě by mu nejvyšší láma nejspíš ukázal unikátní magické mandaly vytvořené největšími z lámů, jimiž se řád „červených čepic“ mohl pochlubit. Bude-li však host volit upřímnost a řeč zabrousí na tajemné síly, jež zmítají krajinou za průsmykem Lha-la, pokusí se Ngagvan jogína varovat před nebezpečím slepé víry. Mája – to je přece pouhý odraz zrcadla v jiných zrcadlech. Dokonce ten, kdož rozerval řetězy sansáry a spatřil planoucí světlo, může upadnout do tenat iluzí. Všepronikající záře oslepuje zrak uvyklý temnotám podzemí a vzestup k výšinám může pociťovat i ten, kdo se řítí do propasti.

„Tak tedy ještě jedno údolí,“ opakoval Ngagvan a zamyšleně se díval na sepnuté prsty svých hubených rukou. „Ještě jeden průsmyk… Už poslední?“

Ale jogín tuto slovní hříčku buď odmítal, anebo jí ani neporozuměl.

„Jsem připraven,“ odtušil prostě, jako kdyby uhodl to, co nebylo vysloveno.

„Vaše rozhodnost se vyrovná vašim zásluhám,“ neodpustil si stařík vybranou poklonu. „Není divu, že denně slýcháte burácení vln v moři uvolněných energií… Co mne se týče, jako plavec jsem příliš slabý a sotva se mi podaří dosáhnout druhého břehu.“

Ach, jakého estetického vytržení by dosáhl starý láma, kdyby jen směl doufat, že jeho společník jeho symbolům porozumí! Vždyť každé slovo ve starcově řeči se podobalo perle v růženci. Obrazná soustava určená uším zasvěcenců neměla myšlenku obnažit, naopak měla zmnožit její nekonečné odstíny. Když naznačoval svou nevíru, že získá v tomto vtělení vyšší osvícení, vnukal starý láma jogínovi představu, že je mu blízké zcela jiné poznání, přístupné právě jen jemu, pracovitému a trpělivému mysliteli; poznání, unikající inutitivistům schopným nanejvýš jen snění za bílého dne.

Norbu však mlčel a v koutcích rtů se mu usadil neurčitý úsměv. Vše, co pocházelo z vnějšího světa, bylo pro něj stejně malicherné jako kouř v závanu větru.

V ledových výparech oslepovala nepopsatelná krása broušených kamenů svou dokonalostí. V jediném okamžiku vznikal nádherný vzor a v příštím již nenávratně mizel. Dunící prázdnota pak ještě dlouho odpočítávala údery nesčetných ozvěn. V marnivé hře myriád kombinací se uzavíraly a opět trhaly zvířetníkové cykly a stávalo se, že v kterémsi z náhodně se opakujících obrazů se leckomu ze smrtelníků dozajista zdála promlouvat létavice osudu docela neznámého člověka.

To, co se Ngagvanovi jevilo jako abstraktní a metafyzické kategorie, bylo pro Norbua spojeno s naplněním smyslového vnímání. Stával se jásající částečkou, jež směřuje tmou a chladem až k hvězdné plnosti, jež zaplňuje celý obzor. Vteřinu před setkáním se chystal navždy zapomenout na sen, který mu byl kdysi seslán, jen aby si mohl rázem vzpomenout na vše ostatní a pak, až prolétne jako meteor, rozpadnout se v neviditelný prach.

„Jak se tam tedy dostanete?“ dotázal se Ngagvan Rimpočhe svého hosta s nepatrným odstínem nelibosti v hlase. Snažil se dát mu najevo, že se vší rozhodností odmítá pomáhat člověku, který po žádné cizí pomoci, žel, ani netouží.

„Vznešený sáhib, který přijel zdaleka s překrásnou apsarou v mužských šatech, mě ve své dobrotě přijal do své karavany.“

„Cože?“ vykřikl stařec, který se po té zprávě už jen stěží ovládal. „Copak bílí lidé chtějí proniknout do údolí také?“

„Přijeli zdaleka, aby spatřili světlo světel,“ odtušil klidně jogín.

Nejvyšší láma si jen mimochodem povšiml, že Norbuův jazyk je dosti chudičký, třebaže je přetížen nesmyslnými obraty. Z míry ho však vyvedlo něco docela jiného. Jeho nejstrašlivější obavy se začínaly naplňovat. Cizáci se dnes chystali už docela otevřeně sestoupit z průsmyku Lha-la do zelených nížin.

Jistěže neexistovaly striktní zákazy! O to silnější však byla tradice, která ve vědomí generací vykrystalizovala v průběhu staletí do zcela jasné představy. Porušit tuto tradici bylo stejně nebezpečné jako dopustit se svatokrádeže.

Nezměrné cti nahlédnout za průsmyk se mohlo dostat pouze nezištnému hledači pravdy, jenž se na tento Čin připravoval po celý svůj život. Jak také jinak?! Nebylo ostatně vyloučeno, že právě lidský život byl onou mincí, jíž bylo nutno zaplatit za troufalý pokus. Ne nadarmo nebyla v knihách kroniky, v nichž byl podrobně zaznamenán každý, kdo odešel do údolí v průběhu celých třinácti století, ani jediná zmínka o tom, zda se někdo z odvážlivců vrátil, nebo zda navždy všichni zůstali v Krajině kouzelných vidin, což byl další z jinotajných názvů, kterých kronikáři štědře využívali.

Našli se ovšem i podvodníci, kterým se podařilo dosáhnout svého cíle pomocí klamu nebo i krvavého zločinu. Někteří z nich se dokonce vraceli z půli cesty a u výslechu pak blábolili cosi zcela nesouvislého. O jejich dalším osudu se kroniky zmiňovaly více než stručně. Nejvyšší láma měl jisté povědomí o zvyklostech tibetského středověku, a mohl se proto právem domýšlet, že provinilci byli zašiti do jací kůže a poté vrženi do řeky. V lepším případě jim byly předtím, než byli posazeni do klády, vyloupnuty oči… Ty doby byly už sice nenávratně pryč, ale cizinec otevřeně vyhlašoval své záměry a bral si navíc za pomocníka Buddhova sluhu – tak troufalé porušení zvyklostí by si nejvyšší láma donedávna nedovedl ani představit. Drahnou chvíli nebyl schopen slova. Dech se mu nepříjemně úžil, v prsou pociťoval bodání a srdce ho zabolelo při každém tepu až pod lopatkou.

„K cíli přece nedojdete!“ Cizáckého boháče i toho prosťáčka jogína teď Nejvyšší ve svém vědomí spojil v jedinou bytost, k níž pociťoval bezmezný odpor. „Čeká vás zhouba, pád do temnot, do ohyzdných převtělení.“

„Dojdu,“ ozval se Norbuův lhostejný hlas.

„Nikdo nezná cesty, které vedou k nížině.“

„Cítím sílu přitažlivosti, stejně jako jehla pociťuje sílu magnetu.“

„Tam, kde se dokáže zachránit muž jako vy,“ – Ngagvan ani v nejmenším nepochyboval o pravdivosti slov svého podivného hosta a bylo mu jasné, že jogín překoná i ty nejtěžší překážky, „zkrátka na cestě, kterou půjdete vy, cizinec zahyne. Což se nebojíte vést za sebou lidské bytosti na více než jistou smrt?“ pokusil se zapůsobit na Norbua jinak.

„Nikoho za sebou přece nepovedu,“ odpověděl klidným hlasem jogín.

„Máme stejnou cestu, ale cíle docela rozdílné. Každý z živých má právo kráčet vlastní cestou a nikdo za nikoho nenese odpovědnost.“

Proti tomu se nedalo namítnout docela nic. Vznešený Norbu Rimpočhe se ani o píď neodchýlil od litery buddhistické etiky.

„A což jsou-li cizinci posedlí zlou mocí?“ vyslovil po chvilkovém zaváhání stařík svou hypotézu. „Pak by přinesli neštěstí mnoha živým bytostem.“

„To bych vycítil,“ odmítl jogín s neochvějnou jistotou.

„Jsou to přece docela cizí lidé.“

„Sáhib zná dobře naši řeč.“

„Duši není třeba řeči.“

„Zná také naše zákony.“

„Znát – to znamená především žít v souladu s poznaným. Nestačí jen memorovat čtyři vznešené pravdy. Vždyť slova si dovedou pamatovat dokonce ptáci… Jak ti lidé žijí?“

„Podle svého… Ale sáhib chová naše zvyklosti v úctě a jeho srdce je naplněno steskem po naší minulosti.“

„Závidím vaší schopnosti číst v lidských srdcích!… Povězte, vznešený Norbu, jsou v tom muži ukryty tři poklady?“ Jogínova jistota starého lámu poněkud uklidnila. Počáteční odpor se ponenáhlu přetavoval ve zvědavost. Když se stařík zeptal na tři poklady, představující Buddhu, zákon a mnišské společenství, byl již málem připraven smířit se s myšlenkou, že bílý cizinec kráčí cestou spasení, je-li tomu opravdu tak, pak je pochopitelné, že se sám bhútánský vládce uvolil vzít ho pod ochranu svého majestátu. Takový člověk by mohl sestoupit do údolí, aniž by poskvrnil svatyně. Putoval by na vlastní riziko, věda, že na sebe bere veškerou odpovědnost za důsledky svého konání, jež by se mohly projevit třeba až po tisících let.

„Žije jako mnich?“ dotázal se nejvyšší jen mimochodem, neboť daleko více než sám způsob života ho zajímal formální slib čistoty. Kdo jiný lépe věděl, že regule mnoha řádů červené církve se shovívavě dívaly na spousty poklesků a výjimkou nebyly ani sňatky mnichů.

„Žije jako laik,“ zavrtěl Norbu odmítavě hlavou. „A podle zvyklostí lidu své země… Ale jedná jako člověk, který zná zákon.“

„Proč?“

„Slyší volání, ale nerozumí mu.“

„Hm, nerozumí mu, a přece ho následuje.“ Stařík se už neptal, ale konstatoval, neboť ho naplňovalo skálopevné přesvědčení jeho hosta. Jestliže však Norbu stále setrvával ve své lhostejnosti, pak nejvyšší láma se netajil tím, že se v jeho nitru jasní dozrávajícím soucitem.

„Jeho pouť je dlouhá a hodná úcty,“ kývl souhlasně jogín. „Stejně jako Vaše vznešenost, i on touží po zásluhách na poli učenosti. Není mu neznám esoterický jazyk kalačákry, mandaly a posvátné znaky na našich kamenech čte jako moudrý pandit. Proto ho také v Tygřím doupěti přivítali jako bratra a umožnili mu účastnit se učených disputací…“

„Třebaže v tom není nic strašného, vidím tu jistou odchylku od řádu našich řeholí.“

„V čem spočívá, Vaše vznešenosti? Člověk se přece může svobodně rozhodnout, že opustí svůj útulek, a zachce-li se mu, může se pod jeho krov opět vrátit.“ A na dotvrzení těch slov ukázal Norbu paží k nebi i zemi, jako by je bral za svědky. „Po tři roky žil v klášteře Spittug, kde se mu také dostalo zasvěcení a tajného jména, jímž se představí, až nastane jeho čas opustit tuto vetchou chýši.“

„Znáte už lhůty?“ zeptal se tiše Ngagvan a na tváři pocítil lehoučký dotek pavučinky zkoumavého pohledu.

„Nebude to dlouho trvat,“ odpověděl Norbu bezúčastně. „Bílí lidé roztají v mlze lehce a šťastně, jako mizí obláček v paprscích slunce.“

7

Profesor Tomasso Valenti strávil několik let v Ladakhu a tam také získal největší stupeň zasvěcení v oblasti buddhistické metafyziky v nejstarším klášteře Spittugu. Po paní Alexandře David-Neelové se tak stal prvním evropským buddhologem, jemuž se dostalo pocty tak významné.

K expedici do Údolí sedmi šťastných klenotů se připravoval dlouho a pečlivě, ba dalo by se říci, že přípravě zasvětil celý svůj dosavadní život. Nebýt toho nečekaného – tak alespoň smýšleli jeho přátelé – sňatku s mladičkou aspirantkou, mohlo dojít k cestě už dříve, ale osudu nelze uniknout. Valenti se navzdory všemu dostal až do legendárního dzongu zvaného Všepohlcující světlo. Skutečnost, že se tak stalo právě teď, v roce označovaném místním kalendářem jako Rok vody a psa, a nikoli před rokem či dvěma, neznamenala vlastně docela nic. Nit života se navzdory těm nejpodivuhodnějším zákrutům nikdy nerozdvojuje. Chcete-li, je možno ji natáhnout a vytvořit úsečku omezenou počátkem a koncem. Ale je možno ji také stočit do kruhu, v němž jsou si všechny body rovny.

Nikdy dosud neprožíval Valenti tak opájející duševní vzestup. Utápěl se ve vlastní lehkosti a netušené svobodě navzdory všem neduhům, jež člověka kolem padesátky obrůstají jako mušle boky korábu. Vlastní tělo spolu s pobolívajícím srdcem i stárnoucí krví se mu zdálo být obnovené, skoro nehmotné. Měl pocit, že se vznáší nad zemí ozářenou vycházejícím sluncem, že se před ním celý svět rozevírá ve svých nejskrytějších tajnostech. Snad to byla odplata za dlouhé roky strádání, za probdělé noci naplněné steskem a nevírou, za šedivé dny, jež bolely tu většími, tu zase menšími neduhy.

Takový stav nemohl mít dlouhé trvání. Důsledkem každého rozletu je nevyhnutelný pád. Ani lidský život není nic jiného než pouhé vzplanutí světla v oceánu tmy.

Valenti, který pocházel z římské patricijské rodiny a jehož výchova byla poznamenána nejlepšími katolickými tradicemi, byl navzdory očekávání přesvědčený materialista. Nevěřil ani ve věčný křesťanský život, ani v buddhistický řetěz reinkarnací. Přesto však filozofický světonázor prapůvodního buddhismu, ještě nezkresleného četnými vrstvami teologických nánosů, vzrušoval jeho představivost odedávna. Hořká pravda o příčinách strázní, jež ležela v samé podstatě tohoto málo optimistického náboženství odmítajícího boha, se pro něj stala zdrojem útěchy v těžkých chvílích i morální vzpruhou. Stručně řečeno, vypadalo to, že se Valenti dostal na samý vrchol a že záhy nadejde sestup. Andělská tvář jeho mladé choti se zcela neitalským jménem Joy by mu mohla připomenout, že chvíle zákonitého rozuzlení se kvapem blíží. Tomasso Valenti věděl ostatně ze zkušeností svých přátel, co může způsobit věkový rozdíl čítající čtvrt století. Nejednou už vídal dramatické finále podobných situací.

Člověk však není schopen pohlédnout na sebe očima nestranného pozorovatele. Nebo se tomu brání. Poznat jev rozumem není totéž jako pochopit ho srdcem. Tomasso byl v té chvíli šťasten, plnými doušky vsával přítomnost a přemýšlet o zítřku prostě odmítal. Konec je pro všechny společný a bylo by nemoudré potřísnit prchavé štěstí jedem pochybnosti tím spíše, že žádný z lidí není schopen nic ovlivnit tam vepředu, kde se cesta prudce zatáčí.

Tahle moudrost zaváněla triviálností, ba nebyla ani nová, ale jiná snad ani neexistovala, a tak ji každý objevoval znovu a znovu sám pro sebe. V případě Tomassa Valentiho, který uvykl odbývat dnešek ve jménu vytoužené budoucnosti, jež byla den za dnem odsouvána, došlo k podobné proměně teprve teď. Na jeho pojímání světa i na jeho chování to však zanechalo nesmazatelnou stopu. Drobnosti, kterým dříve nevěnoval pozornost, získaly pojednou reálné rozměry. Právě z těch podružností bylo v každičkém okamžiku budováno to základní – ať již skutečné nebo imaginární – co tvořilo smysl lidského života.

Na své setkání s Nejvyšším lámou pohlížel Valenti jako na událost prvořadého významu. Teď, když se blížil k samému závěru své hledačské pouti, ztratil jakékoli právo na prohru, s níž musí každý badatel počítat. Napravit chybu nebo dokonce něco změnit se teď už nedalo. Proto byl také Valenti neústupný, když bylo třeba ponechat Joy před bránou, ačkoli si dívka přála vstoupit do kláštera za každou cenu. Shovívaví buddhisté by jistě neváhali udělit bílé lady výjimečně povolení ke vstupu, třebaže podle řádu nesměla žena překročit práh kláštera. A tak bylo rozhodnuto.

Ctihodný Ngagvan se rozhodl vykonat audienci v knihovně, aby tak vyjádřil svou úctu k vědeckým zásluhám královského hosta. V prostinké čapce, kterou si nasadil místo velkolepé pokrývky hlavy s magickým dordže, uvítal návštěvníka hned u dveří síně. Po obřadných úklonách ukázal láma hostu na čestné místo u severní stěny, na níž visela překrásná buddhistická tanka znázorňující vládce všech démonů Dankana, jak cválá na ohavném kozlu po vlnách vzbouřené krve. V souladu s místní tradicí podal Valenti hostiteli v natažených pažích chadak – modrou hedvábnou stuhu s hieroglyfickými znaky štěstí a dlouhého života, na níž byly rozloženy pečlivě vybrané dary – elektronické hodinky, plechovka s kandovaným ovocem, nepříliš drahá kolínská a konečně jantarová brož koupená v hale moskevského letiště Šeremeťjevo. Jantar, kterého se v Tibetu používalo k léčení strumy, tu byl nad zlato.

Stařec vybraně poděkoval a na malou chvíli se vzdálil do komůrky, jež byla hned vedle knihovny. Vrátil se s bílým, po domácku tkaným rouchem a malou bronzovou figurkou. Valentimu se vzrušením rozbušilo srdce, když v ní poznal čtyřrukou Prádžnjáparamitu, mocnou ochránkyni učených mnichů. Pozlacený odlitek bohyně udivoval ušlechtilostí tvarů a precizností detailů.

„Nebesa!“ zvolal Valenti. „To je přece opravdový poklad! Má dobrých dvě stě let! Možná více.“

„Nemám tušení,“ odpověděl nepřítomně láma a znovu a znovu třel jantarovou brož o cíp svého pláště, potěšený jako dítě prostinkou skutečností, že elektrizované chloupky látky jsou k ní přitahovány. „Nechť vám slouží k užitku, vážený.“

Valenti zdvořile stočil svůj pohled k policím zastaveným deskami s nápisy a knihami zavinutými do drahého brokátu. Samy knihy byly tvořeny nesvázanými listy a na mnohých z nich bylo možno spatřit dokonalé miniatury. Valenti nepochyboval, že by se tu daly najít i velmi staré, snad i docela neznámé manuskripty natištěné na palmových listech a proužcích bambusu nebo dokonce na tenkých fóliích zhotovených ze slonové kosti, zlata a stříbra. „Kéž by se mi podařilo alespoň nahlédnout do téhle studnice dávné moudrosti ještě dříve, než se vydáme do údolí!“ prolétlo mu hlavou neskromné přání. „Nevěřím, že by se tam nenašel alespoň stručný popis země, která se rozkládá za průsmykem.“

„Jak se vám líbilo v Bhútánu?“ zeptal se zdvořile láma.

„Je to překrásná země, Velevznešený, a skutečnost předčí všechny předpoklady,“ odpověděl Valenti sice poněkud nabubřele, zato však upřímně.

Ještě chvíli si vyměňovali zcela obecné postřehy, vkládaje mezi ně pro Východ tak typické dotazy na rodiště, zdraví nejbližších a na zvláštnosti, které poutník spatřil na své cestě, a teprve pak se nanejvýš opatrně přiblížili k podstatě věci.

„Hrozně rád bych spatřil údolí za průsmykem Lha-la,“ vyslovil Valenti své nejtajnější přání již zcela otevřeně.

„Obávám se, že tam není docela nic, co by vás mohlo zajímat,“ odsekl nejvyšší láma a jeho rty se sevřely.

„Co tam tedy je?“ zeptal se neústupný Ital.

„Pustina, v níž se zjevují vidiny. A víc už nic.“

,A za ní?“

„Prázdnota,“ povzdechl si mnich a vzápětí dodal: „Nikdo vlastně neví nic jistého.“

„Mám pocit, že je mezi tím přece jen rozdíl: mezi neznámým ,cosi‘ a obyčejným ,nic‘. Nebo jste jiného názoru, vznešený Ngagvane?“

„V každé pravdě jsou vždy obsaženy protichůdné smysly.“

„Nic a cosi?“

„Ovšem. A pak ještě to, co je spojuje dohromady.“

„Znamená to tedy, že pravda skutečně existuje?“ V té chvíli se Valenti, jenž byl dobře obeznámen s učenými traktáty Naradžuny, Dzonghavy, Adíži a se sútrami vznešených patriarchů sekty čaň, dopustil zásadní chyby, když se bez sebemenšího odporu podřídil rétorickému způsobu rozmluvy, který mu vnutil nejvyšší láma. Na první pohled probíhala beseda mezi oběma muži jak má být, ale oboustranné pochopení bylo pojednou vystřídáno jakousi téměř rituální relativností, kdy každý jako by zapomínal, co je obsahem rozmluvy. Valenti si svůj prohřešek vzápětí uvědomil, ale napravit ho už nebylo možno. Nechápal dosud, že nedovršenost vysloveného nevyplývá ze zamlčování, jak by se na první pohled zdálo, ale z úsporného hospodaření se slovy, jež je logice navjá-njája vlastní. Naštěstí to byla profesionální intuice lingvisty, která profesorovi římské univerzity pomohla překlenout narůstající propast.

„Máte na mysli triádu?“ zeptal se nejistě.

„Jakou triádu?“ pozvedl láma překvapeně obočí, protože v první chvíli nepochopil, že Ital se chce vrátit k počátkům debaty jako snaživý, leč nenadány školák.

„Nic, cosi a jejich spojení.“

„Jen dým a oheň,“ napověděl láma s úsměvem.

„To by ovšem znamenalo, že tajemství, jež se k údolí váže, plyne z neznáma,“ vynořil se Valenti konečně na povrch a lačně vdechl mrazivý vzduch.

Láma se snažil zakrýt svou rozmrzelost, seč mohl. Opožděný Valentiho závěr byl zcela správný, třebaže ho ta primitivní formulace zbavovala smyslu, nebo spíše logické opory, takže vypadal podobně jako náhodný výrok cvičeného papouška.

„Je pravda, že jste se zúčastnil disputací o otázkách dogmatiky?“ zeptal se nejvyšší láma účastně.

„Máte pravdu,“ zaregistroval Valenti svůj další omyl. „Korálové útesy hledačů jsou vděčné, ale jednotlivé perly časem umírají.“

„Nebo trpí chorobami.“

„Ano. To když Vsávají pachy choré tělesné schránky.“ Valenti se snažil rozvíjet to vděčné téma co nejrychleji. „Jen mladá krev je schopna vdechnout jim nový život.“ Vzápětí upadl do rozpaků. Napadlo ho, že láma si jeho slova může spojit s Joy. „Tajemnost sama občas závisí na tom, jak na tajemství pohlížíme, jaký k němu máme vztah.“

„Máte pravdu,“ potvrdil láma lhostejně. Pandit z daleké země se navzdory učenosti v mnoha směrech jevil být barbarem. Tím, že násilně odděloval subjekt od objektu, směšoval v každém okamžiku svou osobní částici s abstraktním celkem. Škoda ho!

„Znamená to tedy, že se nedotknu svátosti, pokusím-li se sestoupit do údolí?“

„Váš závěr nevyplývá nezbytně z vyslovené premisy a v otázce samé už je obsažena odpověď.“

„Jak zní ta odpověď, Vznešený?“

„Neznám ji. Ptejte se svého nitra… Řekněte, nemáte strach?“

„Strach? Z čeho?“

„Strach vždycky plyne z neznalosti, ať už je to lež nebo sebeklam. Pravda a strach jsou neslučitelné. Opravdu se nebojíte?“

„Existuje rovněž nebojácnost nevědomých,“ pokusil se převzít iniciativu Valenti.

„Její jméno je hloupost… Povězte, což se opravdu pokládáte za sdostatek připraveného na takovou cestu?“

„Máte na mysli stránku duchovní nebo materiální?“

„O hmotných statcích až později… Dobře přece víte, za jakým účelem umrtvují mniši své tělesné schránky. Je to zápas, začasté zcela marný, s nenasytnou lidskou touhou po marnostech rozkoší, úsilí překonat zhoubnou moc lidských žádostí. Pokusil jste se alespoň jedinkrát zabít hada, který vás pohlcuje? Změřil jste bezedné hlubiny vašeho nitra? Pochopil jste někdy, čeho jste schopen a co přesto nikdy, dokonce a i tváří v tvář hrozící smrti, neuděláte? Jak je tedy možné podrobit se tak mocnému pokušení, neznáte-li meze svých možností?“

„Máte pravdu, Vznešený.“ Profesorova tvář potemněla poznáním. „Třebaže jsem strávil jistý čas v klášteře, žil jsem zcela jinými myšlenkami než ostatní bratři. Zkoušel jsem vždy jen svůj rozum, duši však nikdy. Ale sílu lze objevit i ve slabosti. Cesta poznání je čistá a touha odhalit závoj tajemství převyšuje nízké žádosti, třebaže přináší člověku utrpení stejně jako každá touha. To mě naplňuje jistotou, že pokušení odolám.“

Nejvyšší láma jen unaveně sklopil oči. Jeho snědá tvář barvy santálového dřeva teď vypadala téměř jímavě. Jak mohl odpovědět na nesouvislé blábolení nezralého dítěte?! Snad jen svou vyzývavou upřímností, při níž necítíš odporný pach lži a před očima se ti netříští vlny prolité krve, mohla starcovu pozornost upoutat cizincova zbrklá řeč, zcela postrádající jakýkoli vnitřní řád. Čistota, záměrů postačuje k tomu, aby bylo možno zvolit blaženou cestu odmítání činů, leč ten, jenž hledá moudrost, je nucen podrobit svého ducha těm nejkrutějším zkouškám. Pravda, nebojácnost plynoucí z neznalosti není nic jiného než hloupost. Málomluvný jogín skutečně nelhal. Dny tohoto člověka byly již dávno zváženy a sečteny. Nechť se tedy konec spojí se svým počátkem!

„Kdy chcete vyrazit?“ zeptal se láma a víčka mu tlačila dolů nesnesitelná tíže.

„Jen co si lidé odpočinou a zvířata se sdostatek napasou.“

„To je moudré.“

„Budeme muset také doplnit zásoby mouky, rýže a sušeného buvolího masa pro poháněče. Podle královského příkazu mám právo…“

„Já vím,“ přikývl mnich krátce. „Ale naše sýpky jsou už prázdné a budete muset chvíli počkat, než sem dorazí první karavany.“

„Doufejme, že se příliš nezdrží… Ostatně, žijí za průsmykem nějací lidé? Jsou tam vesnice? Kláštery?…“ Valenti už jen stěží ovládal svou zvědavost badatele.

„Počítejte raději s tím, že tam nenajdete zhola nic. Bude to pro vás lepší. Proto si vezměte na cestu co nejvíce potravin. Cesty, pokud tomu dobře rozumím, neznáte vůbec?“

„Vznešený Norbu Rimpočhe se laskavě uvolil nás doprovázet.“

„Doprovázet, nebo vést?“

„Což to není jedno a totéž?“

„Až pochopíte, v čem spočívá rozdíl, bude už pozdě… Co vlastně víte o údolí?“

„Všechno, co se o něm praví ve spisech Jeho Svatosti třetího pančenlámy a v učení Kalačákry, které zjevil v roce tisícím dvacátém sedmém Adíža. Navíc jsem zevrubně prostudoval práce evropských učenců, mezi jiným i Nikolaje Rericha.“

„Toho neznám,“ zavrtěl láma hlavou. „Na vašem místě bych však příliš nespoléhal na lidská slova… A ještě jednu radu vám dám: chystáte-li se spatřit ráj, buďte připraven, že vstoupíte do pekla.“

„Znamená to tedy, že proti té cestě nebudete mít námitek?“ zeptal se tiše profesor, který se svému úspěchu stále ještě neodvažoval uvěřit.

„Kým jsem já, nehodný, abych roztrhl řetěz, v němž článek zapadá do článku,“ zeptal se Nejvyšší s hořkostí v hlase. „Kdo může říci, v jakém místě je třeba oddělit články od sebe?“

Třebaže byl horský vzduch zcela prost vlhkosti, Valentimu stékal po těle studený pot. Setkání s nejvyšším lámou jím hluboce otřáslo a současně v něm vyvolalo pocit nesmírného štěstí. Právě ta radost mu nyní pomáhala překonávat únavu a začínající zimnici, při níž kůže chvíli plane nezdravým ohněm a pak zase zledovatí do strnulé sošnosti.

Když se loučil se starcem, který kromě své mateřštiny neznal ani jediný jazyk a který neměl ani tušení, jaké bolesti rozdírají moderní lidstvo, zastavil se Valenti pohledem na nádherném svitku, na němž posedlý Dankan s vlasy zježenými přemírou energie letí nad světem, skryt ve zlatém plameni a černém dýmu. V dolní části svatého obrazu znázornil malíř, který zřejmě nikdy neviděl moře, modré vlny. Z hlubin vodního živlu vytryskly tři ohnivé jazyky a rozplývaly se až na pozadí zelených horstev ve hřibovitých čepicích. Tvůrce svatých obrázků nemohl mít ani potuchy o existenci podmořských výbuchů atomových náloží, nicméně ohňová smršť zvýrazněná dravou bělobou rozžhavené páry působila tak přesvědčivě, že se Italovi jen stěží podařilo potlačit výkřik zděšení. Na samém vrcholu oblačného příkrovu se v krajkoví plamenů výsměšně šklebily prázdnými očními důlky alabastrové lebky. Kosti mrtvých se tyčily jako hora nad mořem prolité krve, pěnícím pod kopyty pádícího kozla. Zdálo se, že vládce démonů je připraven sestoupit z obrazu a jako strašlivý jezdec Apokalypsy procválat nad odsouzenou planetou lidí. Jen dva lámové stojící po stranách obrazu ve zlatých pláštích velkých magiků zabraňovali emanaci ničení a zaháněli zloducha zpět k vybíleným kostem mrtvých. Z holí obou lámů tryskala mohutná síla schopná zapalovat hvězdy, hýbat živly a pronikat celým vesmírem.

Měsíc a slunce, tak jak to vyžadovaly přísné kanóny tibetského malířství, jen lhostejně zářily nad hlavou pochmurného božstva.

Nanejvýš konec osmnáctého století – vyřkl neomylně ortel profesorův zrak zkušeného znalce a sběratele. Co je to vlastně: důkaz předvídání, nebo jen náhodný zásah do terče, při němž cizí a neznámé nabývá díky náhodě rysů dokonale známých? položil si Valenti otázku.

Z pahorku, na němž stál klášter, sestoupil Valenti zcela otřesen. Setkal se opět s jednou z těch vzrušujících záhad, které nám tu a tam předkládá svou nevyzpytatelností umění.

Poté, co osaměl v knihovně, pokusil se Ngagvan Rimpočhe navrátit své duši obvyklou jistotu a jasnost. Nějaký čas strávil bez pohnutí v lotosové pozici, při níž chodidla zkřížených nohou spočívají na kolenních jablkách, zatímco dlaně se dotýkají čakry pod solárem. Jen tak se mu podařilo zastavit vyčerpávající trysk myšlenek a sevřít je okovy řádu.

Vypadalo to, že žádného z hostů nebylo za žádných okolností možné pustit do údolí. Čím dříve odejdou z Všepohlcujícího světla, tím lépe pro všechny živé, kdož se podílejí na tajemství. Neexistoval jiný způsob, jak navrátit klid a bezpečnost obyvatelům dzongu. Cizinců se tu však shromáždilo nezvykle mnoho a jeden z nich dokonce vlastnil královskou bulu.

Nejvyšší láma vytrhl list ze sešitu a rychle napsal několik slov adresovaných představenému sousedního dzongu, vzdáleného od zdejších míst pět dní cesty. Láma Nadom Paho, který měl rozsáhlou pravomoc a navíc také úctyhodný vojenský oddíl o síle sedmnácti ozbrojenců, byl v této chvíli jediný, kdo mohl Ngagvanovi pomoci zbavit se všech pochybností.

Poté, co dopis zapečetil, vyšel láma do klášterního dvora, kde ve větru šelestily jedle. Vítr smýkal praporci na stožárech a bělavá mlha, která se sem plazila od severovýchodu, nevěstila nic dobrého. Na dřevěném lešení, sloužícím ke krmení ptáků, stál otylý mnich a pouštěl do větrných vírů koníky vystřižené z papíru.

Kdesi daleko předaleko v horách se drobné figurky proměňovaly v živé plnokrevníky připravené přispěchat na pomoc zbloudilému poutníkovi.

Nejvyšší láma prošel kolem chrámu, obešel společnou jídelnu, vedle níž se mlčky tísnili obyvatelé dzongu, kteří sem přišli pro svěcený jalovec, a pak se jal opatrně sestupovat po schodech vytesaných ve skále dolů.

Strmé schodiště ho přivedlo až k jeskyňkám poustevníků. Suchý mrazivý vzduch podzemí něžně laskal starcovy rozpálené skráně. Byla tu tma téměř nepropustná, ale láma znal cestu dobře a nemusel proto rozžíhat olejovou lampičku. Jeskyněk bylo čtrnáct, poustevníci však zbývali jen dva. Láma si povzdechl: běh života se neúprosně měnil a zbývalo už jen málo těch, kdož neztratili chuť dospět k věčným pravdám.

V nejvzdálenějším výklenku, kam odlesky dne téměř nedosahovaly, vytušil láma obrysy lidské postavy. Mladík do pasu obnažený tu seděl na leopardí kožešině s pohledem zabořeným kamsi do nesmírných dálek. Láma položil na chlapcovu hlavu svou dlaň a vidiny zmizely.

„Vyrazíš okamžitě!“ řekl a vložil do poslových dlaní zapečetěnou zprávu. Pak se znovu dotkl jeho špínou slepených vlasů a jal se obšírně popisovat cestu.

Polonahý člověk teď dýchal zhluboka a rychle a pojednou spatřil před očima navzdory temnotě známou stezku, odlesk složené hromádky kamenů po stranách cesty a křehké sněžné mosty klenoucí se nad děsivými propastmi. Již v útlém dětství ho bídou zubožení rodiče odevzdali do kláštera, kde ho mniši podrobili důkladné prohlídce a rozhodli, že se stane běžcem, který po řadě let těžkého výcviku ovládne neuvěřitelné umění horského posla – lung-ghompa. Teď už by pro něj nebylo nikterak těžké šplhat do strmých skalních stěn, kam se neodvažovali ani plaší ularové ani kozy, přeskočit trhlinu nebo na kusu liány prolétnout nad řvoucí horskou bystřinou. Chráněný silou náměsíčníků nepociťoval ani strach, ani únavu, ba ani hlad. Měl před sebou jediný cíl – doběhnout k cíli – a byl schopen ho splnit navzdory překážkám, aniž ztrácel čas spánkem nebo přijímáním potravy. Až poté, co dospěl k cíli, mohl zemřít, jestliže ovšem bylo na mnohadenní maratón vydáno příliš mnoho energie.

Metody výchovy těchto fantastických běžců se zachovávají v hluboké tajnosti. Pocházejí z doby ještě před vítězstvím buddhismu, kdy Tibetu vládli první králové. Byly zdokonalovány na tantrických školách a přecházely od generace ke generaci jako nehynoucí oheň. Zlomky prastarého vědění se mohly uchovat jen v těch nejodlehlejších klášterech ztracených v hlubinách himálajských pustin. Kolik klášterů však už zbývalo v maličkých feudálních državách, sevřených ze všech stran mocnými veleobry, otřásaných nelítostným postupem století, jež měnila od základu vše, čemu lidé odpradávna uvykli! Intuitivní, atavistické poznání se jen stěží ukrývalo v puklinách skal, častěji však bylo spalováno nelítostným plamenem času. V opuštěných a průvany sužovaných svatyních teď bez víry a obětí ztrácela dávnou moc mnohohlavá a mnohoruká božstva vtělená pro větší slávu vítězství nad zlem do tváří démonů.

Nejvyšší láma Všepohlcujícího světla marně hledal chlapce, kteří by se hodili pro nesnadnou úlohu lung-ghompa a svého posledního rychloběžce si uchovával pro případ nejkrajnější nouze. Ale teď jeho pochybnosti zmizely, věděl, že nastal čas, aby vyslal svého posledního posla na dlouhou cestu, z níž možná nebude návratu. Stařec nepociťoval lítost, která je vlastní majiteli, jenž v případě nouze obětuje nejvzácnější klenot, ba ani obyčejný lidský soucit. Osud chlapce, dost možná předurčeného pro tento jediný rozlet k dlouhému živoření v temnotách, byl do knihy osudů vepsán dlouho předtím, než ho jeho rodiče pohodili u brány kláštera. K čemu soucit, je-li osud každé lidské bytosti předurčen? Ovce poskytuje svou srst, buvolí kráva své mléko, včely zase med. Obyčejný dopis je svěřován poštovnímu holubovi, ale přísně tajné poselství, které za žádnou cenu nesmí dostat do rukou někdo nepovolaný, je nutno svěřit rychloběžci.

Když stařec sňal z chlapcovy hlavy své hubené dlaně, zbavené hmotnosti i lidského tepla, zůstala v poslově mysli do všech podrobností zaznamenána cesta, kterou záhy vykoná. Beze slova vykročil do světla, které navzdory očekávání neoslepilo jeho dovnitř obrácený zrak, a po chvíli už zmizel za ohybem cesty vedoucí k podzemnímu tunelu, kterým bylo možno dostat se nepozorovaně z dzongu do hor.

Ngagvan Rimpočhe provázel očima běžící postavu, rozplývající se ponenáhlu v soumraku, a pojednou pocítil, jak se sevřelo jeho tesknící srdce. Po chvíli stisk pominul. Toužil jen po jediném: uchovat minulost beze změn a teď, když pocítil blízkost rozluky, zachvěl se stařec jako zažloutlý list v závanu podzimního větru. Jak nepřejícný je závan zhasínající plaménky! Zaslechneš v něm skřípění písečných zrnek, troucích se o zlaté tváře božstev, rachot i nářek stěn pokrytých freskami, jež se bortí v dusivých mračnech hroucení.

8

Prostřednictvím spolehlivého Šarpy se Macdonaldovi podařilo najmout si menší kobylku se směšnou ofinou nad čelem a pak se vydal na obhlídku průsmyku.

„Proč mu pomáháš? Což nevidíš, že ho doprovází černá aura?“ zeptal se Šarpy Norbu Rimpočhe a vyčítavě na něho pohlédl.

„Spřátelil se s mým sáhibem,“ pokusil se Ang Themba o ospravedlnění.

„Sáhib má svou vlastní karmu, ty zase tvoji,“ varoval ho Norbu. „Nikomu z živých není dáno přenést na cizí bedra odpovědnost za vlastní činy. Co se stalo, stalo se. Příště však buď opatrnější!“

Macdonald se zatím bezstarostně kymácel v sedle, ukrajujíce prostor rychlostí ne vyšší dvou mil za hodinu. Provázkové třmeny byly pro něj příliš krátké a cestovat s koleny pod bradou mu nepřipadalo zrovna nejpohodlnější. Přesto však zvolil tuto možnost, neboť šourat nohama po zemi bylo ještě horší.

Koník byl citlivý a poslušný. Pokorně vstoupil do čůrků tajícího sněhu. Ve chvílích, kdy se ledová voda dotýkala jezdcových nepromokavých bot, přitahoval nohy blíže k tělu a sám se shýbal nad koňskou šíjí… Kobylka klopýtala po kluzkých balvanech, chvílemi se bránila sílícímu proudu špinavé vody, pokaždé však nacházela docela sama nejkratší cestu a vracela se na pevnou zemi. Přechodu přes visutý most – určený ostatně jen pro pěší, ne-li pro horské opice – se musel Macdonald vzdát. Brody vyznačené na mapě teď byly neschůdná. Nefritové víry uchvacovaly i velké kameny a vstoupit do nich nebylo radno. Všude byly patrny stopy sněžné vánice, která v kraji zuřila po celé tři dny. Běsnící proudy vody vlekly balvany i přeražené kmeny stromů. Macdonald se znovu podíval do mapy a rozhodl se sestoupit suchým korytem porostlým mečovitými listy tmavomodrého irisu: Zbytky louží do sebe usilovně vsávaly sluneční paprsky a černý štěrk, jehož lesku každým okamžikem ubývalo, už pokrývala vrstvička prachu.

Olověný jas oblohy, horko a jednotvárný rytmus koňského kroku vyvolávaly ospalou malátnost. Macdonald chvílemi podřimoval, propadal se do prostorů obydlených zvláštními vidinami, aby vzápětí alespoň na chvíli osvěžen mohl znovu sledovat jednotvárnou cestu.

Dávka ze samopalu ho proto zastihla docela nepřipraveného, právě když vypustil udidla a zabořil tvář do koňské hřívy. Vylétl obloukem ze sedla a celým tělem se snažil vtlačit se do písku. Přesto se však stačil rukou chytit třmenu. Kobylka vylekaně zaržála, dala se do cvalu a jezdce táhla za sebou. Odkudsi ze strany opět zazněla dávka a v místech, kam se zabořily kulky, se z písku zvedly gejzíry písečného prachu. Jedna z nich cinkla docela blízko a muž pocítil v tváři bodnutí ostrých úlomků kamene. Australan, chráněný tělem koně, se teď dostal k nejbližšímu valounu. A v té chvíli třeskla další dávka, mířící právě na vrcholek kamene. Zbloudilé kulky prolétaly s ječivým hvízdáním. Ustupující Macdonald se volnou rukou chopil udidla, trhl jím směrem k sobě a jediným krkolomným saltem uskočil k balvanu. Kobylka se vzepjala a klesla na bok před balvanem, z něhož v téže chvíli vytryskla kulkami vyrytá kamenná tříšť. Prachem oslepený Macdonald byl na krátkou chvíli pro útočícího střelce zcela nekrytým cílem. Nebýt kobylky, která se křečovitě pokoušela zvednout, některá z kulek by ho jistě zasáhla.

Mžoural s palčivou bolestí v očích a křečovitě lapal po dechu. Opřel se zády o balvan a poslepu hmátl po pistoli. Walter ráže 5,6 opatřený tlumičem, který působil v této situaci kuriózně, nebyl v porovnání se samopalem víc než dětskou hračkou. Jestliže se však vrah pokusí vystoupit ze svého úkrytu a chladnokrevně dokončit svou práci, připraví mu Macdonald nepříjemné překvapení. Valoun umožňoval zaujmout výhodnou obrannou pozici. Hlavní je nepřipustit, aby se útočníkovi podařilo obejít ho.

Když ovládl dech, propláchl si Macdonald vodou z polní láhve oči a pak se s chutí napil. Teprve teď byl schopen střetnout se s neznámým nepřítelem tváří v tvář. Zbraň schovával za zády a opatrně se plížil kolem balvanu, aby mohl dohlédnout až ke kamennému valu, za nímž se ukrýval střelec. Bleskurychle se schoval zpět a čekal. Všude bylo ticho. Odměřovány tepy srdce, vteřiny nerušeně odkapávaly. Macdonald sledoval sebemenší změny ve skalách před sebou, ale naslouchal i napjatě tichu za svými zády. Kdyby se vrah rozhodl jít přímo, prozradil by ho rachot kamenů. Uběhlo několik nekonečně dlouhých minut. Skrytý nepřítel buď spoléhal na svou trpělivost, anebo – ani to nebylo možno vyloučit – vyklidil bojiště. Podle všeho se zřejmě pokoušel zachránit koně. Macdonald vyhlédl po jedné straně balvanu, pak po druhé a připravil se na dlouhé čekání. Uvolnit se nemohl v žádném případě. Tak uplynula první hodina dlouhá jako věčnost. Pokud to byla válka nervů, byl jeho soupeř obdařen značnou inteligencí a zasloužil si nejvyšší ocenění. Jeho svérázný způsob ostřelování v podstatě neříkal vůbec nic o jeho skutečných záměrech. Kůň, který měl zvláště tady v horách obrovskou cenu, se mohl stát přídavkem ke kořisti, jíž měla být Macdonaldova hlava. Australan odložil pistoli na stranu a vytáhl z kapsy suchar. Koneckonců člověk se rodí na svět jen proto, aby si co možná nejvíce zpříjemnil únavné očekávání definitivního rozuzlení. Macdonald si s lítostí vzpomněl na sedlovou brašnu, v níž byly uloženy kusy sušeného buvolího masa, světáckým pohybem vhodil do úst polovinu sucharu a zapil ho vodou. Pestrokřídlý pták s rozčepýřenou chocholkou, který se usadil nedaleko, hbitě hrábl zobákem po drobtu a ukryl se za kamenem. Macdonald uchopil pistoli do druhé ruky a vytřel si zpocenou dlaň o kalhoty. Napadlo ho, že by snad bylo rozumnější odmontovat z hlavně tlumič. Bude-li nucen střílet, měla by být rána sdostatek silná. Každá druhá kulka v Macdonaldově pistoli byla vybavena doplňkovou náloží, která explodovala jako maličký granát teprve poté, co kulka pronikla k cíli.

Macdonald zvolna vytáhl zásobník a pečlivě zastrčil náboj s oranžovou značkou nahoru.

9

Profesoru Valentimu, který by mohl podobně jako láma Norbu obsadit jednu z cel určených pro mnichy, se dostalo laskavého svolení postavit si při úpatí klášterního pahorku stan. Když objevil na jihozápadním svahu pahorku dosti prostorný výklenek, chráněný před větry i nepohodou, rozhodl se manželský pár natáhnout stanové dílce právě zde. Po tibetském zvyku je upevnili k těžkým kamenům. Tak se ve starobylém dzongu zrodilo již druhé ohnisko západní civilizace.

Třebaže dobu od raného svítání až do poledne trávil profesor spolu s těmi, s nimiž ho spojovala společná harma, aby pokračoval v usilovném bádání nad lámaistickými obřady, večerní hodiny zasvěcovali obyvatelé černého stanu velmi ochotně světským povinnostem.

Robert Smith, kterému se podařilo pronajmout si jediný dům, který byl v celém dzongu prázdný, se stal nejen každodenním hostem italského manželského páru, ale také shovívavým učitelem paní domu, která se rozhodla proniknout do tajů karetní hry zvané poker. Šlechetnost je zpravidla odměňována proto, že hřích je sladký už sám o sobě. Když ocenil Smithovo nadání u karetního stolku i jeho schopnost zahrát na kornet italskou hymnu, dovolil mu Tomasso Valenti se skřípěním zubů seškrábnout nepatrný vzorek materiálu ze své báječné Prandžnáparamity. Tak se tedy díky nepatrnému projevu rouhačské smířlivosti podařilo dosáhnout manželského souladu v nepočetné enklávě tvořené zástupci tří různých kontinentů. Vídali se téměř denně: ať již ve středověké věži Anglosasů, nebo v rozlehlém stanu Italů.

Toho dne vtrhl Smith do stanu se senzační zprávou.

„Tome, právě jsem se dověděl,“ pravil, stěží ovládaje rozbouřený dech, „že váš dobrý přítel, nejvyšší láma je mezi námi děvčaty parádní bestie.“

„Nechápu, co s tím máte společného vy, příteli.“

„Potkalo mě to nejhorší. Stručně řečeno, všechno jde k čertu, veškeré mé plány… Ta zatracená svatá ctihodnost poslala tajně kurýra ke guvernérovi, aby mu pomohl poslat nás všechny odsud někam… co nejdál. Co vy na to? Pokud jde o moji maličkost, mé plány proniknout do Bhútánu jsou s konečnou platností v pekle.“

„Jste si opravdu jist, že se téhle zprávě dá věřit?“ zeptala se Joy.

„Co vám mám na to odpovědět, milostivá? V dzongu už štěbetají o téhle věci docela všichni.“

„Hm, dokonce tohle,“ ušklíbl se ironicky profesor.

„Tak to vidíte!… Naštěstí, ten můj kamarád Tygr – co na srdci, to na jazyku! Jinak bychom byli docela nevědomí.“

Joy přikryla medvědí kožešinu, získanou před několika dny výměnou za mohérové šaty, voskovaným plátnem a zasunula do sifonové láhve novou bombičku.

„Campari?“ nabídla hostu a otevřela láhev.

„Díky,“ přikývl Smith a dolil do rubínové tekutiny vodu. „Nevím sice, jak to dopadne s hosty Jeho Veličenstva, ale tulák Charlie neuvidí údolí ani do posledního soudu. Na to vemte jed.“

„Ještě se nevrátil? Ten kurýr myslím,“ zeptala se Joy.

„Nejspíš ho něco zdrželo,“ pokrčil Smith rameny a posunul si brýle. „To bude radosti, až se vrátí!“ Ve svém upřímném rozhořčení vyhlížel Američan tak komicky, tak dětsky dojemně, že Joy pojednou zatoužila ho po těch vyzývavě rozježených ryšavých kadeřích pohladit.

„Dá se v tom něco podniknout?“ zeptala se místo toho manžela.

„Nemám potuchy,“ odpověděl zamyšleně. „Nezbude než počkat, jak se události budou dále vyvíjet.“

Prožil sice s mnichy nejeden rok, a přesto nezískal nezvratné objektivní důkazy o jejich nadpřirozených schopnostech pronikat do cizích myšlenek. Zato se nejednou přesvědčil o tom, že lámové nejsou schopni skrývat ani svá vlastní tajemství. Zprávě, kterou přinesl Smithovi Tygr, se dalo bezesporu věřit, ale důvody k beznaději tu zatím nebyly. Vždyť na Východě jsou jakékoli zákazy stejně jako povolení záležitostí zcela relativní. Všechno tedy bude záviset jen a jen na konkrétních okolnostech.

„Neměl byste si promluvit s tím toulavým svatým?“ zeptal se Smith, když podával profesorovi láhev se sifonem. „Třeba se vám podaří zjistit nějaké podrobnosti.“

,A zjistit, že už všechno vlastně víme?“ Valenti si pochybovačně pohladil knír. „Není to předčasné?“

„Což abychom si dali něco k jídlu? Nejste proti, Roberto?“ Joy stála na druhém konci stanu, kde na dřevěném parapetu vévodil lesklý chromovaný primus početnému shromáždění konzerv.

„Něco lehkého bych si snad dal.“

„Pro nás dva jsem schopna vyrobit omeletu s prvotřídními houbami. Recept mi poskytla jedna místní lady. Souhlasíte?“

„S radostí! A pan profesor?“

„Dám si totéž, jenže bez hub.“

„Cože? Vy nesmíte ani houby?“

„Žel, má pakostnice s nimi nesouhlasí,“ usmál se kysele Valenti.

„Houby, artyčoky a boby jsou pro nás tabu,“ podala Joy podrobnější vysvětlení.

„V tom s vámi hluboce cítím,“ reagoval Smith roztržitě. „Ale vraťme se přece jen k našemu problému… Nemohu v žádném případě připustit, aby mě odsud vyhodili jako opilého cucáka ze slušného podniku. Obětoval jsem příliš mnoho.“

„To bych řekl,“ ušklíbl se významně Valenti. „To přece není žádná legrace – objevit technecium ve starobylém bronzu. Ale přece se nechystáte proniknout do cizí země násilím?“

„A tohle říkáte veteránovi vietnamské války?“ sklouzl Smith do černého humoru. „Samozřejmě, nezbude mi nakonec nic jiného, než utřít nos… Ale nehnu se odsud, bůh je mi svědkem! A když chcípnu hlady, odpovědnost za mou smrt ponese ten zlomyslný dědek!“

„Doufáte, že prezident sem pošle síly rychlého nasazení?“ posmíval se Valenti. „Nejste čirou náhodou agentem CIA?“

„Všechno je možné,“ odpověděl Smith naprosto vážně. „Ale jedno je jisté: k přiznání mě nedonutíte. A ten stařík? Pište si, že v nové inkarnaci se z něho stane skunk. Smradlavý skunk!“

„Ovšem jen za předpokladu, že tu umřete hlady,“ upřesnil Valenti pro jistotu.

„Správně! Jestli natáhnu brka,“ souhlasil Američan živě. „Jen ať mi dovolí odebrat vzorky a vytratím se odtud jako pára.“

„Chcete toho příliš moc, kamaráde,“ pohrozil mu prstem Valenti. „Nikdo se kvůli vám nedopustí svatokrádeže a vy to dobře víte. Komické na vaší situaci je to, že stařičký láma nikdy nechápal a nepochopí ani v budoucnosti, o co vám vlastně kráčí… Jeho srdci docela určitě nic neříkají takové učebné barbarismy, jako je spektrometrie, technecium, kvalitativní analýza. Ostatně, přiznám se, že i mé srdce k nim zůstává chladné.“

„Je mi docela jasné, že tu na mne lidi pohlížejí jako na totálního idiota,“ přiznal se Smith zkroušeně. „Dokonce Tygr mě pokládá za neškodného cvoka.“ Žádostivě se podíval na sošku: lámův dar teď zdobil v souladu se zvyklostmi severní stranu provizorního obydlí. „Neříkejte mi, pro všechny svaté, že by mi nemohli prodat nějakou tu drobnůstku! A platím dobře! Třeba jen několik nejohyzdnějších kousků!“

„Příliš skromný nejste.“

„Pravděpodobnost dosažení úspěchu je vždycky přímo úměrná počtu vykonaných pokusů,“ děl Američan smutně. „To jsou ostatně základy metodiky libovolného experimentu.“

„Chápu vás,“ naladil Valenti masku účasti.

„Třeba bude s lidmi tam v údolí rozumnější řeč?“

„Nejsem si jist, zda tam vůbec nějací lidé jsou.“

„Poslyšte, co vám vlastně brání vzít mě s sebou?“ Američana ta lákavá perspektiva rozehřála. „Tady mě už nic dobrého nečeká a tak bych toho starého lišáka alespoň pěkně převezl. Už ze zásady, když pro nic jiného.“

„Pokud jsem vám dobře rozuměl, ani naše cesta ještě není jistá. Nebo se pletu?“

„Přece nebudete nečinně čekat, až nějaký nemytý ouřada roztrhá vaše královské glejty na cucky? Co vám vlastně brání vyrazit už zítra?“

„Spousta věcí,“ zavrtěl hlavou Valenti. „Tak za prvé, nemáme ještě pohromadě všechny potraviny, a za druhé, nezískali jsme všechno vybavení, které ponesou naši jaci… Ale to je koneckonců vedlejší. Nejdůležitější je to, že mě tu přijali jako přítele a já jím chci zůstat za všech okolností.“

„I když s vámi třeba, s odpuštěním, vyrazí dveře?“

„Je to jejich nezadatelné právo, pane Smithe. Chápu, že to nikomu z nás není milé, ale opravdu je to jejich právo.“

„Co se dá dělat,“ zesmutněl Američan. „Vy si asi myslíte, že vznešené city jsou mi docela cizí. Pravý opak je pravdou!… Východ – povolíš-li si jen tu nejmenší chvilkovou slabost – tě záhy obrátí celého naruby. Na první pohled jako by se nezměnilo nic, ale ty sám jsi už docela jiný člověk.“

Joy hbitě naservírovala chutně vyhlížející omeletu na staniolové talířky. Oranžové žloutky připomínaly svou barvou čerstvě rozkrojený meloun a černé kousky nakrájených hub tuto podobnost ještě zvyšovaly.

„Voda bude za chvíli,“ oznámila Joy. „Dáte si kávu, Roberto?“

„Raději čaj, smím-li prosit. V téhle zatracené výšce se dobrá káva skoro ani nedá připravit.“

„To nic, naučila jsem se i tady dělat docela slušného kapucína. Mám tu ještě trochu práškové smetany.“

„Zmínil jste se o Východě, Smithi,“ připomenul Valenti.

„Hm, ve Vietnamu jsem strávil pouhých sedmnáct měsíců, ale vystačí to na dva lidské životy.“

„Zúčastnil jste se bojových operací?“ zeptal se účastně profesor.

„To vlastně ani ne, ačkoli jsem čirou náhodou koupil jednu zbloudilou kulku, jejímž důsledkem bylo, že mi na prsa přišpendlili řád Purpurového slunce. Základnu jsme měli v Danangu. Já měl za úkol zajišťovat pro peruť to svinstvo, které se kódově označovalo jako orange-agent. Když tenhle defoliant rozprášily speciálně upravené vrtulníky, listy na stromech zčernaly a zkroutily se jako po nasazení plamenometu.“

„Proč to dělali?“ Joyiny oči se široce rozevřely nelíčeným údivem. Její pečlivě upravené řasy se v té chvíli podobaly vyplašeným motýlům.

„Jenom proto, aby naši chrabří vojáci dobře viděli, kde se schovává Vietcong,“ podal Smith vysvětlení. „Myslel jsem si vždycky, že o tom všichni vědí… Nejhorší ovšem bylo, že po tomhle vrtulníkovém dešti nehynuly jenom květinky. Řekli mi, že v některých oblastech se dodnes rodí zrůdy.“

„To je strašné!“ vykřikla paní Valentinova a rukama si zakryla tvář.

„Když jsem se od kluků dověděl, že jsme při ‚zpracování‘ džungle div nevyvraždili celou správní oblast – bylo to v Anjanu –, došlo mi, že je na čase zmizet.“ Smith vyškubl z náprsní kapsy tašku na doklady a vyňal z ní polaroidem pořízenou momentku, na níž je zachycena mladá půvabná žena s holčičkou v náručí. Obě měly na sobě stejné pozlacené tuniky s vysokými stojacími límci a obě hleděly upřeně do objektivu. Ale pohled těch mandlových očí se zdál být vylekaný, rozpačitý, jako by je fotograf zastihl v tom nejnevhodnějším okamžiku.

„Měl jsem z pekla štěstí. Nejenže se mi podařilo odejít z armády, ale do Států jsem si odvezl… vidíte, tohle… Moje žena Lien,“ vysvětloval Smith podivně zadrhávajícím hlasem. „Vzali jsme se v Saigonu podle katolických obřadů a maličká Bewerley se narodila už ve Philadelphii.“

„Má tvář bohyně,“ upadl v nemístné nadšení Valenti. „Jako z porcelánu. Joy, jenom se podívej na ty ušlechtilé rysy!“

„Princezna z Vietnamu,“ přikývla paní Valentinova zamyšleně.

„Když už je Vietnamka krásná, je to jako úder blesku,“ řekl chraptivě Smith a na tváři měl zlý úšklebek. „Nebyl jsem jediný, kdo si vzal Vietnamku, chlapi po nich šíleli.“

„To se dá pochopit,“ přikývl Valenti a podal Smithovi fotografii. „Blahopřeji vám, příteli.“

„Nic nemizí beze stopy,“ zašeptal Smith, jako by sám sobě odpovídal na jakési nevyslovené námitky, a nedbale zastrčil tašku do náprsní kapsy. „V jednom nádherném koutě tohohle světa – říkalo se mu Setkání hor a vod – jsem narazil na polorozbořenou pagodu, a tam jsem v hromadě ohořelého harampádí našel zlomek bronzové sošky… Zkrátka, byl to můj osud. Když jsem pak potkal Lien v Nefritovém paláci, kde pilotům promítali crazy-komedie, bylo to, jako by do mně udeřil hrom. Byl to týž táhlý pohled očí, jakoby dřímajících, táž lehce sklopená víčka, stejný nepozemský úsměv bodhistavy.“ Kradmým pohybem dlaně si Smith přejel přes tvář, jako by chtěl setřást jakousi neviditelnou pavučinu. „Překvapuje vás to?“

„Umělci si často berou za vzor takříkajíc reálný, živý prototyp…“ začal profesor, ale najednou se zarazil a v očích mu svitlo poznání pravdy. „Smithe, proboha, promiňte, ale vaše žena…?“

„No ano,“ krátce přikývl Američan. „Obě zahynuly při přistávacím manévru na honolulském letišti.“

„Bože, takové neštěstí!“ Oči paní Joy se zaleskly slzami.

„Nechme toho!“ odsekl Smith. „Mrtví nechť pohřbívají mrtvé a živým ať patří život, jak se říká… Tak co, Valenti, vezmete mě do svého týmu?“

„On se ještě ptá!“ zvolala vyčítavě signora Valentiová s typicky italskou gestikulací. „Bude to pro nás obrovská čest, pojedete-li s námi.“

„V každém případě podniknu ze své strany vše, co jen bude možné,“ vyjádřil se Valenti mnohem rezervovaněji.

„Mimochodem, v armádě mi říkali Ivanov,“ vzpomněl si najednou Smith.

„Proč to?“ podivil se profesor.

„Je to prosté. V Rusku je tohle příjmení stejně rozšířené jako u nás Smith.“

Zasmáli se.

Když se Smith vrátil za soumraku do své věže, čekal na něj Macdonald. Právě se chystal provést při světle baterky obřad holení.

„Čekali jsme na vás už před třemi dny, Charlie.“ Smith si se svým novým známým potřásl pravicí. „Potkalo vás na cestě něco nepříjemného?“

„To ta kobyla, ďas aby ji spral!“ Macdonald kývl ke dveřím, kde leželo na podlaze sedlo. „Zatímco jsem hledal brod, neudržela se asi na nohou a proud ji strhl. Co vám mám povídat. Voda jako led, proud, který převaloval balvany, všude úlomky skal ostré jako břitva. Jak mi bylo, to asi tušíte. Mršinu jsem našel u břehu až o tři míle dál. Aby si majitel nemyslel hned bůhví co, uřízl jsem jí uši.“

„Obávám se, že tohle dobrodružství vás bude stát tak půldruhého tisíce dolarů, příteli,“ prohlásil Smith, který už se stačil dopodrobna seznámit s komplikovaným účetnictvím, které prováděl jeho Šarpa s místními pastevci. „Míň to asi nebude.“

„Co naděláme?“ pokrčil Macdonald rameny.

„To tedy znamená, že k průsmyku jste se nedostal?“

„Nedostal jsem se ani přes řeku. Pánbůhví, že by bylo jednodušší jít pěšky a přes most. Příště to taky tak udělám.“

„Raději nic neplánujte, kamaráde. Ostatně, mám pro vás docela příjemné zprávy.“

10

Hned po prvních slovech svého amerického přítele, do hloubi duše otřeseného asiatskou zákeřností, pochopil Macdonald, že nastala jeho hvězdná hodina. Šťastná náhoda, ve kterou věřil od chvíle, kdy narazil na zasněžený průsmyk, se mu nyní pokorně vzdávala.

Smitha přemlouvat ani nemusel; projevil se tu výsledek rozhovorů, které vedli už předtím. Stačilo jen usměrnit jeho citový náboj a Američan, který dosud netoužil po ničem jiném, než po království Hromových draků, zahořel neméně intenzívním přáním proniknout do tajemného údolí. Nejskrytější Macdonaldovo přání se tak stalo i jeho přáním.

Teď to byl dokonce on sám, kdo srdečně zval Macdonalda k cestě.

Rozhodli se, že vyrazí co možná nejdříve, aniž by čekali na pochybný výsledek Ngagvanova poselství ke guvernérovi. Aby rozhodnost svého podivínského společníka ještě více upevnil, podstrčil mu Macdonald měděnou přezku ve tvaru zkřížených blesků – dvojité dordže, které předtím předvídavě oddělil od sedla. Jen letmo přitom naznačil, že tajemný předmět prý sem byl dopraven z údolí, a vzápětí sám prohlásil tuto informaci za smyšlenku. Jak ostatně očekával, Smith byl pozitivním důvodům zcela přístupný. Dementi, vybudované na totální negaci, vůbec nevnímal a na bronzovou věcičku se vrhl jako dravec. Stále ho ještě trápily pochybnosti, zda z výpravy na poslední chvíli nesejde a zda se nebude muset vrátit do vlasti s prázdnýma rukama. Jak sladce chutná zakázané ovoce!

Podle dohody mezi oběma novými společníky oznámil Smith správci dzongu, že již déle na povolení k cestě do Thimphú čekat nemůže a že se proto vrátí do Nepálu.

„Jaké cestě dává sáhib přednost?“ zeptal se Šarpa, když se o tom dověděl.

„Copak o tom musíme rozhodovat hned teď?“ zamračil se Američan, který nechtěl zbytečně lhát.

„Samozřejmě, pane. Na délce naší cesty bude přece záviset množství zakoupeného proviantu.“ Ang Themba byl bělochovou lehkomyslností upřímně překvapen, ba pohoršen. „Navíc na tom závisí množství zvířat.“ Bože, těm lidem bylo třeba připomínat ty nejjednodušší věci! „I poháněči musejí vědět, kudy půjdeme.“

„Máte pravdu, ostatně jako vždy, pane Thembo.“ Smith si přitiskl ruku k srdci. „Ale… jak bych vám to jen řekl… Rád bych se ještě porozhlédl kolem… Snad se mi přece jen podaří sestoupit do údolí za průsmykem Lha-la a pak bychom mohli jít do Mustangu po hřebenech hor… Nemáte nic proti tomu?“

„Jak je vám libo, pane,“ přikývl lhostejně průvodce. „Jenže já tuhle cestu neznám.“

„To nic, pane Thembo, to nic.“ Smith shovívavě poklepal Tygrovi na rameno. „Dáme se do hledání spolu. V nejhorším se přece můžeme vždycky vrátit.“

„Pak ovšem musíme počítat s tou nejdelší cestou.“

„To taky uděláme.“

„Budeme muset nakoupit další potraviny.“

„Brání nám v tom něco?“ Američan byl teď samá ochota a životní optimismus z něj jen čišel.

„Trh se koná zrovna dnes…“

„To je skvělé!“ Potěšený Smith přerušil Šarpu vpůli slova.

„Nebudeme zbytečně ztrácet čas.“

Kupci a obchodníci, kteří sem dorazili s první karavanou, zatím už rozložili své zboží přímo pod pevnostní zdí. Statný obchodník ze Sikhimu s tváří rudou jako cedrové dřevo přivezl pytle s prvotřídní rýží a vaky s čajovými listy. Kráska se zlatým kroužkem v rozkošném nosíku právě přesypávala část zboží z měrného koše dvěma mnichům a rozpustile přitom švitořila se sousedkami. Kupci z Nepálu nabízeli černé proso, droboučké paličky kukuřice a nejrůznější koření od růžového jamsu a manioku až po šedavé hlízy zázvoru. Krotcí Kirátové sem dopravili z údolí Káthmandú brambory, campu a nejrozmanitější rituální předměty, mezi nimiž se vyjímaly trojhranné nože nurbu, jimiž tanečníci poráželi zlé duchy, modlící válečky i sošky světců.

Odlitky byly docela nové a navýsost primitivní. Znalcům, jako byli Valenti a Smith, nestály ani za jediný pohled. Ale nenároční a nudou dlouhé zimy unavení obyvatelé Všepohlcujícího světla spokojeně mlaskali a ochotně skupovali každou maličkost. Pro ně se každý trh stával významnou událostí.

Ang Themba nelenil, na místě vylovil z kapsy supermoderní kalkulačku a jal se dychtivě mačkat knoflíky. Neonová čísla, která se střídala se závratnou rychlostí v okénku kalkulačky, mu působila ničím nezkalenou radost. Občas si vypomáhal prastarými počty na prstech, znovu a znovu se vracel k číslům v přístroji, ale výsledek ho neuspokojoval, a tak ve své činnosti pokračoval.

„Bude mě to stát dvacet sedm velkých mincí,“ vyslovil nakonec celkovou sumu.

„Kolik to bude stát mě,“ zeptal se s úsměvem Smith, který se už stačil obeznámit s místním účetnictvím.

Pozvedl oči k nebesům, když viděl, že Šarpa se opět uchýlil k pomoci svého elektronického společníka. Leč konečný verdikt vyslovil Ang Themba záhy:

„Bude to dělat osm tisíc čtyři sta dvacet nepálských rupií.“

Tedy osm set čtyřicet dva dolary, převedl si počet v duchu Smith.

V porovnání s náklady na nákup nákladních zvířat to byl zanedbatelný pakatel.

„Nezapomeňte vzít také sůl, pane Thembo,“ připomněl Smith a odpočítával Šarpovi na dlaň deset stodolarových bankovek. „Vemte také tabák a mýdlo pro nosiče a co možná nejvíce sušeného tvarohu.“

Šarpa beze slova ukryl peníze v kapse a vydal se za směnárníkem, od něhož měl nakoupit potřebné množství stříbra.

Na himálajských trzích bylo možno bez obtíží udat mince nezávislého Tibetu a britské Indie, z francouzské Indočíny nebo ty, které dávala razit mandžuská dynastie Ting, kupci však ochotně brali i staré ruble z doby Mikulášova panování, staré mongolské mince nebo prostě odlitky opatřené čínským cejchem.

Čím platil za tato vzácná aktiva staré epochy dobyvatel horských štítů, bylo Smithovi zcela lhostejné. Nedalo se vyloučit, že Šarpa bral stříbro na úvěr nebo že vyrovnával své dluhy dodávkami vzácného zboží. Američan se prostě nechtěl vměšovat do jeho obchodních záležitostí a plně se spoléhal na jeho obchodní zdatnost. K rozepřím proto na půdě hospodaření s financemi nedošlo.

„Mohli bychom vyrazit hned zítra?“ zeptal se Smith, když byly veškeré nákupy pořízeny.

„Pozítří,“ prohlásil rozhodně Ang Themba.

„Dobrá, tedy pozítří. Ale budeme potřebovat ještě jednoho koně.“

„Pro koho?“

„Pro pana Macdonalda, toho horolezce. Byl tak laskav, že souhlasil, že pojede s námi.“

„To ne, sáhibe.“

„Já vám nerozumím. Co znamená to vaše ,ne‘? Nemáte snad vhodného koně?“ pokoušel se upřesnit Thembovo odmítnutí Smith.

„V naší smlouvě není o panu Macdonaldovi ani slovo, sáhibe.“

„Já pro vás přece nežádám žádné zvláštní služby!“ zvolal navýsost překvapený Američan. „Ostatně, trváte-li na tom, můžeme sepsat dodatek ke smlouvě. Doufám, že místní orgány takovou dohodu potvrdí.“

„O to nejde, pane,“ zahučel neochotně Themba. „Prostě bych nechtěl pana Macdonalda na cestě do údolí doprovázet.“

„Řekněte mi proč, příteli? Pořád tomu nerozumím.“

„Opravdu nevím, jak vám to vysvětlit… Bylo by mi to, hm, nepříjemné.“

„Vám osobně, nebo někomu jinému, Thembo?“ zeptal se rozladěný Smith. „Doufám, že my dva před sebou nemusíme mít žádné tajnosti.“

„Pane, já osobně si vás nesmírně vážím, ale… lidé, kteří tomu rozumějí, říkají, že pan Macdonald má černou auru, jestli mi dobře rozumíte. Za žádnou cenu by neměl jít do údolí.“

„Jaká škoda!“ rozlítostnil se Smith. „Jsem já to hlupák! Už jsem mu dal své slovo. Co teď?“

„Musíme si to promyslet, pane!“

„Víte co, drahý pane Thembo? Necháme tu otázku zatím otevřenou. Nějaký čas nám zaberou přípravy, pak, alespoň si to myslím, budeme muset prozkoumat vhodné brody… Přes most přece nepůjdeme?“

„To rozhodně ne, pane. Žádný zdejší most by nevydržel váhu tažných zvířat.“

„No tak vidíte… Jsem přesvědčen, že bude jen rozumné, provedeme-li důkladný průzkum.“

„V tom s vámi souhlasím.“

„Pan Macdonald zná zdejší hory výborně. Nepochybuji, že si bude umět poradit.“

„Jenže to není východisko, pane.“

„Pročpak ne? Myslím si, že připojí-li se nějaký člověk k naší karavaně, neneseme za něj ani tu nejmenší odpovědnost.“

„Lituji pane, ale je přece značný rozdíl mezi…“

„Dobrá, máte pravdu, pane Thembo,“ změnil honem taktiku Smith. „Tenhle rozhovor si necháme na jindy… Kdy budete připraven vyrazit?“

„Pozítří.“

„To je skvělé. Já si za tu dobu promyslím, co bychom měli provést s tím nešťastným Macdonaldem. Třeba se mi ještě podaří přesvědčit ho, aby s námi nejel… Lámové by nám nemohli pomoci? Myslím tím nějak z něj dostat tu, ehm, auru pryč? Třeba ji rozpustit nebo co? Slyšel jsem už někde, že se takové věci prý dělají.“

„Lámové mohou všechno, pane,“ prohlásil Šarpa důstojně a se skálopevnou jistotou.

„Tak jsme se přece jen dohodli!“ Smith ještě jednou přátelsky poklepal Šarpovi na rameno a sklonil se před starým Tibeťanem, který prodával tmavé krystalky soli a hrudky mýdla podobného jílovité hlíně. „Na tohle bychom taky neměli zapomenout. Hodí se to třeba na výměnu.“

„Už jsem to koupil.“

„A hlavně pivo, Thembo! Co nejvíce toho lahodného nápoje!“

„Zajisté, pane,“ rozzářil se Šarpa, který si čhangu cenil nejvíce ze všech pozemských rozkoší.

Šikmo seříznuté duté bambusové špalky s nakyslým nápojem, který tak často rozehříval Tygrovu duši, se prodávaly hned u brány, kde se i se svými jaky utábořila rodina Lepčů – příslušníků záhadného národa, který uctíval předky a ptáka ulara. Stařec se spletenými copy a řídkou bradkou, nejspíše hlava celé početné rodiny, seděl trochu stranou a holí kreslil do země podivné magické obrazce – jantry. Nevšímal si oživeného obchodního jednání, chvílemi se pohněvaně přel se svým neviditelným společníkem, chvílemi zase propukal ve veselý smích.

Šarpu, který se rozhodl koupit všechno jejich zboží, uvítal nepřátelsky.

„Černá smyčka se už stahuje kolem tvého hrdla, hlupáku!“ Nato vychrlil přehršli šťavnatých kleteb a bosými patami se zrohovatělou kůží se jal stírat znaky, které nakreslil.

Veselé štěbetání, jež je pro trhy tak typické, pojednou utichlo a na tvářích se místo úsměvů objevil výraz zděšení. Mladí Lepčové si polekaně zakrývali tváře. Místo toho, aby uvítal tak štědrého zákazníka, jak se patří, zahrnul ho stařec málem těmi nejstrašnějšími kletbami. Nebylo pochyb, že nešťastný Šarpa musel, třeba jen nevědomky, spáchat něco strašlivého.

Ang Themba se mimoděk zachvěl a honem zajel rukou za košili, aby se dotkl svého ochranného amuletu. Medvědí a tygří drápy ho jistě dovedou ochránit od všeho zlého. Jenom je třeba co nejrychleji odhodit černobílou perličku z růžence, která má chránit před uhranutím.

Odevzdal kupcům stříbro, zavolal kuliho a pospíšil si, aby to nedobré místo opustil. Ale pojednou ho cosi zastavilo a donutilo, aby se ohlédl. Starý lepčský kouzelník si cosi pobrukoval a vypouštěl po větru bílá kohoutí pera. Šílencovy oči zeleně světélkovaly jako nezralé jahody jalovce. Ochranu proti takovému uhranutí perly z Šarpova růžence zajistit nemohly.

Když se starcův pohled setkal se zoufalýma Thembovýma očima, rozchechtal se věštec ďábelským smíchem:

„Hoď sebou, pospěš si!“ Jal se poskakovat na místě s pěstmi křečovitě zaťatými.

Ang Themba se jen s největším vypětím sil odvrátil a ztěžka, jako by přemáhal nápor vstřícného větru, pokračoval v cestě… Před očima se mu jako had svíjela černá oprátka, taková, jakou vídal na deskách tibetských věštců.

U úvaziště, kde právě Macdonald pomáhal půvabné paní Valentiové při výběru náhradní muly, to už nešťastný Šarpa nevydržel, zatočil se jako derviš v šíleném tanci a cesta necesta se rozběhl ke keři tamaryšku, k bráně. Den, který začínal tak dobře, teď končil hrozivě. Nebezpečná setkání nevěstila nic dobrého.

V gompě na klášterní hoře honem obětoval buddhům všechno stříbro, které mu ještě zbývalo, a úpěnlivě prosil nejvyššího lámu, aby ho zbavil uhranutí.

Stařec s tváří santálové sošky se dotkl svými hubenými chladivými prsty pokorně skloněné hlavy a chvíli drmolil očistné mantry. Ten dotyk vnesl do zmatené duše šarpského průvodce klid a mír.

„Cizí domi mi předpověděl smrt,“ stěžoval si plačtivě Ang Themba, doufaje, že ho nejvyšší láma potěší zmírněním rozsudku.

„Smrt přece neexistuje, můj milý,“ konejšil ho láma. „Je jenom minulost, budoucnost a devětačtyřicet dnů bardo mezi tím. Neboj se, buď klidný a jdi…“

„Třeba bych měl zrušit smlouvu se sáhibem ze země zvané Amerika,“ nabídl se Šarpa, když se vděčně dotkl čelem mnichových bot.

„Odpovím ti, až přijde vhodný čas,“ slíbil po krátké odmlce Ngagvan Rimpočhe.

Když milostivě propouštěl potěšeného Tygra, napadlo ho, že by si běžec se zprávou od guvernéra měl pospíšit.

11

Dokud zbývalo alespoň něco ze zásob potravin a dokud se nerozplynula naděje, že se mu podaří získat koně, rozhodl se Abbás zůstat v horách. Jít se zbraní v ruce a s cenným nákladem do osady nevěřících, kteří žárlivě střežili Údolí hurisek, v němž je možno docílit rajských rozkoší i bez narkotik, se Abbás přece jen bál.

Když rozřezal bodákem kobylku, kterou tu džaur zanechal, připravil si nad ohněm zásobu sušeného masa. Bylo sice poněkud houževnaté, ale vonělo docela jinak než buvolí maso. V suchém a čistém vzduchu vysokých hor také nehrozilo nebezpečí, že se brzy zkazí.

Poblíž kamene, za kterým se Američan dokázal ukrýt před jistou smrtí – Abbás byl ostatně ve své nenávisti k nevěřícím spravedlivý a nečinil mezi nimi rozdílu – objevil pohodlnou jeskyňku. Na břehu řeky se povalovalo sdostatek větví, dokonce tu byly kmeny stromů, a tak měl pravověrný jedním rázem postaráno o obydlí, teplo i světlo.

Zatímco čekal na dalšího jezdce nebo na menší karavanu bez ozbrojené ochrany, modlil se Abbás v přesných intervalech, jak mu to přikazoval korán, a dosyta a s náramnou chutí spal, neboť spěchat nebylo kam. Budou-li ho v Modrém údolí pokládat za mrtvého, nebrání mu docela nic, aby zboží ukryl a za rok za dva ho prodal jiným zákazníkům. I desetina zisku by mu bohatě stačila pro celý zbývající život.

Nudě se Abbás nepoddával a mohl celé hodiny nehnutě pozorovat, jak prudce plynoucí řeka obrací valouny, jak zapadá krvavě rudé slunce, jak se ve výšině vznáší orel trpělivě vyhlížející kořist. Ten královský pták přece také nepospíchal s útokem. Svýma očima však vidí vše a vyčkává.

Abbás ze svého skromného útočiště může dokonale přehlédnout rozcestí. Ani zdaleka netouží po krvi, a bude-li mu dáno připojit se ke skupině bohabojných lidí, zvolí mír. Co naplat, v horách je nedobře člověku samotnému! Na osamělého poutníka tu čeká příliš mnoho pastí. Džaur, kterého spravedlivé nebe kdoví proč zachovalo při životě, to zřejmě netušil a málem za to zaplatil životem.

Abbás viděl v dalekohledu své automatické zbraně celou Američanovu cestu od balvanu až k bráně pevnosti. Ten hlupák kdovíproč uřízl mrtvému zvířeti uši. Abbás si vzpomněl na otcovo vyprávění o tom, jak se dříve pořádaly hony na lidi, kteří se odvážili třeba jen jednou sníst maso horského ulara. Uši těch nešťastníků, pěkně do růžova opečené v arašídovém oleji, byly pokládány za nejlepší lék proti neštovicím. Čínský lékař za ně neváhal vyložit na dřevo i osm lanů stříbra. Za jediné ucho ovšem! Jenže teď už se neštovice na světě skoro nevyskytují a pokud jde o koňské uši, ty se nejspíš nehodí ani na přípravu amuletů. Kdyby si Američan chtěl vzít maso, Abbás by ho byl nucen zastřelit, ale ten prosťáček si vzal jen sedlo, a tak mu dovolil odejít v míru, neboť to pokládal za spravedlivé.

Kovová záře nad řetězem horských hřbetů již vychladla, fialová neprůhledná mlha pohltila záhyby cesty, pohasly svíce ledovcových štítů a jen klokotající řeka – podobná v té chvíli nerozžaté neonové trubici – vysílala záblesky mihotavé záře.

Abbás si vzal modlitební kobereček a vydal se k vodě, aby oslavil příchod poklidné noci modlitbou al-iššá. Ve štěrku na břehu se už daly tušit mihotavé záblesky hvězd. Od vody proudil chlad naplněný steskem, který se stává společníkem každého osamělého člověka.

Když šeptem vyslovil předepsané verše, když vykonal posvátný itidal, což je rituální vzpřímení, poté, co byl ukončen poslední úkon, rozzářilo se za jeho zády světlo baterky. Překvapení ho docela ohromilo. Stál teď uprostřed světelného kuželu s rukama mířícíma k obloze, z níž pojednou zmizely všechny hvězdy.

„Vztyk!“ zazněl tichý povel.

Abbás se poslušně vztyčil, sledován v každém pohybu studeným světlem.

„Ruce nahoru! Pomalu se otoč!“

Teď se mu světlo zabodávalo přímo do očí. Ten neviditelný si ho pozorně prohlížel.

„Proč jsi po mně střílel?“ přerušila dlouhé mlčení nečekaná otázka. „Mého koně jsi přece zabil ty?“

Abbás se zachvěl a jazykem si bezradně olízl suché rty.

„Jistě to byla náhoda, není-liž pravda?“ následovala další otázka.

„Ano, pane, byla to náhoda,“ odpověděl pašerák dutým hlasem. „Mířil jsem totiž na vás.“

„Proč jsi tu práci nedovedl ke zdárnému konci?“ V cizincově hlase teď zněl výsměch a dokonce letmý náznak náklonnosti. „Jen odpověz, nemáš se čeho bát!“

„To nevím, pane,“ přiznal se po chvilkovém přemýšlení Abbás poctivě.

„Potřeboval jsi přece jen toho koně. Hon na moji osobu jsi původně v plánu neměl.“

„Máte pravdu, pane… Mohl jsem vás přece zabít, když jste z koně sundával sedlo, nebo i později, když jste šel k dzongu. Ale já to neudělal.“

„Tvoje chyba, chlapče! Nemusel bys tu teď stát a čekat, jak bude rozhodnuto o tvém dalším osudu.“

„I v tom máte pravdu, pane.“

„Líbíš se mi, kamaráde. Bůh je mi svědkem, líbíš se mi. Něco mi říká, že my dva bychom si mohli dobře rozumět. Co ty na to?“

„Což o to, pane. Já bych rád.“

„Dej ty ruce dolů… Jak ti říkají?“

„Jmenuju se Abbás Rahmán, pane.“

„Jak ses dostal do těchhle končin?“

„Ztratil jsem svoji karavanu.“

„Jakou karavanu?“

„Obchodní, pane. Patřil jsem k její ozbrojené ochraně.“

„Jak k tomu vlastně došlo?“

„Zřítila se na nás lavina… Zachránil jsem se jenom zázrakem.“

„Ale ne, lavina?“ Výsměch v hlase byl zcela neskrývaný. „Kde k tomu došlo?“

„Když jsme se blížili k Modré roklině,“ zašeptal Abbás, který podvědomě cítil, že tahle lež mu užitek nepřinese.

„Jaké měli kupci z vaší karavany zboží?“

„Všelijaké, pane… Nestarám se o cizí záležitosti.“

„Ten heroin sis tedy vzal o vlastní újmě?“ Silonový sáček dopadl k Abbásovým nohám s temným žuchnutím.

Abbás se zachvěl a každý sval v jeho těle se napjal ke skoku, kterým měl uniknout ze světelného kužele. Jeho záměr však v samém zárodku zmařil panovačný hlas:

„Ani hnout!“ A muž výhružně dodal: „Jinak koupíš olovo do břicha!“

„Rozumím, pane.“ Abbás zvedl ruce, jako by si tím gestem chtěl útočníka naklonit „Ani se nepohnu.“

„Teď vidím, že je s tebou docela rozumná řeč,“ zazněl opět o poznání přátelštější hlas zákeřného nevěřícího psa, který už nepochybně stačil prozkoumat jeskyňku. „Pověz mi všechno, ale jenom pravdu, a pak uvidíme, co se s tím dá dělat.“

„Tohle mi nepatří,“ postrčil váček s heroinem Abbás špičkou boty. „Omylem jsem si musel vzít cizí náklad.“

„Drogy mě nezajímají ani trochu. A vůbec, nejsem od policie, jde-li ti o tohle. Můžeš být docela klidný.“

„Opravdu, pane?“

„Ano. Ale teď mi pověz, k čemu vlastně došlo v Modré roklině?“

Abbás chvíli mlčel a shromažďoval roztěkané myšlenky a pak dopodrobna a naprosto pravdivě pověděl o přepadení karavany i o událostech, které po přestřelce následovaly. Nebyl to naštěstí příliš dlouhý příběh.

„A teď se vrátíme až na samý začátek. K. čemu jsi potřeboval toho koně?“ zeptal se muž s baterkou, když Abbás dokončil své vyprávění.

„K čemu je člověku kůň?“ pokrčil zajatec rameny. „Chtěl jsem se co nejrychleji vrátit domů.“

„Je příjemné zjistit, že naše záměry se v tomto směru zcela shodují, pane Rahmáne,“ pronesl s lehkou ironií neznámý. „Co abyste šel ke mně do služby? Podnikli bychom nevelkou cestu a pak bychom se mohli bez překážek vrátit do civilizovaného světa!“

„Neodvažoval jsem se v to ani doufat, pane!“ Abbás se téměř dusil radostí. Sepjal ruce v gestu vděčnosti a padl na kolena. „Budu vám sloužit jako váš otrok, pane!“

„Proč jako otrok? Budete prostě vykonávat práci, na kterou jste zvyklý. A já zase, třebaže jsem se mohl přesvědčit, že peníze nepotřebujete, nebo spíše je nebudete potřebovat, až se vám podaří prodat vaše zboží, jsem ochoten důstojně vaši práci odměnit. Řekněme dva tisíce dolarů. Vyhovuje vám to?“

„Nechť vás Alláh obdaří svou přízní, pane!“

„Výborně! Od této chvíle jste tedy, pane Rahmáne, v mých službách. Můžete se zvednout, nebo jestli chcete, třeba si sedněte. Teď už vám věřím… Zítra sem dorazí nevelká karavana a k té se my dva připojíme. Abychom se vyhnuli různým zbytečným otázkám, připravil jsem už pro vás takovou legendu. Hm, doufám, že víte, co je to legenda?“

„Jistěže, pane. Nezapomínejte, že jsem pracoval v drogách…“

„Váš nápad s tou lavinou se mi docela zamlouvá, a proto legendu postavíme na něm. Jenom s tím rozdílem, že jsme oba horolezci a jsme členy výpravy, která zkoumá přístupy k Sijama-Taře. Nemáte námitek?“

„Ovšemže ne, pane. Souhlasím.“

„Abych nezapomněl, jmenuji se Charles Macdonald a bude nejrozumnější, když mi tak budete říkat. Platí?“

„Jak poroučíte, pane Macdonalde.“

„Teď už honem zabalte svůj modlící kobereček a vrátíme se do jeskyně. Od řeky sem táhne nepříjemná zima a posoudit podrobnosti naší cesty bude nejvhodnější u ohně.“

Noc proběhla ve shodě až dojemné. Abbás usilovně přikládal do ohně jalovec a vonný dým se valil nad zemí v hustých chuchvalcích, tu a tam protkaný zářícími jiskrami.

Před úsvitem se Macdonald rozhodl prověřit spolehlivost svého nového pomocníka, zabalil se do deky, povytáhl pistoli z pouzdra a tvářil se, že usíná. Hlava mu klesla na prsa, dech byl rovnoměrný a klidný, ale oči zpod přivřených víček sledovaly ostražitě sebemenší pohyb stínů, uši zachycovaly sebemenší šramot.

Abbás předčil všechna očekávání. Když vítr měnil směr, pokoušel se dokonce odhánět od svého pána kouř. Zdálo se, že mu podmínky jeho nové služby plně vyhovují.

Nadešla doba himálajského svítání. Z popelavě polotmy se nejprve vylouply obří stíny vrcholků. Oblaka zavěšená ve stříbřité prázdnotě oblohy se podobala nehybným chuchvalcům modrého kouře. Pak najednou propukla v prosvětlené obloze nepředstavitelná hra polotónů, do nichž jako loukotě obřího kola pronikly růžové paprsky jitřního slunce.

Oheň teď už svou září neoslňoval, ale svět přesto dosud vypadal jako strnulá černobílá fotografie. Dole v husté peřině páry klokotavě naříkala řeka, stezka podél kamenného valu se podobala jemné pavučině s kapkami jinovatky. Macdonald zpočátku odmítl uvěřit svým očím, když spatřil na cestě lidskou postavu, jíž dodávala vzdálenost zdání přízračnosti. Rychle se podíval na svého spícího pomocníka a nasadil si k očím dalekohled. K rozcestí se opravdu blížil člověk. Soudě podle zevnějšku to byl domorodec. Pohyboval se velmi rychle, ale – a to Australana zarazilo – ne jako maratónský běžec. Zdálo se, že pluje, jako by se nohama země pod sebou ani nedotýkal.

„Abbási!“ Macdonald se nehlučně zvedl a dotkl se Pákistáncova ramene. „Podívejte se honem támhle!“ S těmi slovy mu podal samopal M-16 s optickým zaměřovačem.

Abbás se probudil okamžitě, zalícil a podíval se tubusem dalekohledu na podivnou postavu.

„Ó Všeslitovný, to je přece madžnún,“ řekl po chvíli zaraženě. „Pohybuje se díky cizí vůli. V téhle prokleté zemi, kde se lidé podobají démonům a klanějí se ansabům – modlám, se to prý stává. Nejednou mi to říkali starší kamarádi.“

„Madžnún? Co je to madžnún?“ zeptal se Macdonald, aniž přestal dalekohledem pozorovat klouzající postavu.

„Člověk ďáblem posedlý, do něhož vstoupila zlá moc, pane.“

„Tak? Hm, vlastně je to docela výstižné… A teď ho sejmi!“

„Jak sejmi? Nerozumím, pane.“

„Pal!“ zašeptal Macdonald břitký a naprosto jasný povel.

12

Na rozloučenou věnoval Robert Smith nejvyššímu lámovi termosku, která vyvolala v řadách místní elity opravdovou senzaci, a správci dzongu, který tu zastupoval osobu vládce Druk-Julu, daroval v těchto nadmořských výškách zcela nepotřebný, přesto však efektně vyhlížející kávovar z termického skla.

Detailnímu popisu cesty se Smith úspěšně vyhnul, neboť vědomá lež mu byla protivná. Poslušen rady Charlese Macdonalda, vydal se, jak bylo dohodnuto, na průzkum brodů. Američan navršil na Tygrova bedra takovou spoustu neodkladných úkolů, že bylo třeba využít tlumočnických služeb italského profesora.

Chtěnechtě projeví Evropan vždy daleko více pochopení, dostane-li se jeho kolega nečekaně do potíží. Docela jinak než pověrčivý Šarpa bude reagovat i na šťourání místních správních orgánů, jejichž představitelé dosud až po uši vězeli v temnotách středověkých pověr a zvyklostí. Ital bude docela jiný než Tygr vychovaný v bázni před karmou a děsivými stvůrami tibetské fantazie, démony, duchy, oživenými mrtvolami nebo sněžným mužem.

Nebylo v lámově či správcově moci, aby mohli cokoli namítnout proti nepředvídané, a proto zvlášť podezřelé změně záměrů nezvaného hosta. Guvernérova odpověď zatím nedošla a člověk obdařený nepálským vizem mohl jednat, jak se mu zachtělo.

„Kterým směrem půjdete?“ vyptával se vtíravým tónem správce dzongu. „Průsmykem, nebo se vydáte přes hory?“

„Přes hory?“ Smith se zatvářil náležitě starostlivě. „V téhle době? Obávám se, že jarní tání by mohlo naši cestu pořádně ztížit.“

A tak, aniž by přímo odpověděl na položenou otázku, přece jen naznačil, že dává přednost cestě přes průsmyk Lha-la.

„Proč vlastně nechcete počkat, až se potoky uklidní a počasí vám začne více přát?“ nevzdával se správce.

„Je mi líto, i tak jsem už promarnil spoustu času.“ Smith doprovodil svá slova gestem vyjadřujícím, že není zbytí. „Ale kdyby se vám třeba podařilo být mi nápomocen při získání povolení ke vstupu do Bhútánu, pak…“ Větu nedokončil, jako by chtěl ještě více zdůraznit, jak je mu krajně nemilé, že se musí vzdát svého původního plánu.

Láma a správce dzongu si vyměnili ostražité pohledy. Oba věděli až příliš dobře, že tenhle cizinec bez konexí nedostane povolení ke vstupu do Bhútánu nikdy. Obou se zmocnil pocit, že se Smith rozhodl zvolit novou taktiku boje a že se snaží vydírat hodnostáře Všepohlcujícího světla, aniž by cokoli slevil ze svých původních požadavků.

Je pravda, že Smith šikovně využil složitosti situace, leč jeho slova byla míněna zcela upřímně. Bhútánský bronz byl pro něj navzdory všem potížím tou nejlákavější realitou, jež na vážkách rozhodování zcela jednoznačně převažovala mlhavé vidiny jakýchsi imaginárních pokladů tajemné země.

„Jsem připraven čekat, jak dlouho bude třeba,“ slíbil oběma mužům bez přesvědčení o úspěšnosti svého vyjednávání. „Jste ochotni mi pomoci?“

Správce dzongu se zdál být zcela zaujat prohlídkou báječného daru, jehož se mu dostalo. Za celý svůj život se mu zatím nepodařilo spatřit, jak klokotá vřící voda v nádobě z průhledného skla.

Nejvyšší láma, kterého tím správce ponechal v osamění, byl nucen neochotně přiznat: „Na mně nezáleží vůbec nic.“

„Tak to vidíte, pánové,“ pokrčil rameny Smith.

Profesor Valenti, který si jasně uvědomoval, že Američanovu vítězství nad oběma rozpačitými Tibeťany napomohl on sám, se pokusil nepříjemnou situaci řešit diplomaticky:

„Můj učený kolega se zajímá o prastaré recepty tavby bhútánského bronzu.“ Při těch slovech se nejvyššímu lámovi vybraně uklonil a naznačil tak, že v tomto okamžiku mluví sám za sebe. „Právě jen ty recepty a nic jiného!“ zdůraznil. „Že je tomu tak, pane Smithe?“ zeptal se tentokrát anglicky.

„Přesně tak,“ potvrdil Američan.

„Pak tedy nepochybuji o tom, že kdybyste vy, velevznešený, mohl být našemu příteli nápomocen při získání potřebných vzorků bronzu, nepospíchal by s odjezdem rozhodně a vy byste měl po starostech.“ Stejně jako domácí pánové i Valenti dával přednost tomu, aby nenazýval věci pravými jmény. Proto také ani jednou nevyslovil název údolí, třebaže předtím o něm hovořil zcela otevřeně.

Z toho, co tu bylo řečeno, vznikal dojem, že jediný, kdo není zasvěcen do tajemství, je Smith. Právě tahle atmosféra náznaků a nevyslovených pravd napomohla tomu, že z nepříjemné situace vyšel se ctí. Formální zákaz již sám o sobě předpokládal alespoň částečné odhalení tajemství, s čímž by ani nejvyšší láma, ani správce dzongu nesouhlasili, neboť by tak nepochybně zatížili svoji karmu hrubým prohřeškem. Vypadalo to, že za veškeré následky nese odpovědnost jenom Smith – nebožák donucený okolnostmi k osudnému kroku, jehož významu mu nebylo dáno porozumět. Buddhistická etika téměř neponechávala prostor pro další zásahy do subtilní situace, jejíž zdroje i důsledky vyplývaly, zdá se, z neproniknutelných temnot dávno dovršených zrození lidí.

„Neznáme-li všechna zauzlení a spletité obrazce, jež vytvářejí nitky lidských osudů, nevíme-li, kdy zastavit, kde vyrovnat zakřivení, zda není jednodušší ponechat bláhového snílka jeho vlastnímu osudu?“ uvažoval nejvyšší láma.

„I tak je přece zřejmé, že se neodvratně přibližuje naplnění osudu, neboť mocný jogín Norbu Rimpočhe cítí pach krve v šlépějích, jež vedou jeho minulostí.“

„Kdopak je druhý host? Ten, jenž sestoupil z hor?“ zeptal se nahlas Nejvyšší, pro něhož samozřejmě Macdonaldovo nečekané zmizení nezůstalo tajemstvím. „Ještě se sem vrátí, nebo jste si sjednali schůzku někde jinde?“

Na otázku tak přímou a jednoznačnou se nedalo odpovídat polopravdami. Lež by tak jako tak vyšla najevo a navždy by připravila bílé muže o možnost návratu.

Smithovy pocity nebyly v té chvíli právě příjemné. Což mohl s jistotou tvrdit, co vše je může potkat v tom záhadném údolí? Koneckonců Himálaje rozhodně nejsou místem, kde by bylo zdrávo pálit za sebou všechny mosty.

„Poprvé jsem se s panem Macdonaldem setkal až tady, ve Všepohlcujícím světle,“ odpovídal zvolna a promýšlel každičké slovo, jako by ho podrobili zkoušce na detektoru lži. „Nemohu rozhodně odpovídat za jeho činy, stejně jako nemám právo vypovídat o jeho záměrech.“

„Což jste se s ním nedohodli na společné cestě do údolí?!“ Přesně formulované otázky santálového starce vyvolávaly pocit ledového chladu, třebaže byly vyslovovány s vybranou zdvořilostí.

Úvahy o tom, odkud získal starý láma všechny ty informace, byly ostatně zbytečné. Na Východě, kde rozhodování mezi životem a smrtí bílého vetřelce závisí na tlumočnících, průvodcích a kdoví na kom ještě, opravdu nezbývá pro tajemství místo.

„Hovořili jsme o té otázce často, ale konečné rozhodnutí doposud nepadlo.“

,A kde to konečné rozhodnutí padne? V průsmyku nebo hned u řeky?“

„Obávám se, že na tuhle otázku nedovedu odpovědět,“ vymáčkl ze sebe Smith zdvořilou odpověď jen s největším sebezapřením.

„Nu což, pak tedy dovolte, abych vám popřál úspěšnou cestu,“ řekl bezstarostně Ngagvan Rimpočhe a obrátil číšku dnem vzhůru, aby tak naznačil, že audience je u konce. Třebaže v tomto slovním souboji nepochybně zvítězil, neodepřel si, aby své hosty naposled nevaroval: „Přece jen si to rozmyslete, radím vám naposledy, dokud je ještě čas. Neriskujte zbytečně své životy!“

Smith pocítil závan hrozby nebo dokonce poslední výstrahy každičkým atomem svého těla. A kdesi v hlubinách jeho duše zamával křídly pták atavistického strachu, pověrčivá paměť se vzepjala k výšinám v děsivém víru. Aniž by vykonal sebemenší pohyb, napjal až k prasknutí všechny svaly svého těla, neboť pochopil, že došlo k čemusi, co již nelze změnit, a že se povoz, do něhož neuváženě nastoupil, řítí rychlostí, jež vzrůstá každým okamžikem, někam do neznáma.

I Valenti, který se besedy zúčastnil jen zcela povrchně a nepřestával se v duchu obírat vlastními záležitostmi, pojednou pocítil příval nevysvětlitelného smutku a na krátký okamžik o sobě dokonce zapochyboval. Je opravdu tak dobře připraven na setkání, po kterém toužil celá ta léta? Prahne po něm opravdu? Ale odpověď nepřicházela a stesk ustupoval jen zvolna a neochotně.

Nakonec mu pomohla, jako ostatně vždy, odvaha vzdělance a krystalicky jasná analýza situace. Vrchol života měl už dávno za sebou a zdlouhavý sestup nesliboval žádná zvláštní odhalení. Jen se mu hlavou stačila mihnout myšlenka, jíž byl uvyklý, spolu s důsledky, které z ní plynuly, a Valenti znovu nabyl lehkosti a jasnosti mysli i pocitů.

Také Robert Smith se dokázal záhy ovládnout. Vzpomněl si na své mrtvé, na ženu a dcerku, hlavou mu prolétla hrůznost jeho osamělosti a otázka, zda břímě, které se chystá položit na vesmírné váhy osudu, je opravdu tak důležité, mu byla pojednou jasná. Příliš velkou cenu jeho život neměl. A dostavil se klid, třebaže zmizela i dávná touha za každou cenu postihnout tajemství zpívajícího bronzu. Bezradně se v sobě snažil tu touhu znovu zažehnout, aby zaplnil nekonečné prázdno, které ho vyzývalo k bezhlavému útěku někam na samý kraj světa.

Teď už mu byl blízek. Což má smysl vracet se zpět jen proto, aby všechny zbývající dny byly naplněny marnou lítostí nad tím, co nebylo vykonáno?

Lámovi bylo jasné, že zviklat bílé muže v jejich skálopevném rozhodnutí se mu přece jen podařilo. Přesto však dokázali – každý ovšem po svém – strach překonat a zachovat si svou důstojnost. V očích starého buddhistického mnicha si tím získali nesporné uznání. Intuicí pochopil, že oba cizinci získali statečnost teprve poté, co se zhluboka napili ze studnice zoufalství, a rozloučil se s nimi mnohem srdečněji, než původně zamýšlel. Dokonce nad nimi zašeptal ochrannou mantru a letmým pohybem dlaně načrtl ve vzduchu posvátné znamení. Nenalezl v jejich očích svatou záři nezištných hledačů pravdy, ale v jejich slovech nebyla ani mrtvolná pachuť lži, do níž se odívají malicherné a vždy jen chvilkové žádosti lidí nízkých. Ti dva se smířili s beznadějí, jež na všechny čeká na konci cesty, ale chtěli před smrtí alespoň nahlédnout… Ovšem, nebyli zcela upřímní a v jejich slovech nebylo těžké odhalit lest, ale kdo je vlastně povolán, aby je na jejich cestě zastavil?!

Nejvyšší láma stále ještě pojímal všechny cizince souhrnně, aniž si blíže všímal podstatných rozdílů mezi jednotlivými osobami. Tak i profesor Valenti teď ztratil mnoho ze své dobré reputace, když vystupoval v úloze Smithová tlumočníka. Temperamentní gestikulace vlastní všem Románům se v očích starého mnicha stávala zřejmým důkazem zaujatosti a znovu v něm probudila podezření, které již málem pohaslo…

Smitha šli vyprovázet všichni, od těch nejmenších až po starce. Mladičcí novici se halili do žlutých cárů a lačně vtahovali kouř z cigaret, které jim Američan na rozloučenou věnoval. Hospodyňky přinesly máslové koule, hrách a trošku divokého medu.

Nadešly poslední chvíle. Ang Themba už vyhnal z městské brány nákladní jaky ozdobené barevnými pruhy látky, starý shrbený mnich ovanul poutníky i zvířata jalovcovým kouřem a na ramena Američana, který se před ním sklonil v pokorné úkloně, vložil hábit bílé barvy, která tu znamená loučení. Koně v předtuše dlouhé cesty netrpělivě řehtali a nervními pohyby svalů odháněli dotěrný hmyz. Chrámoví sluhové, seřazení u zdi modlitebny, vyprovázeli poutníky unylým halasem dlouhých radkungů. V té barbarské hudbě zaznívala magická moc pradávných dob i zoufalá beznaděj věčného kolotání života. Bylo to, jako by je, dosud živé, pohřbívali. Klobouky hudců zdobené hřebeny vyvolávaly vzpomínku na přilbice herců trojské války: teď se zachvívaly v rytmu mohutných výdechů. Oděvy mnichů ve větru se třepotaly jako šafránové rudé jazyky plamenů, prsty těch, kdož se v té chvíli usilovně modlili o zdar cesty, se setkaly v posledním doteku.

Dokonce starý láma vyšel ze dveří knihovny, sestoupil o několik schodů níže a růžencem žehnal odcházejícím poutníkům.

Smithovi připadalo v té chvíli všechno neopakovatelné a nasycené prorockým významem. S tím podivným maličkým světem, v němž byl nucen v posledních dnech žít a který si kupodivu stačil oblíbit, se teď loučil zřejmě navždy. Zmocnil se ho pocit, že všechno kolem je jen vidina, šálení smyslů. Stačí, aby popošel o jeden dva kroky, a vše se rozplyne jako fata morgána.

Nezvládnutelný cit ho docela zaplavil a on – jako dávný rytíř, který vyráží do Svaté země – mávl bílým šátkem, když se loučil s Nejvyšším, a poté se přiblížil k Joy a v duchu kurtoázních příběhů před ní poklekl. Mladá žena ho zvedla, políbila na čelo a se slzami dojetí v očích ho požehnala katolickým znamením kříže.

S Valentim se Smith bratrsky objal, pak se poměrně svižně vyhoupl do sedla a vyrazil z brány do neznáma.

Zatímco jeho koník doháněl karavanu, vyňal z pouzdra kornet a jal se hrát svou nejmilejší píseň, která vždycky dokázala dojmout jeho osamělé srdce.

Ulehni s milou do trávy husté…

Ani jednou se neobrátil, aby se podíval zpět, a tak ani nemohl spatřit, jak otevřenou branou proklouzl do kláštera podivný přízrak s krvavou ranou na prsou. Lidé s výkřiky zděšení ustupovali a uvolňovali raněnému poslu cestu. Nevidoucí somnambul nejistě vystupoval, zkoušeje zaprášenými chodidly každičký schod. Když vystoupil až na terasu, kde stál nejvyšší láma, podal mu svitek papíru pokrytý krvavými skvrnami. Pak jako podťatý padl u nohou svého pána na zem. Byl mrtev.

13

Třetího dne karavana, k níž se již stačili připojit Macdonald s Abbásem, dospěla až k posvátnému háji bohyně Matky. Tam také začínal zdlouhavý výstup až k průsmyku.

Vedle kamene pokrytého rumělkovou barvou, na němž byli za dávných dob lidé obětováni božstvům, poručil Ang Themba, aby se zastavili a sestoupili z koní. Poháněči, obtíženi připravenými dary, nejistě vstupovali do stínu věkovitých jedlí. Les šuměl padajícími kapkami a kradmými pohyby statisíců černých pijavic, kterými se tlející chvojí jen hemžilo. Plazivé kopřivy a narezlé kapradiny se vinuly ke kmenům stromů spoutaných liánami. Páchnoucí voda v loužích vřela množstvím hnědých pulců. Jako kosti nebožtíků z rozbitých rakví se ke světlu draly ohyzdné houby.

Smith vykročil za muži nesoucími obětní dary jen ze zvědavosti. Ani se nepodíval pod nohy, kde se hnijící půda hemžila drobnými živočichy těch nejbizarnějších tvarů, a vdechl zplna nehybný vzduch lesa. Stezka, v lesním pološeru téměř neznatelná, ho záhy přivedla na palouk zavalený plochými kamennými deskami. Pochopil, že lidská ruka se tohoto prvotního chaosu dosud nikdy nedotkla. Jen výklenky nevelkých jeskyněk byly tu a tam pokryty tajemnými znaky, které tu kdysi zanechali podivínští jedinci, kteří patřili k národům, jež dávno zmizely v propadlišti dějin.

Smith si pojednou všiml, že v jedné z jeskyněk problesklo světlo, a jal se vystupovat na skálu po kamenných schodech, jež jako by tu kdosi postavil pro neznámé obry. Modlitebna, v níž Himálajci zapálili své obětní tyčinky, se ze všeho nejvíce podobala ďáblovu útulku, v němž odedávna pořádali své hodokvasy kanibalové. Nerovné zdi a začazená, pavučinami zahalená klenba – vše bylo pokryto kresbami nepopsatelných oblud. Krví se lesknoucí tesáky a drápy náruživě trhaly bolavá lidská těla, girlandy lebek vyčítavě hleděly na příchozího svými bezednými důlky.

Na špínou a mastnotou se lesknoucích oltářích, prohlodaných miriadami termitů, se matně třpytil starý bronz. Smith pojednou pocítil, jak se mu vzrušením úží dech. Ty bizarní figurky z bronzu měly cenu, kterou nebylo možno ani vyčíslit. A nikomu nepatřily – to bylo zvláště důležité. Nikdo je nehlídal, jen zaprášené pavučiny lhostejně pokrývaly nádoby s obětním arakem a buvolím máslem. Stačilo jen trpělivě vyčkat, až odejdou poháněči, a Smith se rázem mohl stát neomezeným pánem všech těch pokladů. Mohl by nerušeně seškrábnout vzorky pro své analýzy nebo si dokonce některý z předmětů vzít s sebou. A přesto se neodvážil ani se dotknout těch bronzových sošek, na nichž se oděv již dávno proměnil v zetlelé cáry, jež se staly domovem červů a brouků. Týdny, které strávil ve zdech Všepohlcujícího světla, zanechaly na Smithovi své nesmazatelné stopy. Teď v sobě cítil téměř nepřekonatelnou zábranu. Hranice mezi tím, co je dovoleno, a tím, co nelze provést nikdy a za žádných okolností, se pro něj stala téměř fyzicky hmatatelnou.

A tak, když vhodil do mísy zdobené ornamentem sedmi klenotů půldolar s profilem zavražděného prezidenta, opustil spěšně tuto svatyni duchů temnot. V hlavě měl prapodivný zmatek…

Čím výše stoupala stezka pokrytá drobnými kaménky, tím častěji se objevovaly nitky špinavé vody, tím více bylo mezi keři zčernalých úlomků tajícího ledu. Téměř každý krok karavany doprovázel vyděšený křik bažantů, kteří vzlétali snad jen proto, aby překvapili bělošské poutníky bohatstvím barev svého opeření a aby záhy zmizeli v méně dostupných křovinách.

Před samým západem slunce, když na svislou stěnu zprava dopadly poslední teplé paprsky, dospěla karavana k nejvyššímu bodu své pouti. Po obou stranách se rozevíraly nesmírné dálavy. Ve ztichlém a kvapem chladnoucím vzduchu se modlitební stuhy a chrámové praporce zaražené do kamenné pyramidy zachvívaly jen lehce, jakoby neochotně. Poháněči se cítili být opět povinováni přinést vládcům velehor nezbytnou oběť. Seskakovali z koní, aby k pyramidě položili kousek jaspisu, vyhlazený křemen s bizarním žilkováním nebo třeba jen zkamenělý zahnutý roh.

Skaliska, podobná v této chvíli roztříštěným kostem pravěkých veleještěrů, i osamělé obří balvany byly pokryty obrazy božstev. Voda z tajících ledovců tu a tam spláchla nepříliš trvanlivé barvy a na kamenech pak zůstávaly jen nejasné barevné skvrny. Duše lidí, až do hloubi otřesené nádherou obrazu, na němž se obloha spojovala s vrcholky hor, se pojednou rozzářily poznáním, že vše je tu naplněno věšteckým smyslem, v němž se lidským očím rozevírají studnice tajemství. A přesto je tajemný spánek skal lidem nejasný, jen mimoděk a zlehka se jich dotýká závan větru, rozechvívajícího stébla trávy. Ani slovem, ba ani myšlenkou nelze vyjádřit ten staletý smutek. Jen zrak – dovolí-li to ovšem ohňový buddha Padmasambhava – je schopen vpustit do duše poselství věčnosti.

Pestře zbarvené tváře s nimbem svatosti – ach, ty nesmrtelné poklady, které se zjevují v lotosových květech! Artefakty obrazů jen dovršily dokonalost započatou lakonickými výtvory živlů. Vše tu bylo uvedeno do rovnováhy a uzavřelo se v dokonalém kruhu. Sebemenší písečné zrnko se tu stalo neoddělitelnou částicí velkolepého celku, v němž se navěky spojili vesmír a člověk.

Nedostávalo se jim sil opustit tu temnou kamennou hmotu s pestrobarevnými kontrapunkty praporců, nad níž se do nekonečna vzdalovala nebeská báň s měňavými chuchvalci oblak. Ale jak navěky znehybnět, aniž by zanikla lidská paměť, jak pohlížet očima vděčnosti na lákavé dálky, v nichž se v neúnavném koloběhu dne a noci od věků k věkům vrší osudy nebeských těles?!

A nic tu nelze pokládat za nahodilé, nic nemíjí bez následků. Jen pohleď, člověče, na třpyt tohoto kusu horniny, který se odlomil od skály, nebo na tuto kapku, jež se stala pastí pro poslední paprsky zapadajícího slunce. Hle, květina kolébaná větrem…

Smith pocítil, jak se mu v hrdle převaluje chuchvalec, sundal z ruky starý rodinný šperk – náramek, který mu sloužil jako amulet – a odhodlaně jím mrštil k úpatí pyramidy. Titanová ocel probudila svým uraženým cinknutím vzpomínky, spící dosud v nejhlubších proláklinách paměti.

Jak oslepivě se rozzářily vesmírné hlubiny, když se karavana jala sestupovat dolů! Smitha se pojednou zmocnil intenzívní pocit, že se mu konečně podařilo vynořit se po dlouhém bloudění v podmořských labyrintech na povrch a zhluboka se nadechnout. Změť těch nejpodivuhodnějších zvuků se zaryla do jeho uší, kde se doposud nezřídka utápěl v ohlušujících explozích rachot kulometné palby v neodbytném a vtíravém šelestu jedovatých lijáků měnících džungli ve hřbitov.

Pojednou měl dokonale jasno o sobě i o celém světě a v témže okamžiku na to navždy zapomněl. Zůstal jen pocit, že se oddělil od země a vzlétl vzhůru.

Marně ukazovala bohyně Dukkhar, zobrazená na skále, svými čtyřmi pažemi cestu k pokladnici ducha. Smith nedovedl porozumět vybranému gestu jejích paží. Marně tu pro něj báječný princ Majtréja přechovával džbánek s nápojem nesmrtelných. Smith si nádoby ukryté mezi květy lotosu ani nepovšiml. Již dávno bylo rozhodnuto, že démanty poznání v rukou zádumčivých dalajlámů nejsou určeny pro něj.

Macdonald, který jel hned za ním, chvíli váhal a pak hodil na společnou hromadu kuličkové pero: opravdu u sebe neměl v té chvíli nic vhodnějšího. A pak si začal bezstarostně pohvizdovat.

Jen Abbás projel kolem s opovržlivým úšklebkem na sevřených rtech a pookřál, teprve když v dálce zahlédl opuštěnou strážní věž. Vděčně se dotkl na počest Prorokovu svého vousu.

„Přece jen jsme je předstihli!“ usmíval se spokojeně Macdonald. „Na věži nevidím ani človíčka. Všechno jde tedy zatím podle plánu. Vidíte, a vy jste pochyboval!“

„Měl jsem k tomu své důvody,“ ospravedlňoval se neochotně Smith.

„Vojáci obsazují věž, jakmile se průsmyk otevírá, to je pravda. Ale měl jsem důvod věřit tomu, že guvernér nebude příliš pospíchat. Leckdy trvá celé týdny, než sem přijde vojenská hlídka.“

„Máte pravdu, Charlie. Vyhrál jste!“

„Tady přece nejde o nějakou sázku,“ opáčil spokojený Macdonald. „Prostě kdykoli se něco odehrává přesně tak, jak jsem to zamýšlel, zakouším ryze estetické uspokojení. Realitu totiž organizuje idea, můj milý, Duch velí zákonům tohoto světa.“

„Ne vždycky. Bohužel…“

„Ale ano, vždy je tomu tak. Je-li ovšem výpočet správný.“

„Přece jen nás mohli předejít,“ bránil se unaveně Smith, který měl dost práce s přitahováním udidla.

„Nikdy!“ rozesmál se pyšně Macdonald.

„Dokonce i kdyby posel dorazil včas?“

„Jenže on nedorazil, příteli. A v tom je jádro pudla! On totiž nedorazí nikdy. Rozumíte? Nikdy!“

„I to je možné,“ pokrčil Smith lhostejně rameny.

Za strážní věží spatřili pohřebiště, na němž našli své poslední útočiště bezejmenní poutníci. Jedni se vraceli, poté co posloužili za potravu krkavcům a supům, zpět do věčného koloběhu životů, jiné odnesla voda, další zase umírali pod tíhou kamenných lavin. A tak se začasté z úlomků kamene navršených nad zbělalými lidskými kostmi stávaly náhrobky hříšníků, mužů spravedlivých i pošetilců, hledačů pozemského ráje i dobrodruhů.

Rozhodli se přenocovat ještě v průsmyku, aby mohli hned po rozednění provést důkladný průzkum sestupových cest. Šarpa přenechal poháněčům starost o stavbu stanů a jal se vybalovat stanové dílce, kladiva, háky a karabiny, které vedou lano.

Sáhib neúnavně opakoval, že pan Macdonald již s úspěchem prošel očistným obřadem a že se mu dokonce dostalo požehnání lámů, Šarpa se však přesto uzavřel do sebe a choval se více než zdrženlivě.

Ráno, sotva se horskou krajinou rozlétly první paprsky, pustili se lidé do prohlídky svahu. Čekala je svízelná pouť, neboť cesta, jež mířila z jara do léta, vedla prostorem zimy. Severní polohu svahu a stín velkolepé Sijama Tary tu udržovaly sníh skoro po celé trase. Ledová pláň byla v řadě míst vystřídána skalními převisy a ledovými jazyky, které sníh ani nestačil pokrýt. Ledovec, místy poškozený sesuvy, se rozrůstal do hrozivého nádoru porostlého bizarními věžičkami ledu, kterým horolezci s oblibou přezdívali „hříšníci“. Dalekohledem opatřeným kontrastním oranžovým filtrem se daly poměrně dobře pozorovat téměř nezřetelné víry ledových vichrů. Nebylo pochyb, že nad chaotickou změtí zvětralých skal a tříštících se morén zuřil silný uragán.

„Pohled pro bohy, řekl bych,“ ozval se znepokojeně Macdonald a mlaskl. „Abych se přiznal, čekal jsem, že to tu bude útulnější.“

„Co myslíte, pane Thembo, zvládneme sestup?“ zeptal se Smith s pramalou nadějí v hlase Šarpy, který pozorně sledoval krajinu dalekohledem.

Záporná odpověď by ho nejspíše naplnila radostí, neboť sestup mu připadal zhola nemožný. Nejspíše měli pravdu lámové, kteří s podivuhodnou naléhavostí tvrdili, že od údolí nevedou žádné cesty.

Průvodce jen rozladěně mávl rukou, rozběhl se k osamělé skále, která stála nedaleko, a hbitě jako kamzík vyšplhal se vzhůru.

„Chlapík!“ ocenil jeho výkon se závistí v hlase Macdonald. „Mně osobně připadá sestup docela možný, ale bude to čertovská práce. Budeme do toho muset vložit všechno, doktůrku, víme? Tak co, cítíte se na to?“

„Co mi zbývá?“ pokrčil Smith rameny. „Jenom se bojím, že ty největší obtíže na nás čekají právě tam dole, až ze sebe – jak říkáte – všechno vydáme a budeme mít sílu asi jako dědkové ve starobinci… Vy totiž, Charlie, ani netušíte, do jakého dobrodružství jste se pustil!“

„Vy si to snad představujete v podrobnostech?“

„Skoro vůbec ne.“ Smith se pokusil slůvko „skoro“ zdůraznit.

„Myslíte si, že je v tom nějaký rozdíl?“

„Obrovský! Pro vás jako pro horolezecké eso je tam dole“ – Smith ukázal prstem směrem k cíli jejich cesty – „všeho všudy neznámé údolí, zatímco pro mne, který se pokládám za skeptického fatalistu, je tam svět, který vlastně ani neexistuje.“

„Třeba mi tu vaši řeč vysvětlíte? Jen tak z nudy, hm.“

„Jestli se tam vůbec někdy dostaneme,“ Smith opět křečovitě mávl rukou směrem k údolí, které se utápělo ve stínu indigové barvy, „pak vám asi nebudu muset nic vysvětlovat.“

„Chováte se jako náš dobrý přítel prelát, kolego,“ ušklíbl se znechuceně Macdonald. „K čemu všechny ty tajnosti?“

„Prostě bych nerad vypadal jako dokonalý hlupák,“ odsekl umíněně Smith a vyrazil vstříc blížícímu se Šarpovi. „Tak co? Jak to vypadá?“

„Za pokus to stojí, sáhibe,“ odpověděl Themba a v hlase měl mnohem více jistoty než před chvílí. „Jsou tam sice dva nebo tři zvlášť těžké úseky, ale zvládneme to za pomoci dvojitých lan.“

„Skoby ovšem budeme muset potom vytahovat zvlášť, že ano?“ pokusil se Šarpovi předvést profesionální znalosti Macdonald.

Ang Themba však nepohnul ani jediným svalem ve své široké tváři, jako by pro něj dotěrný Australan ani neexistoval.

„Co myslíte, sníh bude dobrý?“ zeptal se starostlivě Smith. „Víte, já tomu všemu ani za mák nerozumím a mé skromné horolezecké zkušenosti skončily nedělními výlety do blízkých kopců.“

„Mohu vám zajistit prvotřídní klouzání s oporou cepínem,“ ozval se Macdonald. „Souhlasíte se mnou, pane Thembo?“

Šarpa si rozvážně vhodil do úst žvýkací gumu a jal se ji usilovně formovat svými silnými zuby.

„A co zvířata?“ zeptal se honem Smith, aby nějak překlenul trapné mlčení.

„Pokusíme se je spustit dolů po lanech. Zachráníme-li jich aspoň polovinu, tak si můžeme gratulovat, sáhibe. Ostatně, poháněči tu stejně zůstanou.“

„Přemluvit by se nedali?“ Macdonald jako by si průvodcova urážlivého mlčení dosud ani nepovšiml. „Že by je nelákaly peníze?“

„Tak přece odpovězte, pane Thembo!“ zamračil se Smith.

„Rozhodně ne, pane,“ procedil sevřenými zuby průvodce. „Pomohou nám při sestupu a pak se vrátí domů. Ale přijdou sem za čtyři týdny a budou na nás čekat po pět dnů. Jestli se nám ale podaří objevit jinou cestu a my se tu za těch pět dnů neukážeme, pak odejdou docela. Tak to bylo, pane, domluveno a vy o tom víte stejně dobře jako já.“

„Co se dá dělat!“ zabručel nespokojeně Macdonald. „Doufám, že se nám podaří za ty čtyři týdny všechno zvládnout.“

„V tom případě bychom měli doprovod poháněčů zajištěn až do Mustangu,“ snažil se ho uklidnit Smith. „Ang Themba má naprostou pravdu: takové jsou podmínky, které jsme stanovili.“

„Vaše slova působí na mé rozjitřené nitro jako zázračný balzám,“ odtušil jízlivě Macdonald. „Ďas aby spral celou tu divošskou Asii s jejími jaky a…“ Nedomluvil a sklonil se nad rozevřenou mapou. „Musíme si upřesnit trasu sestupu.“

Pak už následovalo třiapadesát nekonečně dlouhých hodin vyčerpávající dřiny, která vyvolávala v napjatých svalech křeče. Jen chvíli si mohli odpočinout ve stanu, který se jen zázrakem podařilo postavit v úzké skalní rozsedlině. Vlastně ne, noc byla nekonečná, protože toužebně očekávaný spánek nepřicházel: místo snů se nešťastníkům před očima zjevovaly děsivé halucinace. Bylo tu skřípění zubů i ďábelský chechtot démonů – vše, co mrazilo krev a vhánělo do hrdla výkřiky hrůzy. Pak jako v mrákotách, nevěda ani, zda je to noční můra nebo skutečnost, klouzali dolů po zledovatělé kůře, na níž se zřetelně rýsovaly rýhy po jejich cepínech a okovaných botách. Do těla se zahryzával ledový nemilosrdný vítr. Oči sleply nadpozemskou září a únavou, dech se chvílemi docela zastavoval a ke konci neměli síly už ani k tomu, aby registrovali své oděrky a rány, krvácející klouby a zlomené nehty, ba ani dlaně až na maso spálené lanem. A kdesi nedaleko, a přece mimo dosah jejich možností, se jako struny trhala lana a zoufale řvoucí zvířata se řítila do hlubin bezedné propasti.

„Kale phe! Jděte pomalu!“ dorozumíval se ztrhaným hlasem průvodce s poháněči. „Ja la! Ma la! Dolů! Nahoru!“ A do toho zaznívaly virtuózní kletby páně Macdonaldovy, pronášené v pěti světových jazycích.

Nic z toho, co se tu odehrávalo, nebylo možno pochopit prostým rozumem. Hlasy jen varovaly uši zaplněné sněhem před nejasnou ozvěnou tragédie, která se už odehrála nebo se teprve v nedaleké budoucnosti měla odehrát.

Leč všechno dopadlo až s podivem úspěšně… Pomineme-li ovšem zanedbatelnou skutečnost, že výprava přišla o dva jaky a jednoho koně, kterého bylo třeba rychle utratit, protože si nešťastné zvíře při pádu zlomilo všechny končetiny.

Tábor vybudovali jen tak narychlo a poté, co do sebe hodili řádnou dávku neředěné whisky, ulehli, nebo spíše upadli ke spánku. Než se ponořil do říše snů, zaslechl ještě Smith syčení pánví a pocítil vůni jídla, které připravovali neúnavní poháněči z Bhútánu. Rozžhavené kameny vložené do litinové nádoby spolu s rozřezanými kusy masa a bělavými plátky horské cibule způsobily, že se vonící šťáva měnila v páru a dráždila chřípí.

„Koňské maso,“ napadlo Smitha, s hekáním se obrátil ve svém spacím pytli na druhou stranu a pak už se propadl do říše, kde vládnou jenom sny.

Probudil se až před polednem, naplněn pocitem, který už dávno nezakusil: štěstím, které nemohly zkalit ani nyjící svaly, ba ani krví podlité mozoly na dlaních.

Slunce nelítostně pražilo, ale tráva kolem dokola se ještě třpytila rosou a vysílala do prostoru omamující vůni medu. Za potůčkem, který se odvážně proplétal mezi šedohnědými valouny, se do očí zabodávala slonovinová běloba obrovského gejzíru. Nevelké mýtinky pokryté zpórovatělými výpary jen tu a tam vybuchovaly droboučkými bublinami soli. Lehounký větřík pozvolna odnášel do neznáma dráždivý pach jódu a brómu, jen na jazyku přetrvávala nepříjemná pachuť fotografické emulze. Zato očím se tu široko daleko rozprostíral pravý ráj: nekonečné nadýchané louky, pahorky porostlé trsy lesních jahod, vlhké úžlabinky s kvetoucími hyacintami. Jakmile se však směr větru změnil, nad celým údolím se rozprostřela dráždivá, vášnivě sladká vůně tavolníku. Jeho chocholky krémové barvy se jako zpěněné hrozny pohupovaly v modrozelených vlnách.

„Ulehni s kráskou na zarosené louce,“ zanotoval výsměšně Macdonald, když konečně uviděl, jak se ten směšný Yankee probouzí ze sna. „Ono je to tady opravdu ráj, kamaráde! Ani vodu na holení jsem si nemusel ohřívat – posloužil jsem si přímo u gejzíru. Škoda jen, že tu nemáme vajíčka. Zato si tady můžete dát celého bažanta. Jsou jich tu spousty. A taky skřivánci tu jsou.“ Macdonald přimhouřil oči jako spokojený kocour a vzhlédl k obloze. „Víte aspoň, jak se tenhle rajský kout země jmenuje? Na mé mapě jsem objevil jenom bílou skvrnu.“

„Bílou skvrnu?“ Smith, který v té chvíli otevíral konzervu se šunkou, si nepočínal příliš obezřele a začal si olizovat krvácející ranku na ruce. „Obávám se, že jste se tentokrát bez vlastního přičinění trefil do černého, příteli. Soudě podle všeho se tomuhle místu opravdu říká Bílý ostrov. Jeho hranice tvoří nánosy Glauberovy soli. Nezbývá mi, Charlie, než vám poblahopřát.“

„Udělal jste mi obrovskou radost,“ jízlivě se uchechtl Macdonald. „To je mi tedy opravdu vzácná trefa!“ Namočil párkrát placku z campy do tuku, který zůstal na pánvi, rychle dopil kávu a rozběhl se k potůčku. Chvíli zálibně sledoval dovádění lesknoucích se pstruhů, kteří statečně odolávali prudkému proudu vody, opláchl si ruce a tvář, nakonec si vypláchl ústa. „Můj ty bože! Ta je ale ledová! Až mě z toho rozbolely zuby.“

„Nedivte se, opravdu pochází z ledovce… Tak co, vydáme se na cestu?“

„Přesně tak. Dáme se do toho.“ Macdonald mechanicky zapnul rádio a vyladil obvyklou vlnu.

„Pořád ještě poruchy?“

„Vyjí jako pekelná legie.“ Australan hbitě vyhledal směrník. „Náš kurs se tedy nemění. Sto deset – stejně jako včera.“

„Budiž!“ Smith se namáhavě narovnal a očima vyhledal Šarpu, který za potokem pásl na žírném pastvisku jaky, kteří dokázali vyjít ze včerejší kalvárie bez úhony. Poháněči odešli zřejmě hned časně ráno…

14

Soumrak dohnal poutníky až na cestě. Obloha nad zubatými okraji horského hřebenu, který svíral údolí v neprostupném prstenu ze všech stran, dosud zářila všemi odstíny nového dne, ale tady, nad bezútěšnými poli, bez cestiček a sebemenších stop lidské činnosti, houstla tma každým okamžikem. I vzduch vířený lehkými křídly netopýrů se kvapně ochlazoval. Měsíční třpyt se jen neochotně odrážel od nehybných listů, jejich okraje byly posety jehlami.

Z neznáma sem vtrhly mraky komárů. Během několika minut bylo dílo zkázy na očních víčkách poutníků dovršeno: bolest teď vyvolávalo každé mrknutí. Sotva však Smitha napadlo, že by se měl důkladně natřít repelentem, zavál nečekaně vítr a upíří mračno bylo to tam. Ulehčeně si oddechl.

„Jako na objednávku,“ ozval se spokojeně Macdonald. „Ale teď bychom měli začít myslet na nocleh… Počkejte! Buď se mi to zdá, nebo je támhle opravdu světlo!“

Nemýlil se. Ne dále než půldruhé míle od místa, kde teď stáli, opravdu mihotavě zářilo světlo.

„Vypadá to jako plynová pochodeň,“ uvažoval starostlivě Macdonald a Smith hbitě vytáhl z koženého pouzdra důkladný triedr.

V okulárech spatřil kouřící plamen a osvětlený kus načervenalé zdi.

„Opět jste uhádl, Charlesi. Opravdu je to pochodeň a pořádně velká. Jenže není plynová. Důležité je, že osvětluje vchod do domu.“

„Bobby, jste unaven a mám pocit, že začínáte blouznit. Kde by se v téhle pustině vzal dům?“

„Je to ještě horší, Charlie. Ona je to vila. Má dokonce portikus, štíhlé dorské sloupoví a besídku.“ Čím déle se Smith prostřednictvím své optiky s obrazem seznamoval, tím zřetelněji se v okulárech zjevovaly nejrozmanitější podrobností. Teď už rozeznával dokonce jednotlivé ozdobné listy akantu na řezbářsky prováděných kapitulách, ztepilé sloupky v zábradlí, půvabné květníky i mramorové busty na zábradlích vějířovitě se rozevírajícího hlavního schodiště. „Vsadím svou hlavu proti falešné telefonní minci, že je to římská vila. Pakliže se mi ovšem dosud nepodařilo zapomenout všechno, čemu mě ve škole učili.“

„Vy jste zešílel, kamaráde,“ odpověděl mu zadrhávajícím hlasem Macdonald.

Smith se krátce zasmál. Vypadalo to však spíš jako vzlyknutí.

„Nevím jak vy, Charlie, ale já osobně z toho začínám mít strach.“ Smith sklouzl ze sedla na zem a podal Australanovi dalekohled. „Ostatně, podívejte se sám.“

Na Macdonaldově vyklenutém hrudníku se sice pohupovalo pouzdro s neméně výkonnou optikou vyráběnou firmou Zeiss, přesto však docela mechanicky sáhl po nabízeném dalekohledu a odhodlaně pohlédl na podivuhodná schodiště, na vznosné obrysy peristylu, na fontánu a sochy, jež se varovně bělaly v noční tmě.

„Náramně se to podobá Hadriánově vile, do níž jsem se kdysi dostal na svých toulkách Římem. Dobrý bože, v těch květináčích kvetou pelargónie!“

„To musíte vědět vy! Já v Římě nikdy nebyl.“

„Nejzajímavější je tohle!“ Macdonald se najednou zachvěl, jako by překonával nějaký vnitřní odpor. „Před několika minutami jsem totiž zrovna na tuhle vilu myslel… Vlastně ani ne! Nemyslel jsem přímo na vilu, ale… jak bych to jenom řekl, hm, pomíjivost naší existence nebo co… a najednou, zničehonic jsem si vzpomněl na starou dlážděnou cestu, na vítězný oblouk, hm, už ani nevím, zda Titův nebo Konstantinův, ani čert se v nich nevyzná.“

„Jistě uznáte, že je to náhoda víc než zvláštní.“

„To bych řekl, sakra! Netroufám si to s jistotou tvrdit o téhle vile, ale ty zříceniny a olivový háj, odkud jsem se díval dolů na zbytky kolonády – to jsem už viděl docela určitě. Pak – teď si vzpomínám – jsem začal myslet na naše cestovatelské strasti, dokonce jsem se litoval, no opravdu, a na římské reálie jsem docela zapomněl. Nebýt tohohle ďábelského mámení, ani bych si na Forum Romanum nevzpomněl…“

„Myslíte si opravdu, že je to mámení ďábelské?“ zeptal se stísněně Smith.

„To všechno zjistíme až na místě.“

Smith se obrátil dozadu: „Poslyšte, pane Thembo, mohou tu existovat nějaké domy? Nějaké stavby?“

„Domy mohou existovat všude, kde žijí lidé,“ opáčil netečný Šarpa, který si mezitím zapálil dlouhou tibetskou dýmku.

„To zní rozumně,“ ušklíbl se Macdonald.

„A žijí tu nějací lidé?“ pokračoval ve výslechu Smith, jako by se snažil oddálit okamžik konečného rozhodnutí.

„To opravdu nevím, sáhibe. Nikdy jsem tu nebyl.“

„Ale tam vpředu je dům! Vidíte ho? Dům!“

„Vidím, pane.“

„Nezdá se vám zvláštní?“

„Dům jako dům. Zdá se, že v něm žijí opravdoví boháči.“

„Jeden by si pomyslel, že většinu života strávil tenhle ubožák ve vilách římských patricijů,“ zavrčel otráveně Macdonald.

„Není mi zrovna do smíchu!“ přerušil ho ostře Smith.

„Mně taky ne, Bobby, věřte mi. Ale s legrací jde všechno hned lépe… Tak jak se vlastně rozhodneme? Pojedeme hned teď, nebo počkáme do rána, až se rozední?“

„Jedeme hned!“ vyštěkl Smith, jako by se cítil být zahanben vlastní nerozhodností. „Ale přesto, řeknu vám, že mám strach,“ přiznal se po chvíli. „Necítím se prostě ve své kůži.“

„Ale není to horší než ve Vietnamu?“ Macdonald popohnal svého koně a jeli teď zase vedle sebe. „Není to nejspíš ani horší, než to bylo tam v tom ledovém pekle, kdy lana praskala jako nitě.“

„Hm, tohle je strach jiného druhu, Charlie. Můžete mi věřit.“

„Chápu, že je jiný. Ale život – ten je přece tentýž! Nebo se pletu? Náš život – váš a můj. A pokud se cílová výhra nezměnila, musíme v započaté partii pokračovat. Nebo se mnou nesouhlasíte?“

„Máte pravdu, Macdonalde. Naprostou pravdu! Protože kromě toho zvláštního strachu cítím taky zvědavost.“

„Jakpak by ne! Římská vila v samém srdci Himálají. Dovedete si snad představit něco absurdnějšího?… Nesmysl!“

„Vyslovujete se příliš kategoricky, Charlie. Všelicos se přece stává! Svět antiky se přece stýkal s indickým buddhismem v místech, která odsud nejsou příliš vzdálená. Vezměte si třeba Kusany, Baktrii a Sogdianu. Traduje se dokonce legenda o tom, že v jednom z himálajských údolí dodnes žijí potomci válečníků Alexandra Makedonského.“

„Tuhle rádoby vědeckou abrakadabru si nechte od cesty, Bobby!“ Australan netrpělivě popohnal koně. „Neklame-li mě moje intuice,“ utrousil, aniž se po Smithovi ohlédl, „nečekají nás tam vpředu žádní soldáti Alexandra Velikého. Na to vezměte jed.“

„Za chvíli to budeme vědět s jistotou,“ křikl Smith a pobídl koně k lehkému cvalu.

Po celý zbytek cesty už neřekl nikdo z nich ani slovo. Netrvalo dlouho a stáli před dvoupodlažní vilou, jejíž zdivo mělo barvu začouzených cihel.

Byl to prazvláštní dům. Vypadalo to, že je spíše nedokončený než pobořený. Jeho nepochopitelná nedovršenost vyvolávala představu podivně rozestavěných dekorací v některém z hollywoodských ateliérů, třebaže tu nebylo ani stopy po lešení. A přece dojem, že existuje pouze fasáda, za níž prostě není místo pro delší prostor, přetrvával.

Smith pobídl koně a objel celou stavbu kolem dokola. Nepodařilo se mu objevit nic kromě ohrady, která se oken vily skoro nedotýkala. Znovu ho napadlo, že to všechno je jen nákladná maketa, která se nepříliš úspěšně pokouší napodobovat realitu.

„Jenom naprostý kretén by se rozhodl tady filmovat,“ zabručel, když uvazoval koně k balustrádě. Jenže balustráda byla z opravdového mramoru s jemnými žilkami a vráskami puklin.

„Takový podnik chce jenom jedno: spoustu prachů!“ ozval se Macdonald a doprovodil svá slova charakteristickým třením palce o ukazovák. „Tak co, půjdeme dovnitř?“

Vystupovali zvolna a nedůvěřivě zkoušeli každičký schod. Pochodeň zasazená do bronzového držadla rozsévala vůkol přízračné mihotavé světlo.

„Počkejte na nás tady, Thembo!“ zavolal Smith ještě dříve, než překročili vysoký práh.

„Jen se podívejte! Opravdu je tu ,Salve‘!“ ukázal Australan Smithovi latinský nápis hned u vchodu. „Tak jsme se přece jen nemýlili. Je to římská vila.“

Vstoupili do atria, lehce ozářeného měsícem, který byl v té chvíli téměř v zenitu, dobře viditelný, otevřeným obdélníkem stropu přes nadýchaný závoj mlhy.

Viditelný dojem, kterého nabyli při pohledu zvenčí, se ukázal být zcela klamný. Navzdory sečné rovině zdi byla vila velmi prostorná. Z prázdných komnat čišel chlad a opuštěnost vyvolávající smutek. Všude kolem se povalovaly střepy rozbitých břidlic, úlomky cihel, na kámen ztuhlé kusy lesklé hmoty připomínající cement. A zase nebylo jasné, co to vlastně je – neuklízeny stavební materiál nebo stopy ničivého zásahu?

V jednom z pokojů – bylo to nejspíše triclinium – si Macdonald pojednou vzpomněl na svítilnu a ozářil strop.

„Hrom aby do toho! Hrom aby…“ cedil křečovitě sevřenými zuby, když kužel světla vyhmátl ze tmy vlys s odvážně pojatým erotickým námětem, jehož barvy oslňovaly svěžestí.

„Copak patříte k puritánům?“ zeptal se překvapeně Smith, když se pokochal dokonalým provedením frivolních scén.

„To tedy spíš naopak… jenže… ať se propadnu sto sáhů pod zem, jestli jsem právě tyhle pikantní obrázky neviděl v Pompejích, v domě, kam mají přístup jenom turisté mužského pohlaví.“

„No a co z toho?! Tyhle syžety jsou takříkajíc věčné jako vesmír.“ Smith se bezstarostně zasmál. „Ostatně v Himálajích se s podobnými věcmi můžete setkat na každém kroku. Copak jste nikdy neviděl tantrické sochy?… Uf, to mi spadl kámen ze srdce!“

„Proč?“

„Ani sám nevím,“ usmál se rozpačitě Smith. „Ale po tom všem začínám mít pocit…“

„Ale na vaše pocity teď kašlu!“ skočil mu vztekle do řeči Macdonald. „Byl jste vůbec někdy v Pompejích?“

„Nebyl. Zato vy jste asi projel planetu křížem krážem!“

Australan nevěnoval Smithovu sarkasmu nejmenší pozornost. Místo toho jen řekl:

„Jde totiž o to, že to, co tady vidíte, je absolutně přesná kopie – jedna ku jedné.“

„To ještě nemusí nic znamenat, Charlie. Vezměte si třeba film. Záměr může být…“

„Ten film si klidně strčte za klobouk… Prostě jsem si vzpomněl, jak jsem se kdysi procházel ulicemi mrtvého města.“

„Bylo by tisíckrát lepší, kdybyste se neprocházel nikde,“ zesmutněl Smith. „Ale ať už je to jak chce, jsou tu velké pokoje, a tak máme možnost strávit alespoň jednu noc jako normální lidé. Nevím, jak vám, ale mně se stanový dílec, pod kterým ležíte jako mumie, už přímo hnusí.“

„Dobrá, ať je po vašem! Zavolejte sem Tygra, protože mě by neposlechl, ani kdyby měl venku zkamenět.“

„Počkejte chvíli! Chtěl bych si ještě prohlédnout horní poschodí. Nebude vám vadit, když vás na chvíli opustím? Nebo byste chtěl jít se mnou?“

„S chutí do toho! Ale hoďte sebou!“ pokrčil rameny Macdonald a odevzdal Smithovi svoji baterku.

Američanovi se podařilo objevit svou hned napoprvé. Vystoupil tedy nahoru, směřoval světelný kužel do každého kouta a dal se do průzkumu dlouhé anflilády. Na nepříjemně holých zdech se křečovitě svíjely bizarní stíny, zrnka písku na podrážkách varovně skřípěla.

Docela nečekaně vyloupl kužel světla z polotmy veřeje dveří, které měly vést na střechu nebo snad na krytou pavlač. Jenže za úzkým průchodem – Smith se tu musel dokonce ohnout, aby se neuhodil do hlavy – bylo vidět kout a za ním prostornou síň.

Ve středu sálu spatřil Smith obrovský, jako by z jednoho balvanu vytesaný stůl a na něm spousty bronzových sošek. Američanovi se jen stěží podařilo potlačit výkřik, pevně zamhouřil oči a křečovitým stiskem zubů si prokousl ret. Mámení však přetrvávalo. Na první pohled poznal sošky jidamů, kterým se němě obdivoval v jeskyni. Srdce se mu sevřelo v bolestné křeči a vzápětí se rozechvělo častými, třebaže plytkými tepy. Cítil, že se mu nedostává vzduchu, do očí mu ve slaných potůčcích stékal ledový pot. Bál se, že omdlí, a tápavými pohyby ruky se pokusil nahmatat zeď, o níž se opřel. Pojednou nevolnost zmizela, jako by na něj okamžitě zapůsobil zázračný lék. Dech se vyrovnal, srdce se rozbušilo v obvyklém rytmu, mrákotný stav beze stopy zmizel.

Kdyby se všechny ty zázraky omezily jen na tohle! Smith pohnul prsty, ale pocit spalující bolesti se nedostavil. Rozevřené mokvající ranky a krví podlité puchýře zmizely. Pro jistotu provedl několik energických dřepů a překvapen zjistil, že tam je i svalová únava. Dlaně, čelo i záda byly suché, jako by po nich před několika okamžiky nestékaly proudy potu.

Smith se už stačil poněkud uklidnit a znovu tedy namířil světelný kužel baterky na stůl, který byl podivným křížencem stolu z římských lázní a z pitevny.

To přirovnání se jeho vědomí dotklo jen okrajově. Veškerá pozornost, umocněná fantastickou neobvyklostí situace, se beze zbytku soustředila na soškách.

Soubor drobných skulptur, které mu ten podivuhodný dům nabízel, nebyl jen obdobou sošek, které viděl v jeskyni. Smith by byl ochoten přísahat na památku svých mrtvých, že se v této chvíli dívá na sošky, které tak nerad ponechal v posvátném háji Bohyně Matky.

Hle, tady je patronka těhotných Lhamo, zběsile cválající na mulovi, jehož uzdu tvoří svíjející se hadi! Ovšemže je to ona: táž odřená místa, tytéž stopy patiny, totiž lidské tělo, které drásá svými krví pokrytými tesáky!… A tady je Demčok, řečený Dobré štěstí. Pohár z lidské lebky, který drží v rukou, je vykládaný stejnými perlami, symbolizujícími krev, dokonce vrstva prachu, která ho pokrývá, se v ničem neliší od toho, co viděl v horské svatyni. Tohle už není, nemůže být náhoda! Smith je přece chemik a dobře ví, že nemohou existovat dva naprosto identické odlity. Kalačákra – Kruh času, i Mahakala – Čas, jenž vše požírá i magický Chajagriva – ti všichni jako by byli mocnou silou přeneseni z lesní svatyně jen proto, aby se objevili tady, v tomhle tajemném domě přízraků.

„Co když je to žádostivost?“ pomyslel si Smith ztrápeně.

Macdonald si vzpomněl na římské vykopávky v Pompejích zničených výbuchem sopky jen náhodou, jenže on, Robert Warren Smith, myslel na jedinečné bronzové sošky ve dne v noci.

A hle – tady je nalezl!

Jistěže si je všechny vezme! Všechny do poslední! Ať už je cena, kterou za to bude muset jednou zaplatit, jakkoli vysoká, vezme si je všechny, protože není možné nechat si uniknout štěstí mezi prsty, třeba by páchlo pekelnou sírou.

Je však třeba mít na zřeteli, že Smith nevěřil v nebe ani peklo ani před Vietnamem, ani po něm.

Dotek odlitků v něm vyvolal mrazení. Zachvěl se, přeložil baterku do druhé ruky a v proudu světla spatřil litinové ohřívadlo. Byla to přesná kopie ohřívadla, které kdysi dávno, tak nesmírně dávno stálo v hotelovém pokoji, v němž Robert Warren Smith a jeho půvabná žena Lien strávili svou svatební noc…

Američan se svezl na podlahu, zakryl si dlaněmi uši, jako by bylo možno se tak zbavit křišťálového zvonku, který zazníval v hlase jeho ženy, a beze zbytku utonul v chaoticky roztříštěných vzpomínkách.

15

Na rozdíl od první skupiny se signor Tomasso rozhodl utábořit se na palouku poblíž gejzíru. Černý tibetský stan s vetkanou čarou života nad vchodem postavili vedle vrbového křoví, v němž se nepřetržitě ozývalo melodické bzučení exotických modrých čmeláků. Naplněn přesvědčením, že koupele ve vodě nasycené solemi jódu a brómu mohou jeho pakostnici jen prospět, uvelebil se profesor v horké kaluži. Bylo příjemné pozorovat jaky, kteří s cílevědomou nenasytností spásali mladý pelyněk, každou chvíli potřásajíc huňatými hlavami. Dobytek si před dlouhou cestou, která na ně čekala, musel odpočinout. Siesta byla, buď jak buď, idylická. Joy se rozhodla sehrát v téhle panenské krajině úlohu přepůvabné pastýřky, ale pro jistotu si vybrala místo od pasoucího se stáda poněkud vzdálené. Zato však s rozkoší odložila bikiny, které tu neměly větší význam než lyže v rovníkové Africe.

Jen láma Norbu Rimpočhe, který po svém zvyku meditoval na levhartí kožešině, vyvíjel toho nádherného jitra činnost, jež neměla s bezstarostnou lenorou bílých lidí zhola nic společného.

Po zdlouhavých vodních procedurách, když provedl varisar dhauti, při němž si trávicím traktem protáhl dlouhý kus látky, vykonal jogín ještě několik ásan a poté ztuhl v naprosté nehybnosti. Jeho duch se v té chvíli vymanil z tělesné schránky, vznesl se nad prostorem i časem a ponořil se do vesmírného nekonečna.

Přírodou obdařený vizionář postupoval od jednoduchého ke složitému, přelétal z jednoho údolí do jiného, vzdálenějšího a jal se přitom vyvolávat vidiny, jež jsou předepsány nade všemi povzneseným hledačům nirvány. Tomuto vzácnému umění se naučil v dobách, kdy jen o vodě a moučné polévce vysedával celé měsíce v katakombách kláštera Tygří doupě.

Se zavřenýma očima nasměroval svůj pohled tam, kde měl být palec jeho pravé nohy, a když ho svým vnitřním zrakem zřetelně rozeznal, představil si, jak z něj slézá pokožka, jak kus po kuse opadává hnijící maso, až se konečně obnaží vyzývavá běloba zcela odlidštěné kosti. Tímto nevábným, leč účinným způsobem mohl Norbu Rimpočhe z vesmírných dálek pozorovat a demaskovat každičkou kůstku ve svém těle.

Než spatří světlo, bude muset projít temnotami vlastní smrti – tak bylo psáno. A takový byl také smysl jeho duchovního cvičení. Když proměnil v kostlivce sebe, jal se jogín obracet v bezmasé bílé kostry všechny dosud živé bytosti, jež obývaly vesmír. Zřetelně viděl, jak se pod vlivem jeho všemocné vůle rozrůstá pyramida bílých kostí. Praskaly, skřípěly, obracely se v prach, a hora přece rostla, zakrývaje postupně veškerý prostor, kam se dálo dohlédnout. A tehdy v nestřeženém okamžiku odkudsi vyšlehl plamen, který v mžiku pohltil celý ten odporný pahorek smrti.

Když se Norbuovi podařilo vyvolat tu děsivou fantasmagorii poprvé – bylo to už dávno – omdlel, udolán tíhou obrazu. Ne, nebyla to vlastně ani mdloba, alespoň ne taková, jakou zná Evropan. Norbu se dostal do pasti nekonečné hrůzy, z níž nebylo – byl o tom tehdy přesvědčen – úniku. Srdce mu hrozilo puknout, sevřeno bolestí a strachem do velikosti hrášku. A on pořád nemohl procitnout, nedostávalo se mu sil, aby proťal bludný kruh ohavných představ. Svaly odmítaly poslušnost. Zdálo se, že celé jeho tělo se proměnilo v nehybný ledový balvan.

Z černé tmy smrtelného děsu ho tehdy vyprostil jeho Učitel. Guru pak nezkušenému žákovi vysvětlil, že se mu nepodařilo beze zbytku se zbavit tužeb a žádostivosti, jež ho upoutaly ke světu, a předepsal mu nový druh meditačních vidin. A tehdy se temnoty podzemí naplnily fantastickými obludami, odpornými démony s mrtvolným dechem a očima slzavýma hnisem, zubatými vědmami a draky se šupinami sálajícími žárem. Uvěznili Norbua ve svém kruhu a opět se zdálo, že není úniku.

Znovu se vzepjal očistný plamen a Norbu Rimpočhe upadl to jakéhosi polovědomí, kdy člověk cítí jen nekonečný smutek a nic jiného už není ani schopen vnímat.

Několik dní a nocí pak strávil v roztouženém snění o smrti. Ale to vše se událo dávno, hrozně dávno. Zbavit se příšer dne nebylo pro Norbua o nic těžší než pozvednout číši vody pro dechová cvičení…

A nastal okamžik, kdy jogín spatřil zářivou hvězdu, která vystoupila z jeho mrtvého těla, či spíše z kostry, která byla kdysi jeho tělem. Za hvězdou se táhl závoj tvořený oslnivě planoucími kuličkami. Norbu Rimpočhe jich napočítal rovných čtyřicet. Jeho Učitel mu kdysi řekl, že tato vidina je spolehlivým symptomem naprostého osvobození… Jak snadno se dalo meditovat na téhle louce! Ještě nikdy nezakoušel Norbu Rimpočhe tak intenzívní pocit svobody! Mohl vidinám poroučet, aniž by ho to sebeméně vyčerpalo. Snad mu byly nápomocny blízké svatyně.

Jogín se ani nestačil vzpamatovat, když se z jeho čela vyprostila světlá perla, zamířila dolů, pronikla zemí a dalšími skořápkami všehomíra, to jest vodním živlem, větrem a spalujícím ohněm. V témže okamžiku se tělo meditujícího mnicha dokonale proměnilo: bylo teď nevažitelné, průzračné jako led. Ten pocit však neměl dlouhého trvání.

Když perla, podobná teď žhnoucí kometě s obrovským chvostem, dosáhla pátého živlu, tedy prázdnoty na samém okraji vesmíru, prolétla svištivě po zahnuté dráze, rozzářila se nadzemským světlem a vstoupila do mnichova pupku.

Bylo to zrnko lotosu. V téže chvíli se objevil klíček a ten se vzápětí rozrostl v poupě, jež se doširoka rozevřelo, aby odhalilo mnichovu vnitřnímu zraku ukrytý poklad.

Dívat se na buddhy naučil jogína rovněž jeho učitel, který ho nejednou nutil, aby si až do omrzení představoval obraz božstva ve vší velkolepé nádheře.

A znovu, bez jakékoli námahy, začali vystupovat buddhové z Norbuova čela, odkud se před chvílí vynořila perla. Buddhů bylo nesmírné množství: za chvíli už naplňovali všechny světy, živly i zemi, která teď byla zlatě průzračná jako křišťálové sklo. Stejně zářivé a čisté bylo teď i jogínovo tělo, nehybně spočívající na levhartí kožešině. To už se do něj jeden za druhým začali vracet buddhové.

Zaměřil svou mysl do oblasti srdce, neboť měl mimořádné štěstí: naučil se vyvolávat buddhy i odtud. Jeden za druhým vystupovali se safírovým symbolem blesku v ruce, aby se záhy vrátili zpět. Vrcholem všeho byl safírový lotos se zlatým kalichem, který vyrůstal přímo z pupku. Na něm nehnutě seděl buddha, z jehož pupku vyrůstal další lotos a na něm seděl další z buddhů… A nebylo konce řetězu lotosů ani buddhů.

A pak došlo k zázraku, jehož se mu předtím nikdy nepodařilo dosáhnout. Čelo trpělivého mnicha objala nečekaně pětibarevná záře jasnější nad všechny drahokamy. Spatřil oblak, na němž seděl Amitábha, z jehož rtů splývaly v blahodárném dešti myriády lotosů.

Když pak země i obloha pod vrstvami vonných květů zcela zmizely, vystoupili z pupku mohutní lvi a hltavě pozřeli magické květy. Když zmizely v jejich tlamách poslední, vstoupili do Amitábhova pupku a ten se ukryl v hlavě šťastného jogína.

Provedené duchovní cvičení patřilo samozřejmě k těm nejjednodušším, bylo však provedeno s dokonalostí hodnou obdivu. Norbu nejenže nepociťoval únavu, naopak cítil se nabitý energií, jež mu pomůže vykonat mnoho skvělých činů.

Ale když se Norbu soustředil, aby přešel na vyšší stupně samadhi, jež odkrývají samu podstatu prázdnoty a nebytí, pocítil podivný odpor zvenčí. Jakási cizí temná síla vtrhla do jeho vidin, aby roztříštila zářivou stavbu, kterou vybudoval v absolutní prázdnotě.

Toulavý mnich, rozmrzelý tou nepředvídanou překážkou, zvedl hlavu, a když jeho oči opět nahlédly do okolního světa nízkých iluzí, spatřil posla s krvavou zející ranou v hrudi. Nebylo pochyb, že v tom okamžiku se Norbu díval na běžce, který jen na poslední chvíli stačil doručit nejvyššímu lámovi krví potřísněný guvernérův dopis, v němž ten obezřelý muž radí zadržet oba bílé muže třeba silou zbraní a současně vycházet všemožně vstříc manželskému páru s královským ochranným glejtem.

Lungghompa se sice zvolna, zato však nezadržitelně blížil k táboru. Vypadalo to, že ani nekráčí jako člověk, že se jen vznáší nad stříbřitou travou, která ve vlnách ustupovala před závany větru. Jako by ho k lidskému obydlí vedla nějaká neznámá síla, podobná té, jež ve světě docela jiném navádí k cíli raketu, když registruje teplo motorů nepřátelského letounu.

Velevznešený Norbu nevěděl sice o raketách a letounech samozřejmě nic nebo téměř nic, vyznal se však o to lépe v docela jiných věcech. Pochopil okamžitě, že se stal svědkem rollangu – vzkříšení mrtvého – a že musí okamžitě a s vynaložením veškerých svých sil zasáhnout, dokud ještě host ze záhrobí nestačil způsobit lidem nepředstavitelné škody.

Mnichovu zraku stačil jen letmý pohled na nehybné mrtvé oči i na zděšení ve tváři bílé ženy, která znehybněla v bezmocné hrůze, když se marně pokusila zakrýt svou nahotu nepatrným kouskem rudého hedvábí.

Tomasso Valenti, který se po osvěžující koupeli pohodlně rozvaloval na lehátku, byl zásahem osudu zbaven pohledu na přízrak, který dovedl rázem zmrazit krev. A přece to byl právě on, kdo se měl stát obětí zhmotnělého zla, jež se nezadržitelně blížilo k černému stanu.

Svalnaté, vycvičené tělo jogína se rozevřelo jako pružina a vymrštilo se nad zem.

Dvěma skoky se Norbu Rimpočhe dostal mezi stan a vražděním posedlého zplozence záhrobí, prudce vydechl do nehybné tváře a křikl:

„Zmiz!“

Mrtvý se zachvěl jako vlny na jezeře, rozptýlil se do několika pruhů a poté beze stopy zmizel.

Norbu byl tou událostí otřesen.

„Je-li to opravdu rollang,“ uvažoval zmateně, „kam se asi poděla skutečná mrtvola? A je-li to karmická vidina, proč se rozplynula pod vlivem toho nejjednoduššího zaklínadla?“

Nebyl tu nikdo, kdo by mu mohl dát odpověď.

Joy ležela nehybně v hlubokém bezvědomí, zatímco profesor Valenti neměl o souboji, který se tu hned vedle něj odehrál mezi silami světla a tmy, ani potuchy.

Pořizoval zrovna výpisky z Višnu-purany, jež se bezprostředně týkala cíle jeho cesty, a zahloubal se právě do proroctví:

„Ti, jež obývají místo Kalap, naplněni jsou velikou jogickou mocí a na konci Kalingy obnoví…“

Co že má být obnoveno na konci kalingy, tedy současného a také nejtemnějšího období lidských dějin, si už profesor Valenti zapsat nestačil, protože se mu do uší jako nůž zařízl ječivý výkřik jeho ženy Joy.

Když se mu podařilo štkající ženu alespoň trochu uklidnit, násilím do ní vlil vrchovatou sklenici brandy.

„Miláčku, příliš dlouho ses opalovala na tomhle sluníčku,“ prohlásil se záviděníhodnou jistotou, jakmile byla jeho paní schopna vnímat souvislou řeč. „Není divu, že se ti potom něco zdálo.“

„Nic se mi nezdálo!“ trvala na svém Joy. „Zeptej se jeho, jestli chceš,“ ukázala třesoucí se rukou na svého odvážného zachránce.

Norbu Rimpočhe, usazený v lotosové pozici, líně přebíral korálky růžence.

„Pouhá karmická vidina!“ komentoval událost tibetský jogín, který se rozhodl pro toto nejpravděpodobnější vysvětlení celé události.

„No tak vidíš, drahá! Byla to pouhá karmická vidina. Co jsem ti říkal! Byla jsi příliš dlouho na slunci, a tak… Říkáš, že se rozplynul ve vzduchu? To ovšem znamená, že vůbec nikdy neexistoval.“

„Ale on ho viděl také!“ bránila se rozhořčeně Joy, které dosud chvílemi drkotaly zuby. „Chceš říct, že se mu to zdálo taky?“

„Masová halucinace!“ mávl rukou se shovívavostí autoritativního vědce její muž. „To se na Východě stává, drahoušku. Četl už jsem o takových případech.“

„Ach tak! Tak tys o tom četl! Slyšíte, on o tom četl! Jenže já, abys věděl, já to viděla na vlastní oči!“ Zaťatou pěstičkou si na tváři rozetřela slzy vzdoru.

„Teď s tebou není žádná řeč, kočičko,“ rozhodl se k dočasnému ústupu Tomasso Valenti, třebaže jeho objektivita vědce byla do hloubi duše pokořena skutečností, že jeho fundovaných názorů není dbáno. „Teď se musíš, pusinko, uklidnit, a pak budeme v naší disputaci pokračovat. Nepochybuji, že zdravý selský rozum nakonec zvítězí,“ usmál se.

„Jsi beznadějný hlupák!“ vykřikla jeho žena. Označila tak svého chotě poprvé od doby, kdy se poznali.

„Polekala ses a nedá se s tebou mluvit!“ uzavřel profesor diskusi a mimovolně zvýšil hlas. Zmocnil se ho vztek a pocítil pojednou únavu.

„Copak se s tebou přu? Jenže ty ani nechceš vědět, co mě tak vyděsilo. Nechceš tomu rozumět,“ řekla uraženě. A pak, jako by mluvila s malým dítětem, ještě jednou slabikovala: „Proč-jsem-se-vy-dě-si-la.“

„No tak dobře! Proč? Proč vlastně?“

„Přece proto, že jsem na toho ubožáka pořád myslela. Sama nevím proč, ale bylo mi ho strašně líto. Zemřel jako pes, jako oddaný pes, který je připraven na pánův příkaz skočit do vody, do ohně, do pekla… ani sama nevím, kam… Chápeš to?“

„Dejme tomu, že ano. Ale co z toho vlastně plyne?“

„No vidíš, a on ke mně přišel, jako by nemohl najít klid ani v hrobě.“

„Ale co to má, ksakru, společného s tebou?“

„Právě, že má! Ten starý mnich si ho ani nevšiml. Jen sebral ten dopis a dokonce ho překročil, jako by to byl kus dřeva. Jen já jsem ho politovala…“

„Nesmysl! To jsou hloupé babské povídačky!“ vybuchl Valenti, jemuž se velké trpělivosti a porozumění nedostávalo, stejně jako všem lidem stíženým pakostnicí. „Máš příliš bujnou fantazii, holčičko! Měla by sis zatraceně rychle vzít něco pro uklidnění… Kam jdete?“ Zeptal se teď už tibetsky, když spatřil, že se Norbu zvedl a přehodil si přes ramena levhartí kůži.

„Přišel můj čas.“

„Řekli jsme si přece, že si tady trochu odpočineme.“

„Čeká mě cesta. Svatá místa lákají.“

Valenti se polekal a bylo to vidět z celého jeho chování.

„Zaskočil jste nás, ctihodný,“ zamumlal a nervózně si třel dlaně. „Snad abychom počkali alespoň do rána. Takhle nečekaně, jak bych vám to řekl…“

„Jdete po vlastní cestě, já zase po své.“

„To nás chcete opustit jen tak? Uprostřed téhle pustiny?… No dobrá, vezměte si jaka, vyberte si pytle s campou…“

„Dojdu k cíli i tak,“ zavrtěl hlavou jogín. „Teď už nebudu potřebovat ani jaky, ani potravu. Cítím to.“

„Poslyšte, to kvůli tomu? Kvůli karmické vidině? Kvůli přeludu?“

„Dost možná to ani nebyl karmický přelud.“

„Co by to ještě mohlo být?“

„Vidím sansáry. Částečka světla, která získala tvar. To nepřátelské nirvány zatemňují náš zrak… Nechť je bílá paní klidná: nebylo docela nic.“

„Jak to nic?“ Valenti překvapeně vysunul spodní ret, což u něj znamenalo výraz nejvyšších rozpaků.

„Nic! Přesně tak, jak to říkám. Neexistuje ani světlo, ani lidský zrak, je jen prázdnota. Proto také neexistoval ani ten duch.“

„Moment! Počkejte!“ zmohl se profesor, jehož myšlení bylo vytříbeno metafyzickými disputacemi, na protest. „Pak není přece ani prázdnota nic jiného než pouhá představa. Tohle nemůžete popřít, ctihodný!“

„Máte pravdu,“ souhlasil lhostejně Norbu. „Byla tu od samého počátku, ale pak už nebude, nebo dříve neexistovala, ale později se objevuje. Zplodit ji může pouze síla vidění, která není ničím jiným než jedinou pravdou. Jako jarní vody, které se rozlévají, objímá minulost, přítomnost i budoucnost.“

„Samadhí bezmezného nazírání!“ zaradoval se jako dítě profesor, který si ze všeho nejvíc přál chytit svého oponenta do pasti. „To je ono, drahý kolego… Jenže nezapomínejte, příteli, že na jiné, pochopitelně už vyšší úrovni nazírání se nám i tato síla vidění jeví být pouhým přeludem. Tím, že závisí na zcela cizích substancích, zjevuje se spolu s nimi a s nimi také mizí, podobně jako mizí sluch, nezazní-li zvuk, který by ho probudil, nebo jako čich, není-li tu vůně.“

„Správně,“ opáčil jogín, aniž si povšiml logické pasti. „Žádostivost je jen mámení, i forma je mámení, ale mámením je i prázdnota a síla nazírání. Klid lze nalézt jen v nebytí. Ale v ďábelském kruhu si kohout, vepř a had požírají navzájem ocasy. Světy lidí, bohů i zvířat, peklo i nebeský ráj – to vše se otáčí kolem tohoto středu. Žádostivost, zaslepenost a zatvrzelost – to jsou tři zla, která zakrývají nirvánu. Žádostivost je nejhorší z nich. Právě ona stmelila částice světla do odporného přízraku.“

Jogín pozvedl svůj trojzubec, a aniž se rozloučil, vykročil na jih. Lilově zbarvené květy vrbovky brzy pohltily rozšklebenou levhartí tlamu, která se mu pohupovala na zádech.

Manželé Valentinovi se vrátili do stanu – teď už mlčící a rozpačití.

Na skládacím polním lůžku, na němž profesor před chvílí zanechal svoji práci, teď ležel plátěný svitek.

Tomasso Valenti ho roztržitě rozevřel a – odmítl uvěřit vlastním očím. Díval se na mandlový kruh, rozdělený do čtyř různobarevných sektorů. Kruh sdružoval vjedno všechny viditelné živly… Do kruhu byl zakreslen čtverec, který byl symbolem kosmu. Jenže ten abstraktní diagram byl zcela konkrétní: byl spojen s reálným místem. Zeleně zbarvená země protkaná žilkami potoků, plně naložené karavany, které po neviditelných stezkách šplhaly až k oblakům, a zasněžené hory, které tvořily ozubený kruh podobný diamantové koruně.

Nahoře, vedle slunce a měsíce byl zobrazen idám Kalačákra a Třetí pančenláma. Tři bílé kruhy vymezovaly hranice nebeské říše, v níž se ospale usmíval budoucí vládce světa Majtréja. Všech sedm šťastných klenotů vládce Čakravartina tu bylo sestaveno do vítězného věnce.

Nebylo pochyb! Valenti měl před sebou proslulou tajnou mandalu, kterou mu tu zanechal nejspíš na rozloučenou velevznešený Norbu. Valenti ji hledal všude, ale za všechny ty roky se mu nepodařilo narazit ani na jedinou stopu báječného svitku.

Teď ho však měl v rukou. Radost ze získaného pokladu však otravovala nejistota, jež do jeho duše tryskala z neznámých hlubin.

V samém středu mandaly pojednou spatřil, jak se na vzácném obraze objevil obraz jiný, už známý: kruh tvořený kohoutem, vepřem a hadem, kteří se navzájem požírají. Nebo se mu to jen zdálo?

„Žádostivost?“ položil si profesor otázku, kterou by se neodvážil vyslovit nahlas. „Žádostivost a touha po poznání?“

Odpověď nepřicházela.

Jen prázdné misky vah, načrtnutých hvězdami, se zvolna pohupovaly v noční obloze.

Jak rychle uplynul ten prapodivný den!

16

Vila se měnila nepřetržitě. Bylo to, jako by kdosi všemocný prováděl přestavbu vnějších obrysů a měnil zařízení interiérů – lidé však okamžiky proměny nemohli postřehnout. Dostávalo se jim neobvyklého pohodlí, vila je ukolébávala prazvláštními sny. V této chvíli se kolem vily rozprostírala stará, poněkud neudržovaná zahrada. V keřích durmanu se v lesklých prstencích líně vyhřívaly převzácné Eskulapovy zmije.

Duše lidí byly sevřeny sice lehkým, zato však důkladným závojem narkotické mlhy. Ta pavučina netečnosti snad způsobila, že příliš rychle pohasla jejich zvědavost a tatam byla i touha znovu a znovu zakoušet kouzlo čarovné oázy, v níž byly podvědomé tužby beze zbytku odhalovány a ztělesňovány v těch nejneočekávanějších formách.

V altáncích, po nichž se plazily rozeklané větve divokého vína, čekaly na náruživé hráče dosud nepoužité karty a šachovnice s figurkami zhotovenými z nefritu, partie však nebylo možno dohrát. Poutníci byli zcela rozděleni, pohrouženi do sebe, a pokud se posadili ke kartám, pak jen proto, aby si vyložili pasiáns. Jindy zase vytvářeli na šachových polích podivuhodné kombinace, k nimž však nepotřebovali protihráče. Nikdo necítil potřebu obcovat s bližním, nikdo netoužil podělit se o nejskrytější myšlenky s jiným člověkem.

Vila jako by byla rozdělena do zcela izolovaných světů, v nichž nacházeli své útočiště poustevníci, kteří zcela zapomněli na svou minulost, kteří ztratili cíl, jenž měl dodávat smysl jejich budoucímu životu. Neviditelný kuchař připravoval a servíroval vybrané pokrmy, schopné uspokojit i ty nejnáročnější labužníky. Stejně neviditelní sloužící udržovali ve vile čistotu a dokonalý pořádek. Místo původních květináčů s pelargóniemi zdobily nyní schodiště křišťálové vázy s nilskými lotosy a akvária se zlatými rybkami. Všechny stopy úpadku a zchátralosti, s nimiž se hosté setkali záhy po vstupu do vily, pečlivě odstranila čísi neviditelná ruka.

Tak zřejmě mizí slova narychlo křídou načrtnutá netrpělivou rukou na školní tabuli, tak se propadají do zapomnění obrazy, které stačily v lidské paměti vychladnout.

Nad růžemi, do nichž se opíraly sluneční paprsky, třepetaly křídly bzučící včely. Ale rosa na listech nikdy nevysychala, fontány roztroušené ve všech koutech velkolepé zahrady bez ustání vystřelovaly k obloze chladivou tříšť kapek. Bylo nepochopitelné, že v jejich nádržích se nepředvídaně objevovalo tu víno nejvybranějších značek, vždy dokonale vychlazené, jindy zase pivo nejlepší značky, ale i coca-cola nebo džus.

Jednoho dne objevili Smith a Macdonald v tricliniu amfory, o jejichž mimořádném stáří svědčila skutečnost, že byly porostlé mořskými usazeninami. Nikdy se však nedověděli, co je v nich obsaženo. Jejich vlastní pohodlnost a lenost jim zabránila, aby do nich nahlédli.

„Nejspíše santorinské víno,“ pomyslel si Smith. „Dost možná také falernské.“

„Krk bych dal za to, že je v nich olivový olej. Co jiného taky!“ pomyslel si se vší rozhodností Macdonald.

A vzápětí oba na zapečetěné nádoby zapomněli a ty pak dalšího jitra zmizely. Jen nenáročný Ang Themba, který každou chvíli přistrkoval rty sevřené do trubičky k pramínku tryskajícímu z fontány, ukájel nekonečnou žízeň vždy stejným nápojem – studeným čhangem. Už dávno ho to nepřekvapovalo. Pokládal to za samozřejmé: zdejší pohostinní duchové prostě chtěli svým hostům ve všem vyjít vstříc. O dalších, mnohem rafinovanějších zázracích neměl Tygr ani potuchy, a proto byl jeho spánek spánkem spravedlivých. Nemohl slyšet, jak za noci zaznívají sladké tóny dvanáctitónové hudby z Abbásovy cely, neslyšel ani lákavý ženský smích a sladké vzdechy, které končily až za úsvitu. Bývalý průvodce si každého dne připravoval svou obvyklou polévku a ani na okamžik ho nenapadlo uvažovat, odkud berou potraviny všichni ostatní. Jednoho jitra objevil v onyxové nádobě hrst medových fíků. Několik si jich dopřál, ale připadaly mu nedobré, příliš sladké. Zapomněl na ně a později už je nikdy neviděl. Bylo načase hnát jaky na pastvu. Jestliže si rozkoš báječného nicnedělání může dovolit bílý sáhib, pak on, průvodce Ang Themba, řečený Tygr, musí myslet na své povinnosti ve dne v noci…

V tom se však Šarpa mýlil: jeho patron rozhodně netrávil čas v nečinnosti.

Smitha totiž pronásledovaly hlasy. Volaly ho zpoza stromů, vedly ho za sebou jako zpěv sirén po zaprášených křivolakých stezkách. Drápky na stéblech ostružiní mu do krve rozdrásaly tvář i ruce. Kolem voněl zimolez, mouchy omráčené bohatstvím vůní se zastavovaly v letu, jako by chtěly obrátit tok času. A známé hlasy zvaly Smitha stále dál, až tam, kde se za ostnatým drátem rýsovaly obrysy zcela jiné krajiny. Byla to země rýžových polí, třtinou zarostlých říčních koryt a konečně tu byl i břeh moře porostlý palmami, na němž se krčilo několik ubohých chýší. A právě odtud, z neprůhledné tmy jedné z chýší postavených na kůlech, se ozývalo volání, které Američanovi nedávalo pokoje ve dne ani v noci. Dostat se tam však nebylo možné: bránily tomu drátěné zátarasy s elektronikou kontrolních přístrojů, jež končily u prudkého srázu, na jehož dně se líně převalovaly mraky jedovatých barev. Ta země, z níž se ozývalo volání, jako by visela v prázdnotě, tak jako se před zraky toho, jenž umírá žízní, objevuje v poušti vidina jezera.

A přece, kdyby nebylo elektřinou sycených drátů, kdyby nebylo detektorů potu, schopných zachytit v jediném okamžiku pach vetřelce, Smith by se bez rozmýšlení vrhl do těch oblak husté mlhy, jen aby uposlechl volání píšťaly, tichého smíchu a něžného šepotu, jež naplňovaly jeho duši nevýslovným steskem.

Toho jitra se probudil neobvykle pozdě a rychle se nasnídal, aniž by se obtěžoval úvahami nad tím, odkud se tu vzala miska lívanců po saigonsku, kdo mu naservíroval jemné želví maso s vynikající vietnamskou omáčkou, v níž plavala kolečka najemno nakrájené červené papriky. Když uhasil žízeň skvělým čajem ochuceným lístečky lotosu, na něž měl ty nejkrásnější vzpomínky, oblékl si flanelové pyžama – kdo je tu pro něj připravil? – a rozhodně vyrazil vstříc neodbytnému volání. Nebe, dosud ukryté za větvemi, se mu bolestivě zařízlo do očí. Stromy se za jedinou noc zbavily všech listů a teď tu žalovaly obnaženými větvemi, jež vytvářely divukrásný ornament.

Zahradou šel Smith přímo, nevyhýbaje se ani hustým keřům, jen aby co nejdříve dorazil k drátěné ohradě, jež mu dosud bránila v cestě.

Líné kudlanky mu bezvládně dopadaly na ramena a nožkami podobnými větévkám se pokoušely zachytit se látky jeho nočního úboru.

Hlasy ho vedly k cíli jako spolehlivé majáky…

Macdonald dostal k snídani perfektní roštěnou po marseillsku, lahodné ústřice z Ost-ende s citrónem a ledem. Ve stříbrné nádobě s ledem se matně leskla dokonale chlazená láhev Dom Perignonu z roku 1929, jenž byl pro vinaře z Champagne zvláště slavný.

A pak už nastal čas obvyklých her.

Sotva se Macdonald stačil rty dotknout poháru, chuť se s nepostřehnutelnou rychlostí změnila: už to nebylo šampaňské zelenkavé barvy, ale whisky s notnou dávkou sody. „Copak jsem si přál jedno, ale podvědomě i to druhé?“ napadlo ho.

„A ostatně proč ne?! Lidská duše a tělo nedokážou vždy uvádět do souladu svá přání. Organismus ví nejlépe, co je pro něj dobré, a pokud si vybral whisku, byl bych hlupák, kdybych proti tomu něco namítal… Měla by ovšem být o něco silnější.“

Jak očekával, procento alkoholu se okamžitě zvýšilo. Barva tekutiny v masivní sklenici, kterou teď držel místo poháru, z něhož znalci pijí šumivá vína, byla mnohem tmavší.

„Skvělé!“ ocenil Macdonald práci neviditelného hostitele spokojeným mlasknutím. „Nejspíše Bannister,“ pokusil se specifikovat druh whisky, na níž si pochutnával. „Ale vhodnější by byl Honzík Procházka s černou etiketou.“

Vůbec ho už nepřekvapilo, když se na dně objevil zlatý soverein s obrazem Jiřího Třetího, přesně takový, jaký bývá na každé láhvi Hankey Bannistera. Měl pocit, že mince je příliš lehká. Byla vyhotovena nejspíše z nějaké plastické hmoty, a to jen z jedné strany. Rub zcela chyběl. Vypadalo to, že nejen Macdonald, ale ani úslužný duch neměli ponětí, jak vypadá opravdový soverein. Etiketa z láhve, na níž byl zobrazen dokonalý gentleman v naondulované paruce, nebyla rozhodně tím nejlepším vzorem pro kopírování. Úkol to byl těžký, ale také lákavý. Jestliže si například na potravu z dob, kdy byl ve Středomoří, pamatovala tak říkajíc celá Macdonaldova bytost, pak na zlato si mohla pamatovat jen a jen jeho hlava. Nezbývalo tedy, než ty neviditelné síly poučit, což v tomto případě znamenalo vyvolat v paměti alespoň schematickou představu struktury atomu, vytvořenou devětadevadesáti protony a sto osmnácti neutrony s konfigurací vnějších elektronů 5d10 6a1.

Střízlivý jazyk vědy byl duchům dostupnější a mince záhy nabyla patřičné váhy i schopnosti cinkat, třebaže dosud neměla rub. Nic se nedalo dělat: za celý svůj život nedržel Macdonald v ruce ani jedinou guineu. Nedovedl si ostatně představit ani louisdory, dublony, piastry, ba ani další z prokletých vtělení zlatého telete.

Ale není-li možné vydělat na minulosti – Macdonald přece dobře věděl, že starožitná mince má druhdy mnohem větší cenu než zlato, z něhož byla vyrobena – pak není důvodu, aby se nepokusil udělat byznys alespoň na materiálu. Nestačil to domyslet a podlaha se rozezněla mnohohlasým cinkáním bezrubých mincí. Za chvíli jich bylo tolik, že musel další zlatý déšť zastavit vlastní vůlí. Na to, aby odsud tenhle drahocenný náklad vynesl, se nedalo ani pomyslet. Alchymisticky čisté zlato, jež dohromady mohlo vážit nejméně tunu, bylo nutno okamžitě zničit.

Macdonaldův pragmaticky orientovaný mozek se rozhodl zjednodušit si úlohu co nejvíce: vytáhl z náprsní kapsy stodolarovou bankovku a jal se s nehasnoucí energií plácat kopie. Nezapomínal přitom samozřejmě, že je nutné měnit série a čísla.

Po půlhodině intenzívní práce vydělal zhruba dva milióny, což se mu podařilo určit jen velmi zhruba, neboť samo vyčíslení trvalo nejméně další půlhodinu.

Další série pokusů se týkala diamantů. Macdonald si v duchu představil nelehký úkol z oblasti krystalografie: mřížku krychlové syngonie tvořenou uhlíkovými atomy spojenými do oktaedru. Žádný div, že se vzápětí stal majitelem obrovského monokrystalu nejméně šestnáctkrát většího než báječný Kohinoor, Kulinau a Orlov složené dohromady. Třebaže teď měl majetek tak obrovský, že se ho pro jistotu ani nepokoušel vyčíslit, nezmenšila se jeho energie ani o jediný erg. S příslovečnou rychlostí, jež mu koneckonců byla vlastní, zavalil stůl hromadou dokonale broušených diamantů, z jejichž duhové záře až oči přecházely.

Pohled na pohádkové poklady vyvolal v Madonaldovi dlouho nezakoušený pocit intenzívní euforie. Bylo ostatně těžké posoudit, co mu poskytuje větší požitek: třpyt získaných pokladů, nebo fantastický způsob jejich výroby?

Zastavit se nebylo nijak lehké. S očima upřenýma na nezměrné bohatství se Macdonald chvílemi nedovedl ubránit touze přihodit k té hromadě nějakou další vzácnost: jednou to byl zvlášť pečlivě broušený briliant, jindy zase fantastický smaragd, jehož karáty bylo možno počítat na tisíce. Čas od času se v něm probouzel zhýčkaný sběratel a pak dlouho korigoval barevné odstíny již hotových drahokamů.

Po nějakém čase vyvinul vůli úsilí, které mu málem přivodilo mozkovou mrtvici, aby zničil všechny bankovky a zlaté guiney. Alchymisticky čistá struktura zlata by mu mohla způsobit nepříjemnosti a zcela nesystematicky volená čísla bankovek ho mohla přivést za mříže. Ne, rozhodně nic na tomto světě se nedalo srovnat s drahokamy. Prýštila z nich panenská čistota a nedotčenost. V průběhu několika málo dalších hodin se Macdonald stal multimilionářem, neboť se mu podařilo překonat i ty nejnesmyslnější rekordy, které kdy byly zaneseny do Guinessovy slavné knihy. Zbývalo už jen jediné: přesvědčit se, že to všechno není pouhé šálení smyslů, a co nejbezpečněji vyklouznout z jiné, sice méně příjemné, o to však nebezpečnější hry.

Důvody k jásotu tu zatím nebyly. Pohádkové poklady, které získal, se mohly kdykoli proměnit v popel, ne-li v něco horšího, a pokud jde o tu druhou hru, Macdonald skoro fyzicky cítil smrt, která mu byla v patách v každičké chvíli. Setřásl energickým pohybem malátnost, pohlédl na hodinky a překvapeně vyjekl. Od doby, kdy se úspěšně dostali do údolí, už uplynulo celých jedenáct dní. Co vlastně po celou tu dobu dělal? Čím se zabýval? Měl pocit, že je jeho mozek přikryt závěsem zapomnění.

Roztržitě prosel roztaženými prsty hrst vzácných krystalů, a tu si povšiml v kaleidoskopickém mihotání hran zářivé hvězdy, která ve kterémsi nestřeženém okamžiku sevřela své paprsky do oblouku a proměnila se v mnohohran, jemuž nebylo v dokonalosti výbrusu rovno. A nejen v této hromadě. Nic podobného ani nemohlo existovat na celém světě…

Docela nic se nezměnilo na stole zavaleném drahokamy. Kdoví, zda to byl bůh či ďábel, kdo poslušně plnil všechna Macdonaldova přání, v každém případě však v této chvíli mlčel. Snad i jeho už omrzela ta jednotvárná hra.

Nu což, bylo načase dát se do díla.

Macdonald vyladil svůj radiopřijímač, poslal šifrovaný signál a napojil se na komunikační družici. Přístroje sice vykazovaly stabilní kontakt, ale cizí zdroj, jehož epicentrum bylo někde velmi blízko, přesto úspěšně znemožňoval svým rušením pokusy o navázání kontaktu. Začarované údolí se v jistém smyslu podobalo neutronové hvězdě: nepřetržitě kolem sebe uzavíralo celý prostor éteru. Jen jediný signál bylo možno spolehlivě v tom neustálém šumění a hukotu rozlišit: to melodické pískání zřejmě rovněž pocházelo z nedalekého zdroje. „Informační izolace jako nejdokonalejší vězení světa“, ušklíbl se Macdonald, když si místo vysílače vyznačil na mapě.

„Je na čase vyrazit,“ pomyslel si po chvíli, když demontoval zaměřovací anténu. „Tuhle partii už musím uhrát ke konci – je příliš dlouhá. Očistit pole a výměnou figurek docílit patu… Ale kde je Smith? A kde Abbás?…“

Ve Smithově pokoji, osvětleném pruhy světla, které sem pronikalo staženými žaluziemi, vládlo dusné přítmí. Bronzové sošky, pečlivě zabalené do pěnové gumy, byly uloženy v bednách pobitých plechem. Ten pohled Macdonalda kdovíproč uklidnil: vypadalo to, že dary Mnemosyné tu získaly pojednou svoji druhou tělesnost. Sám si však zvolil nepříliš velké duralové kontejnery, vybavené navíc ocelovými pouty, kterými je bylo možno připnout k zápěstí.

Aby se dostal do Abbásova obydlí, musel projít vnitřní galerií a obejít celé atrium. Zvukovým majákem se mu na té cestě staly pronikavé, spíše unylé než veselé zvuky orientální hudby. Lehce se dotkl dveří a nahlédl dovnitř.

Doprovázeny neviditelným orchestrem, s nádhernými pažemi vyzývavě zdviženými nad hlavou se ve vířivém tanci melancholicky otáčely dvě půvabné dívky, jejichž oděv více odhaloval než skrýval. V jedné z nich poznal Australan hned v příštím okamžiku Rositu Liaresovou, jež se loni stala nositelkou titulu Miss World, o druhé mohl konstatovat jen to, že má dokonale černou pleť Etiopky nebo snad Nubijky a neméně dokonalé tvary.

Abbás se povaloval na rozkošném chorasánském koberci a líně pokuřoval nargilé.

Na zlatých bohatě tepaných mísách byly v množství příliš hojném rozloženy orientální sladkosti, slané oříšky, skrze závěsy, které se sem kdovíproč svěšovaly až od samého stropu, bylo vidět oválné džbány, drahokamy vykládané zahnuté šavle, starožitné křesadlové pistole a sloní kly, časem již poněkud zežloutlé. Nad spoustou kaditelnic se válel omamný kouř. Macdonaldovy oči se v jediném okamžiku rozslzely z nezvyklého pachu pižma, vůně santálu a růžového oleje.

Napadlo ho, že Abbás byl z nich všech nejdůslednější. Vytvořil si jakousi skromnou variantu muslimského ráje a dosaženého standardu se také vytrvale přidržoval. Pákinstáncovy oči zíraly do prázdna. Nebylo nic, co by ho mohlo vyrušit. Macdonald opatrně zavřel dveře.

Smitha se mu podařilo jako vždy zastihnout na mýtince, jak třímal v rukou neodlučný kornet a hlasem nepříliš melodickým zpíval o kříži ve Famagustě. Ozvěna té písně zaznívala unyle.

Sráz a drátěné zátarasy jako by nikdy ani neexistovaly. Za rezavými pruty plotu se teď rozprostírala poušť, v níž se tu a tam zvedaly prašné víry. Kdesi v dálce se nejasně rýsovaly vrcholky hor.

Bolestivou vidinu své paměti zničil Američan nejspíše sám.

„Co se to tu stalo?“ zeptal se presto Macdonald a mechanicky se jal z plotu seškrabovat skvrny rzi.

„Co vám mám na to říct?“ Smithová tvář se svraštila až k opičímu šklebu. Když si poopravil brýle, povšiml si Macdonald zarudlých očí. „Našel jsem plastickou výbušninu a detonátor.“

„Našel jste ho?“ zeptal se Američan a na první slovo položil důraz.

„Vlastně… Zkrátka, objevil jsem ho na stole. Při snídani,“ upřesnil Smith.

„A tak jste se rozhodl udělat v té ohradě díru, že ano?“

„Asi tak…“

„A… ehm, jinak“ – opět důraz na slově jinak – „jinak to zařídit nešlo?“

„Nemám tušení. Nezkoušel jsem to.“

„Proč jste to nezkusil?“

„Zkrátka nezkoušel a dost!“ Smithovo víčko se zacukalo nezvládnutelným tikem. „Když tu byla ta plastická výbušnina, dostal jsem nápad. Zastrčil jsem do detonátoru zápalnou šňůru…“

„Cože? Šňůra taky? O té jste nic neříkal.“

„Opravdu? No ano, byla u toho taky šňůra,“ zamumlal roztržitě Smith.

„No dobrá, pokračujte!“ zavrčel Macdonald, odváděje pohled od Američanových lehce šilhajících očí.

„Všechno jsem provedl předpisově. Kapsli detonátoru jsem sevřel kleštěma…“

„Jak jste přišel k těm kleštím, chlape?“ zařval Macdonald zoufale.

„Já, já nevím,“ zašeptal bezradně Smith a znovu mu oči nebezpečně často zamrkaly. Jako by teprve v této chvíli přišel k sobě a začal uvažovat nad tím, kam mohou mizet všechny ty věci.

„Čert vás vem, pokračujte,“ mávl Australan rukou.

„Zkrátka a dobře, postupoval jsem přesně podle pravidel, ale k explozi kdovíproč nedošlo, třebaže zápalná šňůra byla docela určitě v pořádku. Když se jiskra měla dostat až k detonátoru, šňůra prostě zmizela. Vypařila se, jako by ani neexistovala.“

„Vždyť ona opravdu neexistovala! Tedy až do vašeho příchodu.“

„Tomu nerozumím… Jenže spolu s tou šňůrou zmizela i propast s mlhou na dně.“

„Došlo tedy k tomu, co jste si vlastně toužebně přál!“ vykřikl Macdonald a v hlase měl teď mnohem více jistoty než zvědavosti.

„Nejspíše ano,“ zašeptal nejistě Smith. „Já už si vlastně ani nepamatuji. Prostě to už teď nevím.“

„Ten váš bronz zůstal v pokoji? Ukládal jste ho do těch beden sám?“

„Myslím, že ano.“

„Bedny jste vyrobil vlastníma rukama? Tím plechem jste je vyztužil také sám? Poslyšte, máte vůbec kladivo? A hřebíky?“

„Myslím, že mám,“ přikývl Smith po chvíli soustředěného přemýšlení. Měl jsem je v jednom z vaků…“

„Nežvaňte, vy blázne!“ křikl na něj Macdonald. „Čerta jste měl! Copak si myslíte, že nevím, jak vypadají ty vaše bedny? Nenajdete v nich, kamaráde, ani jediný hřebíček! Ani jediný!“

„Tomu nerozumím!“

„Já taky ne. Jenže ono to tak je! Jako by byly slepené nebo sklížené.“

„Musíme tomu přijít za každou cenu na kloub, Charlie,“ potřásl Smith ustaraně hlavou, jako by chtěl to mámení smyslů konečně a už navždy setřást. „Ten bronz musím zachránit za každou cenu.“

„Já taky kamaráde,“ prořekl se nechtě Macdonald.

„Cože? Vy máte taky bronz?“

„Ne sice zrovna bronz, ale něco, hm, podobného.“ Australan mávl neurčitě rukou. „Věřte mi, že mi o zachování nebo raději řeknu stabilitu mého nákladu jde stejně jako vám.“

„Ty věci jsou naprosto reálné, Charlie,“ kývl souhlasně Smith. „Ať je tomu jak chce, jsou rozhodně tvořeny atomy stejně jako my nebo celá příroda kolem nás… Víte, mám tady s sebou miniaturní spektrometr, a tak mi to nedalo: provedl jsem zkoušky.“

„To zní nadějně, kamaráde. Jestli se vám to všechno ovšem jenom nezdálo – všechny ty sošky, zkoušky a dokonce spektrometr.“

„Co když se vám, Charlie, zdál váš vlastní život?! Co když se zdáme sami sobě?!“

„Tohle bychom si navíc ani nemohli ověřit. Takže se, Bobby, dohodneme: čert vzal filozofii. Víte, já byl až do poslední doby zarytý materialista, třebaže ze slušnosti a kvůli sousedům jsem tu a tam zašel do kostela.“

„Se mnou je to, kolego, podobné. Jenže dříve jsem taky neměl ani tu nejmenší naději na cosi, co bych označil třeba jako, hm, jinou existenci.“

„A co teď?“ zeptal se tiše Macdonald, ale jeho hlas zaskřípěl potlačovaným vzrušením.

„Třeba se mýlím, ale mám pocit… Pane na nebi, nevím ani, jak bych to řekl!… Nevím, co se mi vlastně zdá, ale věřte, Charlie, té předtuchy, která ve mně teď žije, si nesmírně cením. Je to jakýsi stín…“

„Jaká je to předtucha?“

„Nerad bych o tom mluvil. Nesmíte se urazit.“

„Máte strach, že to zakřiknete?“

„Můžete si to třeba myslet.“

„Bojíte se, že se pojednou zčista jasna probudíte uprostřed vší té všední špíny a ubohosti?“

„To není jenom ubohost. To je… peklo.“

„Nehrajeme si tu se slovíčky?“

„Ne, Charlie. To je opravdu moje krédo. Kdyby člověk s naprostou jistotou věděl, že má před sebou jen nebytí, bylo by pro něj mnohem lehčí snášet všechna utrpení, nemyslíte?“

„Opravdu žijeme v pekle, abychom vykupovali hříchy jiných, ale lhůta našeho strádání není naštěstí nekonečná. Jednou vyprší. Tohle jste mi chtěl sdělit?“

„I takhle se to dá říci.“

„Hm, poněkud banální.“

„Lidský život je už sám o sobě dost banální a smyslu v něm naleznete pramálo. V tomhle se snad shodneme oba. Ostatně, smířit se s nesmyslností není o nic lehčí než smířit se s vlastním zničením. Pokaždé vám na mysli vytane otázka: proč vlastně to všechno?“

„Ale vhodnou odpověď jste už jistě našel, že?“

„Ještě před několika dny bych vám se skálopevnou jistotou odpověděl ne, ale teď… Charlie, teď už si nejsem tak jist…“

„Znamená to tedy, že před sebou máte přízrak ráje? Asi tak jako ten ubožák Abbás, který si vytvořil takový útulný harémek, s odpuštěním. Jenže co bychom po něm mohli chtít? Je to hlupák, nevzdělaný, pologramotný křupan… Vám, Bobby, ovšem musí být jasné, že ty jeho dvě děvky dovedou jenom jediné: v patřičné chvíli sténat a křičet rozkoší. Jen to a víc už nic!“

„Jaké děvky, Charlie?“ Smithovy oči se rozevřely dokořán nelíčeným údivem.

„Ale, nechme toho!“ zavrčel Macdonald. „Prostě ty holky, které tam má – zlaté, černé, bronzové, čert aby je všechny vzal… Hodláte tady lenošit ještě dlouho?“ změnil prudce téma rozhovoru. „Což abychom se už vydali na cestu?“

„K čemu?“

„Jak to k čemu?“ vytřeštil oči překvapený Macdonald. „Bobby, probuďte se už konečně, vy jedna Šípková Růženko! Ztratili jsme tady bůhví kolik času, takže máme opravdu co dohánět… Nebo snad dáváte přednost návratu?“

„Vracet se?“ Smith se chvíli zamyšleně kousal do rtu. „To snad ani ne. Rád bych tu jen zůstal trochu déle. Ze zvědavosti, když už pro nic jiného.“

„V tom případě byste měl začít balit. Ale fofrem!“ Macdonald se dostával do své obvyklé formy. „Kde je váš drahocenný Tygr?“

„Poslyšte, Charlie, já opravdu nemám ani v nejmenším chuť se hnát někam o sto šest zrovna teď. Ono si nás to najde i tady…“

„O čem to zase mluvíte? Jaképak ,ono‘?“

„Ani nevím, jak bych to vyjádřil… Zkrátka, všechno, co se má udát, nás stejně nemine. Alespoň mám takový pocit… Nemyslíte si, že bychom měli raději klidně čekat? Pokud jde o mne, já se tu cítím dobře, Charlie.“

„Dělejte si, co chcete!“ Macdonald se už ani nesnažil skrýt své podráždění za obvyklou maskou bodrosti. „Ale já, já ,tomu‘ v každém případě vyrazím vstříc! Třeba jen ze zvědavosti, když už pro nic jiného – odpusťte mi tu parafrázi na váš vlastní výrok.“

„Proč se hned rozčilujete?… Když na tom tolik trváte, já přece…“

„Na ničem netrvám, tohle si zapamatujte, kamaráde,“ odpověděl Australan vemlouvavým hlasem. „Naopak, prosím vás o to! Zdá se mi, že bychom už neměli váhat ani minutu. Právě ,ono‘, o kterém jste mluvil, nás nutí ke spěchu, jako by slibovalo, že čím déle tu zůstaneme, tím…“ V jediném okamžiku zmlkl, prudce uchopil Smitha za rukáv a nervózně sebou trhl. Vetchý flanel škubnutí nevydržel.

„Co se stalo?“ zeptal se Američan, ale když jeho pohled narazil očima na modře lakovaný, vrstvou prachu pokrytý landrover, zděšeně zmlkl.

„Tohle jste si přál?“ zeptal se odevzdaně Macdonald.

„Nevím, nejsem si jist… Vy jste si to nepřál?“

„Ani já bych nemohl na nic přísahat. Ačkoli, nejspíše je vina na mé straně… Nu což, půjdeme.“

Přiblížili se k podivnému landroveru a Macdonaldovi dalo chvíli práce, než mohl objevit kliku předních dveří. Zámek se s cvaknutím otevřel, ale ne hned, teprve po chvíli. Stejně tak, postupně, jako když se objevuje obraz na fotografickém papíru vloženém do vývojky, se objevily i číselníky na řídicí desce a dokonce klíček k zapalování. Macdonald už byl připraven otočit klíčkem a vyzkoušet motor, když tu ho zarazil Smithův překvapený výkřik:

„Podívejte se, rychle! On je to monolit!“

„Cože? Jaký…“ neuvědomil si Macdonald v prvním okamžiku význam Smithových slov.

„Copak to nechápete? Kapota je pevně spojena s podvozkem, kola zase s blatníky,“ volal vzrušeně Smith, ale vzápětí se opravil: „Ale ne! Nejspíše jsem se špatně díval… Vypadá to, že je všechno v pořádku…“

„Tak vida!“ ozval se s úlevou Macdonald, který už byl schopen předvídat, co bude následovat. Pohodlně se v kabině rozvalil a maximálním vypětím vůle se pokusil vypudit z hlavy jakoukoli myšlenku na automobil. „Co tam vidíte? Rychle odpovězte!“ křikl netrpělivě, když zvednutá kapota zastínila výhled.

„Nic, docela nic,“ odpověděl po chvilce zaraženě Smith. Pojednou ucítil, že se mu v krku převaluje dusivý chuchvalec. „Jenom prázdnotu – temnou a bezednou… Počkejte, něco přece jen… Teď vidím filtr, akumulátor…“

„To by mi stačilo,“ pokýval hlavou odevzdaně Macdonald. „Je zřejmé, že ,ono‘ nemá o zásadách konstrukce strojů ani potuchy.“

Teď už měli jasno oba.

„Jde o to, že my dva víme všechno jen náznakově, přibližně a nedovedeme si s naprostou jasností představit každičký šroubek nebo matku,“ ušklíbl se Australan.

„Chasis,“ přikývl souhlasně Smith.

„Elektrika, mazání,“ pokračoval teď už mnohem veseleji Macdonald.

„Kardan. Vinutí,“ usmál se Smith.

„Jediný člověk to prostě nemůže nikdy všechno zvládnout.“

„Pakliže ovšem nepracuje řadu let v konstrukční kanceláři Fordova koncernu.“

„Z toho ovšem vyplývá, že budeme muset naložit všechno na jaky. Tak je to, Bobby.“

„Asi to tak vypadá, Charlie… Půjdeme podle směrovníku?“

„To bude rozhodně nejjistější, ačkoli bych neměl námitky proti tomu, aby korigovali trasu podle signora Valentiho. V této chvíli už nejsou od nás příliš daleko.“

„Jak to můžete vědět?“

„Vím to.“

„Poslyšte, to není odpověď na moji otázku.“

„Doufám, že mě nebudete soudit příliš přísně, když vám řeknu, že jsem jim tam před naším odchodem nasadil, hm, štěnici.“

„Štěnici?“

„Předpokládám, Bobby, že je vám známo, co se tímto slovem označuje.“

„Mikrofon, který slouží odposlouchávání?“

„Ale fuj, kamaráde! K čemupak ty rozbouřené city? Jde o pouhý miniaturní vysílač, Bobby, o nic jiného. Před odjezdem jsem ,štěnici‘ připevnil k sedlu půvabné paní Joy a díky tomu teď vím, samozřejmě jen zhruba, jak daleko je od nás v současné chvíli její rozkošný zadeček.“

„Kdo vlastně jste, Macdonalde? Ale chci slyšet pravdu!“ zeptal se Smith o chvíli později, když si sametovým klůckem čistil skla brýlí.

„Je to pro vás opravdu tak důležité?“ opáčil unaveně Macdonald a mávl znechuceně rukou. „Zrovna teď? Zrovna tady?“

17

Manželé Valentiovi dorazili k římské vile v době, kdy přípravy k odjezdu vrcholily.

Ang Themba se měl při rozdělování nákladu na jednotlivá zvířata co otáčet, neboť jakové si už stačili odvyknout a teď byli neklidní a podráždění. Výhružně pohazovali hlavami, bili kopyty do země a couvali, jako by se nákladu chtěli ubránit za každou cenu. Smith si najednou s lítostí vzpomněl na poháněče, kteří znali zvyky těch chlupatých tahounů do všech detailů.

„Nezdá se vám, příteli, že se naše přípravy podobají spíše koridě na vrcholu sezóny?“ pokusil se žertem rozvát napětí Macdonald.

„Ve Španělsku jsem nikdy nebyl,“ opáčil chladně Smith, který neměl chuť Australanovu bodrost podporovat. Té noci se Smithovi totiž nepodařilo zamhouřit oka, a tak byl vyčerpaný a nerudný, třebaže vstal až k polednímu.

„To vás neomlouvá. Mohl jste si přece zajet do Mexika. Co vám v tom zabránilo?

„Život,“ odtušil stručně Smith, který pomáhal Šarpovi s upevňováním vaků na mohutných jačích hřbetech.

Sotva však zaslechl dosud vzdálené cinkání zvonců, zvedl výstražně ruku a znehybněl.

„Sázím sto ku jedné, že jsou to naši přátelé,“ ozval se zvesela Macdonald, který se jako vždy dokázal v nové situaci orientovat ze všech nejdříve. „V téhle zemi bychom se minout ani nemohli…“

Netrvalo dlouho a malá karavana vstupovala do pohostinně rozevřených vrat vily.

„Neměli bychom se raději utábořit někde poblíž?“ otázal se profesor, který se s netajeným údivem rozhlížel po kvetoucí zahradě a lačně vdechoval nahořklou svěží vůni pozvolna opadávajících květů čampy. Nikdy bych si neodpustil, kdybychom měli všechnu tuhle krásu zničit.“

„Hlouposti!“ mávl opovržlivě rukou Smith.

„Neodvažoval bych se dát hlavu v sázku, kdybych měl tvrdit, že tahle kvetoucí oáza nezmizí jako fata morgána, sotva za sebou zavřeme bránu,“ ozval se melancholicky Macdonald, který pomáhal sestoupit krasavici Joy.

S uspokojením pocítil jisté změny v chemismu své krve, neboť v elegantně odřených džínách a modré, široce rozhalené pánské košili vypadala štíhlá, vysoká Italka s poprsím více než bujným opravdu rozkošně.

„Doufám, že se tu pro nás najdou volné pokoje,“ ozvala se Joy, když vyndala ze sedlové brašny necesér s bižutérií a kosmetikou. Obdařila při těch slovech Smitha nadpozemským úsměvem.

„Pro vás, madam, tu máme připraveny apartmány hodné prezidenta,“ chopil se iniciativy zubící se Macdonald. „Díky, že jste zvolili právě náš hotel.“

„Jak se vlastně jmenuje?“

„Amarantová vila,“ pokusil se zaskórovat Smith, zjevně rozladěný tím, že ho Australan odkázal na periférii dialogu. „Podnik je to pětihvězdičkový.“

„Kuchyně podle vlastního výběru,“ pochechtával se Macdonald.

„Tak je to tedy?“ Ruměnec oživení na Joyině tvářičce pohasl. „Rozuměla jsem vám opravdu správně?“

„Bohužel, paní Valentiová. Naprosto správně!“ pokýval hlavou soucitně Smith.

„Ach, promiňte, musím se dát do pořádku,“ uzavřela se do sebe mladá žena, prošla kolem obou mužů ke schodišti, teprve tam se k nim ještě jednou obrátila a zeptala se: „Nezabloudím tu?“

„Vyberte si kterýkoliv z pokojů,“ odpověděl jí s hořkým úsměvem Smith, aniž se pokusil nabídnout jí doprovod.

„Vaše sbírky?“ zajímal se živě profesor, když se dlaní dotkl kovového kontejneru, připevněného k vakům.

„Snad. Alespoň doufám,“ odpověděl neurčitě Macdonald.

„Z vašich slov soudím, že nejrůznější zázraky provázely i vaši skupinu.“ Valenti sklouzl nepřívětivě pohledem po antických sloupech, barokních oknech a podivuhodně nefunkčním gotickém oblouku, napůl ukrytém za komínem obrovského krbu. „Ovšem, přátelé, nic podobného nemůže ve skutečnosti existovat.“ Jal se energicky přecházet po štěrkem vykládané cestičce, potěšen tím, že se mu do lýtek, zmrtvělých dlouhou cestou v sedle, vrací život. „Neznám ani jednu stavbu, která by mohla vyhlížet absurdněji.“

Sochy vyhotovené z carrarského mramoru se mu líbily ještě méně.

„Pánové, tohle není Řecko,“ pronášel úsečně dokonale cvičeným hlasem profesionálního vědce uvyklého veřejným vystoupením. „Není to ani Řím z doby úpadku, ba ani Gandhara, což by už koneckonců nebylo ani tak nemožné. Je to jen ubohoučká triviální eklektika vyvolaná čísi mírně poučenou, dosti rozvinutou, leč nedůslednou pamětí. A v této situaci jsem hotov s vámi souhlasit, pane Macdonalde. Vaše prognóza je oprávněná. Tato vidina nepochybně zmizí, jakmile zmizí zdroj, který ji sytí.“

Smith následoval Itala naplněn složitými pocity rozčarování i úlevy, jako by ho profesorova slova uvedla do stavu hypnózy. Na rozdíl od něj a Macdonalda, kteří se o nastálé situaci raději vyjadřovali jen v náznacích, vyslovoval profesor Valenti své precizní a bezchybné závěry s vědeckou přímostí a úctyhodnou odvahou. Vypadalo to, že nahlas přemýšlí, že hodnotí nejčerstvější výsledky předůležitého experimentu, v němž on sám sehrál nezáviděníhodnou úlohu pokusného králíka.

„Dobrá, profesore, snad máte pravdu. Ale přesto, co tohle znamená?“ Smith se ptal váhavě, neboť mu bylo překonávat nepochopitelný vnitřní odpor. „Co je to? Objektivní realita, nebo hromadná hypnóza?“ vyslovil svou pochybnost naplno a cvrnknutím prstů odstranil z hýždě zamyšlené Psýché slimáka, který se bezstarostně vyhříval na sluníčku.

„Vyloučit nemůžeme docela nic,“ odpověděl profesor ochotně a s jistou rozkoší. „Já osobně se ovšem přikláním ke druhé možnosti. Bylo by to rozhodně lepší, tedy alespoň pro klid mé duše. Opakuji, právě jen pro klid duše, a nikoli z důvodu objektivní analýzy, kterou byste mohl očekávat.“

„Myslím, že vám rozumím,“ povzdechl účastně Smith. „Docela určitě vám rozumím… Ang vám pomůže ustájit zvířata.“ Pohybem ruky přivolal šarpského průvodce. „Ostatně, přijdou-li tyhle rozkošné růže jakům k duhu, nebudeme mít ani nejmenších námitek. Mám pravdu, pane Thembo?“

Usoudili, že bude nejlepší, stráví-li tuto noc ve vile, aby mohli zítra hned zrána vyrazit všichni společně. Koneckonců, čím více je lidí pohromadě, tím je nebezpečí menší. Den byl pryč tak jako tak. Slunce se už viditelně schylovalo k nerovnému okraji obrovitého cirku, v jehož středu stála Amarantová vila. Ostře výrazné barvy připomínající chvílemi kov teď pomalu ustupovaly jemnějším odstínům.

Po společné večeři, během níž každý z přítomných postavil na stůl jen vlastní dokonale prověřené potraviny, kdy všichni podle nevyslovené dohody mlčky ignorovali pokrmy, které se na stole zčistajasna objevovaly, tedy po večeři, při které vládlo u stolu většinou tíživé mlčení, odešel Macdonald do zahrady, aby si vykouřil svůj večerní doutník. Vychutnat dokonalé aroma kubánského doutníku a promyslit situaci chtěl beze svědků.

V průhledech mezi stromy se teď stříbřitě leskla rozlehlá rovina. Ohřátý vzduch, který se nad ní pozvolna ochlazoval, vyvolával chvění obrazu, a právě tam, za sklovitě průzračnými vlnami vzduchu se nejspíše skrývalo rozluštění záhady. Macdonalda se pojednou zmocnilo tušení, že osud se chystá přivést ho až k samému okraji a tam ho ve chvíli, kdy odhalení bude již na dosah, vydat pokořující smrti.

Zimomřivě se otřásl a odhodil nedopalek doutníku do vázy s lotosy, jejichž domovem byla daleká země na Nilu. V dekadentním tvaru obrovských květů nezahlédl v té chvíli hru své vybičované fantazie, ba ani frivolní vybranost tvarů. Viděl v těch květech, jež na noc uzavřely své kalichy, jen výzvu, neskrývaný výsměch divoké kočky, která se rozhodla pro vlastní rozkoš poskytnout ulovené myši kratinkou iluzi svobody.

Když se vracel do svého pokoje, zaslechl tlumené výkřiky a supění šarvátky. Rozsvítil baterku, kterou měl stále s sebou. Narkotiky docela zpitomělý Abbás s tváří zrůzněnou napětím a zvířecí žádostí, posetou krvácejícími stopami po dívčích nehtech, vlekl chodbou Joy, která se bránila jen s vypětím posledních sil. Dívka zastižená světelným kuželem na okamžik znehybněla, přikrývajíc si odhalená ňadra paží a pak – pomalost tohoto pohybu byla zcela nepřirozená – odplula podél zdi směrem ke galerii.

Uvolněná bestie v Abbásovi vydala děsivé zachroptění plné zášti, muž bleskurychlým pohybem tasil z pochvy tenkou dýku a přikrčil se, připraven k rozhodujícímu skoku. Macdonaldovi nezbylo než se mu vrhnout pod nohy, zachytit napřaženou paži se zbraní a prudce jí škubnout do strany. Tichem noci odporně zaznělo praštění vykloubených kostí a trhaných šlach, ale ještě dříve, než se do Pákistáncova otupělého vědomí prodral první signál šílené bolesti, uhodil ho Macdonald lehkým, a přece účinným úderem hřbetu ruky do spánku. Budiž řečeno, že tato jistící rána již byla zcela zbytečná, ale omluvou pro Australanův čin byla skutečnost, že jednal v té chvíli zcela instinktivně a nebylo možno očekávat, že se zastaví v půli cesty.

Macdonald si naložil bezvládné Abbásovo tělo na ramena a rozhlédl se kolem sebe. Joy však nespatřil.

„Zatracený dobytek!“ procedil skrze zuby, když své bezvládné břímě složil v Abbásově pokoji.

Nubijka a královna krásy v nekonečném tanci vířily pokojem naplněným kadidlovým kouřem až k nedýchání. Jejich jehlové podpatky se jen stěží probíjely drobty orientálních sladkostí, jimiž byla dávno neuklízená podlaha pokryta.

„Vypadněte, nány!“ zařval Macdonald, jako by zaháněl v ringu do protilehlých koutů soupeřící boxery, a dotvrdil svůj rozkaz tlesknutím.

„Hej, ty! Přines mi vodu! Rychle!“

Nubijka lhostejně překročila hedvábný šál, který jí sklouzl z ramen, a podala Macdonaldovi džbán s úzkým hrdlem, prohnutým do labutí křivky. Stačilo pár kapek a Pákistánec přišel k sobě. Macdonald se soustředil na představě obvazu a pokusil se pro něj poslat královnu krásy, jenže na to její inteligence nestačila a dívka se jen neklidně zavrtěla v rohu pokoje.

Nezbylo mu, než aby se pro obvazy vydal sám. Pákistánec nejspíše příliš silné bolesti nepociťoval. Buď jak buď, Macdonald, který se vrátil za krátkou chvíli, ho už zastihl spokojeně spícího. Krvavé stopy Joyiných ostrých nehtíků se na té tváři rozryté dolíky po neštovicích jakýmsi zázrakem zacelovaly. Nezbývalo než napevno přichytit pochroumanou ruku k hrudníku a pak už ponechat Abbáse jeho osudu. Popravdě řečeno, Australan ho teď už vůbec nepotřeboval. Ať si zatím poleží, může-li se ještě hodit na zpáteční cestě, to se uvidí později…

Když se příštího jitra chystali na cestu, spočinul Macdonald na mladé Italce dlouhým zpytujícím pohledem. Docela nic v půvabné tváři však neupomínalo na bouřlivou noc. Dívka, která modrou košili zaměnila za safari blůzu, krmila koně kostkami cukru a vesele štěbetala.

Když svou ženskou intuicí vycítila Macdonaldův pohled, obrátila se, její oči se setkaly s jeho a na Joyině tváři se rozestřel dokonale nacvičený úsměv, jímž krásné ženy ve všech zemích světa odpovídají na nadšené pohledy svých obdivovatelů.

Karavana záhy vyrazila a v jejích stopách se jako nevěstin závoj táhla oblaka prachu zvířeného kopyty jaků i klusajících koní.

„Jaká byla noc, profesore?“ zeptal se Macdonald, když dohnal profesorova koně a vyrovnal s ním krok.

„Raději na to ani nemyslet!“ odpověděl potěšené Ital. „Zatím jediný výsledek celé téhle fantasmagorie je ten, že se cítím být absolutně zdráv.“ Jako nevěřící Tomáš se znovu zaposlouchal do nejjemnějších pohybů svého organismu. „Docela zdráv! Věřil byste tomu?… Na tenhle slastný pocit jsem už stačil docela zapomenout.“

„Mám z toho radost, profesore.“

„Pořád tomu nemohu uvěřit! Copak se moje věrná družka pakostnice opravdu rozhodla poskytnout mi svobodu a jít k čertu?“ Valenti si světácky přejel prsty po knírech. „Nebo se ta sadistická bestie rozhodla pro jednou mě vyvenčit na dlouhém vodítku?“

„Doufejme v příjemnější variantu,“ poradil mu Australan.

„Slyšíš, miláčku, co právě povídám?“ volal Valenti na svoji paní. „Moje pakostnice se zřejmě vypařila. Vůbec ji necítím!“

„To ti nejspíš pomohly ty koupele, drahoušku!… Bože, mám z toho takovou radost!“

Macdonald tak mohl znovu obdivovat míru Italčina sebeovládání. Jen nechtě odvrátil zrak od její svěží upravené tváře a pojednou si povšiml oranžového bodu, který na asketickém vzhledu pouště působil téměř vyzývavě.

Namířil patřičným směrem dalekohled a s nemalým potěšením rozeznal postavu toulavého jogína s levhartí kožešinou přehozenou přes oranžové mnišské roucho. Svatý muž se v této chvíli zastavil poblíž landroveru a pozorně si nedovršené dílo neznámých mocností prohlížel. Jen chvíli se opíral o svůj rituální trojzubec a pojednou automobil zmizel, jako by nikdy ani neexistoval.

Mnich však nehnutě stál na místě, strnulý jako socha. Obrovský stín, který vrhala neforemná hmota vozu, zmizel spolu se svým průvodcem.

Jako by jím projel elektrický proud, Macdonald sebou vyděšeně trhl a hbitě se ohlédl, aby se přesvědčil, zda se u sedla pořád ještě pohupuje kovový kontejner. Vydechl volněji, teprve když se mu sluneční paprsky odražené duralovým zrcadlem drahocenné schránky bolestivě zaryly do očí.

18

Norbu Rimpočhe opět cítil, že je jen pouhou kapičkou, kterou uchopil všemocný proud přicházející odněkud zvenčí. Prameny prosycené světlem ho zvolna odnášely k oceánu věčnosti, do něhož dříve či později ústí všechny řeky světa.

Bez počátku a bez konce naplňující všechny myslitelné světy jako hvězdami prosycené nekonečno naplňující prázdnotu, rozevíral na konci cesty svou náruč Adi-buddha. A meteority, jež sotva okusily tvrdost hmoty, pohasínaly a navěky se trhaly řetězce příčin a následků.

Vytoužená nirvána, ono blažené nic, v němž se navždy jako vosk rozpouštěly duše lidí, znavených blouděním v bizarních maskách převtělení, se mnichovu zraku zjevila jako hvězdnatá noc odrážející se v plynoucí řece. Obraz, který mu vytanul před jeho vnitřním zrakem, nebyl vyvolán metafyzickými poučkami esoterického učení tantriků. Daleko spíše ho vyvolaly eufemismy, k nimž se tak či onak museli utíkat lámaističtí bohoslovové, když se znovu a znovu marně pokoušeli vyvolat v adeptech představu nepředstavitelného.

Všudepřítomnost Buddhy spočívá v duchovním těle, které je současně absolutním nic, poučovali Norbua guruové. Tato božská emanace je vlastní všem živým bytostem, je však potlačována kletbou jejich hmotné podstaty. Okamžité záměry, nicotné starosti o věci veskrze pomíjivé odvádějí pozornost od trvalého a věcného, znovu a znovu roztáčejí kolo strázní, jehož jedno je svět. Koloběh sansáry neušetřil ani těla obyvatel nebes. Jen opravdový asketa, jenž provždy zvolil zvláštní cestu, je schopen ještě za života proniknout do onoho velkého nic, zcela osvobozeného od úkladů mámivých iluzí.

Meditační cvičení, v nichž Norbu nikdy neustával, v něm den ze dne upevňovala přesvědčení o jeho vlastní účasti na absolutnu, o jeho neporušitelném spojení s mocnou silou, jež naplňuje všehomír oduševnělostí.

Tady v údolí, kde se i ty nejtěžší cviky dařilo vykonávat s pozoruhodnou lehkostí, uvěřil Norbu v blízkost „druhého břehu“ – tak se totiž nirváně říkalo v posvátných textech s konečnou platností.

Mocně přitahován tou nadpozemskou září, kráčel pouští, nevěda co je hlad a co je žízeň, nezastavuje se ani na chvíli ke krátkému odpočinku. Nicotné překážky, jež se mu tu a tam stavěly do cesty, nebyly sice popsány v učených traktátech – šlo jen o jakési podivné fantomy – tím spíše však upevňovaly jogína v jeho přesvědčení o správnosti zvolené cesty.

Což neposílal na zemi zákeřný démon Mára tu ohavné démony, jindy zase lstivé svůdnice, jen aby svedli z cesty samotného učitele Šákjamuniho? Což v sobě nepotlačil veškeré pochybnosti velký asketa, který se zrodil v rouše prince?

Norbu Rimpočhe, který spatřil světlo světa v Transhimálajích, sice dosud nikdy nespatřil automobil, rozhodně však už něco o „ďáblových vozech“, které otravují vzduch jedovatým dechem a začasté na kaši rozdrtí neopatrného člověka, slyšel.

Landrover, za jehož koly se netáhly stopy, jež by musely být v písku zvláště výrazné, na něj zapůsobil kormutlivě. Nebylo pochyb, že tu spřádali své ohavné pikle záludní rakšasové. Když postavili do cesty bosonohému asketovi pekelný nástroj, nepochybně ho chtěli odvrátit od pravé cesty. Ne, Norbu Rimpočhe to nemohl připustit!

Ve své představivosti vyvolal děsivý obraz jidama, jehož jméno mu bylo tajně přisouzeno, zaplnil poušť až po samý okraj horstev, jež ji ze všech stran svírala, lidskou a koňskou krví, a v tomto rudém moři pozdvihl měděný ostrov, na němž mohl jeho všemocný ochránce nejlépe projevit ničivost své síly. Teď už stačilo zašeptat zázračnou tarni, tajnou formuli, jež velkého vládce vybízela k činnosti.

„Óm má húm svá…“ Magická slova, sestavená do figury nepochopitelné běžnému lidskému myšlení, otřásla vesmírem.

Mocný ochránce nedbale máchl obrovským mečem, rudé moře se zvlnilo bouřnými vlnami a zplozenec ďáblovy zloby se propadl do bezedných hlubin. Moře krve pak do poslední kapky vsála poušť.

Když se tedy vypořádal s tím dílem rakšasů, obrátil Norbu Rimpočhe svou pozornost ke zřícenině obklopené poloseschlými křovinami a četnými, jakoby ohněm spálenými kmeny neznámých stromů. Poprvé ve svém současném životě viděl ohyzdné bílé sloupy z hmoty podobné zkamenělému sýru, schodiště, jež vedla odnikud nikam. Napadlo ho, že kamenné obrazy obnažených žen se nejspíše podobají dakiním, jejichž nejmilejší pochoutkou je lidská krev. Pravda, zkušeného bojovníka s ďábelskou prohnaností služebníků zla nelze oklamat! Na první pohled bylo jogínovi jasné, že má před sebou útočiště frétů, již byli za těžké hříchy odsouzeni k věčnému hladovění.

Naplněn odvahou jako Don Quijote, připravený vrhnout se do boje s větrnými mlýny, přitáhl si Norbu levhartí kožešinu blíže k tělu a vyrazil do útoku. Mohutné fortifikace odvěkého nepřítele lidstva nebyly schopny odolat spravedlivému hněvu muže odvážného a čistého. Paty, na nichž kůže už dávno zrohovatěla, v extázi zadupávaly do země ostnaté dráty, které se před očima měnily v šedivý prach, křehké růže se proměňovaly v mastné saze a padaly k zemi. Chlupatí pavouci – požírači drobných ptáků, kteří se usadili ve svých sítích umně setkaných v arkýřích a koutech stavení, teď v hrůze prchali do bezpečí děr a puklin. Kudlanky padaly z větví a stavěly se pro jistotu mrtvými.

Norbu mezitím bloudil temnými chodbami, teď již zavalenými roztříštěnými cihlami a bílým prachem omítky, až si pojednou povšiml klínu vraženého pod přivřenými dveřmi, jež v tom obraze všeobecné zkázy vypadaly dosti zachovale.

Dveře se otevíraly dovnitř, mnich tedy opatrně zatlačil ramenem a stižen hříšnou zvědavostí nahlédl dovnitř. To, co vzápětí spatřil, otřáslo až do samých základů rovnováhou poustevníka uvyklého pohledu na ty nejstrašlivější fantasmagorie, jež může zahlédnout člověk, který dosud nezdolal svou tělesnost.

Bílou ženu, v jejíž společnosti přijel do Všepohlcujícího světla z kláštera Tygří doupě, poznal mezi třemi tančícími apsarami na první pohled. Norbu pochopil, že kouzla tak mocného a strašlivého nejsou schopni ani rakšasové. Sám Mára, veledémon smrti a temné žádostivosti, se zřejmě rozhodl ukrýt za lživými obrazy velkolepý „druhý břeh“. Ten černobradý služebník zla, v němž bdělý Norbu Rimpočhe na první pohled rozeznal reálného člověka, byl do tohoto světa poslán jen proto, aby mohl svou životní silou nasycovat duchy, již přijali vzhled svádivých ženských bytostí. Nahlížeje do rysů zamlžených kouřem z kadidla a jedovatými výpary drog, nevěděl Norbu, čemu se divit více: zda kultivovanému půvabu bílé ženy, která tu svým lascivním tancem oblažovala hrdlořeza v turbanu, nebo spíše nevídané ďáblici s pletí černější starého čínského bronzu. Právě ta byla nejkrásnější ze všech. Při tanci dovedla hadovitými pohyby růžového jazyka vybičovat nervy svého jediného diváka, její nevypočitatelné pohyby byly naplněny podivuhodnou extází, každičký sval jejího nádherného těla se zachvíval v přesně odměřovaném rytmu tance. Zdálo se, že se celé světy rodí a znovu umírají pod nohama bohyně černé jako božská Kálí, všemocná vládkyně lásky a smrti.

Norbu Rimpočhe sebral do uzlíku všechnu odvahu, jež mu dosud zbývala, a chrabře překročil práh pokoje. Na modrém povrchu koberce zanechávaly jeho nohy pokryté prachem dlouhých cest šedivé šlépěje. Došel až do středu mystického kruhu, v němž se pohybovala tři spanilá zjevení, vyčkal vhodného okamžiku a pak foukl přímo do tváře černé krasavice, prudce dýchl do pootevřených smyslných rtů, mezi nimiž podrážděně kmitalo jedovaté žihadlo růžového jazyka.

Mocné zaklínadlo roztříštilo vidinu utkanou z částic světla v jediném okamžiku. Jogín se pokoušel využít překvapení, přivolal si ku pomoci safíry rozzářenou projekci nirmanického, čili iluzorního buddhy a jediným prudkým vydechnutím rozptýlil na neživé prvočástice další z apsar. Když se však, potěšen úspěšností svého počínání, vrhl vpřed, aby odeslal do nebytí třetí krasavici – tu, jež byla věrnou kopií předobré lady Joy, zastavil ho v půli cesty mocný úder do zad.

To Abbás, jemuž se nepodařilo zmnožit svůj soukromý serail až ke kanonickému počtu čtyř služebnic lásky, teď bažil po krvi. Překotné snižování stavu jeho poslušných společnic mu hrozilo totální samotou. Zároveň se však stalo přímou výzvou k zápasu, neboť nedovolené vměšování do jeho vnitřních záležitostí bylo nutno bezodkladně ztrestat.

Jen co se probral z počátečního, ostatně nijak hlubokého šoku, strhl zuby obvaz, který mu poutal paži k tělu – nepocítil při tom ani náznak bolesti, chopil se své věrné „em-šestnáctky“, přirazil její ocelovou hlavní mnicha ke zdi jako entomolog, který se chystá špendlíkem připíchnout vzácného brouka do své sbírky, a nenávistně zasyčel:

„Kdo jsi?“

Norbu, jemuž nebylo dáno rozumět jazyku bledých tváří, nevzrušeně mlčel.

„Odpověz, nebo do tebe nadělám tolik děr…“ Zalykaje se zlostí, opakoval Abbás svou otázku pro jistotu čínsky.

Pro mnicha, jenž se po celý život oddával meditacím a nebyl v otázkách běžně chápané vzdělanosti smrtelníků příliš zběhlý, však zůstával nerozluštitelným tajemstvím i jazyk jeho severních sousedů.

Ostatně je více než pravděpodobné, že by se velevznešený Norbu Rimpočhe nesnížil k dialogu s tím splozencem pekla, ani kdyby patřil k těm nejerudovanějším lingvistům planety. Uvykl statečnosti a naprosté absenci sebemenšího projevu strachu díky tomu, že srdcervoucí obrazy zániku nejen lidského světa, ale celého vesmíru mohl vidět při každém ze svých meditačních cvičení. Tady, v předsálí blaženého a toužebně očekávaného nebytí se mu smrt jevila spíše jako příslib brzkého vykoupení.

A pak pochopil i bez jazykovědné průpravy, co znamená a jakým jazykem hovoří kovový stvol, jenž se mu zaryl pod lopatku. Okamžitý přechod k věčnému nebytí, možnost navěky opustit mučivé koloběhy sansáry – to vše se mu zdálo být právě teď jednoduché a nanejvýš lákavé. Bez touhy, jíž před konečným odchodem ze světa živých dovede trýznit duši pomíjivá krása života, ale i bez netrpělivosti, jež provází po celý život člověka nezralého, teď očekával vznešený Norbu Rimpočhe osudný výstřel.

Ještě dlouho předtím, než Abbás Rahmán cvakl pojistkou zbraně, vlastně hned poté, co se chladivý kov dotkl jeho těla, už zcela vyrovnán, pocítil, jak kulka dum-dum nelítostně trhá jeho tělo.

Pašerák už ze zkušenosti věděl, že jeho maličký eden, jehož se mu dostalo za upřímnou víru v Alláha a za služby prokazované jeho Prorokovi, bude vždy vypadat tak, jak si on, věrný Abbás, bude přát, a proto po smrti poháněčského derviše netoužil ani v nejmenším.

Nebylo toho málo, co slyšel o moci zdejších čarodějů, a proto se více než smrti bál jejich mstivého hněvu. Podle jeho horalsky moudrého názoru stačilo derviše. který se z hlouposti odvážil strkat nos do cizích věcí, potrestat kopancem a hned v příští chvíli na celou událost zapomenout, nechat se ukolébávat sladkými zvuky hudby a pohlížet na lákavá těla hurisek, které nevědí, co znamená nevyhovět mužovu přání. Abbás si byl jist, že v tomto paláci, kde neúprosný čas navždy zastavil svůj běh, kde nemoci nemají nad člověkem žádnou moc, si tento přepych milosrdenství může dovolit.

Ale výzva vržená do tváře jeho mužské důstojnosti volala po krvi. Tyto protichůdné pocity zmítaly Abbásem ještě drahnou chvíli, kdovíjak dlouho tu stál, než jeho zmrtvělý ukazovák nečekaně a jaksi překvapivě stiskl spoušť.

Při vousu Mohamedově by mohl Abbás přísahat, že si to nepřál…

Ještě předtím, než se rozzářila erupce výstřelu, rychlejší než mrknutí oka, uvedl vznešený Norbu Rimpočhe svůj duch do stavu bezmezného odporu k jakýmkoli projevům smyslového života. Naposledy v sobě uhasil všechny lidské žádosti a zapudil dokonce i tu nejvyšší a nejčistší – touhu po splynutí s nepostižitelným.

Svou rozhodnost podpořil vyvoláním obrazu, kterému dávno uvykl – opět tu byla krajina, nad níž zářila luna i slunce, a ta se naplnila lidskými kostmi. Přesto se však Norbu vyvaroval toho, aby se jeho vědomí, klouzající v této chvíli na samém okraji paměti, ponořilo do nebytí. Tvář hrozivého pána smrti ho udržovala před bezednou propastí. Norbu se pokoušel obejmout veškerou moc Jámy a, prohýbaje se pod tíhou konečného poznání, očišťoval svou duši od nánosu lidských přání tak, jako lidé očišťují svá těla od špíny a prachu.

A tehdy se základní kameny stavby všehomíra, jež je lidský mozek schopen pojímat toliko izolovaně, spojily v Norbuově hasnoucí mysli v nepopsatelný celek. Spojily se živly a jejich barevné atributy, splynuly i směry, které procházejí prostorem a nesou odpovědnost za lidské smysly i city, znamení zvířetníku se sloučila s mocnými ochránci vesmíru a s buddhy, z nichž tryská emanace tohoto iluzorního světa.

Norbu již prolétal bezednou propastí, jejíhož dna nebylo možno dohlédnout, a v jeho umírající paměti blesklo poslední poznání, že právě to je jediná prázdnota, jež opravdu existuje.

19

Čtvrtého dne se poutníkům podařilo překonat poušť. Dorazili k řece, která si razila cestu kamenným chaosem krajiny se zaslepenou zuřivostí. Nad zamlženou roklinou, v níž končil poslední ohyb koryta, se tetelila barevná duha. Hory zastiňující polovinu vesmíru se tu tyčily k obloze v terasovitých výstupech. Hned za mysem a zalesněnými vrcholy se na druhém břehu černaly hřebeny hor zhusta pokryté bizarními klínovými znaky sněžných ostrůvků. Nejvzdálenější vrcholy, téměř postrádající hmotnost, přecházely v nepravděpodobný, odstíny a barevné pablesky téměř postrádající závoj. Jen báječný vrchol, tyčící se nad sluncem, které se někde daleko chystalo vyrazit na svou denní pouť, hladil unavený zrak křišťálovým leskem. Takový byl vrchol Sijama Tary, na nějž dosud nevstoupila lidská noha.

Smith, který jel na svém koni v čele výpravy, zamířil podél břehu a ostatní ho pokorně následovali. Dny, které prožili lidé v údolí, na nich zanechaly pečeť osamělosti, kterou už nebylo možno setřít. Jejich zvědavost se otupila, touha po komunikaci, prostinké výměně dojmů a společném posouzení možností se vytratila jako dým nad ohništěm. Hmatatelná přítomnost mocné síly, střežící intimní obrazy a nejniternější hnutí mysli každého z nich, narůstající odcizení jen prohlubovala. Ale bylo tu i něco jiného – cosi, co bylo pravým opakem první tendence. Myšlenky, které v sobě každý úzkostlivě skrýval, byly nezřídka souzvučné, a tak se rozhodnutí, které se jeden z nich odvážil vyslovit, stávala obdobou společného posouzení, mlčky schváleným algoritmem konání. Nejinak tomu bylo i teď, kdy se Smith rozhodl vést karavanu do rokliny.

Nevažitelný vodní prach osvěžoval unavené tváře. Navzdory značné vlhkosti se tu dýchalo dobře a – každý z nich by se bál vyslovit to slovo nahlas – sladce. Na rtech pojednou cítili jakousi prvobytnou chuť horského tajícího sněhu či snad medem prosycené rosy vysokohorských luk. Prudký běh tekoucí vody, tříštící se o dokonale vyhlazené valouny, a chřestění štěrku vytvářelo monotónní melodii dětsky jímavé ukolébavky. Oči, dokonale vyčerpané polarizovaným světlem velehor a okouzlené duhovými přelivy pod skalami i fascinujícími obrazy mlhy, jež se usadila nad řídkými lesy, se zavíraly samy od sebe.

Východ z kotliny neviděli. Zpěněný proud se s dunivým rachotem ztrácel v hlubinách jeskyní.

Jeden po druhém sestoupili jezdci z koní a podali uzdu Šarpovi. Ang Themba sehnal ranami biče jaky obtížené vaky do stáda a spokojeně sáhl po neodlučné láhvi s čhangem. Když byla prázdná, dřepl si do písku a jal se do něj kreslit posvátné jantry, jež ho měly ochránit před zlými čarami. Poté se obrátil tváří k horám, hrdelním hlasem zazpíval patřičná zaklínání, narazil si široký klobouk až na nos a ponořil se do bezstarostné dřímoty. Což to nebyl právě on, kdo upozorňoval, že zdejší cesty vůbec nezná?

Valenti sklouzl pohledem po svislé skalní stěně, do níž voda a čas vyhloubily své kaverny, sáhl po dalekohledu a zamířil jím na jeskyni téměř zakrytou neprodyšnou sítí plazivých rostlin. Nad obloukem klenby bylo jasně vidět vytesaný obraz koně s konturami zvýrazněnými okrovou barvou. Na sedle čarovného koně zobrazil neznámý mistr báječný kámen čandamani, schopný plnit jakékoli přání svého majitele. Šťastný symbol ještě zdaleka nic neznamenal a sotva ho bylo možno pokládat za svérázný ukazatel cesty. Nejspíše tu byl jen jako připomínka jakési významné, teď však už zcela zapomenuté události.

Valenti opatrně rozložil na klíně svitek s drahocennou mandalou a pokusil se porovnat náčrtek se skutečností. Stylizovaná hora a jeden z potoků, mizících v hlubinách, by mohly naznačovat správný směr. Obtíž však spočívala v tom, že vzácnou tanku nebylo možno jednoznačně orientovat podle světových stran. Horní strana mohla zobrazovat východ, ale také jih, a barva, jež odpovídala směru, začasté klamala.

Zatímco se profesor pokoušel vykouzlit ze svitku maximum informací, vytáhl Macdonald svůj nerozlučný přijímač a vyladil potřebnou frekvenci. Kvapem se přibližovala doba, kdy začínal vysílat zdroj, který se pro Macdonalda stal již naprosto spolehlivým orientačním bodem.

„Tady bychom se mohli trošku protáhnout,“ ozval se Smith, uchopil Joy za ruku a rozběhl se s ní k řece. „Je to nádherné místo!“ Vzdal se bez odporu vlně nadšení, která ho uchvátila, a pokývl směrem ke kameništím, z nichž tu a tam vyrážely skromné trsy trávy. „Pohleďte, jsou tu dokonce květiny!“

Kráčela vedle něj mlčky. Euforie společníka ji nezasáhla, ke změně však došlo i v jejím nitru. Pojednou se jí zachtělo otevřít se, ulehčit si upřímným vyznáním a zbavit se rozpaků, které se v ní uhnízdily.

„Neomrzely vás už ty cesty po horách a pouštích?“ zeptal se jí Smith, když jí vtiskl do dlaně útlou kytici petrklíčů.

„Ani se neptejte, Roberte!“ vyšplouchla na něj svou dávku rozjitřené upřímnosti. „Kdyby bylo po mém, vrátila bych se už dávno. Jenže Tomasso je blázen – to vidíte sám!“

„O nic větší než Charlie, než moje maličkost, než my všichni,“ odpověděl jí nepříliš vesele Američan. „Poraďte, co bychom s tím měli dělat?“

„Dělat se s tím nedá samozřejmě nic.“ Joy zavrtěla svou rozkošnou hlavinkou jako malá podrážděná kobra. „Docela určitě si budete chtít rozbít hlavu o zeď. Ostatně, zrovna teď před ní stojíte.“ Pozvedla paži, aby si upravila vlasy, mávla beznadějně rukou a chvíli mlčela. Teprve po chvíli zaslechl Smith její šeptem pronesená slova: „Jak jsem byla hloupá!“

„O čem to mluvíte, Joy?“ zeptal se Smith a přátelsky se dotkl její paže. Jemná voňavka ho rozechvěla přívalem něhy.

„To nic, Roberte,“ uzavřela se znovu do skořápky odcizené nepřístupnosti. „Jsou to jen takové malichernosti. Neměl byste si jich všímat, příteli.“

„Hm, vždycky jsem měl dojem, že jste docela šťastná,“ zašeptal, jako by se ospravedlňoval.

„Mýlil jste se.“ odpověděla suše Joy, obrátila se a chtěla vykročit zpět. Vzápětí strnula jako socha. „Podívejte, Roberte! Co je to?“ zašeptala a její ruka ukazovala na oblohu.

Smith poslušně zvedl hlavu. Vysoko v té závratné modři, rozechvívané zběsilými větrnými smrštěmi, vycházela neznámá planeta. Její kovový lesk se mu zařízl do očí. Mírně zploštělá koule – tu zrcadlově zářivá, za okamžik zase docela černá – zvolna prolétla napříč nebeskou bání a skryla se za věkovitým ledovým valem. Překvapený Američan si ještě stačil povšimnout, jak se od povrchu tajemné koule odrazily ve světelné erupci paprsky teď již neviditelného slunce. Není vyloučeno, že právě tento fenomén měl na mysli slavný ruský vědec a malíř Nikolaj Rerich, když ve své knize Srdce Asie napsal: „Pojednou si všimneme, že ve značné výšce se cosi lesklého přemísťuje od severu k jihu. V mžiku jsou ze stanu přineseny tři dalekohledy. Pozorujeme ve slunečních paprscích objemný sferoid, zvláště dobře viditelný uprostřed modré oblohy. Objekt se pohybuje se značnou rychlostí. Pak ještě vidíme, jak těleso mění svůj směr více k jihozápadu a po chvíli mizí za Humboldtovým sněžným pólem. Neobvyklý zjev sleduje celý tábor a lámové vzrušeným šeptem opakují dvě slova: ‚znamení Šambaly‘.“

Macdonald, který v té chvíli konečně zachytil vytouženou stanici, hleděl na neobvyklý jev s otevřenými ústy. Jen Valenti, který právě porovnával modrý sektor dhjána-buddhy, který má na starosti východní obzor všehomíra, s kamenem čandamani na sedle koně vytesaného do skály, si nepovšiml docela ničeho.

„Viděl jste to?“ volal vzrušeně Smith, když doběhl ke svému společníkovi.

Macdonald pokýval hlavou mechanicky jako pouťová soška boha štěstí.

„Co… to… co to bylo?“ dostal ze sebe až za chvíli, když se mu podařilo otevřít ústa.

„Snad nemáte rád vědeckou fantastiku?“ zeptal se ho Smith štítivě a přezíravě se ušklíbl.

„Co by ne? Jasně, že ji mám rád!“ ohradil se Australan nakvašeně.

„Pak vám musí být všechno docela jasné.“

„Cože? Vy myslíte, že je to…“

„No právě! Zrovna to mám na mysli!“ přerušil ho netrpělivě Smith. „Kosmická loď, automatická sonda, havarijní člun nebo signální bóje – říkejte si tomu, jak chcete!“

„Ach, pánové se rovněž stali svědky události tak pozoruhodné, není-liž pravda?“ otázal se profesor Valenti, třímající dosud v ruce drahocenný svitek, neboť jeho choť ho již o poslední změně ve vývoji událostí stačila informovat. „Jistě nepochybujete o tom, že je to létající, ehm, talíř?“ pochechtával se a do houstnoucí tmy zazářily bělobou jeho zubní protézy.

,A copak si o tom račte myslet vy, profesore?“ zeptal se ho rozmrzele Smith.

„Mně osobně, třebaže nepatřím k nevelké obci očitých svědků, připadá mnohem rozumnější jiné vysvětlení.“

„Jaképak?“ zeptal se lhostejně Smith.

„Zdalipak si ještě vzpomínáte na učení Kalačákry?“ Profesor si radostně třel ruce. „Pravdu pravím vám: Znameními sedmi hvězd bude brána otevřena… No a teď se račte podívat!“ Jediným pohybem pouťového kejklíře před nimi rozevřel svůj svitek. „Tahle řeka“ – jeho prst se dotkl lazuritové nitky, která se vinula mezi zelenými vrcholky hor – „teče k jihu…“

„K jihovýchodu,“ neodpustil si Macdonald upřesnění.

„Jak to můžete vědět zrovna vy?“ vzepjal se překvapeně profesorův hlas.

„Vím to!“ konstatoval Macdonald sice zdvořile, nicméně s onou nenapodobitelnou intonací, jež zpravidla zbavuje partnery chuti k dalším dotazům. „Půjdeme tam, pakliže se nám to ovšem podaří,“ dodal sebejistě a pak, jako by opět nabyl smyslu pro realitu, se zdvořile usmál: „Mám pocit, že jste chtěl něco říct, profesore.“

„Já?“ – Valentiho obočí se zvedlo překvapeně jako orlí křídla. „Ach ano, ovšem!“ Myšlenku, která se málem ztratila, se mu podařilo vrátit zpět, a proto teď zářil spokojeností. „Krátce řečeno, chtěl jsem vám všem, gentlemani, blahopřát k tomu, že jsme konečně dorazili do Šambaly. Slyšíš mě, Joy?“ Když svou choť spatřil stát nedaleko u vody, usmál se a v témže okamžiku na ni zapomněl.

„Kam?“ zeptal se nedůvěřivě Macdonald.

„Do Šambaly. Do Bílých vod. Do Kalapy. Tak tedy, pánové: Kalagija! Přijď do Šambaly! Dostalo se nám posledního znamení, a proto ještě jednou: přijměte mé blahopřání. Doufám, že po tom všem, co nás potkalo, nebude o tom nikdo z vás pochybovat?“

„Já osobně tedy o tom rozhodně pochybovat nebudu,“ prohlásil unyle Smith a popostrčil si brýle, které mu klouzaly po nose.

„A já tím spíše,“ schválil profesorovu řeč Macdonald spikleneckým mrknutím. „Navíc slyším o Šambale poprvé ve svém životě.“

„Abych se přiznal, nechtěl jsem tomu do poslední chvíle ani uvěřit,“ přiznal se Valenti. „Myslel jsem si, že Šambala je jen zkreslením pojmu Čampala, což znamená Majtréjův průsmyk, a proto jsem ji pokládal jen za jakousi metaforu.“

„A co vaše expedice?“ připomněl mu Smith. „Opravdu stálo za to urazit takový náramný kus cesty kvůli jediné metafoře?“

„Přesvědčit jsem se přece nějak musel!“ Valenti vyjádřil svůj údiv nad Smithovou nechápavostí širokým gestem ruky. „Tahle partie stála za dohrání, to mi můžete věřit! Zato teď už vím docela určitě, že Šambala není jen duchovním vrcholem, ale i…“

„Cože?“ zvolal s neskrývanou hořkostí Smith, „jaképak ,ale i‘?“

„…ale i jakýsi komplex fenoménů, které musí být prozkoumány za každou cenu,“ nedal se vyrušit ze své bohorovnosti Valenti.

„Bravo, pane profesore!“ Macdonald zobrazil dlaněmi frenetický potlesk. „V tomhle jsem docela jednoznačně na vaší straně.“

„Opravdu náramné ,fenomény‘, pánové!“ – nedalo se poznat, čeho je ve Smithově hlase více, zda vyzývavosti, nebo uražené pýchy. „To tedy znamená, že všechno, co nás potkalo, je pouhopouhý klam našich smyslů?“

„No dobrá, a co si o tom myslíte vy?“ vyhnul se odpovědi další otázkou rozveselený profesor.

„Já si to sice nemyslím, ale nedokázal bych se zaručit ani za opačné hledisko.“

„To je nanejvýš rozumné a mně nezbývá než s vámi do detailu souhlasit.“

„Je-li to všechno jen pouhý klam, mámení smyslů.“ Smith ta slova doprovodil beznadějným mávnutím ruky. „Pak jsme nuceni připustit, že i to ,poslední znamení‘, jak jste to poeticky nazval, se nám mohlo prostě jen zdát. Nebo se mýlím?“

„Hodnotíte situaci absolutně správně, pane Smithe,“ souhlasil profesor po dramatické pauze. „Nikoli náhodou se právě v dvojjakosti nejlépe projevuje iluzornost světa, jak nás tomu učí vykladači Mahajány.“ Jeho krákoravé zasmání dávalo ostatním na srozuměnou, že jen žertuje. „Apropos, ve lhasském klášteře Moruling, ale i v Tašihurgpo, kde je přechováváno bezejmenné dílo Třetího pančenlámy, dospěli moudří mužové už dávno k přesvědčení, že existují hned dvě Šambaly: jedna nebeská, druhá pozemská…“

„Račte odpustit, pánové! Nechci před vámi skrývat, že bych se rád co nejdříve dověděl, v které ze zmíněných Šambal se v současné době nalézáme.“ Macdonald přerušil učené zápolení obou vědátorů se světáckým úsměvem. „Chci tím naznačit, že mě zajímá následující okolnost: jsem dosud živ, nebo už po smrti?“

„Nanejvýš vtipné, kolego!“ Valenti poplácal Australana přátelsky po rameni. „Nuž vzhůru na kůň, pánové, a vyvarujeme se předčasných závěrů, ať jsou sebelákavější.“

Neobyčejný zjev na obloze, jehož se stali svědky, všechny příslušníky lidského rodu opět na chvíli sjednotil. Strach se kamsi vytratil a oni byli ochotni znovu a znovu diskutovat o tom, co před chvílí spatřili. Toužili po důkazu, že ve tmách, v nichž se každý z nich ještě nedávno potácel zcela osamělý, se rozzářilo světlo spásné naděje. Leč nebylo jim souzeno pohlížet na kratičký záblesk naděje dlouho.

„Počkejte!“ zastavil se pojednou Smith a očima ukázal na Joy, jež stála vedle gumového člunu, který se neznámo jak objevil na břehu řeky. Dívka usedavě plakala.

„To přece nemůže být pravda!“ zašeptal zničeně profesor Valenti a mimoděk si přitiskl ruku k srdci, kterým projela vlna tupé bolesti.

„Obávám se, že ano,“ namítl věcně Američan. „Žel bohu…“

„To jste si přál vy?“ zeptal se ho nakvašeně Macdonald.

„Pochybuji,“ zavrtěl Smith odmítavě hlavou.

„Tedy jste to byl vy?“ Australan se prudce otočil ke zničenému profesorovi a gestem zpola obviňujícím, zpola pistolnickým na něj mířil napřaženým ukazováčkem.

„Mám takový pocit, ale krk bych za to nedal…“

„Třídílný člun pro šest osob, typ Seaman,“ rozhodl Smith, „je určen speciálně pro prudké toky horských řek. Viděl jste něco podobného už někdy předtím?“

„Ano, viděl,“ přikývl rozpačitě Valenti, který si nervózně okusoval nehty. „Měl jsem přesně takový, když jsem prováděl bádání v pramenech Mekongu.“

„Máte zatraceně rozvinutou představivost,“ prohlásil uznale Macdonald.

„Nezbývá, než abychom jej podrobili provozní zkoušce,“ ušklíbl se cynicky Smith. „Kočár je připraven – vzhůru na cestu, vašnostové!“

„Ať je to, co chce, je to hrozné!“ vzlykala Joy.

„Nebo taky krásné, miláčku,“ pokoušel se ji uklidnit profesor. „No tak přestaň plakat, drahoušku! Všechno bude v nejlepším pořádku.“

„Nesednu si do té loďky ani za nic na světě,“ křikla Joy a třesoucími se prsty si zapálila cigaretu. „Už mám toho všeho dost!“

„Ale proč, má drahá?“ zeptal se zkroušeně Valenti.

„Proto!“ křikla a roztrhala nedokouřenou cigaretu na kousky. Poté usedla na vyhlazený valoun a jala se pozorně sledovat mraveniště, v němž rodící se den probudil k životu tisíce droboučkých dělníků země.

„Snad by bylo nejvýhodnější, aby paní Valentiová zůstala s Angem,“ pokusil se Smith alespoň trochu snížit napětí. „Mohli by k jeskyním dorazit po skalních římsách.“

„Myslíte, že by tudy mohli projít i koně?“ Macdonald si dalekohledem pozorně prohlédl strmý svah s čerstvými stopami lavin a zatvářil se nedůvěřivě.

„Někdo se tam přece musel dostat, když je tam vytesán kůň s kamenem čandamani, nemyslíte?“ namítl delikátně Smith. „Cesta kolem je samozřejmě mnohem delší, ale my na ně počkáme.“

„Máme-li tak jako tak čekat, nevidím důvod, proč bychom, se měli rozdělovat.“ Macdonald se na profesora účastně usmál. „Nebo se vás tak hluboce dotkl ten nešťastný gumový člun?“

„Máte pravdu, kolego,“ souhlasil profesor po chvilkovému zamyšlení. „Dotklo se mě to… Mám pocit, že bychom se podobným, ehm, pozváním neměli vyhýbat, chceme-li celé té věci přijít na kloub.“

„Jsem téhož názoru,“ nadšeně souhlasil Smith. „Je to něco jako obřad zasvěcení, kterému se musíme podrobit, chceme-li se dopídit pravdy.“

„Ovšem! Nebo také test,“ přikývl souhlasně Valenti.

„Obřad! Test! Pánové, neměli byste se konečně začít vyjadřovat srozumitelněji?“ předstíral rozhořčení Macdonald „Nemám v zásadě námitek proti takovéhle hře, ale než se jí zúčastníme, rád bych poznal její pravidla a zhodnotil výši rizika.“

„Obávám se, že je to hra bez pravidel,“ namítl zatrpkle Smith.

„Proč?“ nesouhlasil Ital. „Já osobně se spíše domnívám, že vedeme jakýsi dialog s neznámým komputerem, který se nás snaží vyhodnotit podle celé řady parametrů.“

„To myslíte, že připouští, aby byla korigována technická data na displeji?“ posmíval se Macdonald.

„Ale to je přece skvělé!“ Valenti si spokojeně třel ruce. „To jen dokazuje, že tu nemáme co činit se všemouhoucím pánbíčkem. On – ten komputer – se vlastně také učí, zdokonaluje se…“

„Je to docela škoda,“ procedil Smith sevřenými zuby. „Dával bych přednost pánubohu, Buddhovi, Ježíši nebo třeba samotnému Luciferovi, jen aby to byl někdo!“

„K čemu by vám to bylo?“ zeptal se Američana Valenti s netajeným soucitem.

„Jinak totiž nic na světě nemá smysl. Docela nic – ani to utrpení a věčná honička, které říkáme život.“

„No a co z toho?“ zeptal se ostře profesor. „Přírodě není vlastní ani cíl, ani smysl. Buďte vděčný aspoň za to, že právě vám bylo souzeno spatřit ve tmách záblesk světla, a přestaňte se bouřit proti odvěkým a neměnitelným zákonům bytí. Vy jste přece navzdory všem vašim neúspěchům vlastně miláček štěstěny, Roberto!“

„Já? Miláček štěstěny?“ málem se polekal Američan.

„Ale no tak, příteli!“ usadil ho profesor. „Vy, já, pan Macdonald, moje paní. Tak za prvé: nemuseli jsme se vůbec narodit, a za druhé – potkalo nás to štěstí, že jsme se mohli dotknout nepostižitelného. Měli bychom se z toho radovat. Pan Macdonald se mnou souhlasí?“

„Dejme tomu, že ano. A přesto je mi Bobbyho názor velmi blízký. Taky bych s radostí uvěřil raději v Buddhu, jen kdyby existoval.“

„Pokud jde o toho Buddhu – mám ovšem na mysli Guatamu, velkého asketu z rodu Šákjů – ten skutečně existoval a jako každý člověk také zemřel, když se naplnil jeho čas. Obávám se však, že by vám jeho filozofické krédo asi nevyhovovalo.“

„Proč?“ dotázal se Macdonald s nevalným zájmem.

„Třeba už jen proto, že nikdy nesliboval osobní nesmrtelnost. Chcete-li něco vědět, pak filozofický buddhismus je mnohem bezútěšnější než ateismus. Odnímá člověku nejen naději na budoucnost, ale dokonce to jediné, co mu opravdu zbývá – jeho reálný život. Máme-li věřit doktríně dharmy, nejsme nic jiného než bubliny, které se řízením náhody objevily v plynoucí vodě.“

„Tak tomu také je,“ prohlásil Smith s neotřesitelnou jistotou.

„V tom případě mi řekněte, proti čemu se vlastně bouříte?“

„Bylo mi souzeno, abych si uvědomil sebe sama, vesmír, ty, kteří mi byli nade vše blízcí, a já se prostě odmítám smířit s tím, že všechno podléhá nelítostnému zničení. Tak je to, Charlie!… Já prostě nevěřím v poklidnou moudrost. Dokonce ani zvířata nechtějí umírat.“

„Ba právě – zvířata!“ opakoval významně Valenti. „Buďme tedy výše než zvířata, neboť jenom nám je dán rozum… Předpokládám, že si s sebou vezmeme jen to nejnutnější.“

„Pakliže je ta kocábka vůbec schopna plavby.“ Macdonald tak dával mimoděk na vědomí, že se připojil k hlasu většiny. „Mám takový pocit, že jeho moc je omezená. Je schopen vytvořit pouze to, co dobře zná sám.“

„Nebo spíše to, co dobře známe my,“ upřesnil pedant Valenti.

„Háček je pravé v tom, že docela nic nevíme s naprostou jistotou. Proto navrhuji, abychom si člun důkladně prověřili.“

„Souhlas!“ ozval se potěšeně Valenti. „Slyšela jsi, o čem jsme tu hovořili, drahá?“ zeptal se své ženy italsky.

„Ale ano, slyšela,“ odpověděla jeho choť zamračeně a odstranila z cesty, po níž pochodovali mravenci, stéblo trávy. „Jenže já chci domů, Tomasso! A ty nemáš právo mi v tom zabraňovat a držet mě tu proti mé vůli.“

„Nemohu tě přece nechat odejít samotnou!“ namítl její muž.

„Sama taky nepojedu. Vrátíme se totiž spolu. Musíš mé doprovodit alespoň k sedlu a pak si dělej, co je ti libo!“

„Zrovna teď? Když jsem jen jediný krůček od konečného cíle? Poslyš, drahá to je příliš kruté!“

„Kruté bylo to, že jsi mě dohnal skoro k šílenství!“ vykřikla hysterickým šepotem. „Copak to nechápeš?“

„Dobrá.“ Valenti zkroušeně sklopil oči. „Poskytni mi pět, nanejvýš šest dnů, a pak se vrátíme.“

„Chceš prozkoumat ty jeskyně?“

„Docela určitě je tam nějaký průchod.“

„Chceš říct, že pak odejdeš, že se nepokusíš nahlédnout dovnitř? Nevěřím ti ani slovo!“

„Dal jsem ti své slovo a taky je dodržím. Jen šest dnů, nanejvýš týden!“

„Stejně nebudeme ničemu rozumět. Jenom se znovu ponoříme do těch hrůz!“ Odvrátila se od něj; přála si ukrýt oči, jež se znovu naplnily slzami. „Je to tak hrozné – připadat si jako mravenec!“

„Jako mravenec? Proč zrovna jako mravenec?“

„Copak pro ně nejsme mravenci, Tomasso? Nejsme pro ně snad hmyz, na kterém provádějí své pokusy?“

„Ty si myslíš…?“

„Ano, ano!“ Opět vzlykala a zaťatými pěstičkami si roztírala slanou vláhu po utrápené tváři. „Sám přece dobře víš, kdo je to…“

„Právě, že nevím. Mohu se jen domýšlet.“

„Ale víš to!“ Joy ukázala rukou na vrchol, který se v paprscích ranního slunce leskl jako drahokam. „Viděl jsi je tam přece!“

„Buďme přesní, má drahá. Právě já to byl, kdo je neviděl.“

„Přestaň už hrát tu komedii!“ podrážděně sebou trhla. „Ale ne, můj drahý, dobře víš, o čem mluvím.“

20

Vady konstrukce a materiálu se projevily, až když už se nedalo změnit docela nic. Zpočátku nápor vody nevydrželo veslo: sotva se Macdonaldovi podařilo vyhnout se skále, na niž se člun nezadržitelně řítil, aluminiová ploutev jen lehce zavadila o kámen, vzápětí odpadla a zmizela ve víru. Ještě nějakou dobu se nikým neřízená loď dosti šťastně prodírala proudem, obroušené valouny se jen lehce dotýkaly baňatých boků člunu a zanechávaly na nich bělavé rýhy.

Pojednou se v boku objevila dlouhá trhlina, člun se naklonil a načerpal dobrou stovku litrů ďábelsky studené vody. S hrůzou pochopili, že guma není schopna udržet tlak a vzduch s varovným syčením uniká nesčetnými póry ven.

„Máte alespoň vzdálenou představu o pryži a o struktuře elastických hmot?“ nezdržel se výčitky Macdonald, který už byl zmáčený až po kolena.

„Vy snad ano?“ bránil se Valenti, jehož zuby vyťukávaly morseovku zimy.

„Čert vem tu vaši představivost!“ zaklel Australan, teď už na kost promrzlý, a opřel se hrudníkem o bok, takže loď se zakymácela a vzápětí se převrátila. V jediném okamžiku byli lidé i s veškerým nákladem spláchnuti mohutnou turbulencí vodního proudu. Šílený vír je roztočil jako soukolí jakéhosi obludného stroje, pak jimi mrštil o skalní stěnu potřísněnou zpěněnou špínou a hnal je dál, povoluje jim chvílemi, aby se vynořili na povrch…

Jako první se probral Macdonald. S bolestným sténáním se odvalil od ohniště, které mu řádně osmažilo pravý bok, a obrátil se s hekáním na záda. Jen stěží si uvědomoval, co se s ním děje, a nechápavě pohlížel na kamennou, pablesky ohně rudě ozářenou klenbu, z níž dopadaly v pravidelných intervalech vodní kapky těžké jako ocelová koule. Po chvíli byl schopen rozeznat dvě těla, ležící poblíž ohniště, a páru, jež nad nimi stoupala. Jen stěží se Macdonaldovi podařilo zadržet dávení, přesto se však doplazil až k Valentimu a pokoušel se ho vzkřísit. Když pochopil, že veškeré jeho snažení je marné, zanechal zbytečných pokusů, protože i jeho vlastní síly byly docela vyčerpány. Ještě chvíli poležel a pak si pojednou uvědomil, že ho tělo přestalo nesnesitelně bolet, že dech je opět normální a srdce bije v obvyklém rytmu.

Netrvalo dlouho a podařilo se mu vstát a rozhlédnout se kolem sebe. Oba jeho společníci byli nejspíš naživu, neboť se jim podařilo změnit polohu a odsunout se z dosahu plamenů. Teď však byli v hlubokém bezvědomí, nebo se jejich bezvědomí proměnilo v hluboký spánek.

Hodinky se poté, co zakusily ledovou koupel, zastavily, třebaže se v záručním listě psalo o stoprocentní hermetičnosti. V průzoru vzdáleného vchodu zářily hvězdy.

„Kolik času už asi uplynulo?“ napadlo Macdonalda a podle toho, jak se mu sevřely útroby, pochopil, že čas, který tu strávili, byl sdostatek dlouhý.

Zachytil dráždivou vůni opékaného masa, která zcela potlačila odporný myší pach: na hrubě zrobeném krbu z očazených kamenů prýštila z opékané beraní nohy voňavá šťáva. O něco dále se ohřívalo saké připravené v souladu s nejlepšími japonskými tradicemi, zatímco v hliněné nádobě se kouřilo z rýže polité olivovým olejem.

Australan se lačně napil ohřáté kořalky přímo z hrdla, odplivl si do ohniště a pak s chutí a hrubě zaklel.

Když byl v Tokiu, – zanesla ho tam čirá náhoda – pil stejně jemný a mírně nasládlý nápoj, ohřívaný ostatně v přesně stejných nádobách. To však ještě nebylo to nejhorší. Smutnější to bylo s rizotem, na kterém si kdysi pochutnával ve Famagustě.

Když si vzpomněl na písničku, kterou si tak rád a tak falešně prozpěvoval Smith, nezbylo mu než se důkladně zamyslet. Jeho přímočarý instinkt mu napovídal, že by se měl odsud co nejrychleji ztratit.

Pokud už ovšem není pozdě. Jeho mimořádně ozvláštněné a dokonale střízlivé uvažování mu pomohlo přesně zhodnotit stávající situaci. Ale pozdě nebylo už jen včera, předevčírem, ba ani tehdy, v římské vile.

Jen jaksi mimochodem zaregistroval lítost nad kontejnery, naditými diamanty, které zanechal v péči šarpského průvodce, a skoro v témže okamžiku se v něm zrodila bolestně plápolající naděje. Zopakoval si parametry diamantové mřížky a opět, stejně jako tam, ve vile, v představě téměř eidetické spatřil blýskavé hromady, jejich namodralé jiskření a fantastickou spektrální barevnost.

Ale tentokrát se nezměnilo docela nic. Oni – teď už na ně mohl Macdonald myslet jen v množném čísle – měli hry, jež je doposud bavila, zřejmě dost.

Myšlenka, stejně nečekaná jako divoká, ho šlehla po tváři pachem páleného masa.

„Nepožádáš!“ zaznělo kdesi v jeho vědomí slovo, jež jako bahno prosakovalo škvírami do jeho vědomí. Jenže on požádal, a protihodnotou se stala jeho duše a není teď už cesty zpět… Ach, jaké hlouposti mi to lezou do hlavy! pomyslel si podrážděně. Pryč s nimi! Teď je načase v klidu se najíst, pokusit se potravu nejen polknout, ale i vychutnat, pak vysušit oděv a spát… spát…

Probudil se pozdě. Netopýři už dávno spali, zavěšení ve svých tmavých děrách hlavami dolů, kolem se zvolna a důležitě procházeli rorejsové, opilí bezmeznou svobodou, jíž se jim v tomto vroucím jícnu země dostalo.

Smith a Valenti už byli vzhůru: teď cosi neochotně přežvykovali u vyhaslého ohniště. Včerejší euforie, při níž se chtěli jeden druhému svěřit se svými nápady, dospět k rozhodnutí společnými silami, kdy je pocit příslušnosti k jejich malému společenství málem opájel, ta euforie byla už pryč a zbyla po ní jen kocovina bolestné trapnosti, s níž si teď vzpomínali na svou včerejší upřímnost. Jako by se báli, že mimoděk prozradí něco zvláště intimního, snad dokonce trapného, uzavřeli se opět do sebe a na tvářích měli své obvyklé masky.

Vzdálené rozptýlené světlo nabízelo jediné vysvětlení: nepochybně tu byl průchod. A přesto nikdo z přítomných nepociťoval onen horečný spěch, který se jich zmocnil včera. Teď je všechny ovládal duševní útlum.

I ty nejmlhavější sny, nevyslovené naděje, přání, jež se vyhnula kontrole rozumu – to vše teď bylo krajně nebezpečné. Obvyklá práce lidského rozumu, jež druhdy probíhala jakoby mimo lidské „já“, se teď začínala podobat slepému bloudění na co nejmenším počtu šachových políček. Každičkou chvíli mohlo dojít k osudné explozi. Nebezpečí se skrývalo v sousedovi, ve vlastním „já“, ale především v upřímnosti, při níž polevovala pouta přísné kontroly a neviditelní strážci usínali.

„Jak se cítíte, Charlie?“ zeptal se společensky Smith, když si povšiml, že se jeho společník probudil.

„Jde to! A vy?“

„Děkuji, Charlie. Skvěle jako vždy… Nemáte hlad?“

„Ani ne.“ V té chvíli se v Macdonaldově paměti rozjasnilo, pojednou si zřetelně vzpomínal na každý detail uplynulých hodin. A proto se rozhodl, že by to už neměl protahovat. „Pokud jde o mne, pánové, rozhodl jsem se, že pokládám karty na stůl. Tahle hra už mě nebaví. Vydám se na zpáteční cestu.“

„Možná, že máte pravdu.“ Zdálo se, že v Italově hlase zaznělo uspokojení. „Pravdu ze svého hlediska, ovšem… A co vy, Roberto? Vy jste svůj názor nezměnil?“

„Ne. Půjdu s vámi, Tome.“

„V tom případě, vás, příteli“ – profesor Valenti se teď obracel na Australana – „prosím o jediné, postarejte se o Joy!“ Sklonil se k Macdonaldovi, který balil svršky rozložené na kamenech, a pokračoval: „Pokud se nevrátím, totiž nevrátíme, řekněme do týdne, pomozte jí. Pro všechny svaté, pomozte jí, aby se mohla vrátit do civilizovaného světa.“

„Udělám všechno, co bude v mých silách“ pokývl Macdonald hlavou málem dojatě. „Můžete se na mě spolehnout, třebaže jsem skálopevně přesvědčen, že se brzy zase uvidíme.“

„Už se neuvidíme,“ odpověděl lhostejně Smith. Snad odpovídal sám sobě, ale ta věta byla vyslovena nahlas.

Toho rána se Smith probudil dříve než ostatní, skoro poslepu prozkoumal tunel a podařilo se mu objevit plošinu, kde začínal ne sice nejpohodlnější, přesto však zcela přijatelný sestup do zelené voňavé doliny. Odsud, z ptačí perspektivy, bylo zřetelně vidět divoké muškátové háje, pistáciové lesíky, v nichž se procházeli nádherní jeleni, a konečně obrovskou louku, přeťatou lesklou křivkou řeky. V dálce pod barevnou klenbou duhy šuměly obrovské vodopády, bílé lotosy se pohupovaly ve větrem dýšící hladině jezer. Kapky na jejich listech se leskly ve slunečních paprscích jako drahokamy. Přímo z průzračné vody, v níž spokojeně rejdily ryby, se zvedalo schodiště, do něhož zub času vyhlodal svá znamení. Schodiště, které nemělo konce, schodiště, po jehož stranách nahrazovaly zábradlí bizarní podoby draků, toto schodiště stoupalo vzhůru a ztrácelo se až na vrcholu hory v neprostupných houštinách divoce kvetoucí čampy.

Otřesený Smith zhluboka vdechl chladivou vůni větru, poklekl, složil dlaně, jak ho to v dětství učila matka, a dojatě šeptal modlitbu díkůvzdání. Slova, jež od dětství neopakoval, se lehce nořila z hlubin jeho paměti, teď však již naplněna novým, dosud netušeným významem.

To už věděl, že tam, na vrcholu hory, v utěsném stínu banjanu na něho čekají, že se vzrušeně připravují na dlouho odkládané setkání. Jen smysl pro povinnost ho donutil, aby se vrátil do vlhkého pachu jeskyně a už navždy se rozloučil se svými společníky.

Jen co doprovodili Macdonalda, začali se Smith a Valenti s okázalou věcností připravovat na svoji pouť. Když dorazili na plošinu, přikryl si překvapený profesor dlaní oči. Za muškátovými háji, za řekou s jejími vodopády, za jezery pokrytými květy lotosů, za horou, jejímuž vrcholu vévodil osamělý strom, spatřil Valenti pět zasněžených vrcholů.

Nebylo pochyb: Valenti se díval na velkou Kancendžangu, zvanou též Kang-čched-czod-ngha, což volně přeloženo znamená Pět pokladů velikého sněhu. Někde tam při úpatí hor, skrytém v tomto okamžiku žlutozelenými chuchvalci par, byl ukryt tajný vchod do báječné země. V podivuhodném tichu okamžiku nehlučně proplouvala stříbřitě šedá koule, na jejímž povrchu se tu a tam objevoval nedefinovatelný modravý pablesk.

„Tohle je súr,“ prohodil na vysvětlenou s nepřítomným úsměvem Valenti, když namířil svůj dalekohled na jedovatě vyhlížející žlutozelený oblak. „Má za úkol ochraňovat celou Šambalu.“

„Ach tak,“ ozval se lhostejně Smith.

Ještě nedávno ho sebemenší zmínka o tajemné zemi vrhala do zimničného víru nejrůznějších dohadů, teď však věděl téměř vše, co bylo třeba znát, a nepociťoval ani tu nejmenší potřebu dělit se o své poznatky s jinými. Jeho dosavadní život již definitivně vybledl a s ním také odumřela zvídavost.

„Jsem si jist, že tu poslední překážku dokážeme zdolat bez obtíží!“ Profesor ovládal příliv radosti jen stěží; pomalu, jak to vyžadovala vážnost okamžiku, ukryl dalekohled v koženém pouzdře.

„Nechť vás provází štěstí a úspěch, Tome!“ Smith vztyčil palec v povzbudivém gestu. „Něco mi říká, že všechno bude oukej.“

„Copak vy mě chcete opustit?“ Profesorova radost znatelně povadla. „Ale proč, Roberto?!“

„Musí to tak být, můj předobrý učiteli. Naše cesty se rozdělí tam u těch schodů… Vidíte je? Jsou zasypány bílými květy.“

„Najdu vás tam, až se budu vracet?“ zeptal se nejistě Valenti a podíval se Smithovi do očí.

„Nevím,“ odvrátil oči Američan. „Ale můžete to zkusit…“

„Nu což, půjdu tedy sám. Musím se dovědět, co tam je, a taky se to dovím!“

„Smysl pro povinnost, zneklidňující a neústupný, poháněl po celou dobu i mne. Ale teď už to vím, Tome, s naprostou jistotou, že nejsem nikomu ničím povinován. Dokonce ani sobě ne.“

„A nemáte pocit, že jste najednou, ehm, chudší?“

„Chudší?! Tome, vy žertujete! Ve skutečnosti jsem žebrák, kterého okradli o poslední nitku!… Jenže právě to mi poskytlo netušenou svobodu.“

„Sbohem, drahý příteli! Nemám už nic, co bych vám řekl.“

„Sbohem, seňore!“

Objali se a chvíli mlčky postáli. Pak se navždy rozešli, neboť každý z nich našel svou vlastní stezku, po níž mohl sestoupit.

21

Joy si ta noční setkání, naplněná patosem a hořkostí něhy, jež nikdy nedospěla k zenitu, už dávno nepřála. A přesto ji Kvido pokaždé zastihl nepřipravenou; přicházel v tichu před samým úsvitem, kdy je skutečnost beznaděje odplavována dychtivou pamětí snů, a Joy v sobě nenacházela dost odvahy, aby ho zapudila.

Když pocítila přítomnost cizí osoby, rozevřela s vypětím sil svá oteklá víčka a rozsvítila. Kvido seděl vedle ní – dobře si povšimla růžové stopy na jeho spánku a rozcuchaných vlasů – a celičkou si ji pozorně prohlížel.

Jeho tenké rty, barvou podobné dívčím, byly opět pootevřeny v úsměvu, který Joy tolik vzrušoval – zpola ironickém, zpola truchlivém. Jako obvykle měl na sobě manšestrové džíny a nežehlenou košili s vyhrnutými rukávy.

Takového si ho pamatovala z posledního večera, který spolu na ulici Candotti strávili. Jako by ani neuběhla řada let, ale pouhých pár hodin… Joy si přes ramena přehodila šál a kradmo pohlédla na mužovy opálené paže porostlé černými chloupky. Ne, docela určitě ho zima netrápila a navzdory nočnímu mrazu se mohl pohybovat jen v košili. Nejspíš to dělal vědomě, jen aby ji ještě jednou zranil vzpomínkou.

Blázínek!… Což bylo možné, aby zapomněla, jak se pod ní tehdy zachvěla půda, jak zčernalo její nebe a celý svět se rázem naplnil bolestí tak beznadějnou, že ani usedavý pláč se nemohl stát východiskem?! Ach, kéž by se tehdy mohla roztřást v osvobozujících vzlycích, plazit se po zemi a do krve rozedřít klouby prstů sevřených v křeči beznaděje! Kéž by mu mohla vrhnout do tváře vše, co jí rozdíralo srdce! Nepodařilo se jí to. Byl příliš bledý a mateřské znamínko na jeho satansky krásné tváři se slabě zachvívalo. Tolik spěchal, aby všechno skončil, byl tak nervózní, chudáček…

I kdyby svými slzami naplnila umyvadlo, kdyby vycedila do poslední kapky svoji krev, stejně by ji opustil. Nic už nebylo možno změnit – ani teď, ani později. Sotva se vypořádal s horkými kaštany, koupenými za babku na Španělském náměstí, sotva začal nervními dlouhými prsty bubnovat na desku stolu, věděla Joy, co záhy uslyší, a byla si dokonce jista slovy, která budou pronesena. Kde tedy vzal právo cokoli jí teď připomínat, trápit ji výčitkami a svými návrhy?! A přece věděla, že takové právo má. Čekala s hrůzou a cítila, jak se jí tělem až od konečků prstů začíná šířit mrazivá strnulost. Nebylo jí to však nepříjemné, spíše naopak – zmocňovalo se jí vytoužené polovědomí. Trpěl jen mozek, i ten však jen v přílivech bolesti, když znovu a znovu roztáčel skřípějící desku vzpomínek; všechno ostatní, co k Joy ještě patřilo, znecitlivělo vlivem jakéhosi lokálního umrtvení.

Za denního světla by si byla Joy dobře vědoma skutečnosti, že ji pronásleduje přízrak, že tady v neprobádaných pustinách žádný Kvido není a být nemůže. Pokoušela se uklidnit a dokonce si ho představovala, jaký je asi v této chvíli ve skutečnosti: mírně olysalý, docela určitě ztloustl a vpředu se mu začíná kulatit bříško.

A přesto byla životní realita zjevení, jeho smyslová hmatatelnost a hodnověrnost mocnější než veškeré důvody logického myšlení. Tím spíše, že v nedlouhých okamžicích setkání kritická soudnost mladou ženu opouštěla, aby ustoupila do soumračných síní podvědomí. Odhodlala se tedy k malému experimentu a úkradkem přejela rtěnkou po Kvidových bílých kalhotách. Když se mladík před ní objevil příští noc s rudou čmouhou na zadní ozdobně prošívané kapse kalhot, přestala se bránit. Přiznat si, že je šílená, Joy samozřejmě odmítala. Její vlastní pocity i podivné události, o nichž jí vyprávěli ostatní, svědčily o opaku.

Pro věřící, třebaže nepříliš pobožnou katoličku bylo mnohem přijatelnější smířit se s existencí ráje, v němž se mohou splňovat i ta nejskrytější přání, než připustit myšlenku, že je šílená. Otázka, proč dokonce i v krajině blaženosti si lidé způsobují bolest a utrpení, signoru Valentiovou příliš nezajímala, neboť pro primo: byl to cizí řád určený koneckonců bytostem, jimž není dána blaženost vykoupení, pro secundo: ona, Joy Valentiová, byla dosud v rozpuku svého půvabného mládí a nedospěla dosud k oné věkové hranici, za níž už člověku nejsou skryta žádná tajemství.

„Řekni mi pravdu!“ poprosila s rukama vroucně sepjatýma, když se narychlo učesala a uvedla do pořádku uplakané oči. „Jsi opravdu živ, nebo jsi zemřel a teď mě pronásleduješ, třebaže ani nevím proč?“

„Jsem živý a ty to dobře víš,“ zazněl tlumeně Kvidův hlas. Jemně uchopil její ruce do svých: „Jak jsi zkřehlá!“ a pokusil se zahřát její prsty svým dechem.

Teplo a mizící pára z jeho rtů ji přesvědčily více než cokoli jiného. Jeho slova však zněla podivně. Vlastně ani nezněla: míjela její sluch a posilována jen jeho pohledem se vpíjela do jejího mozku. Jak nevěřit takovým slovům?!

„Proč mě tolik trápíš?“ zasténala a dotkla se rty jeho rozcuchaných kadeří. „Co jsem ti udělala, Kvido?“

„Mně? Docela nic! Udělala jsi to sobě,“ zazněl v ní opět jeho hlas. „Proč jen ses provdala za toho staříka?!“

„Bože, zase jsme u toho…“

„Ano, znovu a znovu!“

„Vůbec není tak starý!“

„Uplyne pět, řekněme deset let a bude z něho troska.“

„Copak já se neměním? Copak nezestárnu vedle něj? Nechápeš to, hlupáčku? Takový už je lidský osud.“

„Ba ne, ty zůstaneš ještě dlouho mladá,“ přesvědčoval ji něžně Kvido a ona s ním mlčky celou svou bytostí souhlasila. „Pomyslela jsi někdy na to, co budeš dělat pak? Jak budeš žít? Jak zvládneš své tělo, dosud mladé, nevyhaslé? Přemýšlela jsi o tom? Odpověz!“

Má pravdu! uvědomovala si Joy. Jako by jí četl v myšlenkách.

„Jakým právem ode mne očekáváš odpověď?“ pokoušela se bránit síle jeho argumentů. „Kdo vlastně jsi, že to ode mne žádáš?“

„Sama to víš nejlépe!“ odpověděl jí tiše.

„Ach ano, vím to,“ vzdávala se tiše, neboť před bohem byla ženou tohoto mladého muže a hřích, jehož se dopustila, když dala svou ruku jinému, nebylo možno odčinit.

„Tak vidíš!… Co jsi to provedla, Josefino?“

Copak jsi to nebyl ty, kdo mě opustil? chtěla se ho zeptat. Copak jsi mě neodhodil jako nepotřebnou tretku kvůli první sukni, kterou jsi potkal?…

A stejně jako tehdy, v jejich útulné mansardě na ulici Candotti, ani teď ji jazyk neposlechl. Tak různorodé pojmy jako „tretka“ a „opustil“, a to odporné slovo, které se vůbec bála vyslovit – to vše teď bylo pojednou cizí, zcela nedůležité. Banální vulgárnost se nesměla dotknout její nezměrné ztráty, pošpinit jedovatou slinou její nelítostně rozdrcenou touhu. Dusivý chuchvalec se mu převaloval v hrdle.

„Proč nic neříkáš, moje nejdražší?“ ptal se jí a otřásal se vzlyky s hlavou vtisknutou do jejího klína. „Jak jsem tě miloval!“

„Ty? Miloval?“

„Když jsi viděla, že se dopouštím chyby, proč jsi mne nezastavila? Proč jsi mě nevrátila zpět?“

„Copak je možno cokoli vrátit? Copak jsi mě tehdy nepřekročil, jako bych už byla mrtvá?“

„A tys tomu uvěřila?!“

„Člověk nakonec musí uvěřit vlastním očím.“

„Kdybys mě tehdy raději oslepila! Proč jen jsi na mě nepočkala? Proč jsi tak neodpustitelně spěchala?“

„Nevím! Nevím, co bych ti měla odpovědět!“ křikla zoufale hlasem smočeným slzami. „Slituj se nade mnou, prosím tě!…“

„Copak ty jsi mě tehdy politovala? Vrátil jsem se a už jsem tě v našem domově nenašel… Myslíš, že mi bylo tehdy lehko?“

„Ty můj chudáčku…“

„A to je všechno?“

„Co vlastně po mně chceš? Pověz mi to!“

„Pojď, vrátíme se domů!“

„Ale my dva přece už žádný domov nemáme.“

„Existujeme-li my dva, existuje pro nás docela určitě i střecha nad hlavou.“

„Jenže já už teď nejsem sama, můj milý.“

„Opravdu ho miluješ?“

„Je to můj nejlepší a také jediný opravdový přítel.“

„Slova, slova, slova! Nikdy jsi ho neměla ráda.“

„Co si máme počít teď, když je všechno tak beznadějně zamotané? Ty jsi přece také ženatý, můj drahý?“

„To už nemá docela žádný význam… Důležité je jenom jedno: přeješ si, abychom byli zase spolu?“

„Copak je možno jedním škrtem vypudit z paměti všechny prožité roky? Vrátit se do minulosti, jako by to byl opuštěný dům? Teď už tam jistě žijí cizí lidé a pro nás v něm nezůstalo místo.“

„Náš domov na nás čeká, Josefino.“

„Jakýpak domov, ty můj chudáčku Kvido? V našem bytě teď už žijí docela jiní lidé. Jednou jsem je dokonce viděla.“

„Kde?“

„Hned u vchodu do domu. Vyrazili s dětmi na procházku.“

„To znamená, že jsi chodila do naší ulice i potom?“

„Nejednou.“

„Taky jsem tam chodil, protože jsem doufal, že tě tam alespoň zahlédnu, Josefino. Čekal jsem na náměstí, seděl jsem na schodech, kde mladí neznámí malíři kreslí portréty turistů.“

„Taky jsem tam bývala. Víš, vedle té vázy s pomerančovníkem. Ale nepotkala jsem tě ani jednou… Jak to, že ses nebál přijít přímo sem do mého stanu, miláčku Kvido?“

„Věděl jsem, že tě tvůj muž opustil.“

„Brzy se už vrátí. Nejpozději za dva dny.“

„Přestaň si pořád něco nalhávat! Tvůj muž se už nikdy nevrátí. Podej mi ruku a já tě odsud odvedu, protože sama bys zahynula. Ty nemůžeš zůstat sama, Josefino!“

„Kam mě to vedeš? Pusť mě! Já se tě bojím…“

„Chci tě odvést do našeho domova, v němž jsem na tebe tak dlouho marně čekal. Jak to, že tys ho nepoznala.“

„To mluvíš o tom hrozném ,domě vidin a přeludů‘?“

„Nerozumím tomu, co říkáš!“

„Tomasso tak říkal amarantovému palazzo, kde jsem našla… Opravdu jsi tam na mě čekal? Opravdu, Kvido?“

„Vždycky jsem věděl, že se jednou vrátíš do našeho domova, Josefino.“

Příštího rána vyhledala Joy Šarpu, který už od rozbřesku stačil zlikvidovat čtyři dřevěné butelky čhangu.

„Chtěla bych si důkladně prohlédnout ten dům, pane Thembo. Omrzelo mě trávit celé dny v nečinnosti. Chci se trošku provětrat.“

„Vezmete si nějaké jaky, madam?“

„Raději bych je zanechala ve vaší péči. Až se vrátí pan Valenti, řekněte mu, kde mě najde. Domluveno?“

„Jenže já tu nečekám na pana Valentiho, madam. Mou povinností je čekat na pana Smitha.“ Ang Themba stiskl knoflík na displeji kalkulačky. „Zbývají už jen čtyři dny, madam. Pátý den už budu volný jako pták.“

„To je přece jedno. Vydali se tam spolu… Zkrátka, víte dobře, kde mě mají hledat.“

„Jasně, madam. Za všech okolností se pro vás na zpáteční cestě stavím. Mám vám přinést sedlo?“

„Když budete tak laskav, pane Thembo,“ přikývla Joy důstojně a pohladila svého mula. „Já se zatím půjdu přichystat.“

Na cestu se vydala kolem desáté a k polednímu už překročila hranice pouště, kde se už nebylo možno ukrýt před sálavým žárem slunce. Nebe bylo jako vymetené a kovově ostré světlo odrážené štěrkem sehrálo s nezkušenou jezdkyní obvyklou záludnou hru. Navzdory širokému stetsonu, který měla na hlavě, a účinným slunečním brýlím, jejichž rastr tmavl podle intenzity světla, se brzy sotva držela v sedle. Ztěžklá víčka se sama zavírala, ve spáncích a vrchlíku lebky bušila do kovadliny pulsující bolest.

Když si povšimla osamělé postavy, za níž se táhl dlouhý stín, pomyslela si Joy zprvu, že jde o přelud. Zamhouřila znavené oči, chvíli počkala, až barevné tančící kruhy vyblednou, pak opatrně zamžourala. Stín nezmizel. Šlehla svého mula uzdou a brzy se zastavila vedle stařeny, která se pomalu a namáhavě vlekla pouští neznámo kam.

Přitáhla udidla a chtěla se stařeny na cosi zeptat, ale pojednou nevěděla, jakou otázku jí vlastně chtěla položit. Její hlava duněla jako svatopetrský zvon, vědomí zamlžovala lepkavá mlha hrůzy. Urazila ještě pár kroků a pojednou prudce trhla udidly. Srdcem i mozkem otřásla exploze příšerného poznání.

Teď už Joy chápala, koho ji připomněla otrhaná stařena v cárech modré košile a odřených troskách džínsových kalhot. Ta lidská troska – to byla ona sama, Joy – jenže starší o čtyřicet, dost možná i o padesát let.

Jako strašlivá babice v jednom z článků osudného koloběhu lidského utrpení, i ona se vlekla na neznámá jatka, podobna dobytčeti, jež postrádá jakoukoliv paměť.

Ještě dlouho se Joy dívala za svou potácející se budoucností.

„Tomasso, můj milovaný, můj jediný!“ šeptala roztřesenými rty. „Jak mnoho jsi mi toho odhalil… Ale už je pozdě, to je nejstrašnější! Odpusť mi, můj nejdražší!“

Nejen srdce, ale celé její bytosti se teď zmocnilo hrůzno poznání: v tomto prokletém údolí nebyl dán dar smrti těm, kdož se báli zemřít.

22

Když si důkladně prohlédl celou složitou soustavu jeskyní, pochopil Macdonald, že upadl do léčky. Voda v řece v důsledku zvýšeného tání sněhu, které vyvolalo slunečné počasí, vystoupila a zaplavila všechny dolní galerie. Teď už bylo k překonání mohutného proudu zapotřebí nejméně silného motorového člunu; gumová nafukovací skořápka rozhodně nestačila. Jeskyni by po stropě mohla opustit nějaká moucha nebo ještěrka, jenomže Macdonald to nedovedl. Rozsvítil lucernu a znepokojeně si prohlížel stalaktitovou klenbu, z níž po kapkách prosakovala voda. Čekala ho pořádná dřina. K tomu, aby mohl spolehlivě zatlouci skoby, bylo třeba odstranit krasové usazeniny. To všechno musel provést vlastníma rukama, neboť po tragické události s gumovou loďkou už „hře rozumu a fantazie“ příliš nevěřil. Existoval přece obrovský rozdíl mezi vytvořením představy diamantu – dokonale čisté látky s jednoduchou strukturou, a třeba syntetickým kaučukem, na jehož přesný vzorec si nemohl vzpomenout dokonce ani diplomovaný chemik Smith. Lana a vůbec všechny materiály zhotovené z polymerů, jejichž pevnost osudově závisela na sebemenších nepřesnostech ve struktuře, proto nebylo možno „vyrábět“ silou své představivosti. Macdonald si vzpomněl na případ s veslem, a proto odmítl i slitiny. Nebyl si rozhodně jist, že zná důkladně jejich krystalickou strukturu a prvkové složení. Vypadalo to, že si nemohl dovolit „vyrábět“ nejen nástroje, ale dokonce ani primitivní přístroj, jako deltaplán nebo třeba letecký balón, jemuž by mohl bez obav svěřit svůj život. Ať už se na to díval z kterékoli strany, mezi tonoucím člunem a stratostatem, který se řítí z výše několika set nebo tisíc metrů k zemi, je přece jen zásadní rozdíl. Nejvíce mu bylo líto nápadu s deltaplánem, ale Macdonald by si ani na mučidlech nedokázal vzpomenout na jediný důležitější technický parametr jejich konstrukce. Neznal dokonce ani přesný akční úhel a jen se domníval, že by se mohl pohybovat kolem šedesáti stupňů. Nic naplat, s těmi skromnými vědomostmi by nic kloudného vytvořit nedokázal. A tak se myšlenky, že využije východu na plošinu a pak překoná horský hřbet, ač nerad, definitivně vzdal.

Zamyslel se a pokusil se v novém světle ozřejmit si takové pojmy jako „přát si“ a dokonce „přemýšlet“, ale podstata mu unikala a proměňovala se v pouhou slupku, pod níž nenacházel žádný smysluplný obsah.

„Jak zranitelná je lidská civilizace,“ problesklo mu hlavou. „Stačí, aby zmizely příručky, a člověk bude muset znovu vytvářet všechno od samého počátku jako nějaký Robinson Crusoe.

Superkomputer – pokud byl příčinou všech záhadných jevů opravdu vesmírný koráb mimozemské civilizace – reagoval na hnutí lidské mysli pokaždé jiným způsobem. Jednou se orientoval na mimoděčné impulsy kdesi v podkoří mozku a pak vytvářel stabilní útvary, jejichž složitost neměla obdoby, jindy se navzdory očekávání dopouštěl hrubých chyb v záležitostech základního významu. Ve volném čase experimentoval Macdonald v těch nejrůznějších oblastech lidského poznání, a tak nabyl přesvědčení, že nejvyšší stabilita byla vlastní právě samovolným reakcím neviditelného vládce údolí. Když snímal odlitek z lidského podvědomí, vypadalo to, že nachází v úchvatné hře potěšení, zatímco realizace exaktně přesných inženýrských úkolů se pro něj stávala čímsi podobným otravné a unavující rutině.

„Valenti má naprostou pravdu,“ napadlo Australana, když kladivem rozbíjel první ze stalaktitů. „Hrají si s námi jako kočka s myší, zkoumají nás jako morčata, rentgenují nás.“

Ani na okamžik nelitoval, že nezůstal po Smithově a Italově boku až do konce. Řešit hlavolamy nepatřilo k jeho povinnostem. Každý z nás má v tomhle krátkém životě svůj vlastní byznys a člověk se musí držet vždycky vlastní stáje, protože jinak, jako osamělý jezdec, nevyhnutelně prohraje. Ať jsou tajemství vesmíru sebelákavější, on to bez nich přežít dokáže. Rád přenechá jejich rozluštění profesionálním vědátorům, protože teď musí myslet na něco docela, docela jiného. Zvolna a bez ukvapení by si měl připravit trasu zpáteční cesty. Nepoklesne-li hladina vody, dostane se odsud nějak i po klenbě. První skoba zajela do skály, díky bohu, jako nůž do másla a drží pevně. Horolezec jeho třídy se může na své síly spolehnout kdykoli. A pak – Macdonald se domů nevrací s prázdnou. Hlavní přece bylo odhalit cíl – pak už to půjde samo, v jeho stopách sem dorazí další, s vrtulníky a speciálními výpravami. V několika dnech zvládnou hrubou práci, která se od nich očekává a kterou by Macdonald sám nedokázal vykonat za celý svůj život, a pak už se zapojí do práce i výpočetní středisko, všechno rozškatulkuje a vyčíslí závěrečnou bilanci, jasnou jako že dvě a dvě jsou čtyři, a nikde už nezbude místo pro jakékoli záhady, neboť každý bude odměněn podle svých zásluh. Za mohutnými Macdonaldovými zády stojí nanejvýš mocná organizace, jež má k dispozici nejmodernější techniku a zcela neomezené finanční prostředky. A to je také jediné, na co by neměl Macdonald zapomínat ve dne ani v noci.

Chlapsky přitažlivý čtyřicetiletý muž, jehož fotografie byla vlepena do australského pasu vydaného v Sydney na jméno Charlese Macdonalda, byl v Langley, proslulém sídle CIA, pokládán za experta extra třídy. Dávali mu zpravidla delikátní úlohy, při nichž bylo zapotřebí projevit zvláštní takt a dokonalé znalosti mezinárodní situace. Jen mimořádné okolnosti donutily jeho šéfy, aby ho zapojili do programu s kódovým označením Sněžný muž, který zpočátku probíhal bez znatelnějších odchylek od původního plánu.

Stanice, jež měla registrovat utajované pokusy s nukleárními zbraněmi, byla tajně smontována na hoře Nanda-Devi již v roce 1965. Energii dodávaly stanici prakticky nevyčerpatelné plutoniové baterie a základna tak mohla po celých deset let kontrolovat obrovské prostory Střední a Jižní Asie. První komplikace nastaly, teprve když mohutná lavina nečekaně stanici strhla a odvlekla ji směrem k pramenům řeky Gangu, jež brala svůj počátek v ledové jeskyni zvané Kraví tlama. Posvátné řece, jež svými vodami napájela téměř celou polovinu Indie, teď hrozilo reálné nebezpečí radioaktivního zamoření. Mimořádné „horolezecké“ expedice, které byly vybaveny nejmodernějšími počítači a detektory radioaktivních částic, se vracely s prázdnou. Stanici, která mohla na dobrých tři sta let otrávit řeku, v níž provádějí rituální očistu desítky miliónů hinduistů, se nalézt nepodařilo. Zatímco Washington zachovával vyčkávavé mlčení, život se pohyboval ve vyježděných kolejích: staříci pospíchali do Banárasu, aby stačili zemřít na březích posvátné řeky a bezodkladně vstoupit do dalšího koloběhu životů, zaprášení poutníci roznášeli posvátnou vodu Gangu i do těch nejvzdálenějších měst a vesnic.

Když pronikly zprávy o havárii na ledovci Nanda-Devi do tisku, propukl skandál ták grandiózní, že CIA byla nucena velkorysý, dalekosáhle promyšlený program dočasně zastavit. Až po několika letech, když odezněly podrážděné ohlasy v tisku, byly práce na zřizování nové sledovací sítě obnoveny.

Pro umístění modernizovaného zařízení vybaveného havarijním systémem, který se automaticky uváděl do chodu při sebemenším přemístění, bylo zvoleno pusté a těžko dostupné místo v horách Sněžného muže. Při zachování maximálního utajení byla stanice uvedena do provozu na počátku roku, ale porucha, jež jako by činnost vysílače sledovala, snižovala její použitelnost na minimum. Veškerá zakódovaná informace byla důsledně ničena šumem rušičky. Právě tato zcela nepředvídaná okolnost donutila vedení v Langley, aby z „horké“ oblasti Středomoří odvolalo svého nejschopnějšího pracovníka a poslalo ho na himálajské působiště, neboť měl navíc dobrou horolezeckou průpravu.

Macdonald dokázal svůj úkol splnit za pouhých jedenáct týdnů, nepočítaje v to ovšem čas potřebný k aklimatizaci a důkladnému seznámení s prostředím. Zatím však byla nesmírně cenná informace, kterou se mu podařilo získat, pouhou Ding an sich. Výsledek fenomenální operace, kterou budou nepochybně frekventanti výzvědných škol studovat, závisel v současné době na takových triviálních maličkostech, jako skoby nebo lana…

Macdonald retrospektivně a s vytrénovanou odtažitostí analyzoval svou činnost a hodnocení dopadlo kladně. Dokonce dočasné poblouznění, jež ho potkalo v římské vile, mělo pro vytvoření celkového obrazu značný význam. Byl to svého druhu experiment, bez nějž by všechny následující kalvárie skončily s největší pravděpodobností tragicky. Jelikož teď už Macdonald nepochyboval ani v nejmenším, že ho pozorně sledují čísi oči, docela určitě ho ani nenapadne, aby v jeskyni uložil výbušniny, jež by zacílenou explozí odstranily vodní masy, které mu bránily v cestě. Nepokusí se ani o značně riskantní atomový úder, který by mohl zničit zdroj rušivých vln, třebaže vyrobit dvě polokoule z plutonia nebo uranu 235 a poté je silou vůle dopravit až k letící kouli by byla pro něj hračka. To rozhodně ne! Ostatně je nebezpečné na to dokonce jen myslet… Není totiž jasné, jak by oni odpověděli na agresi, třeba jen myšlenkovou…

Rozkousal si ruku skoro do krve, a přece se mu nakonec podařilo zbavit se nutkavých myšlenek. Znovu provedl sebehodnocení a dospěl k závěru nepříliš lichotivému: jestliže do události s gumovým člunem bylo jeho jednání vcelku správné, pak všechny jeho další činy byly poznamenány řadou omylů.

Opět mu hlavou probleskl trs myšlenek, které předtím potlačil. Prošly nepředstavitelnou metamorfózou, ale pojednou zakotvily v paměti a roztančily se před Macdonaldovým vnitřním zrakem jako hejno komárů. Australan křečovitě stiskl zuby. Na nic takového nesměl ani pomyslet!!! Ale dokonce ani tupá bolest, jež se jako ozvěna v horách rozezněla v zasaženém zubu, mu nezabránila, aby neodpověděl na otázku, která se vynořila z bezedných hlubin, v nichž se formy a slova dosud nesnoubí s věcmi a obrazy.

„Proč plutonium?“ položil si kardinální otázku. „Proč ne uran?“

A vzápětí pochopil, že u tohoto izotopu setrval jen díky tomu, že ho zastavila asociace s baterií, která dodávala energii stanici, jež zajišťovala sledování. Příčiny i důsledky se tak spojily do kruhu, jenž svíral hrdlo své oběti jako obojek otrokovu šíji.

Ze strnulé nečinnosti vyrušilo Macdonalda cvaknutí kovu. Rozžehl novou pochodeň a nevěřícně zíral na skobu, která sama od sebe vypadla z otvoru, který se mu podařilo do skalní stěny prorazit jen s největším vypětím sil. Bylo to přinejmenším podivné, třebaže se tu neprojevilo nic, co by bylo v nesmiřitelném rozporu s přírodními zákony. S tvrdohlavostí, jež mu byla vlastní, vyhledal Macdonald nové místo a jal se systematicky otloukat krasové nánosy. Podařilo se mu silou vůle zažehnat nežádoucí vidinu, ale to si ještě nestačil uvědomit, že mu jeho vlastní bdělý rozum přichystal novou léčka

Myšlenka, jež způsobila, že se jeho paže, rozpřažená k nové ráně, bezmocně svěsila podél těla, a že z prstů vyklouzlo kladivo, se z nejasného tušení proměnila v přesně formulovaný útvar.

Pokud nemohla být informace v dolině přepravována pomocí radiových vln, nebylo pravděpodobné, že by se ji podařilo předávat jinými prostředky. Je totiž nepoměrně lehčí udržet člověka nebo spíše jeho mozek a jeho paměť, než prakticky nepolapitelná kvanta elektromagnetického pole.

Když si uvědomil, že se stal doživotním vězněm, pobíhal Macdonald panicky úzkou chodbou, v níž znělo syčení a chraptivý rachot stoupající vody. Myšlenky se rozplývaly nebo se vzápětí rozpadaly v žalostných pokrčených cárech zoufalých nápadů. Macdonaldova vůle k odporu byla na špalku reality sťata jediným úderem definitivního poznání pravdy.

Jen nevýrazná skvrnka soumračného světla, které sem dolétalo z volných prostranství nasycených vůní života, skýtala skromňoučkou naději.

„Do dna vypiješ kalich hořkosti, jež ti byla předurčena…“

23

Den, krátký jako v zimě a podmračený, pohasínal s každým okamžikem, třebaže větve stromů již voněly jarem. Smith sotva stačil naložit kanystry s javorovým sirupem, a už se obloha a spolu s ní i závěje a roztopené čepice pokrývající větve jedlí zbarvily temnou modří noci.

Promrzlé kobylky pokorně zafrkaly, vydechly z nozder mračna bílé páry a zvolna, neochotně vlekly sáně na cestu. Postranice zaskřípěly, sanice se zařízly do vymrzlých rýh, konve se otřásaly a vydávaly varovné dunění.

Ty zvuky a pachy známé až k pláči, příjemné chvění unaveného a dřinou zmoženého těla – to vše se podobalo úryvkům čehosi dávno zapomenutého, a přece nekonečně drahého a blízkého.

Dokonce ani tu cestu, jež vedla vermontským lesem, nebylo možno poznat najednou. Objevoval ji jen po částech, když se před ním objevil tu palouk spoře ozářený měsíčním světlem, tu zase domek se zatlučenými okny a maličkou ozdobnou vížkou, nebo dlouhou nečinností zpustlý skokanský můstek.

Kam ho vezou skřípějící sáně, Smith tušil, třebaže jistotu neměl. Když si poté, co spatřil jiskrami dýšící komín a oranžové slunce, vzpomněl na osamělý cukrovar, zaplavila ho vlna zklamání. Měl pocit, že se ve znameních, jež měla věštit docela jiné setkání, krutě zmýlil. Ale nezbýval čas, aby se zaposlouchával do hnutí svého nitra. Stejně jako tam v lese, i zde ho poháněla práce, štvala ho po nové stopě jako psa. Sundal si orosené brýle a přimhouřil krátkozraké oči – lačně vdechoval dráždivě vůně. A v témže okamžiku se pro něj zvěstovatelem brzkého setkání stal žár rozpálených kamen, sladký dech domácího sirupu a pára, jež se usazovala na okenním skle. Čas houstl jako med z dětských let.

Rudě hučící jícen peci zakrytý rozehřátým parapetem se v mimočasí snu proměnil v krb, v němž se bortila plápolající polena. Na rohožce, s hlavou důvěřivě položenou na mohutných tlapách, podřimoval staroušek Sandy. Smith se dlouho díval na psa, který pootevřel oči, ale neohlédl se, aby pána přivítal. Když ho Smithovo zavolání přece donutilo obrátit hlavu, nebyl překvapen ani v nejmenším: všichni, koho měl rád, tu přece byli.

Nejspíš si Smith přece jen ve skrytu duše uvědomoval, že to není možné. Ale seděli tu všichni pohromadě, jak tomu bývá na rodinných fotografiích. Otec ve staré kožešinové vestě, matka ve svém oblíbeném županu a Lien držící v náručí malou Bewerley.

Smith si nemohl vzpomenout, jak se dostal až ke stolu, jak se něžně dotkl matčiny ruky. Pak se pokusil zachytit alespoň náznak poznání v neproniknutelných hlubinách otcových očí, jež se už dávno rozloučily se světlem myšlenky, a pojednou se mu zdálo, že spatřil na otcově tváři náznak chápavého úsměvu.

„Kde jsi byl tak dlouho, hochu?“ zeptala se matka s jemnou výčitkou.

Opravdu, kde vlastně byl celou tu dobu? Zmocnily se ho trýznivé rozpaky, neboť si nedokázal vzpomenout ani na všechna ta prožitá léta, ani na jednotlivé události ze svého života. Pojednou nechápal, k čemu bylo to tragické odloučení, nechápal, jak mohl žít tak daleko od svých nejbližších, trýzněný neustálou nejistotou, zda jsou dosud živi a zdrávi. V té dálce, teď již zcela nepředstavitelné, jako by se dohadoval, že zůstal zcela sám, ale s jistotou nevěděl, třebaže se snažil zjistit, kdo z blízkých kdy zemřel. Anebo ne, čas od času se ho přece jen zmocňovalo tušení, ovšemže klamné, že by snad mohl někomu z nich pomoci, a pak, vzlykaje zoufalstvím, spěchal k nim vazkou mlhou nočních můr.

„Tolik jsme tě čekali, a ty ses pořád nevracel!“ pronesl odcizeně otec, aniž ke Smithovi obrátil svou voskově nehybnou tvář.

„Opravdu, moc jsme tě čekali,“ opakovala smutně Lien.

„Už jsme se báli, že nás ani nezastihneš naživu.“ Matka pohnula rukou, kterou hladil.

„Dokonce jsme na tebe začali pomalu zapomínat,“ přiznala se Lien.

„Ty jsi na mě také zapomněla, maličká?“ zašeptal obavou zmrtvělými rty a jako odsouzenec čekal na dcerčinu odpověď.

„Ze začátku jsem na tebe zapomněla,“ odpověděla mu vážně holčička a natahovala po něm ručičky s prstíky laskanými září krbu. „Ale pak jsem si na tebe zase vzpomněla, tatínku.“

Smith si pojednou zřetelně uvědomil, že se musí za každou cenu zbavit toho zoufalství, jež mu bránilo mluvit, ba dokonce dýchat. Sotva se v něm začalo rodit tušení, jak by to měl provést, opět se v něm ozvalo zasvištění ledového vichru.

„Proč se mnou každý z nich mluví po řadě, jeden po druhém?“ položil si otázku. „Ne všichni najednou, neskáčou si do řeči, jak tomu bývá při šťastných setkáních. Proč?“

„Není dobré klást otázky mrtvým,“ zabodla se do srdce ledová střepina vzpomínky. „Neřeknou ti o sobě ani to nejmenší.“

Smith se už začínal domýšlet, že je dosud ještě schopen nesmírným vypětím sil, které mu ještě zbývaly, dodávat život hasnoucím stínům a že vstoupí-li do jejich přízračného kruhu, bude tu moci zůstat až do té doby, než odvanou ledové noci do světového prostoru zbytky jeho živého tepla.

Pokušení to bylo nesmírné, třebaže už nepochyboval, že stíny, jež mu byly nade vše drahé, neznají řeč. Moc, která je stvořila, nebyla natolik všemohoucí, aby vdechla do hlíny ducha a obyčejnou lidskou paměť. Právo volby měl však zajištěno jedině on, Smith. Což nás překvapí, že si nepřál uzavřít se do věčného mlčení jen sám se sebou?!…

Pokoj s vyhaslým krbem pobledl a nabyl soumračné průzračnosti.

Netrvalo dlouho a měsíc, dokonalý jako magické oko a ledově mrtvý, rozprášil poslední zbytky stínů. Stříbrná cestička, jež k němu vedla po lesklých kaméncích, proměnila nehostinnou poušť v nehybnou hladinu jezera.

Nad obzorem, teď už docela neviditelným, se zvedala krajka sněžných dálav, jež jako by podpírala barevné okruží kolem měsíce.

Teď už Smith věděl, že ho čeká cesta právě tam, do divokých neprobádaných hor, obejmutých výpary těžkých kovů. Vše, co dosud s mravenčí pilností shromažďoval a poté ve spánku rozděloval do jednotlivých zásuvek paměti jeho mozek, se pojednou zcela nečekaně skloubilo v jakýsi dosud ještě chimérický systém. Mezi úryvky poznatků a tušenými náznaky pojednou vyrostly příčinné vztahy, za nimiž bylo možno spatřit, nebo snad raději dosud jen vytušit rozluštění.

Nesměle, jako by zkoušel půdu, která se může v kterémkoli okamžiku zbortit, směřoval Smith vstříc jeho osvěžujícímu dechu. Prošel už rozpáleným labyrintem naplněným lidmi, vidinami, probil se horečnatým blouzněním. A hle, spolu s odvanutými kouzly zmizely i okovy, jež dosud svíraly jeho myšlení. Smith se dosud nerozhodl vzlétnout ke vzdáleným výšinám, za nimiž tušil své osvobození, dychtivě se však chopil první z opor, které mu nabídla jeho paměť. Teď už mu nezbývalo, než se jen podivovat tomu, že on, profesionální chemik, nerozeznal hned od samého počátku, co způsobilo ono zvláštní zabarvení par, jež obklopovaly tajemné přístupy k horám. Všechno to bylo náramně jednoduché: tak charakteristické barevné spektrum mohla způsobit jen měď v těsném sousedství s uranem.

Smith si samozřejmě pamatoval, že v Africe se geologům podařilo objevit přírodní reaktor, v němž po celá tisíciletí probíhala pomalá řetězová reakce. Nabíledni byl tedy i předpoklad, že k něčemu podobnému došlo i zde, v předhůří Kandendžangy. Takový předpoklad zároveň skýtal zcela přirozené vysvětlení i pro stopy technecia v mědi, jež vytvořila základ proslulého bhútánského bronzu. Stejně jako atomové hřiby na svitku zobrazujícím Dankana cválajícího na kozlu skrze kouř a plameny, mohlo technecium být pokládáno za výstrahu, kterou tu lidstvu nechaly nepoměrně vyvinutější rozumné bytosti. Zjevná fantastičnost podobné myšlenkové konstrukce Smitha sice zjevně rozlaďovala, sferoid nad horami, mimořádně účinné rušení radiových vln a všechny ostatní tajemné fenomény, k nimž v údolí docházelo, bylo možno pokládat za nesporné argumenty svědčící v její prospěch.

Výstrahy před nebezpečím byly dokonale kamuflovány, aby nebyly patrny hned na první pohled. Odhaleny však být měly, a přitom na těch nejrozmanitějších úrovních lidského myšlení a lidské kultury. Mýtus s jeho vytříbenou symbolikou a rituály apeloval na prvobytné instinkty, spektrometrie zase indukovala činnost střízlivého vědeckého myšlení, a vizuální obraz, který nebylo možno zvládnout povrchní analýzou, zase vracel myšlenku mimoděk ke dvojsmyslné pověrčivosti, jíž bylo celé údolí prosyceno.

„Možná, že nejen tady,“ uvažoval Smith, když zdokonaloval logickou konstrukci, kterou se mu podařilo vytvořit, „ale i na jiných planetách byla nějak podobně, pochopitelně se zřetelem k místní specifice, konzervována vzpomínka katastrofy, jež vytvořila hranici evoluce rozumu ve vesmíru. Ať už sem přinesl tak citlivě skrytou informaci kdokoli – snad poslední nesmrtelní z nebes, dost možná jen dokonalé myslící automaty – přístup k ní nemohli získat ti, kdož by jí nebyli hodni.“

Cosi Smithovi napovídalo, že pokud vše, co v této chvíli cítí, není dalším z řady mámení, jichž už tolik zakusil, pak prošel snad všemi myslitelnými zkouškami a nyní stojí na samém prahu závěrečného, jistě toho nejtěžšího testu.

Veliký Architekt, v jehož existenci se Smith bránil uvěřit, musel přece vědět docela vše a nebyl tedy odkázán na nahodilost zkoušek a testů. Prastaré kouzelnické umění bylo nutno rovněž bez lítosti vyloučit, neboť se nedalo nijak skloubit s existencí tajemného letounu. A proto, budiž jim země lehká, všem těm stereotypům, jež putovaly z generace do generace jako odřené telefonní mince! Vzdát se hypotézy o návštěvnících z vesmíru (ostatně už značně zvětšelé), těch ušlechtilých dárců z předaleké minulosti či budoucnosti vzdálené o nic méně, bylo mnohem těžší, ale Smith si poradil i tady: odhodil ten přebytečný balast do moře zapomnění.

A neznámé, s nímž se dosud nikdo nikdy nesetkal, mu pojednou odhalilo tvář nesmírné prázdnoty.

Luna v úplňku, ta pramáti všech mystérií, ho vyzývala, aby už vstoupil na neznámou stezku, a zvedala svou zářivou pochodeň stále výše nad potemnělým obzorem.

„Famagusta,“ napadlo ho důvěrně známé slovo a jako nutkavý rým zaznělo zvonivě slovo jiné: „Holocaust!… Hromadné vyvražďování… Nacistické peklo na zemi lidí…“

„Od průsmyku se blíží karavana, ctihodný otče,“ oznámil s úklonou pozorovatel nejvyššímu lámovi. „To se vracejí oni!“

„Všichni?“ zajíkl se nevěřícím údivem stařec s tváří potemnělé santálové sošky.

„Je jich docela málo, otče,“ odvětil lhostejně mnich a zahalil se před závanem větru do svého oranžového hávu.