Sever Felixovič Gansovskij

Černý kámen

Pěkné, viďte! No samozřejmě. Nejen pěkné, ale objevuje vám to jiný svět, nebo spíš strhává clonu, ukazuje všechno kolem v jasnějších barvách. Hmota v tom zrovna dýchá, cítíte, jak v ní kypí atomy a částice. Předměty a jevy odhalují svou podstatu, vše se pojí se vším, ukazují se nové dimenze. Viďte, že si tenhle znamenitý holandský malíř v ničem nezadá s takovými klasiky jako Rembrandt nebo Van Dyck? Všechno v něm je původní, žádné napodobování. Člověku až připadá, že se u nikoho neučil. A jestli se nakrásně učil, stejně nevyužil nic z toho, co od svého mistra získal. Kubisté pak z něho chtěli udělat svého předchůdce, ale dovolte, abych podotkl, že tenhle Vincent van Gogh se nebál odpovědnosti za svět. Naopak — vyzvedl si ho na ramena, nesl a nakonec pod jeho tíhou klesl. A na všechno byl sám… Ostatně — já ho dost dobře znal. Vídal jsem ho v různých obdobích jeho života. Víte, zaskočil jsem z posledního desetiletí našeho dvacátého století do předposledního desetiletí devatenáctého. Celá ta legrace začala poté, co byly schváleny Zákony o cestování v čase, pamatujete, ne? Ale božínku, co stojíte, posaďte se, třeba tady na tu židli, ta nepatří k inventáři muzea, nosím ji s sebou, aby si návštěvníci mohli odpočinout. Je přece příjemné posedět, když se unavíte běháním po expozicích. Ostatně vidím, že nepatříte k těm návštěvníkům, kteří s vyplazeným jazykem pobíhají od faraónů k abstrakcionistům a celé světové umění vstřebávají za dvě hodiny. Jen aby pak mohli kdekomu vykládat, jak všechno stihli. Jistě ty řeči taky znáte: Viděl jste Giocondu? — Viděl. — A Renoirovy Koupající se ženy taky? Jakmile si navzájem sdělí, že všechno viděli, nemají si dál co říct. Jako by se bavili třeba o očkování. Ale vás jsem si všiml hned, jak jste stál aspoň deset minut před Žitným polem s cypřiši.

O čem jsme to mluvili, už vím, o putování časem. Když tedy politici pochopili, že udělají nejlíp, nechají-li minulost na pokoji, a přestali do ní zasahovat, zaplavily komory, kde se prováděly časové smyčky, jiné profese. Vědci, umělci, obchodníci a bůhvíkdo ještě. Každá komora měla svou radu, kterou zpočátku tvořili stařičtí vědátoři. Co chvíli je někdo bombardoval, tu bylo pro nějakého potrhlého historika životně nezbytné, aby si zpřesnil jakési detaily z bitvy u Hawhamelů, tu nějaký bionik zatoužil po dinosaurech, nebo se filmový režisér zapřísahal, že si potřebuje ověřit námět na film z křižáckých tažení. Žádosti jen pršely, a kdo povolení nedostal, ten soptil, začaly se trousit všelijaké řeči. Akademikové se s tím něco natrápili, a tak nakonec otevřeli stavidla. No a teď to začalo! Milí cestovatelé se nahrnuli do všech století a ke všem národům, do nejvzdálenějších dob, nevyjímajíc ani dobu kamenouhelnou. Do všeho se potom pletli, vnucovali své rady a jen překáželi. Zaneřádili celou historii, že to nebylo k vydržení. Zvlášť se všude rozmohli tihle všeználkové. Však je znáte, blbečky, kteří jdou do kina podruhé na detektivku, nedokážou se ovládnout a napovídáním všem kolem kazí požitek z napětí, co bude dál. Přijde například takový samolibý náfuka do Itálie v roce 1455, rovnou k velkému Claudiovi Maderuzzimu a hned mu sdělí: věci se mají tak a tak, stejně zemřete v bídě. Claudio je vážně rozladěn, a místo aby se věnoval umění, vysedává po krčmách. A výsledek? Italská renesance už nemá svého Maderuzziho, ale jenom Leoparda da Vinci, který byl v původní variantě Claudiovým vyvoleným bratrem. Dokonce několik obrazů namalovali společně. Újmu utrpěla nejen minulost, ale i náš devatenáctistý pětadevadesátý rok, protože na oplátku zase k nám přicházely hojné návštěvy z budoucnosti. Sotva se s něčím začalo, už jsme se dovídali takové věci, ze nás hned přecházela chuť do další práce. Když už.to nebylo k vydržení, shromáždili se zástupci vlád, jež disponovaly časovou smyčkou, zřídilo se spojení s cestovateli z budoucích století a usneslo se, aby všechny ty vylomeniny přestaly. Kdo chce pozorovat minulost, ať pozoruje; ale nezasahovat! Byl vydán světový zákon o ochraně minulosti, podle něhož smějí do minula cestovat jen ty osoby, jež za žádných okolností neodhalí svou totožnost a nebudou do ničeho zasahovat. Vlády podepsaly konvenci, a než se jejich zástupci rozjeli, zrušily některé do nebe volající závity. Například byl obnoven Kolumbus — protože už totiž existovala varianta, podle které Kolumbus Ameriku neobjevil. Taky jeho navštívil jakýsi omezenec, a třímaje v ruce mapu, dokazoval mu, že popluje-li přes Atlantik směrem západním, nikdy se do Indie nedostane. „Když se tam nedostanu,“ Kolumbus na to, „tak to se ani nebudu namáhat“ Takže Amerika zůstala v původní podobě a dočkala se svého objevení až po padesáti letech, když už bylo ostudné ji neobjevit

Co říkáte? Že budoucnost už existuje? To víte, že existuje. Spolu s veškerým souhrnem časů od prvopočátečního okamžiku až do nekonečna. Minulost i budoucnost, to vše existuje současně, a každý okamžik se zároveň mění. Právě proto nemáme přítomnost, která by byla statická, nehybná. Že je to tak? Kamkoliv se podíváte, všechno už je minulost, nebo teprve budoucnost… Ostatně, tohle jsou problémy filozofické a teď se do nich nechci pouštět. Vraťme se tam, kde jsme začali, k Vincentu van Goghovi. Jestli chcete něco vědět, máte co děkovat mně, že tady v Louvru můžete zhlédnout jeho obrazy. Kdybych je tenkrát nevzal pod svou ochranu, tak nevím, nevím… Zkrátka, od roku 1995 se tyto cesty začaly přísně evidovat Každý kandidát musel projít hustým sítem různých komisí a předložit posudky o svém morálním profilu div ne od dudlíku. Musel dokázat, že cesta je skutečně nutná, a uvést záruky, že nebude naprosto do ničeho zasahovat. Tak například v Londýně se celý rok konaly přípravy na krátký snímek o Jindřichu VIII., a filmaři dostali povolení udělat letmý záběr na hostinu rytířů ze vzduchu, až když bylo bezpečně dokázáno, že tito aristokraté nikdy nepohlédli vzhůru k obloze (známe přece lidi, kteří od určitého věku do smrti nezvednou hlavu, aby zhlédli oblaka, nebeskou modř a hvězdy). A když se filmoval řekněme Spartakův tábor v roce 73 před naším letopočtem, zamaskoval se kameraman na vrcholku Vesuvu a snímal záběr silným teleobjektivem. Navíc dostal podmínku, že přiblíží-li se kdokoliv k jeho skrýši na vzdálenost menší než půl kilometru, zamete po sobě stopy tím, že se s celou svou aparaturou vrhne do jícnu sopky. Nastavělo se zkrátka tolik překážek, že je nikdo nezdolal, a časové smyčky byly téměř trvale v nečinnosti.

Ale jak víte, zákon je od toho, aby se obcházel. Slavnostní listinu podepsali zplnomocnění zástupci několika států, nikoli však strážní, technici nebo drobní úředníci zaměstnaní při komorách časových smyček. Jeden z takových techniků byl v roce 1996 jakýsi můj známý. Nikoli přítel, tenkrát jsem přátele ani neměl, vystačil jsem si sám. Omnia mea mecum portabam. To všechno mé, co jsem nosil s sebou, byly má dvoumetrová výška, široká ramena, jasný pohled a rychlá reakce. Bylo mi právě pětadvacet a z uličky na předměstí jsem se už přestěhoval do vlastní patrové vily na Třetí vrstvě tady v Paříži. Jistě chápete, co je to Třetí vrstva… Ačkoli — dnes ještě neexistuje… Vzhůru k obloze jsem se nedíval odmalička, protože na zemi jsem měl všechno, po čem jsem zatoužil. Jednou na podzim jsem u hypodromu potkal toho Cabusse. Povídal, že je zaměstnán u časové smyčky. Hned jsem zavětřil a jen tak mimochodem poznamenal, jestli by se nedalo nějak proklouznout do minulosti. Že prý to vůbec není vyloučeno, co by ne, když máš filipa, tak co bys nemohl, ale má to jeden háček — velkou spotřebu energie, ta se musí kupovat po straně a přečerpávat, má-li to v Ústavu zůstat bez povšimnutí. Nabídl jsem mu, že vložím kapitál, a už jsme uvažovali, co z minulosti dovézt. Zlato nebo drahokamy vůbec nepřicházely v úvahu, protože obojí se dá vyrobit synteticky. Zbyly umělecké výtvory, hlavně díla mistrů. Zjistil jsem si, že mezi nejuznávanější malíře minulého století patří van Gogh. Zašel jsem do Národní knihovny, sehnal materiál a viděl jsem, že by mi ani několik let nestačilo na pouhé přečtení literatury o něm. Vincent Willem van Gogh se narodil roku 1853, tedy skoro před sto padesáti lety. Miloval a byl odmrštěn. Cele se věnoval umění, žil v bídě, vytvořil na sedm set obrazů. Ztrápen chudobou a neuznáním, pomátl se na rozumu a ve věku sedmatřiceti let spáchal sebevraždu — střelil se do prsou. Sláva k němu přišla až po smrti, když byla zveřejněna jeho korespondence s bratrem Théem a s dalšími osobami. Tohle všechno se mi velice líbilo, byl to typický životopis génia, nic lepšího by si člověk ani nemohl přát. Abych se o tom ještě ujistil, vydal jsem se do velkého obchodu s obrazy na bulváru Saint-Marie v Paříži a prvnímu, koho jsem tam z personálu viděl, jsem řekl, že nabízím van Goghův originál.

„Van Goghův originál?“

„Ano, van Goghův.“

Návštěvníci na mě civěli, prodavač požádal, abych okamžik počkal, odběhl, v mžiku se vrátil a zval mě k majiteli salónu. Vystoupil jsem do podkroví — všechny stěny malé pracovny zabírala knihovna, jen proti oknu visela v úzkém měděném rámu reprodukce van Goghových Slunečnic. Holohlavý elegantní pán se se mnou pozdravil a sám přede mne postavil na stůl šálek kávy. Byl vzrušený, ale snažil se to nedat najevo. Zeptal se, co mám. — Kresbu. — Jakou konkrétně? — Ale nic moc: pastýř a ovce. Elegán stiskl zvonek a do kanceláře vstoupil shrbený stařík s šedivými kníry, jakým se výstižně říká práskací fousy. Na první pohled zkušený kunsthistorik. Majitel mu stručně řekl, p co jde, starý se narovnal a kníry se mu naježily. — Jaký pastýř? V které ruce drží hůl, v pravé, nebo v levé? Co je. na obraze dál — stromy, nebo holé pole? Tmavá obloha, nebo věž v pozadí? Pochopil jsem, že mluvím s jejich hlavním znalcem van Gogha. Plácl jsem nazdařbůh, že hůl nemá vůbec, že tam nejsou ani stromy ani pole, obloha taky není ani tmavá ani světlá, ale šedivá s bílou skvrnou Uprostřed. Znalec si skousl ret, zamračil se a spustil, jako kdyby předčítal: drentské období, kresba byla proponována tehdy a tehdy, realizována tehdy a tehdy, zmínky o ní jsou v těch a těch dopisech. Předvedl hotovou přednášku. Nic z toho mě příliš nezajímalo, zarazil jsem tedy jeho výřečnost a rovnou se zeptal, co za tuhle věcičku můžu dostat. Elegantní pán se zamyslel a pak řekl opatrně, že za průměrně zachovanou van Goghovu kresbu se dnes nabízí tisíc joenů a za dobrou dva tisíce. Ale s podmínkou molekulární analýzy. Abych vás konkrétně zasvětil, řeknu, že měl-li jste r. 1996 k dispozici takových sto tisíc joenů (tj. jednotek organizované energie), mohl jste si zřídit vlastní ostrůvek ve Středozemním moři, i do velké hloubky dát navézt patřičné množství půdy, vybudovat park a cesty… Takové věci zpříjemňují život. Odešel jsem tedy a vyložil situaci Cabussovi. Dohodli jsme se, že mají-li se věci takhle, musíme toho z minulosti dopravit víc. Navrhl jsem mu odcestovat do Paříže z dob před sto lety, do roku 1895, kdy má umělec už po smrti a jeho obrazy, zatím bezcenné, u sebe skladuje Johanna, vdova po jeho bratrovi, která později vydá van Goghovu korespondenci.

Zahájili jsme přípravy. Cabusse ode mne vyzvedl patnáct tisíc joenů a sám přidal pět. Od sběratelů jsem získal dobové peníze. Objednal jsem si oblek, dlouhé neforemné proužkované kalhoty, sako úplně bez vycpávek a černý cylindr s měkkým zprohýbaným okrajem. Místo kravaty si muži vázali černou stužku. Dvakrát pohodlné to neforemné oblečení nebylo, člověk se v něm cítil jako strašák, ale muselo to být, tak se nedalo nic dělat. Za dva týdny jsme měli všechny přípravy hotové a jednoho hezkého večera jsme se vydali do našeho ústavu v Clichy. Rozespalému strážnému Cabusse namluvil, že jsem chronospecialista pozvaný na noc. Vevnitř samé chodby, zatáčky, průchody; a nikde ani človíčka. Cabusse vlastním klíčem otevřel dveře časové komory. Na ukazateli nastavil patřičný rok, měsíc, den a hodinu. Následovalo zapojení na dvě sekundy pro detailnější rozhlédnutí a pak už definitivní transpozice. Předběžné zapojení se zavedlo poté, co byl jeden významný paleontolog materializován rovnou před rozevřenou tlamu jeskynního lva.

U mne to proběhlo normálně. Jednou dvakrát jsem se otočil, a byl jsem v Paříži v neděli 10. května 1895 v pravé poledne.

Řeknu vám, že je to zábava vlítnout zničehonic do cizího času. V první chvíli mě ohromilo ticho. Když si člověk uvědomí městské prostředí ve své době nebo i v téhle — v roce 1970 —, tak má nehledě na tažení proti hluku co dělat, aby slyšel, co se děje na dva kroky od něho. Všechny nejbližší zvuky nám totiž přehlušují ty vzdálenější. Tady jsem však zřetelně slyšel nejen kroky blízkého chodce, ale i klapot kočáru za rohem, dokonce i slaboučké zvonění koňky vzdálené asi tři bloky domů odtud. Samozřejmě žádné automobily, čisté ovzduší — měl jsem dojem, že všichni obyvatelé tohoto světa jsou jako lázeňští hosté na procházce. Na lidech bylo vidět cosi strojeného, každý měl svůj vlastní výraz, ale jakoby nasazený. Žena v černých šatech až po paty se snažila budit dojem, že je vrozená skromnost. Tlouštík se zlatým řetězem na břiše měl ve tváři napsáno, že je pořádný občan, a poslíček, který nesl z obchodu velkou lepenkovou krabici, že je úžasně pracovitý. Každý tu v sobě zahrnoval jakoby dvě osoby: jednu skutečnou, kým opravdu byl, a tu druhou, zdánlivou, kým se snažil být. Při té příležitosti mě napadlo, že pokrok lidstva mimo jiné znamená směřovat k stále větší přirozenosti.

Objevil jsem se hned na starém bulváru Clichy, vlastně tam, kde vyústila komora, a vydal se na cestu jako dobře oblečený slušný mladý muž se špacírkou a brašnou. Musím se vám přiznat, že se mě zmocnila podivná bláznivá nálada. Taktak jsem se ovládl, abych neztropil nějakou taškařici, například nerozbil výklad nebo nechytil za frňák důležitě si vykračujícího seladona. Moje postava ze mě dělala proti ostatním obra, věděl jsem, že by mi proto všechno prošlo. Tady ještě nikdo netušil, že sto metrů se dá zaběhnout za osm a pět desetin sekundy a do dálky že se dá skočit devět osmdesát. Nedohnal by mě chodec ani jezdec, a kdyby došlo ke rvačce, rozházel bych moderními hmaty boxu a samba houf policistů. V Paříži, kde nebyly vysílačky, motocykly, daktyloskopie, odposlouchávací zařízení, elektroničtí hlídači, zkrátka ty budoucí prostředky k polapení pachatele, jsem se mohl stát králem podsvětí. Všichni kolem byli pro mne malí a slabí. Přezíral jsem je a zároveň litoval.

Tak jsem s úsměvem pod vousy prošel jednu ulici, druhou, minul hřbitůvek, svezl se jednu zastávku koňkou, do které jsem se s námahou vsoukal, nějaký čas jsem bloudil uličkami, až jsem došel k číslu 18 v ulici Donation.

Všechno bylo titěrné — domeček, zápraží, květinové záhonky. Úplně jiné než dnes. Zatáhl jsem za šňůru zvonku a odpovědělo mi ticho, jen včely bzučely nad žlutými liliemi. Zatahal jsem tedy ještě jednou. Vevnitř se ozval šramot, ale dveře se neotevřely. Div jsem se na tu šňůru nezavěsil, a teprve pak vyšla žena středních let s poněkud vypouklýma očima a trochu vyjeveným výrazem. Za ní se objevila stará služka. Pozdravil jsem přes plot a vysvětlil, že jsem cizinec, slyšel jsem, že se tu přechovávají van Goghovy obrazy, a rád bych je viděl.

Domácí paní, tedy naše Johanna, se trochu uklidnila, stará služka otevřela branku a vstoupil jsem za nimi do domu. Měl tři pokoje, spíš pokojíčky. První byl něco jako obývák, druhý byl zavalen deskami a papíry, a třetí, jak jsem usoudil, sloužil jako ložnice pro paní domu i její služku. Celé zařízení chudičké! Paní domu se zeptala, od koho jsem slyšel o Vincentových obrazech. Uvedl jsem nějaká jména vyčtená z příruček. Spokojila se s tím a na tváři se jí rozhostilo oživení, ba tichá radost. Zavedla mě do podkroví. V přítmí se tam na hrubých policích tísnily práce Vincenta van Gogha.

Samé originály!

Dal jsem se do prohlížení, a tu se mě zmocnily hluboké rozpaky. Tohle že je velký umělec! V čem je jeho genialita? Za co budou ochotni milovníci výtvarného umění vydávat šílené peníze? Víte, když jsem si prohlížel reprodukce v přepychově vydaných publikacích a četl všemožné chvalozpěvy, to bylo něco jiného. Ale teď jsem ty obrazy měl před sebou — na půdě, viděl jsem je in natura, nikoli zušlechťujícím dalekohledem času — a pochopil, jak se mohlo stát, že za celý svůj život prodal jen jedno jediné plátno. Stromy na jeho krajinách jsou nahozeny dvěma třemi tahy štětce, dómy představují jen hrubé skvrny. Když maluje třeba zahrádku, nepoznáte, jestli tam roste dejme tomu zelí nebo salát. Nic není pořádně dotaženo, všude samá nedbalost a spěch. Začalo mi připadat; že sláva většiny proslulých výtvarníků — a možná i básníků — není ani tak jejich vlastní zásluha jako výsledek humbuku, který kolem nich ztropí kritici a teoretikové umění. Kdybyste dostal do rukou Shakespearovu hru, Puškinovu poému nebo Důrerovu rytinu za okolností, že jste ani o jednom z nich nic neslyšel, připadala by vám první dvě díla nabubřelá a třetí nudné. Od dětství se nám vtlouká do hlavy, že Shakespeare a Michelangelo jsou géniové, jenže bez tohohle vtloukání do hlavy bychom je nečetli a neprohlíželi… To všechno mi prolítlo hlavou, ale ani brvou jsem nehnul, jen jsem si v duchu říkal, chlapče, nic ti do toho není, jen když ti milý van Gogh vynese hodně joenů.

Potěžkal jsem jeden dva obrazy a řekl paní domu — služka stála ve dveřích — že bych mohl koupit ne-li všechno, tedy aspoň to nejdůležitější. Tak dvě stě pláten. Johanna van Goghová ke mně pozvedla oči: Koupit? — Ano, koupit a zaplatit cenu, jakou si sama určí. Na dotvrzení svých slov jsem vyndal z kapsy balík tisícifrankovek a rozložil je do vějíře. A víte, jakou odpověď jsem dostal? Nevěřil byste! Vypouklé oči se jí ještě víc rozšířily, povadlá dáma sklonila hlavu a tichým, avšak pevným hlasem mi oznámila, že obrazy nejsou na prodej. Je totiž přesvědčena, že bratr jejího nebožtíka manžela Vincent van Gogh pro umění vykonal hodně, v budoucnu má patřit celému lidstvu, a proto se necítí oprávněna prodat ho soukromé osobě. Hodlá vydat jeho korespondenci — obsah místnosti zavalené papíry — a doufá, že lidé pak pochopí, jak vzácný člověk a geniální umělec byl Vincent. Prodat nic nemůže, ale jelikož se mně jeho věci líbí, je ochotna věnovat mi několik kreseb a jeden nebo dva obrazy z těch, jež jsou v několika variantách. Všímáte si toho psychologického momentu: prodat nemůže, kdežto věnovat ano! Typický projev devatenáctého století.

Pozorně jsem ji vyslechl a zatvářil se uraženě: buď všechno, nebo nic.

Abyste věděl, měl jsem v zásobě náhradní variantu. Byl jsem přece vybaven vymoženostmi naší vědy a mezi obyvateli z konce minulého století jsem byl všemocný, něco jako vidoucí v zemi nevidomých. Den před odjezdem jsem zašel k známému lékárníkovi a vydyndal u něho balónek, který se v naší době používal například při přepravě divoké zvěře z rezervace do rezervace. Stisknete tlačítko, na čtyřicet sekund zadržíte dech, a mezitím se v okolí třiceti metrů všechno pohrouží do hlubokého spánku. Pokrčil jsem tedy rameny, peníze strčil do kapsy a nahmátl balónek. Obě ženy hned začaly zívat, třely si oči a za půl minuty se sesuly k zemi. Já z brašny vyndal druhou, o něco menší, a beze spěchu jsem přebíral obrazy. Vzal jsem Věž hřbitova v Nuenenu, Slunečnice, Kavárnu v Arles, Procházku vězňů a samozřejmě Rozsévače, celkem asi dvě stě obrazů a kreseb, které ležely naštěstí na dosah ruky na půdě. Zaskočil jsem ještě do pokojíčku v podkroví a sebral dvoje desky s dopisy z celkového počtu asi deseti, jež ležely na stole. Zkrátka odešel jsem s naditými brašnami, najal jsem si kočár a v klidu dojel na bulvár.Clichy. S Cabussem bylo domluveno, že mě vyzvedne po čtyřiadvaceti hodinách — měl jsem být na stejném místě, kde jsem se v Paříži materializoval. Na noc jsem zůstal v jednom hotýlku, o poledni jsem se dostavil na místo i se svými brašnami. Sekundy na náramkových hodinkách mi ubíhaly, pak nastal okamžik nebytí (nulový stav), a už jsem se octl v časové komoře a hned v Ústavu našeho věku. Vše, co se se mnou za posledních čtyřiadvacet hodin dělo, zmizelo v dávné minulosti staré sto let. Zarachotil klíč v zámku a spatřil jsem Cabussův liščí čumáček. Můj přítel se vůbec nezměnil. Jen byl o poznání menší a měl trošičku delší nos než dřív.

Pohlédl na brašny.

„Přivez?“

„Jistě. Skoro celý van Gogh.“

„Na co van Gogh? Domluvili jsme se přece na Parisovi.“

„Na jakém Parisovi?“

Najednou jsme si nerozuměli. Jenže na dohadování nebyl čas, museli jsme opustit ústav. Zdárně jsme minuli strážné, Cabusse jsem odvezl domů, taktak jsem to do rána vydržel, popadl několik pláten a letěl do výtvarného salónu. Šel jsem rovnou k plešatému majiteli a řekl mu, že nabízím van Gogha. Zvedl obočí:

„Kdo to je?“

„Jak to — kdo? Visí vám tu přece reprodukce jeho Slunečnic.“

Ale to už jsem viděl, že v měděném rámu je něco úplně jiného.

Majitel salónu stiskl knoflík a objevil se kunsthistorik s práskacími fousy. Na dotaz, jestli zná van Gogha, se ošívá, zvedá oči v sloup, ale pak se upamatuje. Ano, v minulém století vskutku žil bezvýznamný umělec toho jména. V jednom ze svých dopisů se o něm zmiňuje Pariso.

Elegantní majitel salónu na mě pohlédl.

„Poslyšte, ale vy jste u nás přece byl přede dvěma týdny a slíbil jste nám Parisův originál!“

„Já? A Parisův?“

„No ovšem, Klátící se lucerny v přístavu, kresbu, o níž psal Pariso Braqueovi, věc, která chybí v marseillské sbírce.“

Běžel jsem do knihovny, abych si prohlédl příručky výtvarného umění. O van Goghovi nikde ani zmínky, zato všude samý Pariso.

Jistě jste už pochopil, oč jde. Vystřelil si z nás efekt časové smyčky, o němž jsme já a Cabusse neměli ani tušení. Abyste věděl, jak to bylo s těmi smyčkami. Jako první objevili možnost cestování časem Francouzi roku 1994. Následovaly SSSR, Kanada, společný italsko-americký projekt a tak dál. Však víte, jak to ve vědě chodí. Napřed se přešlapuje na jednom místě, a pak najdou řešení málem všichni najednou. Porůznu bylo sestrojeno šest smyček, odkud se dalo ponořit do minulosti. Američané umístili svou v Římě, usoudili, že jsou s dějinami tak trochu na štíru, pomineme-li ke skalpování vždy odhodlané Indiány. Přišlo se na to, že minulost ovlivňuje dnešek, čehož pochopitelně hned využili politici. Domnívali se, že každá dnešní nepříjemná událost tkví svými kořeny v minulosti, stačí kořeny přetnout, a nepříjemná událost je pryč. Dejme tomu propukl skandál na konferenci OSN. Irský diplomat O’Brien se dostane do křížku s anglickým delegátem lordem Pheats-Prooxem, na kterého měl odedávna spadeno. Slovo dalo slovo a pohádali se, takže konference byla vepsí. Řeklo by se, nic není ztraceno, stačí, aby pracovník britského ministerstva zahraničí skočil o dva týdny zpátky v čase, zalétl si do Dublinu a jménem generálního tajemníka OSN požádal irskou vládu, aby na připravovanou konferenci místo O’Briena poslala někoho jiného. Taky se to tak udělalo a konference pak prošla hladce. Teď vám ovšem uvádím poměrně jednoduché případy, ale dají se ovlivnit i mnohem komplikovanější. Vlastně ať si vezmete jakýkoli historický fakt, vždycky k němu můžete v minulosti vyhledat moment, kdy se události daly zaměřit jiným směrem. Vzpomeňte si třeba na válku mezi Brazílií a Argentinou v roce 1969. Někde na hraničním přechodu u íguasu oslavovali Brazilci narozeniny jakéhosi kaprála, namazali se a stříleli salvami ze samopalů. Na druhé straně mysleli, že jsou ostřelováni, a palbu opětovali. Jak byli Brazilci v ráži, zaútočili, a už se bojovalo. Víte přece, jak jsou ty latinskoamerické národy horkokrevné, patrně to bude tím, že se živí málem samými feferonkami. Brazílie obsadila tři kilometry argentinského území a narazila na letní tábor tankistů. Těm bylo taky vhod protáhnout si kostru, napadli Brazilce v protiúderu a vtrhli do hloubky čtyřiceti kilometrů na jejich území. Následovala naléhavá schůze brazilské prezidentské rady a mimořádné zasedání argentinského Národního shromáždění. Než se v Ženevě rozhoupali a vytvořili příslušnou komisi, brazilské boeingy provedly nálet na Buenos Aires a argentinské letectvo zasypalo pumami Rio de Janeiro. Obě hlavní města byla v plamenech, na ulicích spousta mrtvol a zprohýbané koleje. Francie se zastala Brazíliej Spojené státy se automaticky pustily do intrik ve prospěch Argentiny. Konflikt nabyl globálního charakteru, takže otřásl celým světem. No vidíte, a začalo to takovým pšoukem, který vůbec nestál za řeč. Pro náš 1995 rok to všechno byla dávná historie, byly však; právě sestrojeny časové smyčky a dobráci si řekli, proč bychom lidem z minulosti neusnadnili život? Vypravili speciálního chlapíka ještě tak dvacet let pozpátku, do roku 1949. Ten si to přiharcoval do Ria, vyhledal příští matku zpropadeného kaprála, jmenovala se Estrella a s příštím otcem toho výtečníka se ještě neznala. Vyslanec naší doby vzal děvče z kavárny, kde myla nádobí, a zařídil jí místo stevardky na letecké lince Rio—Oslo. V norském přístavu si naše brazilská krasavice zašla do bistra a tam jí dupl na nohu blonďatý celník Hanusson. Byla z toho láska jako trám, chaloupka v Arendahl fjordu a pět dětí. A všichni byli nekonečně šťastní…

Co říkáte? Že vloni žádná válka mezi Argentinou a Brazílií nebyla? Přirozeně že ne, právě jsem vám vysvětlil proč. Prostě se nenarodil ten kaprál, a když se nenarodil, tedy se ani neoslavovaly jeho narozeniny, které by mely tak ošklivé následky. Došlo k alternativní variantě budoucnosti. Napřed byla varianta s válkou. Po zásahu do minulosti se realizovala jiná. To s těmi variantami je ostatně velice zajímavé. Každá změna v minulosti totiž vyvolá novou následnost událostí a síť změn se ihned rozšíří po celém časovém úseku až do chvíle, kdy jste vykonal skok do minulosti. V nulovém čase se celá historie okamžitě přetvoří a lidem připadá, že tomu tak bylo vždycky. Tohle je mimochodem to nejpodstatnější. Právě že to tak připadá všem až na člověka, který sám cestoval a pamatuje dřívější situaci. Dejme tomu, že byste třeba vy odcestoval do devatenáctého století a strávil tam týden. Znamená to mimochodem, že jste týden chyběl v současnosti. Vrátíte se a uvidíte, že se vašemu příteli zakulatila záda, že je má jako háček na ryby. Je vám jasné, že je to jeden z nepředvídaných následků vašich alotrií v minulosti. Než jste odjel, byl váš přítel nejurostlejší chlap z celého okolí. Teď se leccos změnilo, ale vy mlčíte a přítel vám nic nevyčítá, jelikož v nové dějové posloupnosti se tak narodil, na kulatá záda si zvykl a svou osobu si nedovede představit jinak. Zároveň se lidé dívají na vás, který jste se vynořil z časové smyčky, s mírnými rozpaky. Změny se totiž dotkly taky vaší dřívější osoby, která se ponořila do smyčky, avšak z komory jste vystoupil ve své původní podobě z první varianty. Takže si na vás příbuzní a známí musí znovu zvykat a taky vy musíte zvládat svůj nový životopis.

Že to není dvakrát příjemné? Právě o to jde. Politikům to zprvu připadalo jednoduché, ale nakonec pochopili. Vezměte si třeba ten případ s Irem O’Brienem a lordem Pheats-Prooxem. Vyslanec britského ministerstva zahraničí vykonal svou misi, a když se za tři dny vynořil z časové smyčky, platila už nová varianta a tu nepodařenou nikdo neznal. Náš hrdina se každému vnucoval a dokazoval, že úspěšná konference, která už proběhla, protože odjel po ní a vrátil se ještě později, je vlastně jeho zásluha. „Chápejte, kdyby tam jel O’Brien, dopadlo by to jinak,“ mumlal. — „Prosím vás, který hlupák by chtěl poslat O’Briena? Copak to někdo navrhoval?“ Jinými slovy, okolnosti se už změnily a nové vypadaly zcela přirozeně. Mezitím náš cestovatel časem ztratil dva dny ze současnosti, ztratil orientaci, připravuje se nová mezinárodní porada, a jeho zapomněli zařadit do seznamu delegátů. Stejně tak to bylo s válkou z roku 1969. Kdosi jel do minulosti, staral se a po návratu viděl, že celá historie s pohraničním incidentem připadá každému rozumnému člověku naprosto nemožná. „Jakýpak kaprál?“ vysvětluje rozumný člověk našemu trpiteli, „žádný kaprál neexistoval. A vůbec, je známo, že na těchto hranicích jsou tradičně dobré vzájemné vztahy.“

Politici pak konečně pochopili, že každý, kdo zasahuje do minulosti, se sám znemožní. Když na to přišli, přenechali možnost cestovat do jiných století prostým občanům. A pak začal ten mumraj, po kterém byl schválen Zákon o ochraně minulosti. Ale teď si představte, že jsme o tom nic nevěděli, stejně jako naprostá většina obyvatel Země. Planeta si klidně žila, varianty se střídaly a lidstvu pokaždé připadalo, že právě tak to bylo vždycky. Kdybych vám to teď nebyl řekl, v životě by vás bylo nenapadlo, že existovala varianta s válkou mezi Argentinou a Brazílií. Zvláštnost je právě v tom, že jen osoba, která cestuje, ví, jak situace vypadala dřív. Co jsem já osobně v té době věděl o časových smyčkách? Nic moč, četl jsem přirozeně v novinách, že jsou zkonstruovány, viděl v televizi několik kratičkých filmů braných skrytou kamerou: Hostina u Jindřicha VIII., Spartakův tábor a tak. Říkalo se, že několik lidí zmizelo dočista, odebrali se do minulosti jako ten znamenitý paleontolog. To je tak všechno. Kdybychom byli s Cabussem o něco chytřejší, museli jsme pochopit, že dopravím-li z minulosti nějaké van Goghovy obrazy, zmizí v přítomnosti z muzeí i soukromých sbírek. Na to jsme ani nepomysleli, jemu bylo devětadvacet a mně ještě o čtyři roky míň. To víte, nezřízená fantazie, zdálo se nám o miliónech joenů.

V důsledku mé hlouposti došlo k takovéhle dějové posloupnosti. Dá se říct, že jsem van Gogha vyloučil z oběhu. Unesl jsem základní fond jeho obrazů a navíc sebral značný počet jeho dopisů. Proto nemohla vdova po jeho bratrovi nic vydat. Vincent van Gogh byl prakticky vyškrtnut z dějin umění. Později, na rozhraní devatenáctého a dvacátého století se objevil jiný talent zhruba stejného zaměření, Pariso. Když došly změny v časové síti až k naší době, narodil jsem se já, poznal jsem Cabusse, sháněl údaje o malířích, dověděl se o Victorovi Parisovi a právě jeho jsem chtěl přinést z minula. Proto taky řekl Cabusse v noci, kdy jsem se vynořil z časové smyčky, že jsme se ujednali na Parisovi.

A výsledek? Měl jsem v rukou dvě brašny s obrazy van Gogha, ale byl jsem málem jediný člověk pod sluncem, který věděl, že takový umělec vůbec žil. Co teď? Rozhodl jsem se anulovat závit. Vynaložené joeny mi to ovšem nemohlo vrátit.

Ach tak, anulovat závit! Ještě jsem vám to nevysvětlil. Jde o to, že hned po zkonstruování časových komor byla objevena možnost napravit nejnepodařenější akce. Tomuto manévru se začalo říkat: sundat smyčku nebo taky anulovat závit. Tak třeba jste navštívil patnácté nebo páté století, to nerozhoduje, vynořil jste se zpět ve dvacátém a zjistil, že následky vaší cesty jsou tak trochu extravagantní. Nezbude vám než zapadnout zpátky do komory, opětovně nastavit ukazatele na stejný moment a pak se ihned vydat zpět, aniž jste cokoli podnikl. Všechno se tak vrátí do svého původního stavu, jako by se vaše putování nekonalo. Ukazatel bohužel nikdy nenastavíte přesně tak jako poprvé, a proto k některým drobným odchylkám může dojít.

Cože? Kolumbus? Jak se zjistilo, že v hlavní variantě byl Kolumbus? Prostě proto, že při tomhle zásahu nebyl v minulosti jenom ten pitoma, ale víc lidí. Jich se změny nedotkly, a když se vrátili, udělali skandál. Do původního stavu se ovšem nemohlo přivést všechno. Je docela možné, že varianta minulosti, jejíž jsme svědky, vůbec není ta původní. O Claudiovi Maderuzzim jsem vám už vykládal. Svízel je v tom, že se musí vrátit týž člověk do téhož momentu. Jenomže ten trouba, který Maderuzzimu předpověděl jeho smutný konec, zahynul tři dny po návratu do naší doby. Jel se povyrazit do Egypta a tam se vlastním letadlem zabodl do Chufevovy pyramidy. Na její západní straně pak několik dní seškrabávali zbytky přismahlého čoudu od exploze. Myslím, že Claudiův nešťastný osud nebude ojedinělý. Řekl bych, že takhle nějak jsme přišli o mnohé umělce, vědce a vynálezce. Jenže na druhé straně se zase objevila spousta jiných.

Avšak vraťme se k van Goghovi, tedy k nám. V noci jsme opět pronikli do našeho ústavu. Oba vaky jsem si přinesl a zrušil smyčku. Ráno jsem běžel do knihovny a přesvědčil se, že vše je při starém. Van Gogh byl obnoven, každá encyklopedie mu věnuje aspoň půl strany, článků a monografií je bezpočet. Jen chudák Pariso přišel zase zkrátka. Poradil jsem se s Cabussem a dosel k závěru, že nemá cenu pachtit se hned za vším a nejlepší bude, abych přivezl jednu věc, ale zato pořádnou. Zvolili jsme Jedlíky brambor, obraz, který byl za našich časů ceněn na dvě stě tisíc. Uvažoval jsem asi takhle. Skočím do minula, získám u van Gogha jeho první významný obraz a on o tom jistě napíše bratrovi jako o skvělém úspěchu. V naší době to dílo ihned zmizí nejen z galérie, kde dnes je, ale taky ze všech výtvarných publikací a reprodukcí. V dějinách umění však zůstane jako ztracené. Budou o něm mluvit všichni kunsthistorikové a budou litovat, že bylo koupeno a od té doby je nezvěstné. Já se vrátím do naší doby a přijdu s legendou, že jsem Jedlíky našel na půdě v starém domě svých vzdálených příbuzných.

Cabusse nic nenamítal, vzal si ode mě dalších patnáct tisíc, přidal, co měl sám, abychom v nejbližších týdnech vytvořili přebytek v energetickém rezervoáru ústavu, a já jsem se opět ponořil do studia materiálů. Získal jsem jedno z posledních vydání van Goghových dopisů. Bylo přepychové, ale později jsem zjistil, že se hemží chybami. V každém případě jsem nabyl přesvědčení, že případ Jedlíci brambor nemusí dopadnout dobře. Vincent v dopisech adresovaných bratrovi a malíři Tappardovi mluví velice zevrubně o myšlence, o studiích, o začátku práce a o jejím dokončení. Přikládá Jedlíkům velký význam a později se k nim několikrát vrací.

Podle příručky obraz dokončil v březnu 1883 a šestého dubna jej poslal Théovi do Paříže. Takže bych měl k němu přijít třetího nebo čtvrtého, aby plátno už bylo suché a schopné převozu.

Bylo to jedno z nejtěžších období v umělcově životě. Bylo mu třicet a ještě se neprosadil. V tomto naprosto dospělém věku neměl rodinu ani družku, ani přátele, ani střechu nad hlavou, ani žádný majetek. Chtěl se stát prodavačem v obchodě s obrazy, ale propustili ho, chtěl dělat kazatele, avšak představitelé náboženské obce se zděsili, když slyšeli jeho kázání. První láska mu odjela do jiného města hned poté, co jí učinil vyznání. Společnost se označila za niemanda a smolaře. Skutečně se nedokázal přizpůsobit světu, v němž žil, dokonce i neuměl ani vydělat na živobytí. Ať se chopil čehokoli, přivedla ho jakási schizofrenická touha po pravdě spolu s popudlivou a nesnášenlivou povahou pokaždé ke katastrofě. Příbuzní se za něj styděli a stranili se ho. Toulal se z jednoho kouta Holandska do druhého, otrhaný a hladový, a při životě ho udržovalo těch pár grošů od bratra a otce, který jím opovrhoval. Roku 1883 se octl v městečku Hoogeveen v severním Holandsku, a zde se rozhodl plně věnovat umění a naučit se kreslit. Ale neměl školu, nikdo mu nic neukázal, musel vytvořit vlastní techniku a vlastní teorii. V listech Théovi potlačuje svou hrdost a prosí o trochu hřejivé důvěry. Z těch mizerných peněz, které mu bratr posílal na chléb, vyšetřil ještě na barvy. Zároveň se však často staví do soudcovské pózy a celé stránky listů věnuje přísné kritice soudobého malířství.

Abych pravdu řekl, ty dopisy mě zaujaly, znělo z nich cosi drsného a vznešeného. Toužil jsem co nejdřív umělce spatřit.

Materializoval jsem se do roku 1883 a zase do Paříže. Hned tam v Clichy jsem šel na nádraží, jel do Utrechtu, odtud do Meppelu kanálem směrem na Zuidwolde, poštovním dostavníkem do městečka Amstelland a odtud pěšky do Hoogeveenu. Potřeboval jsem tři dny, abych zdolal pět set padesát kilometrů, a řeknu vám, že ty kilometry nebyly lehké. Vlak se taktak vlekl, titěrné vozy drncaly a hekaly, v kajutě na lodi jsem se nemohl ani protáhnout a v dostavníku jsem si připadal jako sardinka, v konzervě. Všude otravovaly mouchy, a sotva se jich člověk zbavil, už tu byly štěnice a blechy, jimiž se to ve vlaku i na lodi jen hemžilo. Jaro ten rok přišlo v celé Evropě později. Než jsem vyrazil na cestu, nachystal jsem si dobový plášť, ale v poslední chvíli jsem si řekl, že je příliš těžký a hrubý, a tak mi potom na slunku stejně bylo horko, a sotva zašlo, mrzl jsem. Ani jinak mi to v době před sto lety nepřipadalo jako na procházce v lázních. V Paříži roku.1895 lidé svátečně zaháleli, ale jak jsem si dodatečně uvědomil, bylo to proto, že tenkrát byla právě neděle, a taky tím, že jsem se dostal do čtvrti obývané úředníky. Až teď Jsem pochopil, že lidi pracují — a těžce pracují. A všichni fyzicky. Metař zametá, sedlák oře, kopáč kope hroudu, tkadlec tká, topič bez chvíle odpočinku prohrabává ohniště, všude se myje, pere, tluče. Vstává se za prvního rozbřesku, uléhá se západem slunka, v neustálých starostech, stálém pohybu, čtrnáct hodin strávených prací se vůbec nepovažuje za přehnané. To až v naší době pracovat znamená pracovat hlavou. Ale tam skoro všechno stálo na síle ‘lidských svalů, která hýbala tímto světem. Kam člověk koukl, všude se ruce tužily.

Do Amstellandu jsem dojel navečer a do Hoogeveenu to bylo ještě tři sta kilometrů. Počítal jsem, že zajdu k van Goghovi, koupím obraz a stihnu noční dostavník, který mě , doveze zpátky do Zuidwolde a na loď.

Krajina byla smutná a jednotvárná. Rovina, blata, ohrady a vlastně nic víc. Podle mého názoru tu skutečný umělec nemohl hledat inspiraci.

Dorazil jsem a ptal se na „pána, co maluje“. Lidi mi ukázali na nějaký kurník na kraji osady. Později by se v takové barabizně styděl zůstat přes noc i pes. Je fakt, že tahle chýše nebyla výjimkou, celá vesnice (nebo město) se skládala z několika desítek takových chaloupek na spadnutí.

Zaklepal jsem a ozvalo se: dále. Vstoupil jsem a hned jsem si řekl: tady nevydržíš déle než tři minuty. Kdybyste si dovedl představit to dusno, topilo se uhlím, to vlhko, špínu a čoud. Řekl byste, že se sem nevejde pořádně ani jeden člověk, a zatím tu sedělo šest osob. Stařec, který kouřil smradlavou fajfku, žena s malým děckem, které držela na jedné ruce, zatímco druhou cosi mísila v dřevěném škopku. Stařena na posteli, muž s velkou čelistí, který pomalu žvýkal u stolu a nabíral si jídlo z misky, a konečné zrzavý mladík, který seděl trochu stranou a díval se okýnkem ven. Seděl na kraji lavice, nepřirozeně vzpřímený, jako člověk, který je vlastně všude jen na chvíli. Celý ten výjev byl spíš zamžen nežli osvětlen blikavou žlutou petrolejkou zavěšenou pod nízkým stropem.

Jejich oči se otočily ke mně, jen muž za stolem nepozvedl tupý, lhostejný pohled od své misky. Zeptal jsem se, mohu-li vidět pana van Gogha. Po chvilkovém zmatku vstal mladík a přistoupil ke mně. Podrážděně jsem opakoval, že chci mluvit s malířem van Goghem. Všichni na mě nechápavě zírali, rozhostilo se úplné ticho, mladík udělal nemotorný pohyb, a tu jsem pochopil, že před sebou nemám mladíka, ale dospělého muže. Měl rezatou bradku, ostré lícní kosti, vpadlé tváře, široké klenuté čelo s velký: mi kouty a řídké, dozadu sčesané vlasy. Měl výrazné, ostře řezané rysy. Řekl bych, že zblízka nevyhlíží na třicet, ale spíš na pětačtyřicet. Jen malá postava, taková nemožná krátká blůza a vypjaté držení těla způsobuje, že na první pohled vypadá jako kluk.

„Já jsem van Gogh,“ řekl a mírně se uklonil, ale ne jenom hlavou, nýbrž celým trupem.

Pozdravil jsem a představil se vymyšleným jménem.

Znova se strojeně uklonil.

Rozhlédl jsem se kolem, byl jsem v hrozné situaci. Vězel jsem uprostřed místnosti a nemohl se pod nízkým stropem narovnat. Nevěděl jsem, jestli mám mluvit rovnou tady, nebo vyjít ven, kde se už stmívalo. Docela rád bych to vyřídil venku, ale nebude to domácím připadat neslušné? Jenže bych to takhle skrčený dlouho nevydržel.

Van Gogh mlčel a ostatní taky.

Rozhlédl jsem se, ale žádná pomoc odnikud nepřicházela. Cítil jsem se hrozně. Odkašlal jsem si a poznamenal, že bych rád viděl jeho kresby a možná něco koupil.

Ach, kresby! Jeho tvář se okamžitě rozzářila a zalila mladistvým ruměncem. Samozřejmě, ochotné! Je velice potěšen.

Rychle ustoupil o dva kroky stranou, sehnul se pod stařeninu postel a vylezl odtud s plnou náručí kreseb a studií. Narovnal se, ale neměl to ani kde rozložit, a zůstal stát tak, s pohledem upřeným ne na domácí, ale na mne.

Muž za stolem si ještě jednou beze spěchu nabral lžící, pak vstal a položil misku na okno. Něco prohodil k starci a oba přistoupili k stařeně. S obtíží spustila nohy z postele.

Starý jí přehodil přes ramena šálu a všichni tři vyšli ven. Žena sundala zástěru, dítě položila na lavici, opláchla si ve škopku ruce a hadříkem utřela stůl, který byl beztak čistý, pokud se v tomto prostředí dá mluvit o čistotě. Povytáhla knot, vzala dítě a usedla s ním před kamny. To vše hbitě a beze slova.

Měli jsme volné místo a van Gogh položil svůj náklad na stůl. Pořád ještě mě nevybídl, abych se posadil. Pohlédl na ženu. Jako by ten pohled vycítila, otočila se k nám, stejným hadříkem, jako utírala stůl, utřela stoličku a přistrčila ji ke stolu.

Konečně jsem si sedl a van Gogh mi ukazoval kresby. Byl jako vyměněný, urputný výraz zmizel, jeho modré oči se staly laskavější, celá tvář byla náhle jako prozářená.

Kresby byly provedeny většinou tuší, některé na tónovaném papíře, ale většina na obyčejném. Mnohé z nich jsem dobře znal. Byly mezi nimi: V lese, Rybáři vítající člun, Park v Hoogeveenu v zimě. Později byla o každém z těchto listů napsána celá literatura, dostaly katalogová čísla nutná pro citace a různá označení. Vzpomínám si, že jelikož je Park v Hoogeveenu v zimě nakreslen ve dvou variantách, z nichž jedna se po stu letech octla v budapešťském Muzeu výtvarných umění, kdežto druhá v New Yorku, rozpoutal se mezi teoretiky umění z těchto měst krutý spor, která varianta proslulé kresby je první. Do té doby však uplyne ještě hodně desetiletí, ale zatím vyhublý hladový umělec pobíhá u stolu a nesměle mi kouká do očí ve snaze zjistit, jestli se mi aspoň něco líbí.

Promluvil, kladl mi otázky, ale nečekal na odpovědi. Je v ráži, je jako vodotrysk, jako gejzír, jak lavina.

Mám rád kresby? On osobně se domnívá, že kresba je základ veškerého výtvarného umění, ať olejomalby nebo akvarelu. Jen kresba poskytne svobodu při zvládání perspektivy a prostoru, přičemž za tuto svobodu platíte poměrně nízkou cenu, protože tuš a papír nejsou tak drahé, máme-li na mysli materiální stránku, zatímco barvy, i vodové, stojí šílené peníze. Zná mladé kumštýře, kteří se hned dají do malování, aniž předem poznali přírodu, kreslí z hlavy, pak rovněž z hlavy bezhlavě malují, co se dá, obzírají svou práci zdálky, významně se šklebí a snaží si ujasnit, k čemu vlastně dospěli. Klíč k malířství nelze opravdově najít výlučně v malířské technice samé. Takový postup může skončit jedině tím, že přijde nazmar spousta drahého materiálu. On se rozhodl napřed zdokonalit v kresbě a nelituje toho. Téměř neměl možnost se učit, navštěvoval jenom krátkou dobu ateliér Antona Mauva v Haagu. A propos, kdo mi o něm řekl a jak vlastně jsem našel cestu sem do Hoogeveenu? Jestli Mauve nebo tím spíše Tersteeg, nemám přikládat plnou váhu tomu, co mi o něm pověděli. Tersteeg z Haagu se domnívá, že van Gogh je líný na to, aby pracoval se sádrou, aby studoval akademicky, a vůbec kreslí příliš rychle. Pokud jde o studium lidského těla na sádře, tak tomuhle nevěří vůbec. Postava rolníka, který zpod sněhu vykopává řípu, nebude odpovídat klasickým proporcím. Takovéhle věci se nedělají podle nějakých hledisek, to musí člověk mít odvahu, aby vyjádřil tíhu práce, kterou umělec nemůže vystihnout, když nevyleze z ateliéru a nevynese štafle na periférii, když neujde desítky kilometrů, aby vyhledal to pravé místo. A když konečně nebude mít sám tělo celé rozlámané. Právě tohle dělá on, a proto nemůže být zajedno s těmi, kteří hledají snadnou cestu. Každá jeho dokončená kresba má desítky skic, a to udělaných nejen ve světnici, ale na poli, na blatech nebo na louce, kdy mu prsty mrzly tak, že stěží udržel tužku. Snaží se nejen zobrazit věrně krajinu, ale taky vystihnout její náladu. Třeba ten Park v Hoogeveenu. Má to možná své nedostatky, sám dobře chápe, že to není dokonalé a nestojí za moc, ale domnívá se, že v těch holých stromech zachytil jakýsi dramatismus a vyjádřil pocity, jaké má člověk, když s hladovým žaludkem — jako každý rolník — musí jít a za deště a větru okopávat jabloň. Dnes jsou v módě italské malůvky s blankytnou oblohou a malebnými žebráky, všechno je to takové slaďoučké, líbivé a příjemné. Ale on radši kreslí to, co vidí, co v něm probouzí smutek, lásku, obdiv a lítost, ne co by se líbilo obchodníkovi s obrazy. Má za to, že pro umělce je urážlivé, má-li jednat jinak. Chcete-li ukázat žebráka, má vystoupit do popředí žebrák, nikoli malebnost. Nesmíte zapomínat, že ten člověk trpí, že ho čeká osamělá smrt někde ve škarpě bez cizí pomoci. Ať tyhle kresby nevynikají akademickou pravidelností, ale každá je udělána s jistým záměrem. Například tahle Pradlena, ta se mu opravdu nepodařila, vůbec nestojí ani za prohlídnutí. Jde totiž o to, že světnice je malá, měl by mít možnost ustoupit od objektu dál, ale není tu tolik místa. Navíc si myslí, že kresba prozrazuje, že při práci přechází z místa na místo…

Tohle všechno na mě vychrlil a vůbec mě nepustil ke slovu. Byl v tom Zapadákově sám, neměl tu nikoho, s kým by si popovídal, a tak teď mluvil, mluvil a mluvil.

Pec hřála, lampa čadila, v místnosti bylo k zalknutí. Začala se mi točit hlava, cítil jsem, že můžu každým okamžikem žuchnout pod stůl. Musel jsem to ukončit. Zeptal jsem se, jestli nemá nějaký olej. Ano, ovšem. V obličeji se mu mihl lehký úlek, viděl, že kresby se návštěvníkovi nelíbí. Odložil je ihned pod postel a za truhlou u okna vyhrabal plnou náruč pláten a kartónů. Byly mezi nimi tři krajiny, ale jen jako studie, dvě maríny a několik portrétů.

Zase vysvětloval. Ať mi nepřipadá, že tahle krajinka má nepřirozené světlo. Je to zvyk koukat na obrazy namalované v ateliéru. Většina dnešních umělců, ne tak skvělých jako Millet, Corot nebo řekněme Mauve (Mauveho má Velice rád, třebaže se rozešli), ale průměrných, si potrpí na světlo, ne však živé, skutečné, jaké se může vidět ráno, během dne nebo v noci uprostřed polí nebo aspoň v ulicích. Většina umělců maluje v ateliéru, a proto je jejich světlo stejné, ocelově chladné. V ateliéru se přece dá pracovat pouze od jedenácti do tří a to je co do světla nejhorší doba dne. Důstojné, ale nevýrazné a apatické. Zatímco on se snaží pracovat bezprostředně v plenéru. Nemá sice ateliér, ale počínal by si právě tak, i kdyby ho měl. A ať si nemyslím, že tu mořskou krajinu udělal příliš rychle. Maloval to v Kraggenburgu za bouře, několikrát začal, ale vítr přinášel písek, který se lepil na barvy. Musel seškrabávat. Pák si za starou lodí v dunách našel úkryt a při malování neustále odbíhal ke břehu, aby si osvěžil dojmy.

Odsunul jsem krajinu a van Gogh přešel k portrétům:

„Víte, u nás se často maluje lidský obličej tak, že barvy kladené na plátno mají stejné zabarvení jako tělo. Při pohledu zblízka je to zdánlivě v pořádku. Když však poodstoupíte, připadají vám obličeje unyle ploché, protože růžové a něžně žluté tóny, samy o sobě měkké, vypadají zdálky tvrdě a prázdně. Já pracuju tak, že to zblízka vypadá poněkud nepřirozeně, barvy jsou zelenavě červené, žlutavě šedé nebo zcela neidentifikovatelné. Ale poodstupte trochu stranou a pocítíte věrohodnost, bez ohledu na barvu, vzduch na obraze a vibrující světlo. Jen se postavte.“

Vstal jsem, celý tumpachový, a uhodil jsem hlavou do stropu. V očích mi vskutku zajiskřilo vibrující světlo a dopadl jsem zpět na stoličku.

Van Gogh kolem mě pobíhal a omlouval se.

„No dobrá. Neměl byste něco z poslední doby?“ zeptal jsem se a třel si bolavé místo. Poté, co jsem se uhodil, jsem kupodivu pookřál. „Ukažte mi nějakou kompozici. Třeba vaše poslední dílo.“

Na okamžik se zamyslel.

„Ano ano, hned.“ Zase zmizel pod postelí a vylezl s velkým balíkem. „Tohle. Chystal jsem se to zítra poslat bratrovi do Paříže.“ Rozbalil roli a díval se na mě se zatajeným dechem.

Jedlíci brambor, jak každý ví, zobrazují pouze jedlíky brambor, a nic víc. Ve své době jsem absolutně nechápal, proč někdo maluje takovéhle věci. Něco jiného je, když kumštýř vymaluje hezkou brunetku nebo blondýnu — nahá ramena, obnaženou hruď, jen lehce zahalenou krajkou. Kráska se může vyzývavě dívat nebo klopit zrak a zakrývat si prsa rukou. Takové jsem tenkrát měl představy o klasickém umění, nemluvíme-li o umění reklamy, kde syžet musí na první pohled vynikat. Tady však plátno ukazovalo selskou rodinu, která usedla kolem mísy zemáků. Jedí soustředěně, s chutí, z obrazu je cítit mlčení a ticho. Obličeje jsou hrubé a znavené, ruce těžké, uzlovité. Některé akcenty se mění a nutí vás, abyste proběhl pohledem kolem dokola. Pozadí je bůhvíproč modré, obličeje mají bramborový odstín, ruce postav jsou hnědé.

Zřejmě zpozoroval stín nespokojenosti, který se mihl v mé tváři.

„Chápejte, podle mého názoru je ta věc udělaná dobře. Obraz je ze selského života a nemůže být nadýchaný, nemám pravdu? Chtěl jsem ukázat, jak lidi jedí svou potravu stejnýma rukama, kterýma pracují na poli, a tedy si na svůj chleba poctivě vydělali. Zabarvení obličejů vám může připadat nepřirozené, ale i o Milletovi se říkalo, že maluje sedláky stejnou hroudou, kterou osévají. Na pozadí jsem užil hodně pařížské modři, ale připadalo mi…“

Zvedl jsem ruku, abych ho přerušil, a řekl jsem, že to všechno vidím. Obraz se mi líbí a jsem ochoten koupit ho do své sbírky.

Pochopte, že tohle byla jeho první práce, kterou byl někdo ochoten od něho koupit, ačkoli už měl za sebou na dvě stě dobře vypracovaných kreseb a dvacet olejomaleb. Van Goghovi se na okamžik zatajil dech a pak se tiše zeptal:

„Vy si to chcete koupit? Do své sbírky?“

Přikývl jsem:

„Kolik si za něj řeknete?“

Napětím se mu roztřásly ruce, mučivě svraštil obočí a začal chodit před stolem, dva kroky tam a dva kroky zpět. Nechtěl dát obraz levněji, než ho stál, ale bál se, aby mě příliš vysokou cenou neodpudil. Díval se do země, dlouho cosi šeptem počítal, pak pozvedl hlavu.

„Řekl bych,“ začal opatrně, „že by sto pětadvacet guldenů nebylo příliš. Nebo dvě stě padesát franků.“

„Dvě stě padesát?“

„Ano. Víte, počítám takhle,“ vysvětloval stále rychleji. „Práce mě stála asi měsíc času. Abych se měsíc uživil, potřebuji asi polovinu té částky. Ostatní je na plátno a barvy. Možná si myslíte, že ty nejdražší zde nejsou zastoupeny. Ale jde o to, že tahle šeď je složena…“

„Výborně,“ řekl jsem a vstal, tentokrát jsem opatrně vtáhl hlavu mezi ramena a s obavami jsem se podíval na nízký strop. „Zaplatím vám tisíc franků.“

„Kolik?“

„Tisíc franků.“

U okna se náhle ozval nějaký šramot a vzápětí za tím zoufalý výkřik:

„Ne, to nesmíte.“

Oba jsme se otočili. Žena, na kterou jsem úplně zapomněl, stála vzpřímeně — dítě leželo vedle na posteli — a z očí jí sršel hněv.

„Tisíc franků? To nikdy!“

Celá tahle selská rodina totiž vydělala za měsíc taktak padesát franků, sotva víc. Pro ně byl nejdůležitější chleba, oděv a palivo. A van Gogh, který nevyráběl nic z toho, jim tady připadal jako budižkničemu. Jeho zaměstnání bylo v jejich očích pouhá zahálka — tužka je přece nepoměrně lehčí než motyka, s níž se oni lopotí deset hodin denně. Ta žena se cítila uražena. Podle jejích představ obrovská částka, kterou jsem nabízel za kus pomalovaného plátna, škrtala její život i život jejího muže a rodičů.

Ostatně ji samu její kousek vyvedl z míry. Zbledla, popadla dítě, odvrátila se od nás a nervózně dítě kolébala, třebaže beztak spalo.

Překvapilo mě, že Ivan Gogh byl ohromen. Zavrtěl hlavou:

„Kdepak. To je moc. Sto pětadvacet guldenů stačí.“

„Ale já vám chci zaplatit tisíc franků. Prosím.“

Vyndal jsem z kapsy tisícifrankovou bankovku a položil na stůl. Uskočil jako před hroznýšem. Stál jsem před další nečekanou těžkostí. Byl jsem v nemožné situaci — vzal jsem si s sebou jen několik desítek tisícifrankovek a po kapsách jsem měl nějaké drobné v holandských guldenech. V Paříži mé doby mě ani v duchu nenapadlo, že si řekne tak málo, a tím méně, že odmítne víc. Peníze v Evropě před sto lety hodně platily. Uvědomil jsem si, že mi v Hoogeveertu nikdo tak velké peníze nerozmění.

Pokoušel jsem se mu tu bankovku vsunout do ruky, ale odstrčil mě a řekl, že takovou cenu obraz nemá a že: si nemůže dovolit ošidit mě.

Obraz nemá takovou cenu. Chápete? Pro mě měl větší cenu než v jeho době ta ubohá chalupa i s celým městečkem! Ten obraz stál víc organizované energie, než bylo obsaženo lidské práce v celé provincii Drente se všemi jejími městy, cestami, rašeliništi, stavbami, kanály i poli; On mě nechce ošidit! Jak jsem mu mohl vysvětlit, že získám ne stokrát víc, než zaplatím, ale tisíckrát, stotisíckrát víc. Za těchhle mizerných tisíc franků nabízených za Jedlíky já a Cabusse získáme parky, postavíme si paláce a vůbec nám to umožní věci, o kterých se van Goghově bídné době ani nezdá. Kdybych tohle všechno řekl, měl by mě on i ta žena za úplného blázna.

Čtvrt hodiny jsem zabil přemlouváním, aby si ty peníze vzal, ale byl neoblomný a já v zoufalství klesl na svou stoličku.

„Tak co budeme dělat?“

Van Gogh navrhl, abychom zašli do městečka Zweeloo, kde je záložna a kde nám tuhle bankovku rozmění i v noci. Do Zweeloo je devět mil, jak řekl, a já pochopil, že už nestihnu poštovní dostavník z Amstellandu ke kanálu. Celou zpáteční cestu do Paříže tedy budu muset vykonat v hrozném spěchu, jestli to mám stihnout na bulvár Clichy včas, aby mě kamarád mohl vyzvednout zpátky do naší doby.

Neměl jsem jiné východisko, tak jsme se vydali na cestu k té mizerné záložně. Venku byl citelný chlad. Van Gogh mi přehodil přes ramena svou kazajku a tvrdil, že je na zimu zvyklý a že mu to nic nemůže udělat.

Přiznám se vám, že jsem si tuhle vycházku pořádně zapamatoval.

Když jsme vyrazili, právě se na obzoru vyhoupl mladý měsíc. Asi kilometr jsme šli alejí vysokých topolů, dál se po obou stranách cesty rozprostřela rovina místy přerušovaná trojúhelníkovými obrysy chatrčí vystavěných z drnu. Jejich malými okénky byl obyčejně vidět červenavý odraz ohniště. V loužích na cestě se odrážela obloha a měsíc. Po nějakém čase se napravo ukázala černá slatina plynoucí někam donekonečna. Krajina byla dost jednotvárná, abych neřekl smutná, ale van Gogh v ní objevoval nekonečné krásy, na něž mě hned upozorňoval.

Byl svým prvním životním úspěchem nadšen. Když vyčerpal krásy okolí, začal vyprávět o vesničanech, u nichž bydlí, a řekl, že tito lidé sice nemají vzdělání a žádnou představu o takových věcech, jako je umění, ale jsou dobří, mají takt a svým způsobem jsou ušlechtilí. Moc chválil stařenu, matku mladé ženy, prý ještě přednedávnem pracovala s ostatními na poli, teprve v poslední době dostala zánět kýly — touto nemocí často trpí ženy, když se fyzicky příliš namáhají. Amstellandský lékař si za operaci řekl dvě stě franků, ovšem ona měla našetřeno pouhých padesát na vlastní pohřeb.

Van Gogh dál vyprávěl, že jenom u horníků v Borinagi a tady u rolníků našel opravdové pochopení. Když mladí nebyli doma, všimla si stařena, že celý den nejedl, a nabídla mu misku mléka. Taky ostatní členové rodiny se mu snaží nepřekážet v práci, přestože její smysl a cíle nechápou. Ten Hoogeveen je pro něj vůbec terno, protože od slunce východu do slunce západu jsou všichni pryč a za slunečného dne i stará vyjde s děckem na zahradu. Má k dispozici celý dům, kdyby byl o něco větší, byl by to výborný ateliér.

Když se vypořádal s přítomností, přešel k minulosti. Společnost takzvaných řádných lidí ho zavrhla. I ve vlastní rodině, nemluví o bratrovi Théovi, mezi příbuznými a známými je něco jako toulavý pes. Takového psa člověk nesmí pustit do bytu, protože je urousaný a špinavý, zašpiní podlahu nebo člověka třeba znenadání kousne. Přezírají ho a říkají, že je drzý a nesnášenlivý a o samotu si sám říká. Kladou mu za vinu, že vždycky zastává vlastní názor, dokonce mu vytýkají, že když mu nějaký důležitý pán při pozdravu nepodá celou ruku, ale jenom prst, udělá van Gogh totéž a zřejmě přitom zapomíná na rozdíl ve společenském postavení. Ale není pravda, že o samotu sám usiluje. Nezaslouží si takové trápení. Umělec musí mít soukromí, to ano, ale stejně tak jako všichni lidé potřebuje přátele, zábavu, povinnosti a náklonnosti. Chce být člověkem mezi lidmi, ne vyvržencem. Ani tady ho nenechají na pokoji. Brzy poté, co přijel, poradil mu zdejší páter, aby se méně stýkal s lidmi „nižšího kruhu“, jak se vyjádřil, a když ho neposlechl, zakázal svým ovečkám, aby van Goghovi stáli modelem. Právě proto mě dnes večer přivítal tak chladně, myslel, že mě posílá purkmistr.

Mluvil a mluvil a z té jeho záplavy slov se mi zase začala motat hlava. Ptal jsem se ho na různé věci, abych jeho výřečnost zarazil, ale jen jsem rozpoutal její lavinu. Přebíhal od jednoho námětu k druhému, syžety se rozvíjely, chvílemi odbočoval od toho, čím začal, ale na počáteční myšlenku nezapomínal a vždycky se k ní vrátil. Asi polovinu toho, co na mě vychrlil, jsem nechápal. Zbytek jsem se snažil pustit jedním uchem dovnitř a druhým ven. Náhle zmlkl, dlouho šel beze slova, pak se zastavil, chytil mě za ruku a podíval se mi do očí.

„Měl jsem dnes těžký den,“ řekl tiše a procítěně. „V takový den by člověk nejraději navštívil přítele nebo ho pozval k sobě. Jenomže nemáte-li kam jít a nepřijde-li nikdo k vám, zmocní se vás prázdnota a zoufalství. V takových chvílích může člověka zachránit jen práce, ale k té se večer nedostanu. Byl jsem blízek zoufalství, ale přišel jste vy a všechno zvrátil. Jste dobrý, jste ušlechtilý člověk. I když se už nikdy neuvidíme, budu vás mít v paměti a v těžkých okamžicích si budu říkat: Chtěl bych být takový jako on.“

Po těchto slovech jsme pokračovali v cestě.

Kilometry zůstávaly za námi, ale Zweeloo pořád nebylo Vidět. Když jsme vyšli z dusného pokoje selské chatrče ha čerstvý vzduch, zhluboka jsem si několikrát vydechl, pročistil si plíce a cítil jsem se zase silný a připravený na cokoli. Zase mi jako v Paříži hrál každý vytrénovaný sval, po každém kroku mi zbývala neztenčená zásoba energie a musel jsem se dokonce mírnit, aby mi můj drobný společník stačil.

Nereálnost této situace, že jsem v devatenáctém století, v širém poli v noci, mi připadala směšná. Myslel jsem na to, že jdu vedle van Gogha, který se jednou řízením osudu stane géniem, a na podobné věci. Bude o něm napsáno množství knih, předneseno bezpočet přednášek, kunsthistorici obhájí na tři sta disertací o jeho díle — a každá z nich znamená slušnou částku joenů. To všechno je pravda, ale zároveň je on malý a slabý, a já velký, silný a mrštný. Kdybych do něho vrazil, odletí jako gumový panáček a ani jeho příští proslulost mu nepomůže.

Jenže ta zatracená cesta nebyla tak snadná, jak mi zprvu připadala Ono je to něco jiného, když člověk běží stovku na speciální estronové dráze v komfortně zařízené sportovní hale nebo šlape po turistické stezce v pohodlné pružné obuvi a téměř nic nevážícím obleku, který absolutně neomezuje pohyb. Kdežto tady jsem byl napjatý jako vycpanina a těžké boty mi tížily nohy jako závaží. Nevím, jestli na té cestě byl nějaký podklad, ale jisté je, že zpočátku jsme šlapali blátem. Pak trochu mrzlo, bláto ztvrdlo a bylo pod nohama pružnější. To už se mi šlo líp. Ještě později ztvrdlo dočista a zůstalo hrbolaté. Krok nemohl být pružný a jistý, buď zapadala špička boty, nebo klouzal podpatek. Po hodině jsem se dal do usilovného vypočítávání, kolik kilometrů je těch setsakramentských devět mil. Domníval jsem se, že míle je míň než kilometr. Pak jsem si vzpomněl na tabulku přepočtu starých délek na naše a hned mě polil studený pot. Jasně se mi vybavilo: 1 míle rovná se 1609 metrů. Do Zweeloo je to tedy asi patnáct kilometrů. Ušli jsme sotva polovinu! Má kuráž se pomalu vytrácela, sebevědomí pokleslo. Za další hodinu jsem své hadrové nohy sotva vláčel.

Naproti tomu na van Goghovi nebyla vidět žádná únava. Po delším mlčení zase promluvil a mezi řečí se zastavoval, aby se zalíbením pohlédl na hvězdy nebo se díval na něco na obzoru, čeho jsem si já ani nevšiml, pak mě dobíhal, zjišťoval podél cesty, jak je zorána půda a tak dál. Zřejmě pro něho takovéhle vycházky nebyly výjimkou, možná podnikal denně ještě delší se stojanem v jedné ruce a. s těžkou skřínkou s barvami v druhé. Brzy jsem si uvědomil, že kdybych do něho vrazil, odlítl bych nejspíš já!

Ani se nepamatuju, jak jsme došli do města, kde jsem, mu přenechal veškeré starání, zatímco jsem se usadil na schodech záložny s bezmocně nataženýma nohama.

Zpáteční cesta byla ještě horší. Za svitu hvězd, protože měsíc zašel, se mi zahleděl do obličeje, s účastí se zeptal,. jestli mi není špatně, a vybídl mě, abych se mu opřel o rameno. Zařídil jsem se podle jeho rady a můžu vám říct, že mě vlastně dovlekl domů.

Chatrč byla prázdná, třebaže vytopená. Celá hospodářova rodina šla spát k příbuzným. Na stařenině posteli zářilo čisté prostěradlo, ačkoli v tomto případě je to hodnocení dost eufemistické. Prostěradla se tenkrát používala celá desítiletí a prala se bez mýdla jen v potoce. Van Gogh řekl, že je to pro mě, a sám si lehl na dřevěnou lavici. Ale za prvé jsem byl na krátké posteli zkroucený jako paragraf a za druhé mě z těžkého vzduchu, nezvyklých pachů a z vrzání za zdí, kde měli v chlívku krávu, rozbolela hlava.. Z vedra se mi dělalo špatně, několikrát jsem vyšel ven,. jenže tam mě zase roztřásla zima. Zdříml jsem až k ránu, ale v sedm hodin mě van Gogh starostlivě vzbudil, jelikož věděl, že mám v Amstellandu stihnout dostavník.

K snídani jsme měli misku mléka, kterou nám zřejmě poskytla stařena. Van Gogh mimochodem poznamenal, že se pokusí promluvit s lékařem ohledně operace. Tomu jsem, jak se později ukázalo — bohužel, nevěnoval pozornost. Jedlíky brambor položil na stůl, chvíli přebíral své kresby, vybral dvě a řekl, že mi je věnuje. Byl to Park v Hoogeveenu a Planina se stromy, oba 50 x 40 cm. A víte, že jsem si je nevzal? Nepochyboval jsem, že by za každý byly jistě dva tisíce, ale představil jsem si Cabussův chamtivý ksicht a řekl jsem si, že takovému šejdíři to potěšení neudělám. Ať radši obě věci zůstanou v dějinách umění. Van Goghovi jsem vysvětlil, že kresby nesbírám a bude lepší, získá-li je člověk, který je dokáže skutečně ocenit.

Byl jsem úplně rozlámaný, mohl jsem snad rukama posouvat nohy při chůzi. Van Gogh běžel do vesnice a brzy se vrátil a vítězně mi oznamoval, že přemluvil jednoho vesničana, aby mě tři čtvrtiny cesty svezl. To víte, právě byly v plném proudu polní práce, a tak byla o dopravní prostředky nouze. Za slabou čtvrthodinu se před chatrčí objevil skřípající povoz tažený párem vychrtlých koní. Vylezl jsem na vůz a tak důstojně završil své drzé konání.

K prvním domkům Amstellandu jsme dorazili kolem osmé hodiny. Van Gogh šlapal vedle vozu a nesl obraz. Když měl vozka odbočit, málem jsem svou kostru vykládal z vozu po kouskách. Slunce se vyhouplo nad obzor, ale bylo zakryto mraky a na západní části oblohy ještě blikaly hvězdy. Van Gogh ukázal na jednu a zasněně se usmál:

„Podívejte, jak je klidná, krásná a laskavá. Někdy mi připadá, že hvězdy jsou spolu spojeny tajuplnými vztahy, o nichž my lidé nemáme tušení. Že jejich rej ovlivňuje náš osud, že nás ta daleká světla sledují a mají radost, konáme-li dobro…“ Pak se obrátil ke mně. „Pozdě jsem začal kreslit. V osmadvaceti není už vnímání tak svěží a ruka tak tvárná jako v dětství. Jiní v mém věku už mají školu, vypracovali si vlastní styl, leckdy jsou na vrcholu slávy. A já se teprve učím. Proto si o sobě nesmím dělat iluze, ještě dlouho budu opuštěný a neuznaný. Ale vy jste mi pomohl, nyní věřím, že uchová-li si člověk sympatií k lidem a neúnavně pracuje, musí dosáhnout svého.“

Kolem nás se do dáli rozprostírala rašeliniště a cesta zapadlá do bláta se ztrácela kdesi v obzoru. Zbytek cesty jsme mlčeli.

Do Paříže na určené místo jsem dojel včas. Z komory jsem se vyřítil rovnou na Cabusse, nebavil jsem se s ním, doplazil se k taxíku a polomrtvý se dobelhal domů. V devatenáctém století jsem strávil celkem týden.

Víte, jaké divy dělají posilující koupele, vodní masáž a různé jiné věci. Umyl jsem se, vydrhl, utřel, osmnáct hor din jsem spal na vzdušném polštáři se slabou vibrací a nazítří ráno jsem se cítil jako znovuzrozený. Teď jsem si byl svým úspěchem zcela jist. Přilepil jsem si křupanský knírek, dlouhé kalhoty jsem si vysoukal málem až ke kolenům a vyrazil do výtvarného salónu. Ne na bulvár Saint-Márie, kde by mě mohli poznat, ale do jiného, na Montmartru. Vystoupil jsem, zatvářil se jako prosťáček a podepřel pult v očekávání, že si mě někdo všimne.

Taky mě jeden pán zpozoroval a zeptal se, co si přeju.

„Ale nic zvláštního,“ povídám, „navštívil jsem tetu v Antverpách a na půdě jsem našel obraz. Bude to asi něco starého. Je na něm, jak lidi kdysi dávno jedli brambory.“ Rozvinul jsem obraz a otočil ke světlu. „Je tady podpis: Vincent van Gogh, já toho umělce neznám, nejspíš je to současník toho, no Leonarda da Rafaela. Tak si myslím, jestli to nemůže někoho zajímat.“

Čekal jsem nadšené výkřiky, ale přítomní se na mě dívali s netajenou ironií. Jeden prodavač sáhl po obrazu.

„Ano, skutečně, je tu podepsán van Gogh. Podle námětu by se to mohlo jmenovat Jedlíci brambor.“

Poškrábal jsem se na hlavě a prohlásil, že bych ten obraz nazval taky tak.

Prodavač se podíval na zadní stranu:

„Podívejte, je tu datum: březen 1883. To se shoduje s dopisy bratrovi. První varianta proslulého díla.“

„Vážně? Ani jsem si toho rubu nevšiml. Tak tedy 1883. To znamená, že žil před Leonardem.“

Druhý prodavač vzal obraz prvnímu a podal mi ho.

„Vemte si to. Ani nemá cenu ověřovat pravost. Ten obraz neexistuje, máme pouze kopii namalovanou zpaměti v roce 1888.“

„Jak to, že neexistuje. Podle čeho dělal tedy kopii?“

„Přečtěte si dopisy. Můžete si u nás tu knihu koupit. Počkejte, kam běžíte? Poslyšte, odlepil se vám knírek na levé straně.“

Doma jsem popadl Dopisy a začal jsem v nich listovat. Tady, leden 1883:

Milý Théo, nikdy dosud jsem nezačínal rok s pochmurnějšími perspektivami a v pochmurnější náladě. Venku je smutno. Pole jsou jako černý mramor žilkovaný bílým sněhem; ve dne většinou leží mlha, někdy je marast; ráno a večer se slunce zbarví do nachova… Černé keře se rýsují na pozadí pošmourné oblohy a větve topolů jsou ostré jako železný drát.

Dál, dál! Tohle všechno znám…

… Obávám se, že jsem se pro tebe stal příliš těžkým břemenem. Zneužívám tvé přátelství, stále tě žádám o peníze na to, co možná nikdy nepřinese plody. Je trpké myslit si o sobě, že jsi smolař, a časem…

Dál! Někde tady musí být zmínka o příštím obrazu. Ano, tady je! Obraz je hotov.

Milý Théo, blahopřeji Ti k narozeninám a z celého srdce přeji zdraví a štěstí. Jedlíci brambor už jsou hotovi, obraz uschl a pozítří Ti jej pošlu. Doufám, že pochopíš, co jsem chtěl vyjádřit.

To bylo napsáno třetího dubna a nazítří u van Gogha zaklepal cizinec, totiž já, a Jedlíky koupil. Takže v dalším dopise bude zpráva o této radostné události.

Trochu jsem otálel, než jsem se odhodlal obrátit stránku.

Théo, obraz jsem spálil!

Stalo se to před třemi dny. Náhle přišel okamžik, kdy jsem pochopil, že jsem v té věci nebyl definitivně sám sebou. Lopota celé zimy je zmařena, lituji svého činu, byť musím přiznat, že ne příliš, protože jsem se během práce mnohému naučil. Konkrétně — dosahovat toho, aby červeno-žlutá barva budila světlejší dojem nežli bílá, kterou jsem začal dělat například mícháním pařížské modři, rumělky…

Pojednává o barvách a dál píše tyto řádky: V naší chatrči je radostná nálada. Nenapsal jsem Ti, že matka mé domácí, stará paní Wilhelmína, byla poslední dobou těžce nemocná. Nedávno se nám však podařilo zařídit jí operaci…

Stala se ještě jedna podivná a radostná událost, ale to Ti vypovím až při setkání, až podle slibu přijedeš, abys mě navštívil. A propos, do té doby nemusíš posílat peníze, zbylo mi ještě asi sto franků z těch tří set, které jsem od Tebe dostal na únor a březen.

Chápete, co udělal ten lidumil, ne? Vyprovodil mě do Amstellandu, zašel k tamějšímu lékaři, a protože si připadal jako boháč, dal mu dvě stě franků na stařeninu operaci. Nejspíš impulsívně. Nato se vrátil domů a napadlo ho, že je cele závislý na bratrovi a že na takové jednání neměl právo. Van Gogh se zastyděl. Cítil, že Théovi nemůže napsat, že první vydělané peníze promarnil, a vymluvil se, že obraz zničil. Ale zároveň si nechal zadní vrátka: to Ti vypovím až při setkání. Patrně to Théovi později řekl, jenže tahle rozmluva nevstoupila do dějin umění, nebyla zaznamenána…

Co říkáte? Že to vůči mně není příliš poctivé? Možná. Ale berte to tak, že toto oklamání van Goghovi připadalo jako epizoda, která se týkala výlučně jeho a Théa. Ať zalhal, v rozhovoru mezi čtyřma očima se to vysvětlí, a je po problému. Neměl přece ani tušení, že historie jeho listy uchová, že se každá řádka, kterou napsal za blikavého světla petrolejky, přeloží do šedesáti jazyků a vyjde v nesčetných knihách, tak přepychově vydaných, že se mu o tom ani nesnilo.

Zalhal, ale jsem přesvědčen, že se později přiznal, a tím se očistil. Odnesl jsem si to však já. Jak jsem mohl dokázat, že nabízím originál, když v dopise stojí černé na bílém: spálil!

Jestli myslíte, že jsem hodil flintu do žita, tak se mýlíte. Koneckonců se z lidí nestávají multimilionáři přes noc. Řekl jsem si, že časové smyčky existují už dva roky, ale dosud jsem neslyšel, že by se zničehonic objevily velké majetky. Dobrá, usoudil jsem, chvíle bezhlavého šturmu máme za sebou, začne plánované obléhání. Mám možnost cestovat do minula, a navíc jsem se stal odborníkem na van Gogha. Musel bych být osel, abych toho nevyužil. Chybami se učíme.

Ze všeho nejdřív jsem šel za Cabussem, vysvětlil mu, jak se věci mají, a požadoval, abychom znova zrušili smyčku. Měl z toho hysteráček, brečel, co prý všechno riskoval, že přichází o poslední úspory. Stěžoval si, že manželka čeká, až zbohatne, že pak přestane pracovat — skutečně se právě oženil s takovou tyčkou, něco jako televizní věž, jmenovala se Marche a měla podezřívavý kukuč. Říkal, že se měl dát do spolku s někým jiným, že vidí, že se mnou je to na levačku. Na to jsem mu odpověděl, že se můžu domluvit třeba se strážným, který mě pustil už třikrát a nejspíš je zasvěcený. Změkl a provedli jsme to, jak jsem chtěl. Chápete, že jsem musel anulovat závit, aby se van Goghovi Jedlíci mohli opět objevit na světě. Čím víc jeho obrazů bude známo, tím víc bude zářit jeho sláva a tím dražší bude to, co přivezu. Navíc jsem chtěl, aby první návštěva přestala existovat — mohl by se na něco ptát, já bych nevěděl, co mu mám odpovídat, a tak dále.

Tentokrát jsem se rozhodl vybavit jaksepatří. Především jsem se spojil se švýcarskou firmou Alpenkleid, která, jak jistě víte, vyvinula nové oblečení pro horolezce. To vás polejou speciální sloučeninou, z níž se vytvoří dobře prodyšná blána umožňující naprosto volné pohyby. Můžete v tom spadnout do třicetimetrové propasti a neudělá se vám ani modřina. V kloubech se blána prohýbá pouze jistými směry a zároveň je tvrdá jako ocel. Panzer-kleidung neboli PK měla velký úspěch, a tak začali vyrábět termické, oblečení — TK. Látka byla vyrobena ze speciální tkaniny á energii dodávala cesiová baterie velká jako krabička od sirek, která se připevnila v pase. Takže si obléknete TK, nastavíte dejme tomu na patnáct stupňů a dál se o nic nestaráte, protože regulování je automatické, za chladného větrného počasí vás tkanina zahřívá, v horku chladí a máte kolem sebe stále kondicionované klima. Firma v Curychu začala vyrábět turistické oblečení a musel jsem jí poslat seznam žádaného vybavení. Přichystal jsem si taky prostředek proti štěnicím, peníze — kromě tisíci-franků i drobnější a — zásobu baterií. Objednal jsem si collier v starodávném stylu z umělých diamantů, abych si ověřil, jak se zachovají pařížští obchodníci s drahokamy ž konce minulého století.

Přípravy mě zaujaly. Dřívější machinace jsem nechal plavat, do Ústavu jsem chodil dost často a zevšedněl jsem tam. Stačí potkat někde na chodbě stařičkého vědátora a prohodit s ním pár slov: „Dobrý den, co zdravíčko?“ — „Děkuji, jakž takž.“ A každý jdeme dál svou cestou a všechno je, jak má být. Některý se tak trochu nechápavě otočí, sám se za to zastydí a podruhé pozdraví první, dřív než člověk otevře pusu.

Cabusse se věnoval přeměně energie a já si pročítal literaturu o tehdejší době.

Úkol zůstal stejný, jen jsem hodlal zařídit, aby byla koupě obrazu zachycena v korespondenci.

Konečně přišel vytoužený den, vlastně večer. Tlusťoch strážný ve vestibulu na mě kývl jako na starého známého. Vstoupil jsem do komory. Zvolil jsem si červen 1888. Umělec žil v městečku Arles na jihu Francie a Gauguin k němu dosud nepřijel. Chápal jsem, že až k van Goghovi přijede přítel, nebude mít na mě náladu, a taky jsem nechtěl být svědkem dramatických událostí, které měly brzy nastat. Měl jsem tento plán. Jeden obraz koupím od Théa v Paříži, ale tak, aby požádal Vincenta o jeho zaslání z Arles. Pak pojedu rovnou k umělci a tam si budu počínat obdobně. To, co uvidím, se mi nebude líbit, a požádám Vincenta, aby napsal bratrovi o jednu dvě starší věci. V důsledku toho budou z obou stran pršet dotazy a odpovědi a bude to později zařazeno do Dopisů. Situace s Jedlíky se nesmí opakovat.

Cestu jsme naplánovali na tři týdny. Navštívil jsem Montmartre a v původní Moulin Rouge jsem viděl slavnou tanečnici La Goulue, kterou maloval Toulouse-Lautrec a o které se psaly verše. Nic moc. Ukázal jsem náhrdelník v zlatnictví a bez řečí jsem za něj dostal deset tisíc. Měl jsem celkový dojem, že všechno je levné, a lidský život ze všeho nejlevnější. Kolik obyvatel mohla mít tenkrát Paříž? Sotva půl miliónu. Ale co to říkám, taktak čtvrt A přesto se lidi chovali tak, jako by se jich rozmnožilo příliš a byli přebyteční. Aspoň ve městě. Mladá dívenka šla na pouhé kývnutí třeba se starým dědkem. Mluvil jste s někým, a když cítil, že máte plnou prkenici, hleděl se vám ve všem zavděčit a souhlasit s vaším názorem, dřív než jej vyslovíte. Viděl jsem všeobecnou bídu, ve všem, ve stravě, v oblečení, v bydlení, v energii. Za pět tisíc se dal koupit kterýkoli mladý žurnalista, za padesát věhlasný státník.

Na místě jsem zjistil, že v programu koupě obrazů budu muset přestavět kameny na šachovnici. Chtěl jsem začít Théem, který podle mých informací tenkrát získal místo ředitele obrazárny u firmy Boussod a Valadon. Šel jsem tam, ale nestihl jsem ho. Právě jel na zásnuby k Johanně. Z van Goghových obrazů tam viselo jen Obilné pole a ještě k tomu v koutě posledního sálu. Sáhl jsem na ten obraz s pietou, byl mírně zaprášený. Ani nevím, jak bych vám své pocity vysvětlil. Možnost dotknout se obrazu, kterému v roce 1888 nikdo nevěnoval pozornost, mi připadala vzácnější než osobní setkání s jeho tvůrcem.

Třetí den jsem se vydal na Orleánské nádraží a nasedl do vlaku. Do Aries to jelo rychlostí dvacet kilometrů za hodinu. Bylo vedro, ale já si ve své TD liboval. Rozmlouval jsem se spolucestujícími a oknem pozoroval krajinu. Ta Francie je přece jen krásná! Pole, vinohrady a lesy vypadaly stejně malebně jako dnes. Projeli jsme Never, German, Nímes. Nazítří v osm ráno jsme přejeli Rhónu…

Bylo mi ovšem jasné, že se za těch pět let, které oddělovaly Hoogeveen a Aries, van Gogh pořádně změnil. Já se z té doby tenkrát vymrštil do roku 1895, ale on zůstal na rašelinové rovině, v zimě a o hladu, vlastně o žebrotě, aby pokračoval ve svém tvrdém boji. A taky že pokračoval. Z Hoogeveenu, poháněn samotou, se přestěhoval do Nuenenu. Hrozně toužil po životní družce, po rodině. Zatímco se mnozí v té ubohé době báli mít děti, píše van Gogh bratrovi, že se bojí, že je mít nebude. Ještě předtím měl příhodu s lehkou ženskou, nemocnou a těhotnou, kterou vzal k sobě, aby ji převychoval. Ale nic s ní nepořídil, jen se od něho definitivně odvrátili dřívější přátelé. Teď se do van Gogha zamilovala dcera sousedů z Nuenenu Margot Begemannová. Vincent ji měl taky rád, ale rodiče Margot zakázali, aby se s ním stýkala, a dívka se otrávila. Naděje na osobní štěstí ztroskotala, zbylo mu tedy jen umění. Odjel do Antverp, aby se dostal do uměleckého prostředí. Neměl ateliér, pracoval venku. Neměl prostředky, aby najímal modely, domlouval se s nimi tak, že například namaloval portrét, třeba námořníka, vojáka, pouliční holky, a pak si jako odměnu udělal studii pro sebe. Dopisy bratrovi se hemží výrazy jako: Misére ouverte! Proboha pošli mi aspoň něco, kolik můžeš postrádat. Vysloveně hladovím. Z častého hladovění ztrácí chuť k jídlu, a když dostane od Théa menší obnos, nepozře sousto. Podaří se mu dostat do Akademie výtvarných umění, ale po třech měsících ji musí opustit — Vincentovy kresby jsou v naprostém rozporu s tím, co se tam učí. Trochu se vylepšila Théova situace, a tak umožnil bratrovi, aby přijel do Paříže. Ani tady se však nic nemění. Vincent začal studovat v Cormonově ateliéru, ale až na Toulouse-Lautreka se nikdo nepřijde podívat, jak si vede. Když v extázi vrhá barvy na obraz, až se stojan chvěje, myslí si lidi kolem, že je blázen. Jeho tichá divoká vášnivost odrazuje mladší a bezstarostné umělce. Během dvou let vytvořil Vincent v Paříži přes dvě stě obrazů. Uvědomte si, že v Holandsku namaloval asi stejné množství. Přesto každá výstava je pro něj propadák, ani jeden obraz podepsaný jeho jménem nebyl prodán. Ztrápený Vincent konečně usoudil, že ho Paříž nepřijala, a odjel do Arles.

Věděl jsem všechno tohle i to, že prostě zestárl. I když v naší době člověku zdraví v tomto věku právě přibývalo. V roce 1996 lidi mezi třiceti a pětatřiceti nebo čtyřiceti většinou dost znatelně mládli. Chápete, osobnost si plně uvědomuje, čeho je schopen její mozek a tělo, dosahuje rovnováhy, duševní i fyzické harmonie.

Nepochyboval jsem, že u van Gogha to bude jinak, a taky tu byly jeho četné autoportréty z té doby. Ale přesto jsem nečekal to, co jsem pak uviděl, když jsem ho vyhledal v kutlochu, který si pronajal.

Těch pět let nad ním proletělo jako smršť a sežehlo v něm všechny zbytky mládí. Hrozně se změnil. Byl to jiný člověk než ten, který mě ve zrušené variantě provázel ráno do Amstellandu.

Van Gogh seděl u stojanu, neochotně se zvedl, v rukou paletu a štětec.

Vlasy, které měl už dříve řídké, ustoupily dozadu a zcela obnažily vypouklé čelo. Hluboce zařízlé vrásky směřovaly od chřípí ke koutkům úst, tváře zcela propadly, asiatské lícní kosti teď byly ostřejší, a obličej proto vypadal tvrdý, až fanatický. Plnovous měl naprosto zanedbaný, zřejmě se o svůj zevnějšek přestal úplně starat. Z očí, které se na mě,dívaly zpod zachmuřeného obočí, hledělo zoufalství.

Řekl jsem, že bych rád viděl jeho obrazy a něco si koupil.

Rozmrzelý, že jsem ho vyrušil z práce — na malém stolku před sebou měl zátiší se slunečnicemi v majolikové váze — stál chvíli nehybně, jako by se vracel do reality, pak odhodil na okno štětec a paletu, z poličky vyndal několik pláten napnutých na vnitřních rámech, rozložil je na podlaze, a ustoupil k otevřenému oknu, ruce v kapsách.

Abych se vám přiznal, nečekal jsem takovou nevlídnost. Předpokládal jsem, že ve mně uvidí spíš dobrodince a jako při minulé návštěvě bude přemlouvat a vysvětlovat. Kdepak. Tiše si pohvizdoval nějakou melodii, v půli přestal a bubnoval prsty do okenního rámu. Všiml jsem si, že je rozložitější v ramenou, řekl bych sukovitější a tvrdší. Člověku napadlo, kdyby praštil, tak jedinou ranou zabije. Musím podotknout, že nezesílil a záda měl pořád až přemrštěně rovná.

V mžiku se otočil, zachytil můj pohled, a já sklopil oči na obrazy. Vlastně jsem se na ně nemusel dívat, beztak jsem je znal.

„Tak co?“ vyjel. „Nelibí se vám? Jak chcete.“

„Kdepak,“ odpověděl jsem. „Vybral jsem si.“ To ze mě vyjelo bezděčně. Najednou jsem pochopil, že ho nemůžu tahat za nos tím, že bych si objednal věc, která je u Théa, a z Paříže něco z toho, co je tady.

„Vybral? A co?“

Ukázal jsem na Rozsévače.

„Tohle?“

Vzal obraz v napínacím rámu, přenesl blíž k světlu, opřel o zeď a pozoroval ho. Obličej se mu vyjasnil, jako když se matka dívá na své dítě. Potom se otočil a vyzývavě řekl:

„Své věci si dost cením. Tahle například stojí tisíc franků. Vlastně to není o moc víc než za postel, která stojí sedm set a kterou ostatně nemám.“

Teprve teď jsem zpozoroval, že v pokoji chybí postel. V rohu byla pohozena stočená matrace.

Mé mlčení si vysvětlil po svém a trpce se usmál:

„Někteří lidé si myslí, že malování kumštýře nic nestojí. Ve skutečnosti by se člověk zbláznil, když spočítá výdaje na barvy a na plátno, chce-li mít možnost pracovat celý měsíc. Doufám, že si nemyslíte, že se taková věc udělá bez předchozích úvah, bez hledání, bez studiu Když je člověk s to namalovat obraz během tří dnů, vůbec to neznamená, že k jeho vytvoření potřeboval jenom tři dny. Potřeboval celý život, abyste věděl. Jestli nevěříte, sedněte si ke stojanu a pokuste se zharmonizovat žlutočervenou a lila. Když je kompozice hotová, pak ovšem to, co na ní je, může vypadat jako samozřejmost. Totéž se říká o dobré hudbě nebo dobrém románu, že plynou samy sebou. Představte si ale tu situaci, kdy symfonie nebo obraz ještě neexistuje, musí se teprv vytvořit a hudebník nebo malíř začíná a není si jist, že kombinace, které zvolil, jsou vůbec možné. Zkrátka tisíc franků, jinak nemáme o čem mluvit.“

Rozpačitě jsem zakašlal a řekl, že cena mi vyhovuje.

„Vyhovuje? A jste ochoten ji zaplatit?“

„Ovšem.“

„Zaplatit tisíc franků?“ Okamžik na mě zíral a pak pokrčil rameny. „Proč?“

„Proč ne? Řekl jste si tisíc franků a mně se ta věc líbí.“

Prošel se po pokoji a zastavil se u obrazu.

„Ano, stálo mě to hodně sil.“ Vtom mu v očích svitl neklid, který ihned vystřídal hněv. „Řekněte mi, není to jenom vtip. Jsou tu lidi, kteří se rádi pobaví. Jestli jste přišel proto, pak nemám čas. Já totiž pracuju.“

„Ale kdepak.“ Přistoupil jsem ke stolku vedle stojanu, vyndal z kapsy peněženku, a odpočítal jsem mu deset sto-franků. A musím vám říct, že to nebyly ty peníze, co jsem si přivezl z budoucna, ale utržené od zlatníka. S přivezenými mohl být zádrhel, i když pravděpodobnost byla nepatrná. Přece jenom to byl duplikát bankovek, které tu obíhaly v roce 1888, a stoprocentně se nedalo vyloučit, že se spolu setkají dvě stejná čísla. Je sice pravda, že by si v tomto případě expertiza nevěděla rady, protože oba kusy by byly originály. Ať je tomu jak chce, nechtěl jsem vystavovat van Gogha riziku, měl dost svých starostí. „Kromě toho,“ pokračoval jsem, „mě zaujala ještě jedna věc v Paříži, v Boussodově galérii. Cikánský tábor. Budete-li tak ochoten a pošlete dopis, aby ten obraz byl poslán, počkám tady v Arles.“

Znovu jsem vytáhl peněženku a vyložil dalších pět stovek.

Místo podezření se na jeho obličeji objevila nechápavost a vzápětí rozpaky. Jeho pohled několikrát zabloudil ode mne k penězům a od peněz ke mně.

„Poslyšte, kdo jste?“

Na tuhle otázku jsem byl připravený a spustil jsem, že jednám z pověření svého strýce, velkoobchodníka ze Sydney. Strýc navštívil dvakrát Paříž, vloni a předloni, má tam známé umělce, hodně slyšel taky o van Goghovi a o jeho bratrovi. Ví, že veřejnost zatím nový směr neuznává, ale má vlastní vkus.

„Jak se jmenuje?“

„Smith. John Smith. Strýc je totiž skromný člověk. Přišel se dokonce podívat do Cormonova ateliéru, navštívil Výstavu na Malém bulváru, ale pochybuji, že se vám představil.“

„Nepamatuji se.“ Van Gogh zavrtěl hlavou. „John Smith. No dobrá.“ Přistoupil ke stolku, nerozhodně si vzal peníze, otevřel zásuvku a shrábl je tam. Podíval se na mě a ten pohled, teď tak ostýchavý, mi na okamžik připomněl dřívějšího van Gogha. Odvrátil se ke stěně. Měl dutý hlas: „Je to divné. Kolik let jsem po tom toužil, malovat a moci si tím vydělávat na živobytí. Nyní je to tady a nemohu mít radost. Ale proč?“

Potřásl hlavou:

„Hned dnes napíšu do Paříže, ale teď promiňte. Asi jste se ubytoval u Sirény, ne? Večer bychom se mohli setkat.“

Městečko bylo prázdné — slunce zahnalo všechny jeho obyvatele domů. Pronajal jsem si pokoj v hotelu právě nad sálem, který měl van Gogh nedlouho poté zobrazit v Kavárně v noci. Několik hodin jsem si poležel a odháněl mouchy. Když vedro polevilo, šel jsem dolů.

Van Gogh seděl poblíž barového pultu. Přistoupil jsem k němu. Vypadal odhodlaně. Vztekle jezdil vidličkou po talíři se špagetami.

Zeptal jsem se, jak se tu vaří. Trucovitě odložil vidličku.

„Víte, dlouho jsem musel žít v bídě a mám z toho úplně zničený žaludek. Kdybych měl dobrý silný bujón, zas by se to napravilo. Ale v těch městských restauracích člověk nikdy nedostane to, co potřebuje. Majitelé jsou líní a vaří samou rýži a špagety, protože to nedá práci. I když si něco objednáte předem, mají vždycky po ruce výmluvu, že zapomněli nebo že nebylo místo na plotně. A neustále šidí. Zprvu jsem bydlel tady nahoře, ale za měsíc po mně chtěli o dvacet franků víc. Nejsem žádný bohatý povaleč. Pracuju víc, než tady ti všichni dohromady, bylo by to ode mě bezzásadové nechat se vykořisťovat. Šel jsem k smírčímu soudci a přisoudil mi dvacet franků v můj prospěch. Ale ta zlodějna stejně pokračuje dál, přece se nedá chodit na magistrát pro každých padesát centimů. Nakonec jsem byl kvůli tomu půldruhého měsíce bez matrace a musel jsem sem chodit spát, ačkoli jsem už měl pronajatý jiný pokoj. V Arles považují za svou svatou povinnost šidit každého cizince. Když je člověk kumštýř, považují ho za blázna nebo milionáře. Za hrnek mlíka chtějí celý frank.“

Objednal jsem si pivo. Tlustý restauratér s odulým bílým obličejem je přinesl až za pět minut. Sál se pomalu zaplňoval. U stolku, kde seděli hráči karet, vznikla opilá hádka.

Van Gogh se pohrdavě ušklíbl:

„Lidstvo degeneruje. A já to názorně potvrzuju, v pětatřiceti jsem stařec. Víte, jedni pracují příliš, sedláci, tkalci, horníci a takoví chudáci jako já. Ty trápí nemoci, rychle stárnou a brzy umírají, jiní, jako tady ti, stříhají kupóny a degenerují od zahálčivého života. Takhle to dál nemůže pokračovat. Nahromadilo se moc bezpráví, musí propuknout bouře. Aspoň že se někteří z nás nedali omráčit falešným zdáním naší doby. Příštím generacím to pomůže vykročit do svobodného, svěžího ovzduší.“

Napili jsme se a on se rozhlédl kolem sebe.

„Zajímavé. Kdo přišel na to, udělat tady ty červené stěny. Sál je krvavě rudý a temně žlutý se zeleným biliárem uprostřed. Tak se spolu mísí nejvzdálenější odstíny. Někdy mi připadá, že by se tu člověk mohl zbláznit nebo spáchat zločin… V člověku se toho tolik sváří. Chtěl bych to všechno vypovědět, vylíčit, ale teď se bojím, že to už nestihnu.

Váš strýček ví, jak žijí v Paříži zneuznaní umělci. Získal jsem tam neurastenii. Stává se mi, že ráno nemohu začít pracovat, dokud nevypiju kávu a nenakouřím se. Ale umělý esprit nevystačí nadlouho, tak tedy další káva, další fajfka, doba práce se zkracuje a člověk dochází k tomu, že jedna káva rovná se jedno máznutí štětce. Špatné zdraví je hrozná věc. Proto se ani nebouřím proti stávajícímu řádu. Ne že bych se smířil — prostě si uvědomuju, že jsem nemocen, že nemám dost sil a že se mi už nikdy nevrátí.“

Zaplatil jsem víno, vyšli jsme a v rozmluvě prošli celé město až k polím. Cestou mi řekl, že už dopis poslal, a bude-li bratr doma, dojde zásilka s obrazem za šest dní.

Slunce klesalo, před námi se rozprostíralo moře pšenice a napravo se zelenaly sady.

„Teď se mi výborně pracuje,“ řekl van Gogh. „To všechno díky bratrovi. Nikdy dřív jsem neměl takové podmínky, a nedosáhnu-li ničeho, bude to jen mou vinou. Je zde podivuhodná příroda. Pohleďte, jak září obloha… A ten zelenožlutý déšť slunečních paprsků, který na ni splývá seshora. Cypřiše a oleandry jsou jako bláznivé. Zvlášť oleandry mají nepředstavitelně zkroucenou každou větévku i skupinu větví. Dvakrát se mi stalo, když jsem šel dělat skici, že jsem z té nesnesitelné krásy až omdlel.“

Ten večer si van Gogh dopřál odpočinek, dlouho jsme se toulali za městem. Často na mou přítomnost úplně zapomínal, pak si ji uvědomil, obrátil se na mě s nějakou bezvýznamnou poznámkou, na něco se zeptal, a aniž vyslechl odpověď, ponořil se zase do svých myšlenek.

Čišela z něho výbušná hrdost, poněkud nadřazená a roztrpčená. Jako by věděl, co v něm je, ale zároveň ztratil naději, že svět o čemkoli přesvědčí. Tenkrát v Hoogeveenu nebyl van Gogh přesvědčen, že jsou jeho obrazy dobré, ale předpokládal, že pilnou prací dojde úspěchu. V Arles tomu bylo opačně. S jistotou věděl, že se stal skutečným kumštýřem, ale nevěřil už, že ho někdo někdy uzná. Snadno se podráždil. Léčení jeho neurastenie nepřispívaly potyčky s domácí, s restauratérem, se zevlouny, kteří se shlukli, jakmile někde ve městě začal dělat letmé náčrty. Připadalo mi, že se ho lidi z jeho okolí tak trochu báli.

Když ode mě dostal na tu dobu slušné peníze, byl hned naměkko a rychle se měnil. Koupil si postel, ne sice za sedm set, ale za čtyři sta franků. Zjednal si hospodyni, která mu vařila. V očích mu svitlo cosi vřelého, tváře mu zrůžověly, na drobné popichování přestal odpovídat výbuchy zuřivosti. Dál pracoval. Pracoval s úporností, jakou jsem dosud neviděl. Ráno popadl kufřík s barvami do jedné ruky, napínací rám do druhé, stojan si hodil na ramena a šel dělat studie. Když zůstal doma, tak maloval. V jeho pokoji jste ho mohl vidět jen s paletou a štětci, jako by snad vůbec nespal ani nejedl. Uvědomoval si, že začal pozdě, a proto se snažil směstnat do jednoho nebo dvou roků, na co jiní potřebovali celý svůj tvůrčí život.

Zásilka od bratra nepřicházela. Z Paříže dostal zprávu, že jeho dopis byl poslán do Antverp, ale stalo se to, že dorazil, až když už byl adresát na zpáteční cestě. Musel jsem čekat, z nudy jsem van Gogha několikrát provázel na jeho toulkách přírodou. Znenáhla jsem s ním začal sympatizovat, měl jsem snahu napravit některé příliš zřejmé nedostatky v jeho malířském stylu, ale neměl jsem zhola žádný úspěch.

Jednou jsem mu například řekl, že lesík na pozadí jeho studie má úplně jinou barvu, než jakou nanesl, a že jsem nikdy neviděl tak pokroucené stromy a pokroucená oblaka, jako jsou ty jeho.

Zeptal se mě, jestli ten lesík vybočuje z celkové kompozice. Když jsem uznal, že nevybočuje, vysvětlil mi:

„Člověk začíná zoufalou snahou napodobovat přírodu a. všechno mu padá z rukou. Přijde však okamžik, kdy už s jistotou tvoří, vycházeje z vlastní palety, a příroda ho poslušně následuje. Samozřejmě, že každá moje věc má své nedostatky, ale zato jistojistě vím, proč maluju právě tak a ne jinak. Mohu zapochybovat o své technice, ale mám vždycky životnost, která podle mého názoru musí chyby odsunout stranou.“

Koncem druhého týdne, když jsem se už taktak držel, vyhledal van Gogha poslíček z pošty. K původním patnácti stovkám jsem přidal ještě pět a večer jsme zašli do Sirény. Van Gogh byl ve svém živlu, ukázal mi Gauguinovy dopisy a řekl, že ho teď čeká v Arles. Ptal se, jestli mezi mými přáteli nebo známými mého strýce nejsou lidé, kteří by se zajímali o impresionisty. Odpověděl jsem, že to není vyloučeno. Svitlo mu v očích. Řekl, že kdyby mohl prodat aspoň tři obrazy ročně, zajistil by nejen sebe, on osobně ani tolik nepotřebuje, ale pronajal by malý dům, kde by našli přístřeší další chudí kumštýři, kteří často umírají v bídě a končí sebevraždou nebo v blázinci. Jeho plány rostly jak houby po dešti, měl už málem v Paříži vlastní malou galérii, kterou by mohl vést Théo, bral kšeftařům obchod s obrazy a viděl, jak se skutečné umění šíří mezi lid.

Vypili jsme tři láhve mizerného vína, restaurant se mezitím vyprázdnil a jeho majitel obracel židle na stoly a ospale po nás pokukoval.

Van Gogh zmlkl, upřeně se mi podíval do tváře a tiše se zeptal:

„Povězte mi, je to všechno pravda?“

„Co máte na mysli?“

Ukázal rukou na celý sál, v němž polovina plynových hořáků byla už zhasnuta.

„To, co se teď děje. Objevil jste se tak nenadále. Váš příjezd je nečekaný a vymyká se všemu, co bylo až dosud. Tak mě napadlo, že peníze, které jsem od vás dostal, třeba nečekaně zmizí a vše zůstane při starém. Nejsem ovšem velký umělec, neměl jsem možnost studovat kresbu a neměl jsem dost nadání. Ale na druhé straně zas asi neexistuje na zemi nikdo jiný, kdo by do té míry neměl nic než kumšt. Nepamatuji, že bych ve svém životě prožil třeba jeden jediný klidný den. Den, kdy by mě nehryzlo svědomí kvůli bratrovi, na jehož bedrech visím jako těžké břímě, kdy by mě netrápil hlad, nebo že musím zaplatit za podnájem, že si nemohu koupit barvy, najmout model. Není možné, aby taková oddanost něčemu zůstala zcela bez odezvy.“

Vem to ďas! Ten van Gogh byl opravdu prorok! Peníze, které ode mě dostal, skutečně zmizely, všechno bylo zase jako předtím, protože jsem potřetí musel zrušit smyčku, přestože v korespondenci mezi Théem a Vincentem figurovala má návštěva jako nejdůležitější návštěva roku. A to van Gogh poslal pět set franků Gauguinovi s podrobným vylíčením, kde se vzaly…

Ale po pořádku. Z Arles jsem se vrátil do Paříže pětadvacátého a opětovně jsem navštívil Boussodovu galérii. Ne že bych si chtěl objednat další obraz z Arles, na to už nebyl čas, ale jen tak. Chtěl jsem vidět Théa, příliš mnoho jsem o něm slyšel a četl. Nahlédl jsem do prvního sálu a hned jsem ho poznal. Bratři si totiž byli velice podobni.

Mladší byl jenom vyšší a měl jemnější výraz. Ve tváři měl vepsáno, že v životě nikomu neublížil. Právě rozmlouval š průvodcem. Trochu jsem postál a tvářil se, že mě zaujaly Renoirovy Koupající se ženy, a pak jsem odešel.

On mě ostatně taky poznal podle toho, jak mě vylíčil v dopise Vincent, a o mé krátké návštěvě napsal Vincentovi do Arles.

Týž večer jsem se dostavil na stanovené místo a šťastně jsem se vynořil ve své době. Následovaly zase koupele a skotské střiky. Hned nato jsem si prohlédl Dopisy — byly v pořádku. Prošel jsem monografii o van Goghovi a přesvědčil se, že v červnu 1888 do Arles přijel mladý cizinec a koupil od umělce dva obrazy a několik kreseb, jejichž stopa od té doby zmizela. S tím cizincem mi to jasné bylo, van Goghovi musela dnešní franština připadat trochu divná, vysvětlil jsem mu, že moje matka je Francouzka, ale vychován jsem byl v Sydney. To s těmi kresbami autor monografie popletl. Zapomněl jsem vám říct, že mi poslední večer van Gogh udělal tužkou můj portrét. To bylo vše.

Tak jsem si tedy vzal Rozsévače a Cikánský tábor, dal do desek kresbu a zamířil do toho prvního výtvarného salónu. A co byste řekl? Už za půl hodiny jsem se řítil do Ústavu. Řítil jsem se takovým úprkem, jako kdyby mi hořelo… no jako by za mnou hořelo.

Chápejte, přišel jsem a dostal se do spárů rovnou tomu fousatému dědkovi. Popadl obrazy a kresbu, otáčel si je ze všech stran, málem k nim čichal a zkoušel je na zub. Já mezitím vykládal svou legendu o staré půdě. Pokyvoval, ano, chápe, o těch obrazech jsou zmínky, v dopisech jsou podrobně popsány. On sám věnoval studiu van Goghova díla celý život a musí uznat, že je to jeho ruka. Popadl Cikánský tábor, ne Rozsévače, ale Tábor, a stiskl tlačítko ve zdi. Knihovna odplula stranou, objevil se výklenek s přístrojem určujícím dobu vzniku uměleckého díla. Paprsky, uhlíková nebo jaká analýza.

Představte si, že se na obrazovce objevil nápis: řádově sto dnů.

Co vy na to? Sto dní, tedy tři měsíce od okamžiku, kdy byly barvy kladeny na plátno. Vcelku to odpovídalo skutečnosti, protože Cikánský tábor maloval van Gogh dva měsíce před mým příjezdem. A já tu věc pronesl rovnou nulovým časem, takže barvy opravdu zestárly o sto dní, a ne o sto let.

O Rozsévači starý řekl, že nejhustší místa ještě ani nevyschla a lepí se. Zároveň však naprosto nepochybuje o pravosti. Pokud jde o portrét, je to má podoba.

Dívá se na mě a jeho oči se ptají, jak si to všechno má vysvětlit.

No samozřejmě, o existenci časových smyček se všeobecně vědělo. Intervize dávala aspoň jednou za týden snímek udělaný skrytě zblízka nebo superteleobjektivem z pustých hor. Všichni věděli, že cestování do minulosti je možné, i když se povoluje jen ve výjimečných případech.

Skromně jsem sebral svůj objev, beze slova se otočil a mazal pryč. Mé štěstí, že všichni vědečtí pracovníci právě byli na přednášce v zasedací síni Ústavu. Vtrhl jsem tam a popadl tumpachového Cabusse. Vydechl jsem si, až když jsem opět vylezl z komory.

Za porušení Zákona o ochraně minulosti se s nikým nemazlili. Kdyby mě dopadli, byl bych vyřízený. Klidně mě mohli poslat do doby křídové bez návratu. Tak se tenkrát jednalo s recidivisty — když někdo nedokázal žít mezi lidmi, byl poslán mezi plazy o sto nebo sto dvacet miliónů let zpátky do minulosti. V tropickém podnebí doby předledové tam člověk sice nezmrzne, obživu si jakžtakž mezi rostlinstvem vyhledá, ale nemá s kým promluvit a nakonec sám vyhledá dobrovolně smrt. A když byli například dva zločinci najednou, umístili je porůznu s nepatrným časovým rozdílem — třeba jednoho sta let.

U mě by možná přihlédli k mládí. Zkrátka minulo mě to a dodnes nevím, jestli to ten starý šťoura ohlásil nebo ne. Patrně ano. Jestli ano, tak mě museli hledat, ale já byl rychlejší. Hned jak jsem anuloval závit, byl Rozsévač v curyšské galérii a Cikánský tábor v Louvru, kresba se dematerializovala a z dopisů zmizely jakékoli zmínky o mé návštěvě v Arles. Má návštěva v salónu na bulváru Saint-Marie zůstala jen v mé paměti jako alternativní varianta, vystřídaná jinou.

Upřímně řečeno, byl jsem z toho perplex. Pokud jde o Cabusse, ten byl úplně vyřízený. Cítil jsem, že máme utrum. I kdybych přivezl něco cenného ze vzdálených dob, stejně by smyčka zkrátila čas a buď bych byl obviněn z falšování, nebo by se přišlo na to, že jsem ve spojení s Ústavem. Ať se to vezme jak chce, vypadá to, že včerejšek je lepší nechat na pokoji. Zároveň mi to přišlo hrozně líto, měj jsem minulost na dosah ruky. Dokud je Cabusse v Ústavu, všechno je mi k dispozici, říkal jsem si. Od dvacátého století do prvního a dál za velké čínské dynastie, za řecké lodi plující k Tróji, za asyrské věže a egyptské pyramidy. Mohl jsem skočit do pirátských dob a vykopat Kiddovy poklady, a třebaže zlato nemá valnou cenu, za starožitné dublony nebo starý kinžál by bylo dost joenů. Ale jak dosáhnout, aby ty věci zůstaly staré? To je to nemožné.

Mé vlastní úspory byly téměř vyčerpány, na tři návštěvy minulosti padlo padesát tisíc jednotek organizované energie. Však víte, jak to chodí, před nějakými čtyřmi měsíci jsem byl spokojen sám se sebou, na lidi jsem se díval spatra, a najednou jsem nevěděl, čí jsem. Všechno se mi zprotivilo, moje přepychová vila i poslední model flighteru, zkrátka připadal jsem si jako žebrák proti tomu, co bych mohl mít.

Chodil jsem od ničeho k ničemu. A právě týden po mém návratu vysílali takhle dopoledne v televizi zprávu o skvělém nálezu nedaleko Říma. Amatér archeolog se hrabal v okolí Valcetty a v rozvalinách antického chrámu objevil ve zdi zasypaný vchod, skrýš, kde našel skvělé antické kameje, víte, to jsou takové opracované kameny s reliéfy. Nález byl zařazen do druhého století našeho letopočtu, shodují se v tom názory znalců dějin umění i údaje přístrojů.

Má tak někdo štěstí, vrtalo mi hlavou, a já můžu rovnýma nohama skočit do minula, a nic z toho.

Došly noviny. Na první straně velké titulky o pohádkových kamejích Valcetty. Pravděpodobně je to část pokladu nějakého senátora z období césarů, který v těžkých dobách vraždění a poprav své bohatství raději ukryl před lidskými zraky. Byla tu i fotografie člověka, který ten tajný vchod vykopal. Měl odhodlaný výraz, na archeologa dost raubířský. Do kamery se nedíval, klopil oči, snažil se tvářit jako beránek, ale toho ksichtu by se člověk stejně bál.

Večer se u mě zničehonic objevil Cabusse. Posadil se, chvíli se vrtěl, až to nevydržel a vyjádřil se:

„Oba dva jsme pořádní blbci.“

„Proč myslíš?“

„Proč? Protože jsme neměli van Goghovy obrazy přepravovat komorou. Měli jsme je nechat tam v minulosti.“

„Jaký by to mělo smysl?“

Beze spěchu si vzal ze stolu noviny a fotografii toho šťastného nálezce kamejí a díval se na ni.

„Toho chlápka znám. Byl u mě ještě před tebou. Ale bál jsem se začít si s ním něco. Je to asi tak půl roku.“

Praštil jsem se do čela. Už jsem chápal. Ten chytrolín si našel cestičku k italsko-americké časové smyčce. Zapadl do Říma v epoše césarů. Zařídil si tam ty kameje, asi opravdu patřily nějakému senátorovi. Pak se s nimi nevracel komorou, ale vypravil se do Valcetty, vyhledal chrám, o němž věděl, že se stavba dochová do našich časů. V noci, aby ho nikdo neviděl, svůj lup schoval. Pak se s klidem vynořil v současnosti, sehnal si štětečky, s jakými zacházejí archeologové, jel do Valcetty, a to po pěkné autostrádě, na místě si oblékl modrý plášť, uchopil lopatu, plivl si do dlaní a druhý den spustil humbuk o nálezu. Na takové věci musí být člověk stavěný a před podnapilými gladiátory a římskou chátrou musí být po západu slunce na pozoru. Římský patricij měl osobní stráž a stráže městské se taky s nikým dlouho nebavily. Ale jak známo, mizera má štěstí, a kdo se bojí, nesmí do lesa. Kameje tedy neprošly komorou, nýbrž ležely dva tisíce let ve zdi a zestárly, což taky přístroje potvrdily.

Takhle jsem uvažoval, ale náhle jsem se přerušil. Vědci přece taky prozkoumali ten vchod a celé místo kolem. Mohli pochopit, že výkop je čerstvý. Hned jsem se ale opravil. Asi ne. Není důležité, kdy kopal, ale doba vytvoření úkrytu. A průchod ve zdi byl udělán právě před dvěma tisíci lety. Vykopal jej a zase zasypal tenkrát v prvním století.

Problém je vyřešen. Přece jen je možné přivážet cenné věci z minulosti do dneška. Jen se musejí schovat tam a nalézt tady…

Co říkáte? Jak to, že na toho chlapíka s takovou vizáží nepadlo žádné podezření? Protože takových výtečníků jako archeolog nebo já s Cabussem moc nezbylo. Lidi byli důvěřiví, každý ke každému milý, málem všechny dveře dokořán. V mém případě to bylo příliš okaté, proto se na mě ten dědek s práskacím knírem tak podíval.

Ale to nic. Abych vás nezdržoval detaily, že? Tak tedy dvacet dní nato jsem byl zase v minulém století, mám-li být přesný, v květnu 1890 na okraji městečka Saint-Remy, kde van Gogha přijali do psychiatrické léčebny. Vlastně jsem se mohl vydat opakovaně do jednoho ze dvou období, které jsem už znal, vždyť jsem viděl umělce, když teprve začínal, a navštívil jsem ho v půli jeho cesty. Bylo tedy zajímavé podívat se, jaký bude van Gogh na konci svého života, jinak by mi zůstal pocit něčeho neuzavřeného. I když se vám musím přiznat, že mé úvahy směřovaly k tomu, že právě v červenci toho roku dokončil dva proslulé obrazy Hvězdnou noc a Silnici s cypřišem. Na ně jsem měl spadeno, protože nás po všech neúspěších mohl zachránit jenom velký úlovek.

Zase nastalo ráno. Zase mě strážný u brány přivítal přátelským úsměvem a na nic se neptal. Aleje v přední části parku byly upravené, ale dál se nikdo o nic nestaral. Zanedbaná višeň se proplétala s oleandry a šípkové keře s rododendrony. U ohbí cesty, po které jsem šel do hloubky parku, se tyčil obrovitý usychající kaštan, jehož žluté listí — jako by byl podzim — se dotýkalo chumáčů nekosené trávy. Potkal jsem ženu s košem prádla a zeptal jsem se jí, kde mohu najít pana van Gogha. Je to pradlena, má ve tváři nesmělý jemný výraz a velké červené ruce. Ujistí se, jestli mi jde o toho, co chce pořád malovat, a mávne rukou směrem k žluté budově za listovím. Prý pokoj číslo šestnáct. Šel jsem dál, ale hned na mě zavolala, že pan van Gogh dneska sotva někoho přijme, je mu mizerně, tuhle měl zlý záchvat. Praštil jsem se po kapse a řekl, že mám pro něj útěchu.

Žlutá budova bylo oddělení pro agresivní pacienty s mřížemi v oknech. Ale dveře hlavního vchodu byly doširoka rozevřené, jak ty, jimiž jsem vstoupil, tak i na opačné straně hlavní budovy. Pokoje na dlouhé chodbě rovněž tak. Viděl jsem v nich tři až pět lůžek. Právě umytá kachlíková podlaha se leskla, u zdi ještě stálo vědro s hadrem. Z prvního patra sem zaznívají hlasy dvou žen, které se spolu baví. Řekl jsem si, že je asi právě klidný den, pacienti v parku a personál uklízí. Průvan se proháněl celým domem. Nevypadalo to tu nijak tíživě, ale dveře ledabyle otevřené dokořán zdůrazňovaly, že obyvatelé zdejších pokojů nemají žádné vlastní soukromí. Prošel jsem celou chodbou, zahnul do přízemního přístavku, prošel až na konec a pak jsem spatřil pokoj číslo šestnáct.

Dveře byly pootevřené. Zaklepal jsem. Nikdo se neozval. V místnosti byla postel s šedivou dekou a v rohu stolička, na okenním parapetu rozložené barvy a vedle třínohý stojan, který jsem poznal. Hned vedle stojanu halda pláten. Až dole jsem zahlédl kus vysunuté zaprášené Hvězdné noci.

Usedl jsem na stoličku a čekal. V dáli se ozývaly tiché zvuky klavíru — někdo pořád začínal smutnou melodii, zahrál několik akordů, spletl se a začal znova.

Pak se na chodbě ozvaly přibližující se kroky. Stál jsem ve svém rohu.

Vstoupil van Gogh, podíval se na mě prázdnýma očima a pomalu prošel k oknu. Musím vám říct, že mě zamrazilo.

Byl jako smrtelně zraněný. Drama s Gauguinem, ústav v Arles, kde byl dvakrát hospitalizován, stále nepřicházející uznání, to všechno ho za poslední dva roky nadobro srazilo. Skráně mu zešedivěly, shrbil se, pod očima se mu zvýraznily modré kruhy, ty oči už nežhnuly, ale byly průzračné a hleděly tam, kam jiní lidé nevidí. Na sobě měl nemocniční plášť— vzpomněl jsem si podle textu Dopisů, že útulek pro duševně choré v Saint-Rémy byl zvolen proto, že se tu za pacienta platilo frank denně a oblečení poskytoval ústav. Théovy finanční záležitosti byly totiž po krátkém období relativního dostatku opět v žalostném stavu a bratři museli šetřit každé sou.

To všechno je pravda, ale přesto prese všechno z jeho postavy vyzařovala jakási odevzdaná vznešenost. Díval jsem se na něj a najednou jsem pocítil, že si ho hluboce vážím. Nesmírně, jako nikoho jiného. Pochopil jsem, že jsem si ho začal vážit dávno, už od druhé návštěvy, možná dokonce od první. Ať neumí kreslit, ať mají obličeje mužů i žen na jeho obrazech bramborovou barvu se zelenými skvrnami, ať nejsou ve skutečnosti pole a oranice takové jako u něho. Stejně v něm cosi bylo, cosi takového, že v porovnání s tím mnohé věci vypadaly nedůležité. Třeba i atomová energie.

Překonal jsem rozechvění a spustil, že mohu zaplatit za jeho poslední obrazy značné peníze. Takové, že si s bratrem budou moci nejen pronajmout, ale koupit dům. Že dokonce získají statek, že si van Gogh bude moci pozvat nejlepší lékaře, kteří ho dají dohromady a vyléčí ze záchvatů.

Pozorně mě vyslechl, zvedl oči a jeho pohled mě naskrz probodl.

„Už je pozdě,“ řekl. „Teď už nic nepotřebuju. Věnoval jsem své práci celý život a polovinu svého rozumu.“ Pohlédl na hromadu pláten, s námahou se shýbl a z horního opatrně setřel rukávem prach. Byly to Bílé růže. Rty se mu zachvěly a pohodil hlavou. „Někdy mi připadá, že jsem pracoval pořádně, že pracovat víc nebylo v lidských silách a že ta práce musí přinést výsledky.“

Pak se otočil ke mně.

„Odejděte, prosím. Mám málo času, a chci ještě namalovat obilné pole. Budou to zelené tóny stejné síly, spojí se v jedinou tóninu, jejíž znění bude přivádět na myšlenku o tichém šumění dozrávajících klasů a o člověku, jemuž tluče srdce, když to vnímá.“

Poslední slova zněla zcela tiše. Nemotorně otočil stojan ke světlu.

A řeknu vám, že jsem bez hlesu ustoupil, poklonil jsem se mu a vyšel na chodbu. Prošel jsem zanedbanou zahradou do města a na nádraží a zmizel. Tiše a skromně jako beránek. Nebylo nic jednoduššího než vyčkat, až van Gogh vyjde pro něco z místnosti, vstoupit a vzít si, co bych chtěl. Nikdo by mě v bráně nezastavil. Nikdo by se nezeptal, co nesu, a taky místo, kde by v Saint-Rémy obrazy čekaly sto let, bylo už nachystáno.

Ale právě k tomu jsem se nemohl odhodlat. Nemohl, i když jsem věděl, že několik tisíc franků, které bych mu nechal na okně, bylo by pro něj mnohem užitečnější než dvě plátna.

Vrátil jsem se do Paříže a skočil zpět k nám. Cabusse mě vítal u komory celý rozechvělý a lačně koukal na kufry. Už ve vlaku jsem si připravil plán, a ten jsem taky hned uplatnil. Cabussovi jsem vysvětlil, že nadále nejsem s to otravovat umělce ani jeho příbuzné, ať stráví svůj život tak, jak ho strávili. Teď se musí jednat jinak. Protože všechno víme a chápeme, je v našich možnostech vyprovokovat obrovskou aféru, která nám nejen vrátí vynaloženou energii, ale přinese bohatství na celý život Nebudeme tahat jeden dva obrazy. Musíme si zvolit chvíli, kdy umělec má věhlas, dopisy jsou dávno vydány a existují četné reprodukce jeho obrazů. Například konec třicátých let našeho století, umělecká díla jsou už drahá, ale stále ještě mnohem levnější než v roce 1996. A hlavně je budeme platit zbožím, které v naší době není vzácné, totiž zlatem.

Pochopil jsem, že jsem se zbytečně namáhal se sháněním slušného obleku, že jsem nadarmo sháněl peníze z van Goghovy doby a tak dále. Mohl jsem prostě přijít do staré Paříže a v prvním frcu zastavit zlatý prsten, za získané peníze se obléknout, pak prodat zlatníkovi náramek, koupit si kočár a tak podobně. Žádné riziko, že vás někdo načapá, protože nic z toho, co nabízíte, není kradené a nehledá se. Je to jen kontraband, jenže ne přes hranice prostoru, ale přes hranice času.

Prodal jsem svůj flighter a zastavil dům. Cabusse taky sehnal nějaké joeny, nebo se aspoň tak tvářil, to nebylo jasné. Víte, nemohl jsem si ověřit energerickou bilanci ústavu, takže jsem ho ani nemohl zkontrolovat, jestli k mým úsporám přidává něco ze svých. Vědělo se, že cesty do minula spotřebují spoustu energie, ale kolik konkrétně, to záviselo na různých okolnostech. Na druhé straně mu nic nepřekáželo, aby řekl, že jeho podíl je větší než můj nebo aspoň stejný, on však vytrvale říkal, že je menší. Abych pravdu řekl, nezajímal jsem se o to příliš, ať si přijde třeba na třikrát tolik co já. Nikdy jsem nikomu nezáviděl a ten chlapík s kamejemi mě tak rozrušil jen proto, že jsem názorně uviděl svou stupiditu. Částky v hotovosti jsem ostatně u Cabusse nikdy neviděl.

No dobrá. Především jsme si vzali k ruce dva plánky Paříže: třicátá léta a rok 1996. Chtěli jsme najít dům, ne příliš velký, aby patřil soukromníkům a vydržel posledních šedesát let bez podstatných oprav. Hledali jsme, až jsme skutečně našli. Zastará se to místo jmenovalo ulice Noire, dnes boulevard Boissy. Byl to přízemní, ale masivní domeček, který se jako zázrakem uchoval vedle prosklených kolosů vroubících Druhou vrstvu z jihu. Zajeli jsme tam. Pochopitelně v té staré rachotině nikdo nebydlel. S majiteli jsme se domluvili, že dům pronajmeme na půl roku, peníze od nás odmítli vzít.

Dva týdny předem jsem rozdělil zakázky a připravil si přibližně šedesát kilogramů zlatých a platinových šperků s brilianty, safíry a tak. Byly toho plné dva kufry, sotva jsem je zvedl. Cabusse se připravil na přestěhování do domku, uchystal mi komoru, už počtvrté nebo popáté, ani nepamatuju, a já se vydal na svou poslední, tentokrát rozhodující cestu — do roku 1938. Úmyslně jsem si vybral rok 1938, abych se nedostal do druhé světové války, kdy měl každý jiné starosti než obrazy.

Nebylo to pro mě nic nového. Bez zvláštní nervozity jsem se objevil v noci na bulváru. Měl jsem skvělý pas s několika cizími vízy. Jel jsem na nádraží a koupil si lístek do Bruselu. Odtud jsem jel do Rotterdamu, lodí do Londýna a z Londýna do Hamburku, Kolína, Lausanne ve Švýcarsku a zpět do Paříže. Přes tři týdny jsem křižoval Evropu a vše, co jsem si přivezl z roku 1996, jsem proměnil na peníze. Zaplavil jsem trh drahocennostmi a vyvolal na něm paniku.

Vyhledal jsem v Paříži uličku Noire a náš domek. Domácí byli předci mladé dámy, která byla majitelkou po šedesáti letech. Chovali se úplně jinak než lidé z mé doby. Vyložil jsem jim, že píšu román, že miluju atmosféru starých časů a rád bych pracoval o samotě. Nabídl jsem jim tisíc franků za měsíc. Nechtěli se mnou ani mluvit. Když jsem slíbil pět, už se zamysleli, zvýšil jsem na patnáct, načež se jenom zeptali, jestli tam můžou zůstat do večera.

Lepší místo bych těžko hledal. Tichá ulička, jenom kočky se tam vyhřívaly na slunci a přebíhaly od vrat k vratům. Dům byl situován do hloubky ulice, opíral se o slepou zeď tkalcovny, z jedné strany bylo skladiště, z druhé smutná zahrada plná kopřiv. Tady by se snad dala zakopat rovnou na dvorku celá kolínská katedrála a nikdo by si toho nevšiml.

Nastěhoval jsem se, po pokojích rozložil své věci, zastřel okna a vypravil se do sklepa. I tady byla prkenná podlaha, což mi vlastně vyhovovalo. Nanosil jsem nářadí a dal se do práce. Vytrhal jsem prkna a začal v zděném základu kopat skrýš. Tenkrát se prodávaly rozhlasové přijímače na lampy, byly to velké nedokonalé bedny, praskaly a šuměly. Pustil jsem tu bednu na plné pecky a dole jsem se přitom dal do kopání. Všechno ručně. Základ byl za ta desetiletí, vlastně staletí, co dům stál, pěkně uleželý, tvrdý. To víte, tenkrát se stavělo fortelně, ne jako za mých časů, kdy stačilo, aby dům nesfoukl vítr nebo menší seizmické výkyvy, a šlo hlavně o to, aby bylo světlo a teplo. Tak jsem bušil perlíkem, vyvracel cihly sochorem, musel jsem se pořádně opřít, řeknu vám, že jsem si připadal, jako když zubař tahá stoličku. Vypáčil jsem taktak jednu cihlu za hodinu. A ramena jsem necítil.

Pachtil jsem se a přitom rozvažoval, že šedesát let poté ve stejný okamžik sedí Cabusse se svou ženou v tomhle sklepě a čekají, že ve zdi padnou právě na tuhle skrýš. Bylo to zajímavé — já tady, oni tam, ve stejných okamžicích, na stejném místě, ale po čase. Já tady udělám něco, a ono se to odrazí tam.

Nebudu vás napínat, tu skrýš jsem udělal. Pořádně jsem se umyl a na nějakou dobu přestěhoval do hotelu Bonaparte poblíž Lucemburské zahrady, kde mohli nabídnout veškerý tehdejší komfort.

Odpočinul jsem si a vydal se na obchůzku městem.

Ten říjen 1938 byl neklidný. Daladier se právě vrátil z Mnichova a na letišti prohlásil, že on a Chamberlain „přivezli Evropě mír“. Československo nechali napospas Hitlerovi, který z tribuny Říšského sněmu prohlásil, že jeho země nemá vůči nikomu žádné další územní požadavky. Mezitím si fašistický ministr zahraničí Ribbentrop povolal polského velvyslance v Berlíně Lipského a požadoval od Polska Gdaňsk neboli Danzig, jak se tehdy to město jmenovalo.

Ale Paříž to ještě nevěděla a oslavovala příchod slíbené doby míru. Na Elysejských polích se vznášel kouř z neustále proudících automobilů, vířila svítící křídla nové Moulin Rouge, Jean Gabin natáčel své první filmy. Sukně se postupně zkracovaly, třebaže to ještě nebyly mini, ty přišly do módy po dalších desetiletích. Lidová fronta doburácela, buržousti v nočních podnicích bez obav tančili swing. Šampaňské teklo proudem, do módy přišel calvados, který potom zvěčnil Remarque ve Vítězném oblouku.

A samozřejmě byl na vrcholu své slávy Vincent Willem van Gogh. Ten můj věčný smolař konečně dosáhl uznání. Tvář, kterou jsem tak důvěrně znal, se objevila v časopisech, novinách a dokonce na sloupech s plakáty. Vycházely o něm nespočetné články a knihy. Barevná reprodukce umožnila rozšíření jeho děl. Několik originálů viselo v Rodinově muzeu, v Muzeu impresionistů a v Louvrů byla právě zahájena velká výstava, kam bylo dopraveno čtyři sta věcí z Londýna, New Yorku, z leningradské Ermitáže, z Bostonu, Glasgowa, Rotterdamu, z moskevského Muzea krásných umění, z brazilského Sao Paula, dokonce i z jižní Afriky a Japonska. To, co maloval a kreslil vedle dřevěných necek nebo na mrazu, když si zadýchával ztuhlé prsty, to, co házel pod rozpadající se postel nebo co tahal o hladu z brlohu do chaloupky a zas do brlohu nebo do psychiatrické léčebny, šířilo se teď po všech kontinentech, po celém světě. Studie, které načrtával podle námořníka nebo prostitutky, pokud byly ochotni několik minut pózovat, kompozice, u nichž na začátku nevěděl, jestli vystačí s barvami na dokončení, visely teď na předních místech, převážely se jen ve speciálních letadlech a železničních vozech, provázeny početnou ochranou. Na zahájení výstavy v Louvrů se hrály státní hymny a pásku přestřihl velvyslanec Nizozemské republiky spolu s ministrem kultury Republiky francouzské. Slova, která jsem od Gogha slyšel, když jsem ho viděl naposled, že jeho práce přinese ovoce, se splnila. Přál jsem si, aby mohl aspoň koutkem oka vidět ty fotoblesky při slavnostním ceremoniálu, ty fronty, co stály celé dny u vchodu do levého křídla muzea, aby mohl slyšet orchestr a rozhovory v davu. Ale to všechno bylo nesplnitelné, jako je pro člověka principiálně nesplnitelná cesta do vlastního budoucna. Van Gogh už půl století nežil a žádná síla ho nemohla zvednout ze skromného hrobu v Auvers, kde vedle něho ulehl jeho bratr.

Pro pocit, který bych si nedovedl vysvětlit, jsem svou návštěvu výstavy stále odkládal. Bylo na čase jednat o koupi obrazů, ale pořád jsem váhal. Přepadla mě zádumčivá nálada, bylo tak příjemné procházet se podzimními ulicemi, popíjet sklenici vína v malé kavárničce, ze vzdáleného kouta zapadlého dvora slyšet osamělou kytaru, cítit vůni podzimního listí páleného po hromádkách v parcích a na záhoncích. Pocítil jsem závan historie, srovnával v duchu Paříž toho podzimu s Paříží roku 1888 a 1895 a s melancholickou vyrovnaností jsem si uvědomoval neúprosný běh času. Měl jsem před sebou ještě staré město, zatím ještě nestály nové fádní bloky domů, neproplétaly se jím dosud silnice křížící se nad sebou.

Při jedné takové dopolední procházce jsem se octl na malém hřbitově. Byl sluneční den a štěbetali ptáci. Víte, jak to u nich chodí, začne jeden, pak jako by se probudili, připojí se další dva tři a strhnou další a další. Koncert trvá minutu, náhle ustane a je ticho až do chvíle, než je zase některý neporuší. Sedl jsem si na lavičku. Kolem mě prošla služka s holčičkou. Nablízku se procházel sem a tam vyzáblý mladý básník a šeptal si verše. Pomyšlení na smrt tu člověka neodrazovalo.

Podíval jsem se na skromný kamenný kříž před sebou a přečetl jsem: „Johanna van Goghová-Bongerová. 1862 až 1925.“ Chápete, byl to hrob Théovy ženy, kterou Vincent v dopisech oslovuje jako „milou sestru“. Ženy s vystrašeným pohledem.

Tak tedy zemřela, řekl jsem si. Ostatně nebylo na tom nic divného, od doby, co jsem se s ní seznámil, uplynulo přece víc než čtyřicet let. Totiž uplynulo, jak jistě chápete, pro normální život, pro historický vývoj, ale ne pro mě, který jsem přijel do roku 1938 jako stejně hloupý pětadvacetiletý holobrádek, tak jako v roce 1895 do ulice Donation.

Vstal jsem a došel až k železné ohradě kolem hrobu. Vzrostlý jasmín pokyvoval větvemi, kříž zdobily tři věnečky z umělých květin v skleněných pouzdrech, jak bývalo na začátku století zvykem. Sklonil jsem se, abych vyluštil nápis na polozetlelé stuze, a náhle mi přejel mráz po zádech a hrdlo se mi sevřelo.

Věrnost, obětavost, láska, zněl nápis na stuze.

To byla první rána blesku. Narovnal jsem se a skousl ret. Ti van Goghové byli dobrá rodina. Jeden kreslil, druhý si odříkal a pomáhal mu a ta třetí nedovolila světu, aby nevšímavě prošel kolem toho, co byl ochoten netečně přehlédnout. Vzpomněl jsem si na Johannu, na její trochu udivené oči, na důstojnost, s jakou tenkrát řekla, že obrazy neprodá. Skutečně bylo zapotřebí věrnosti, měla-li prohlásit, že lidstvo potřebuje díla svého pološíleného odpadlíka. Opravdu bylo zapotřebí lásky, měla-li dlouhá léta den za dnem třídit pomuchlané zažloutlé listy, luštit řádky nervózně ubíhajícího písma, slova a věty psané v nemožné směsici holandštiny, angličtiny a franštiny, porovnávat, přepisovat, systemizovat. Ale ona se této obětavé práce chopila, věnovala jí vlastní život, překonala všechny překážky, dokázala přesvědčit pochybovačné nakladatele a vydala první svazek. Už dávno nežije, ale k dnešním lidem zaznívá Vincentovo hořké bědování z Hoogeveenu, Nuenenu, Arles, jeho hněv i naděje.

Čert aby mě vzal! Zmaten jsem vyšel ze hřbitova a nečekaně pro sebe zamířil k Louvrů.

Když jsem tam došel, uviděl jsem hojný dav přešlapující na místě, pomalu postupující. Všichni byli slušní a přející. A povídalo se. Srovnávali van Gogha s jinými impresionisty a postimpresionisty, hledali vzájemné vlivy. Jednomu se líbily portréty, jiný nadšeně chválil krajiny. Já mlčel a myslel jsem si, že tohle všechno je snad hypotéza. Nemohu popřít, že to byl velký a skvělý člověk, ale pokud jde o van Gogha jako umělce, na to mám svůj vlastní názor. Neuměl ani kreslit, ani malovat olejovými barvami, a nikdy se to taky nenaučil. Na vlastní oči jsem viděl, jak pracoval, byla to mazanice. Kritikové a uměnovědci mě nezmatou.

V proudu lidí jsem se dostal do vestibulu a koupil si lístek. Zřízenci byli svátečně slušní a zároveň vážní jako v kostele. Stoupali jsme po mramorových schodech, hlasy utichly, šoupání nohou bylo opatrné.

Jsme v prvním sále. Stojím a nevím proč, ale neodvažují! se zvednout oči. Konečně je zvednu. Před sebou mám Jedlíky brambor, vedle nich visí Tkadlec u stavu, Dívenka v lese a Věž hřbitova v Nuenenu. Vše důvěrně známé.

Koukám, a obrazy se zvětšují, odpoutávají a vrhají proti mně. Je to neskutečné. Hřímá hrom, do toho zní hudba — a jsem zase pozdě večer v chudé chaloupce na okraji Hoogeveenu. Venkované sedí kolem mísy brambor, jsou nehybní, mlčenliví, ale zároveň slyším jejich lakonickou řeč; cítím jejich myšlenky a vzájemný kontakt. Jsou tady, ti lidé s nízkými čely, nehezkými obličeji a těžkýma rukama. Pracují, vykopávají právě tyhle brambory, tkají hrubou látku, získávají nejzákladnější věci pro svou obživu. Mnohé z toho, co udělají, taky spotřebují, ale část jejich těžké práce v podobě daní, pozemkové renty a dalšího jim uniká na to, aby jiní mohli zahálet, právě z této části jejich práce povstávají paláce, sochy, symfonie, díky této jejich práci kvete věda, umění a technika.

Muž natáhl ruku k míse, žena se na něj neklidně dívá. Je příliš unaven, ani neodpoví na její němou otázku. Starý muž fouká na brambor, stařena zamyšleně nalévá čaj. Konflikty, které se ještě mohou rozehrát mezi mladými, se jí už netýkají, ví, že malou i velkou hádku pohltí koloběh života, ve kterém je krátké jaro, rychlé okamžiky lásky a pak práce, práce, práce…

Poznávám lampu visící nad stolem, začazený strop, poznávám i toho muže. Teď k nim vstoupím, muž beze spěchu dojí svou porci a vstane, abych mohl promluvit s umělcem. Nezískal žádné vzdělání, jeho myšlení není rafinované ani rychlé, ale vyjde do tmy, protože ví, že se to sluší, že musí pomoct ubohému podivínovi, který se k nim nastěhoval.

Nevypadá to, že by tito jedlíci brambor zanechali po sobě na světě něco viditelného, zářivého, co by se zapsalo do dějin národů a států, ale jejich pracovitost, podvědomá, téměř mechanická houževnatost, s jakou bojovali o vlastní život a o život svých blízkých, pomohla lidstvu překonat ten nebezpečný moment historie, kdy se člověk jako druh ve své převážné většině dostal do podmínek, jež jsou skoro horší než zvířecí, kdy už končila epocha jeho biologického zdokonalování, ale ještě se neuplatnily jiné činitele. Bylo jim těžko — rolníkům, tkalcům s popelavými obličeji —, ale pomohli nám uchovat si lidskost a vykročit do budoucna, k možnostem hluboce a všestranně ovládat a tvořit životní prostředí.

S vnitřním rozechvěním začínám chápat, co vykonal umělec van Gogh. Zachoval nám ty zaostalé pracanty, nedovolil, aby se na ně zapomnělo. A navíc nám dal najevo, že za budoucí blahobyt, za stadióny, divadla, za super-města, vzpínající se do výšky, jako byla Paříž v roce 1995, i za všechny jiné zázraky, které nebyly ještě ani za mých časů, nevděčíme a nebudeme do budoucna vděčit proudu energie prýštícímu z našeho slunce, ani gigantickým silám udržujícím pohromadě částice v atomovém jádru, ale lidskému srdci.

Byl jsem jako pominutý, běžel jsem do druhého sálu, do třetího a zase zpátky do prvního. Vrážel jsem do lidí, stál jako zkamenělý nebo zase vyběhl, jako bych chtěl běžet stovku. Prohlížel jsem si Hvězdnou noc, byla do Louvrů přivezena z Muzea moderního umění v New Yorku, a napadlo mě, že van Gogh neviděl ve hvězdách jenom světélkující body jako my všichni, že v nich spatřil obrovské koróny rozprostírající se na milióny kilometrů, že vystihl všeobsáhlou spojitost všeho se vším, poetickou závislost našeho života na tajuplných procesech, které probíhají ve vesmíru, závislost, kterou až později po něm odhalil vědec Čiževskij. A nejen to. Napadlo mě, že jak rostl van Gogh od obrazu k obrazu, předvídal problémy, které lidstvo muselo řešit až za sto let, kdy příroda, už jakoby pokořená, ukázala člověku, že nemůže být jejím pánem, ale jen přítelem a spolupracovníkem. Viděl jsem vlastní hodnotu bytí, složitost věčně žijící hmoty, která napjatě strnula v jasu a prudkých kontrastech jeho zátiší, cítil jsem, jak se v jeho velkých kompozicích zachvívá tep biosféry.

V jeho krajinách tryskal zelenožlutý déšť slunečních paprsků, o kterém mi říkal v Arles, šíleně se na nich svíjely cypřiše, moře hrálo dorůžova a domodra a všechno to předvídalo příchod časů, kdy člověk osvobozený od starosti o chléb pochopí konečně, jak krásný je svět, v němž se narodil.

Co bych vám říkal. Byl jsem v Louvrů celý den a večer jsem si sedl na lavičku v Lucemburské zahradě a dal se do přemýšlení. No dobrá, obrazy mám na dosah, můžu za ně nabídnout nepředstavitelné peníze a samozřejmě většinu z nich koupit. Ale na druhé straně zase je fakt, že hitlerovci v rohatých přílbách zaplaví brzy Evropu a spolu s těmi, kdo proti nim bude bojovat, budou díla velkých výtvarníků, spisovatelů a hudebníků. V Holandsku vznikne van Goghův partyzánský oddíl, svazek jeho dopisů bude mít ve svém batohu sovětský voják, který padne u Leningradu. Lidé budou ten žlutozelený sluneční svit potřebovat i v těžkých poválečných letech, v komplikovaných letech padesátých a neklidných šedesátých. Copak mám být takový vyvrhel, abych van Gogha vzal dějinám lidstva a ukryl ho právě v časech, kdy ho nejvíc potřebují?

Zvedl jsem se, šel do Bonapartu, popadl své dva kufry napěchované dolary a jel metrem k Pont au Double. Sestoupil jsem k řece, pohodlně se uvelebil, otevřel kufry a pomalu házel bankovky do vody. Odděloval jsem od sebe stodolary a nechal je padat. Asi deset metrů pluly a potom klesaly ke dnu. Vedle mě se usadil otrhaný tlustý tulák, chvíli mlčel, pak si dodal odvahy a zeptal se: „Falešný?“ Řekl jsem že ne, že jsou pravé. Dotázal se, kolik že jich mám celkem, já, že asi půldruhého miliónu v hotovosti a tak na tři a půl šeky. Díval se, jak rozbaluju balík za balíkem, a řekl:

„Víš co, nech jeden dolar, koupíme si víno.“

Dal jsem mu papírový dolar a on přinesl láhev mladého korsického. Zůstal jsem s ním v děravém stanu pod mostem přes noc a pak jsem tam prožil ještě dva týdny. Hotel se mi zprotivil, ani jednou jsem se nebyl podívat ani tam ani v uličce Noire, kde ve sklepě starého domu zela díra.

Na živobytí jsme si přišli u Orléanského nádraží. Tu jsme někomu odnesli kufr, tu pomohli řidiči vyložit vůz, docela slušně jsme si vydělali. Ten tlusťoch byl dobrý chlapík. A pořád mě chválil, že jsem peníze pustil po vodě. Že prý je s nimi jen samá patálie.

Rychle uplynulo čtrnáct dní a bylo třicátého října, kdy jsem měl být povolán do roku 1996. Dostavil jsem se o půlnoci na bulvár Clichy a postavil se na známé místo: Náladu jsem měl výbornou, uspořádali jsme si s tulákem tam pod mostem večer na rozloučenou.

Koukl jsem se na hodinky, byly ostatně naše, krystalické, ale v Moserově plášti. Nemohly se předcházet ani zpožďovat. Vše probíhalo podle plánu, ještě patnáct sekund, a sbohem roku 1938!

Nadechl jsem se a pozvedl ruce. Když vás vcucává komora, máte na okamžik pocit, jako byste skákal z můstku do vody nebo naopak do výše s raketovým batohem. Ovšem jen nakrátko.

Ještě pět sekund, dvě, jedna a — nic.

Překvapilo mě to, řekl jsem si, že jsem se třeba o minutu spletl. Znovu jsem zvedl ruku. Sekundy ubíhaly. Tři…, jedna…, nula… Zase nic.

No vidíte, a tak jsem zůstal ve vaší době. Nebyl jsem povolán ani tu noc ani další, ani celý týden, co jsem chodil na bulvár. Zůstal jsem tedy v roce 1938 a pak jsem spolu s ostatními lidmi dožil až do nynějšího roku 1970.

Co říkáte? Že se na mě Cabusse rozzlobil a nechal mě tady? Abych pravdu řekl, taky jsem na to pomyslel. Domluvili jsme se, že v roce 1938 zůstanu tři měsíce. Uvědomil jsem si, že Cabusse a jeho žena koncem tohoto období odkryli podlahu ve sklepě, uviděli, že je tam prázdno, a rozhodli se, že mě nevytáhnou. Ale taky to mohlo být úplně jinak. Jde totiž o změny, které se nedají předvídat. Pamatujete, jak jsme si říkali, že i poté, co se anuluje závit, zůstanou přece jen nějaké následky pobytu v minulosti. Nezmínil jsem se vám, že se pokaždé, když jsem se vracel od van Gogha, Cabusse měnil? Ani původně po něm holky nešílely, ale výsledkem mé první cesty bylo, že se mu nos protáhl a zkřivil na stranu. Po zrušeném závitu se mu zkrátil, ale zůstal křivý. A tak to šlo dál. Po mém návratu z druhé cesty už nebyl Cabusse, ale Babusse a byl menší. Po třetí cestě měl vizáž jako tchoř. Ani jsem své překvapení nezastíral. Vždycky se mě u komory ptal, proč na něj tak divně koukám. Jednou něco vytušil a vyptával se, jestli dřív nebyl hezčí. Po mé čtvrté cestě už neměl za ženu tu vyzáblou brunetu, ale malou baculatou blondýnku s vyhaslýma očima a nízkým čelem. Cabusse byl ovšem jenom ten nejmarkantnější příklad změn. Daly se i jiné.

Něco se dalo i s van Goghem. Když jsem se díval na stejné materiály nebo na Dopisy před každou cestou a pak po ní, bylo to tam vždycky trochu jinak. Dnes čtu v literatuře, že Jedlíky brambor namaloval v roce 1885, ale když jsem cestoval poprvé, psal se rok 1883. I když obraz zůstal stále stejný, to je fakt. A konečně ještě jeden důležitý moment. Čím blíž ke své době zasahujete do minulosti, tím výraznější jsou různé vedlejší efekty. To máte, jako kdyby si veselá společnost oblíbila zátočinku na řece a jeden z ní se vydal po proudu a z legrace vylil do řeky kbelík barvy. Udělá-li to deset kilometrů od místa, kde se ostatní usadili, nikdo nic nezpozoruje, udělá-li to tři kroky od nich, zbarví vodu dočervena nebo dozelena, podle barvy. Naposled jsem se vydal právě do blízké minulosti a ještě jsem udělal ten poplach s prodejem šperků za několik miliónů. Proto není vůbec jisté, že se na mě Cabusse rozzlobil. Třeba se v nové dějinné variantě ani nestal technikem u časové komory, neobjevil skulinu, jak nahradit energii, nebo jsme se prostě neznali, popřípadě se vynález časové smyčky posunul dál do budoucna. Dokonce se mohlo stát, že za uskutečněných změn, při jiné alternativě, jsem se já vůbec nenarodil — tak jako ten seržant z Ria. A nebylo tedy koho povolávat.

Ať je tomu jak chce, do budoucnosti jsem se nevrátil. Zůstal jsem tady. A víte, že toho nelituju? Co já vím, co by ze mě bylo v roce 1996?

Měli jsme tenkrát docela dobrou mládež, málokdo se zajímal o joeny, svět se rychle měnil. Já bych asi pokračoval ve svých machinacích, a protože to bylo nebezpečné, jistě bych pohořel a koneckonců by mě poslali do druhohor k pterodaktylům.

Tady jsem měl slušný život, jsem docela spokojený. V devětatřicátém začala válka, byl jsem v maquis, pak jsem se oženil; pracoval. Mám dvě dcery, mladší končí fakultu, starší je vdaná, už jsem dědečkem. Teď pracuju v muzeu, ve van Goghově sálu. Pořád sleduju, jak lidi procházejí kolem, dospělí i mládež. Stojí, koukají a každého ten zelenožlutý paprsek chytí až u srdce. A je mi tak příjemně, že jsem jeho obrazy tenkrát nezašantročil.

Zvoní, už se bude zavírat. Musíme jít. Co říkáte? Jestli si pamatuju, co se má stát od roku 1970 do 1996? Jakpak by ne — a všechno bych vám to mohl vypovědět. Ale nemá to cenu. Proč? Tak za prvé proto, že jsem sem přišel a svou přítomností uplatňuji určitý vliv, ale to není to podstatné. Vždyť jsem vám to vysvětloval, copak jste nepochopil? Nic nedělat? Ne, proč? Naopak, je třeba dělat, co se dá. Vždycky existuje budoucnost, ale jak proběhne, jak se uskuteční, to závisí na tom, jak jednáme my v naší době. Dejme tomu, když chcete něco vykonat nebo splnit nějaké předsevzetí, tak se uplatní jedna varianta budoucnosti, když nenajdete dost odvahy nebo odhodlání, uplatní se druhá, která bude bez našeho zásahu. A takhle to jde od nejmenších detailů až po celosvětové problémy. Budoucnost je nekonečné množství alternativních variant, a která varianta se uplatní, to diktujeme my všichni. Já znal jednu variantu, ale je jich nekonečně, proto se dopředu nedá říct nic, kromě nejobecnějších věcí.

Takže se mě neptejte, jaký bude zítřek. Chcete-li, aby byl skvělý, tak ho takový dělejte. Co vám brání?

Černý kámen

Tihle mimozemšťani… Dobrý film, že? Jenom není úplně jasný žánr. Umění to není, věda taky ne. Že by fantastická přírodní filozofie? A ten název — Vzpomínky na budoucnost. To se dá chápat různě, třeba že prastaré doklady o návštěvě mimozemšťanů na Zemi napovídají, že zítra k nám mohou přijít další. Ale proč tedy „vzpomínky“?

Ale ne, kdepak, nechci se pouštět do debaty, natočené je to skvěle. Baalbecká terasa a ty obrazce v poušti. Mně se ovšem po pravdě řečeno zdá, že obří kvádry Baalbeku neznamenají důkaz návštěvy velemoudrých hostů z hvězd, ale právě naopak, že lidi to odjakživa táhlo ke hvězdám a že, se toužili spojit s nějakými vyššími jistotami Nalámat takové balvany, otesat je a dopravit na místo, to je pořádná práce. A ti, kteří ji dělali, ji nevykonávali jen ze strachu před trestem, ale také proto, že věřili, že se tak přibližují Čemusi, co je nad jejich každodenní starostí o potravu. Všechno se to přirozeně dělo pod křídly náboženství, ale jinak to za dávných časů ani nešlo. Náboženství mimochodem ve svých počátcích hrálo jinou úlohu než později. Někde u pramene stojí pokus rozumu vymanit se z doléhajícího chaosu bytí, nalézt v něm zákony a dobrat se syntézy. Síla náboženských zvyků spočívala v tom, že dodávaly životu antického či středověkého člověka sice zmatený, leč přesto vyšší smysl. Odtud se taky bere inspirace těch, kteří postavili chrámy úžasné krásy, kteří skládali hudba I když svatostánky zároveň byly baštami útisku… A co z toho, řeknete. No samozřejmě, nic. Právě jsme spolu viděli film, kde se vyslovuje domněnka, že Zemi v minulosti navštěvovali mimozemšťané. Dejme tomu, že to tak opravdu je. No a co? Můžeme se snad kvůli tomu třeba jen o málo jinak dívat na problémy, které lidi mají? Za námi stojí Moskevská univerzita a ráno se její posluchárny jako vždy zaplní posluchači. Dole se na všechny strany rozložila Moskva. Ulicemi se za pár hodin jako obyčejně budou valit autobusy a trolejbusy a metro bude plné lidí. Ať na naší planetě byli cizí kosmonauti nebo ne, život to nezmění Všední den bude dál stejný.

Takže si myslím, že místo povídání o tom, kdo k nám přiletěl před tisícem let, bude zajímavější, když budeme mluvit o těch mimozemšťanech, kteří žijí mezi námi dnes. A nevede se jim mimochodem zle.

Ale no tak, proč ten nedůvěřivý úsměv? Raději řekněte, jestli jste už někdy slyšel o „fenoménu X“? Moc se o tom nemluví, ale kdo ví, ten ví… Aha, takže slyšel!… Ne, takový člověk nic nerozbijí ani neničí. Jenom se hledí držet co nejdál od rentgenu a vůbec od doktorů. To, co jste slyšel, byly jen tlachy. Ve skutečnosti je to jinak.

Představte si zachovalého a dobře rostlého pětačtyřicátníka, který pracuje ve funkci obchodního ředitele galanterní firmy. Firma se jmenuje třeba Epocha nebo možná Galaxie, dost si tam potrpí na pompu. Vyrábí nůžky, cigártašky, parfumérii a také koženou galantérii, včetně takových těch cestovních brašen se spoustou mosazného kování, co stojí patnáct rublů, a přitom se začnou rozpadat už cestou autobusem na letiště. Tak tedy, náš Šurkin (Šurkin se jmenuje) se úspěšně věnuje svému obchodování a jednou takhle náhodou dostane poukaz na turistický zájezd do Francie. Odborářský poukaz, se slevou. A kdo má poukaz, musí mít i lékařské potvrzení o zdravotním stavu. Když musí, tak musí. Šurkin jde spořádaně (všechno dělá spořádaně) na středisko k obvodnímu a tam se ukazuje, že nemá kartu, protože za celý život nebyl ani jednou nemocný. No, gratulujeme! Vystaví mu kartu a pošlou ho na rentgen. V čekárně je pár lidí, obchodní ředitel důležitě postává, a stejně důležitě pak sedí přímo u dveří. Přísná laborantka ho nakonec vpouští a postaví ho k přístroji. Jenže za dva dny laborantka celá pryč klepe na dveře šéf-lékaře. Přístroj selhal! Proč? To se neví. Zkrátka selhal. U všech, kteří si vlezli do kabiny rentgenu před ředitelem a po něm, se na filmu perfektně vykreslily plíce, srdce a náležité vnitřnosti. Zatímco u Šurkina nic: jen šedivá silueta, jako kdyby náš hrdina byl celý ze stejnorodé látky. Ba ani páteř nemá! Znovu na rentgen, znovu totéž. Přesvědčit Šurkina, aby se ještě jednou postavil před stínítko, dá pořádnou námahu. To už se do toho vložil Výzkumný ústav rentgenologie a radiologie, Biochemický ústav A. N. Bacha, Biofyzikální ústav a Antropologický ústav. Kolem ředitele je shluk šedovlasých akademiků, doktoři věd tají dech, zatímco kandidáti věd jsou tu jen jako pomocný personál. Světlo pohasíná, cinknutí, stínítko se rozzáří, ale znovu je na něm stejnoměrně šedý stín, zepředu i z boku. Doslova stín, na čerň, která by se objevila, kdyby paprsky Šurkinem vůbec nepronikly. Nějak pronikají, nekreslí však detaily. Naléhavá porada na nejvyšší lékařské úrovni. Šurkinovi je navrženo, že ho pro výzkumné účely dají na čas do nemocnice. To se ale se zlou potázali — obchodní ředitel se dovolává práv a dožaduje se lékařského potvrzení. Nakonec ho dostane. Odjíždí do Paříže a doveze odtamtud požadované množství plynových zapalovačů, blůzek a jakýchsi speciálních šátků a znovu se ujímá povinností na svém místě ve firmě. „Výzkum?… Jaký výzkum?“ Šurkin krčí rameny. Ano, souhlasí, že to zájmy vědy vyžadují. On má ale jen tak mimochodem také zájmy. Za prvé v pracovní době nemůže, a co se týče večerů, tak dneska hraje CSKA s Dynamem, zítra má schůzku s jednou známou, na pozítří slíbil jít na partičku karet a všichni s tím počítají, ve čtvrtek musí s vozem do servisu a v pátek jede na chatu. Zajímavé přitom je, že náš přítel se sice v práci neusměje, k většině návštěvníků se chová chladně až nepřátelsky, ale v restauraci se dokáže nečekaně rozesmát na celé kolo a lhostejný pohled mu jihne, když vidí šťavnatou kyjevskou kotletu nebo pěknou servírku. V předrevolučním Rusku se tomuhle typu říkalo bonviván, což se dnes pro nedostatek kratšího označení opisuje jako ten, kdo si rád užije. To se Šurkinovi opravdu daří — v garáži má exportní volhu, za Moskvou chatu jako hrad a druhou, menší, na vlastním pozemku u moře v Jaltě, vedle lázeňského domu (je napsaná na stařičkou babičku), stereosoupravu Aiwa, podpultové závěsy, koberec na zakázku a finskou sedačku. Šurkin je pěstěný, uhlazený, vane z něj francouzská kolínská, a ačkoli se nezmůže ani na jedno slovo v cizí řeči, vypadá na světáckého cizince víc, než kterýkoli ze světáckých cizinců. Na klopě anglického saka se mu nevtíravě blyští záhadný odznak, má skvělý pohled, pokud jde o koňaky, kouří rothmanky, ve styku s neznámými lidmi je vždy podezíravý a nastražený, pro slovo nejde daleko a kůži má hroší.

Zoufalí akademici jsou ochotni zkoumat ho i po nocích. Jenže obchodní ředitel takový nápad rozhodně odmítá, jeho povinnost vůči společnosti je v noci spát, aby ráno nastoupil do práce svěží a ve formě. Kohosi napadá, že by šlo zařídit pro Šurkina nový poukaz do zahraničí, aby se mohlo znovu požadovat lékařské potvrzení a rentgen. Zařízeno, jenže se náhle ukazuje, že staré potvrzení má platnost jeden rok. Ředitelovi se prostě nedá dostat na kobylku, a tak „fenomén X“ zůstává pro vědu nevyřešenou neznámou.

Cože jste říkal? Dát to odborům? Ano, ano, to tady taky bylo. Žádali ho, prosili ho. Jenže on na to, ať prý mu ukážou článek občanského nebo trestního zákoníku, který by zakazoval nejít na rentgen. Ale kdepak, žádného odhalení se nebojí. Jenom zkrátka slyšel, že časté rentgenování škodí zdraví a ta nepatrná, nicotná částečka zdraví, o kterou by přišel, kdyby si na sebe ještě jednou nechal pouštět to záření, ta je pro Šurkina cennější než všechny zájmy lidstva dohromady. Takže Šurkin je i nadále pro všechny kolem záhada. Pro mě ale ne…

No dobře, dobře. Ale pojďte se posadit… Třeba sem… Noc je teplá, hvězdy svítí…

Chtěl jsem vám o sobě říct, že teď jsem učitelem. Ženatý, žena je doma a máme tři děti. Učím kreslení a rýsování, dělám třídního a sem tam mám nějaké ty hodiny navíc. Oficiálně mám čtyřiadvacet hodin za týden, takže plat kolem sto šedesáti rublů. A představte si, že nám to stačí. Necítíme potřebu nějakých vedlejších příjmů a žijeme si spokojeně. Děti jsou zdravé, každý den je naplněný prací, všelijakými událostmi a dá se říct radostný. Mluvím o platu, protože byly časy, kdy jsem se na konci roku považoval za líného břídila, když jsem vydělal šest tisíc. Normu jsem měl takových deset.

Svého času jsem absolvoval Surikovův výtvarný institut a stal se ze mě docela šikovný krajinář. Styl jsem měl tak trochu jako Levitan, ale ne tak jemný, a byla v tom pořádná dávka takového energického optimismu. Vzpomínám si, že názvy mi nevím proč vycházely na jedno brdo: Na poli, Na prázdninách — prostě na něčem. Trávu jsem dělal vždycky zelenou, nebe modré. Šly mi ty krajinky docela na odbyt. Braly je bohaté odborářské kluby, kulturní domy a nové hotely. Jednu sezónu mi na Výstavě úspěchů národního hospodářství visela v různých pavilónech hned čtyři plátna. To už jsem byl vytrénovaný a za půl měsíce jsem zvládl obraz třiapůl krát dva, profesionálně bez vady. Nevěděli jsme, co s penězi, a tak jsme si se ženou vymýšleli. V jednom pokoji jsme měli křišťálový lustr za dvanáct stovek, tudíž do druhého jsme si pověsili lustr za dvě tisícovky. Známí si pořídili barevnou televizi, a my už jsme se sháněli, jestli se někde experimentálně nedělá prostorová. Zařídil jsem si ateliér a u něj speciální sklad na polena do pravého krbu. Byl jsem samozřejmě člen Svazu výtvarníků a pochopitelně i nepostradatelný člen všelijakých komisí. Zúčastnil jsem se tří všesvazových výstav, o republikových ani nemluvím. Měl jsem už i svou samostatnou výstavu a recenzenti psali, že „mladý nadějný výtvarník má jemný cit pro krásu naší přírody“. Takových „perspektivních“ šikulů nás bylo několik. Samá práce, samá zakázka. Tu a tam jsme se náhodou potkali a neopomněli jsme se vzájemně pochlubit. Ty máš tři smlouvy, a já mám pět. Ty ses vrátil z Japonska, a já se chystám do Austrálie. Měli jsme ještě jedno téma, a sice, ve které hospůdce na Montmartru se nejlépe vaří. O Notre Dame se neslušelo mluvit, to bylo pro chudáky, co se podívali ven jen jednou za život.

Á jednoho takového krásného dne jsem se rozhodl, že nebude marné rozšířit sortiment svých produktů. Občas už slyším takové narážky, jako že se tak trochu opakuji. Až doteď jsem dělal krajinky na rovině, pravé ruské s břízkami, co takhle zkusit třeba horské? Za slovem má být skutek, a tak si beru studijní pobyt do Alma-Aty. Taxík, stříbrné tučko se rozjíždí po rozjezdové dráze, pohodlné sedadlo, na sklápěcím stolečku lahvinka chlazeného piva, a znovu rovný beton. Přistání. Vždyť to znáte, jak se dneska cestuje přes tisíce kilometrů. Jeden den jsem se trošku pocoural městem a druhý den jsem zašel na republikovou pobočku svazu. Umělci, ti k sobě mají blízko, a tak, když tedy potřebuji krajinu, doporučují mi jeden domek na samotě, který patří výtvarnému fondu. Je to bývalá hájenka na ostrohu nad řekou Išta-Alatau. Vtom se do rozhovoru zapojil usměvavý mistr s vysedlými lícními kostmi, který náhodou vešel do místnosti. Právě se chystá s autem na tu stranu. Najednou šlo všechno ráz na ráz. Doma u sochaře (jak se ukázalo, mistr je sochař) jsme si dali lehký oběd, ve velké samoobsluze jsme nacpali kufr potravinami, u hotelu jsme přihodili na zadní sedadlo mé věci. Bílé městské čtvrti končí a po stranách ubíhají hory pokryté lesy, pak je střídají mírné, křovinami obrostlé kopce, pak náhorní roviny a hliněné domky v bílých vískách. Všechno to má svůj půvab, umocněný rychlým pohybem, všechno uplývá a mizí dřív, než to stačí omrzet a unavit. Mám v Moskvě také auto, takže se vedle sochaře necítím jako nějaký náhodný stopař a při veškerém svém smyslu pro demokratičnost chápu, že oba náležíme k té kategorii lidí, kterým je pro jejich talent a energii přímo předurčeno osudem, aby ze světových zásob sedřeli z pneumatik víc kaučuku a propálili ve válcích víc benzínu než obyčejní lidé.

Po třech hodinách ještě jednou obědváme v městečku u paty vysokých divokých hor a zastavujeme se u sochařova kamaráda, předsedy kolchozu. Ten v mžiku opatřuje jezdecké koně a chlapce jako průvodce. Můj dobroděj z Alma-Aty chce osobně dohlédnout na mé ubytování, a tak jede s námi. Hájenka je z konce minulého století, kamenný domek se dvěma místnostmi, zevnitř, omítnutý, v oknech mříže. Starostlivý výtvarný fond sem na topení instaloval železný bubínek a na něm stojí starobylý měděný rendlík s dlouhou rukojetí. Stůl, skříň, několik židlí a lůžko. Údolí je široké, nad hlavou nebeské moře, ze tří stran zelené svahy horského hřebenu a ze čtvrté poskakuje mezi žulovými balvany čisťounká a zvonivá říčka Išta.

Objal jsem se se sochařem, na police ve skříni jsem poházel nudle, masové konzervy a nescafé. Přímo u domu jsem si postavil stojan a na paletu vymačkal pořádné množství zelené a modré.

A jednou takhle pozdě večer, bylo to ke konci července, sedím a odpočívám po práci na vzduchu. Ve druhé místnosti hájenky už je aspoň patnáct svěžích skic a jedna, do které vkládám obzvláštní naděje. Je to osamělá bříza ve větru nad strží. Je v tom taková pikantní narážka na módní odcizení, zatímco v modrém nebi kolem a v rozevlátých oblacích je kupa optimismu. Je to ovšem velice hluboké a zašifrované. Unáším se představami a už vidím, jak ten obraz visí ve výstavní síni svazu na Kuzněckém mostě, lidé zírají na břízku (mimochodem, musel jsem si ji vymyslet, protože tu neroste) a některým přitom poněkud klesla čelist. Proč? No, protože mezi námi obratnými a průbojnými se už vytvořila taková konkurence, že o osobním úspěchu svědčí nejlépe kolegův vztek. Dokonce jsme si víc přáli vidět tohle znechucení, než opravdový zájem na tváři někoho nezúčastněného.

Foukal noční větřík a nad východním okrajem hor už byly hvězdy. Měl bych si dojít pro sako, myslím si, poněkud jsem prochladl a trochu mě mrazí.

Najednou slyším za zády ostrý svist. Instinktivně jsem se obrátil a stačil jsem zahlédnout, jak asi dva kroky ode mě cosi udeřilo do ušlapané cestičky a odskočilo.

Kdo to tady takhle vyvádí, říkám si, kdo to ruší tvůrčí klid známého umělce z hlavního města? Vstal jsem, ale ač je v údolí dobrý rozhled, neviděl jsem nikoho.

Zašel jsem do domu, pořádně nahustil punčoškovou petrolejku a v jejím ostrém světle vidím v trávě přímo u cestičky černý kámen velký asi jako vlašský ořech. Beru ho do ruky a hned ho pustím, protože je vařící. To on tu buchl o zem, a jak jsem ho teď odhodil, pukl vedví.

Meteorit!

Vzpomínám si, že jsem se při té myšlence podíval na nebe a hned vrazil hlavu mezi ramena a přikrčil se, protože jsem se strachem čekal, že na mě ještě něco spadne. Pak jsem se přece jen vzpamatoval, — vždyť meteority jsou velice řídký jev —, narovnal jsem se a zasmál vlastní hlouposti. Vzal jsem větší úlomek, přehazoval jsem ho z ruky do ruky a ochlazoval. Vnější, žárem ohlazená strana se blyštěla jako temný lak, zatímco na lomu byl kámen sice také černý, ale matový.

To dobrodružství mě rozjařilo. No to se podívejme, říkám si, jaký já jsem klikař. Sláva, všeobecná úcta, peníze, a navíc ještě takové náhody, jako třeba perla (dost velká, našel jsem ji nedávno v konzervě s ústřicemi), anebo tenhle host z vesmíru, který mi spadl přímo k nohám. Opravdu ve mně musí být něco mimořádného. Rozhodl jsem se, že si za odměnu udělám takový menší svátek. Zajdu zítra do městečka, něco stopnu a dovezu nebeského posla do Alma-Aty na univerzitu.

Ale příští ráno bylo nádherně, skicák lákal a ruka mě svrběla po paletě. Usoudil jsem, že když už ten kámen dorazil na místo určení, nemá kam pospíchat. Celý den jsem pracoval. Večer jsem vyndal kámen ze skříně a vidím, že to hlavní jsem přehlédl. Že to totiž není obyčejný meteorit. Prostředek většího úlomku se od ostatního povrchu lomu liší. Kámen má v tom místě odstín trochu jako kalafuna a lepí se na prsty. Z hodin astronomie mi uvízlo v hlavě, že meteority mohou být železné, kamenné a přechodné, ale na tohle měkké jadérko se nehodí nic z toho. Takže mám před sebou něco značně cenného pro vědu. No co, tím lépe, tím víc věhlasu.

Udělal jsem si pohodlí na posteli a přemýšlel jsem o tom, jak podivuhodný je vesmír. Kdesi v jiném hvězdném systému a dost možná v jiné galaxii startoval tenhle kámen, hnal se pak miliardy kilometrů černou pustinou, kde jen sem tam roztroušený atom vodíku při jeho přiblížení polekaně odskakoval stranou, ke konci své nekonečné pouti spatřil modrou planetu, a to všechno jen proto, aby skončil tady u mě ve skříni. Kdyby se tam někde v dálce jen o vlásek odchýlil, zaneslo by ho to k cizím souhvězdím, kdyby se o vlásek odchýlil v zemské atmosféře, mohl mi spadnout na hlavu a moskevská pobočka svazu by se nedopočítala jednoho ze svých členů. Zvláštní bylo, že něco, co se zrodilo v takové dálce, mohlo ovlivnit naprosto konkrétní situaci tady u nás. Pochopitelně jsem věděl, že na Zemi je každá příčina důsledkem předchozí příčiny a jakýkoli začátek, stejně jako konec, je relativní. Chápal jsem, že slečna, která teď upíjí koktají v kavárně Junosť v Moskvě, může za svou existenci děkovat třeba onomu koketnímu pohledu, který tři tisíce let před naším letopočtem vrhla mladinká Egypťanka na mladého pastýře, polodivokého hyksóského cizince. Ale na tomhle kameni bylo něco výjimečného. Vždyť mohl vyletět na cestu v době, kdy na Zemi ještě nebylo ani človíčka, anebo dokonce ani stopy života, a urazil dráhu, jakou si člověk neumí vůbec představit.

S těmito myšlenkami jsem začal podřimovat a ještě jsem si stačil slíbit, že zítra už doopravdy půjdu do městečka. Jenže po nějaké době mě probudilo jakési blikání; nevěřil jsem svým očím, protože pokoj se rozsvěcoval nafialovělým jasem jako od svářečky. Šel jsem se podívat k oknu. Nebe křižují blesky a hrom se koulí sem tam jako sud s kamením. Zvenčí nějaký náraz — to vítr porazil stojan.

Ráno otevřu dveře a zjišťuji, že není vidět ani nejbližší hory, všechny jsou skryté za oponou deště. Nedá se nic dělat. Roztopil jsem kamna, ještě že ve vedlejší prázdné místnosti byla zásoba chrastí, a nějak jsem to překlepal do oběda.

Najedl jsem se. Lenivě jsem si podal ze skříně meteorit.

A nuda byla najednou pryč.

Protože kámen se změnil. Místečko, které včera večer bylo měkké, se teď vydulo, zežloutlo a proťala ho tenká narůžovělá nitka.

Céva! Život!

Dokážete si představit mé pocity. Před očima jsem měl zničehonic teleskopy Pulkovské observatoře, anténu Bjurakanské, všelijaké ty oscilografy a jiné chytré přístroje, vedle kterých je obyčejný smrtelník jako kočka vedle kalkulačky, celé ty knihovny plné nejmoudřejších úvah. A tohle všechno se zabývá jedinou otázkou: „Jsme sami? Je ve vesmíru, v moři času a prostoru kromě nás ještě někdo?“

A ten úlomek na mé dlani říká: „Ano!“

Po zádech mi běhají mravenci, zato hlava a tváře mě pálí. Takže tahle hájenka, říkám si, má psáno v osudu, že z ní bude světové muzeum. A po letech tu bude postaven obelisk vyšší než hory.

Vzal jsem sklenici od boršče, pečlivě jsem ji vymyl, osušil a uložil do ní oba kousky meteoritu. Zapálil jsem petrolejku a položil k ní sklenici, aby byl zárodek v teple. Pak jsem se zamyslel a lampu odstavil, aby mu nebylo horko. Beru papír a zapisuji přibližný čas dopadu meteoritu, zašel jsem na místo, kde udeřil o zem a po paměti jsem určil úhel a výšku odskoku. To všechno se může vědě hodit, říkám si.

Usnul jsem pozdě, ale vzbudil jsem se brzy. Podívám se z postele na stůl, a ve sklenici už je zlatooranžový plod, asi jako mandarínka. Černý kámen, ze kterého to celé vyrostlo, visí po straně. Tak to bychom měli, říkám si. Už se nedá ztrácet ani vteřina. Honem do městečka a poslat bleskem telegram, aspoň sto slov, aby tu navečer byla kompletní Akademie věd SSSR.

Vyskočil jsem, nečesaný, nemytý, rychle se oblékám a otevírám dveře.

Zápraží je jedna velká louže. Studený déšť tluče, jako by nebyl červenec, ale říjen. Shodil jsem boty a vyhrnul kalhoty, ve vodě trnou prsty. Jdu k Iště a slyším nějaký řev. Moje veselá říčka je pryč. Mezi balvany tu kypí zakalený desetimetrový proud. Pouhé pomyšlení na krok do vody je děsné. Chvilku jsem tam stál, zuby mi jektaly, situace nemůže být hloupější. Mám zprávu, asi nejdůležitější ze všech, které lidé za tisíce let své historie dostali, a nemůžu nic dělat. Proč? Protože příroda se podle všeho vzbouřila. Ostatně, co je teď přírodě po člověku?

Vracím se, plod se nalil ještě víc a úlomek kamene už odpadl. Opatrně vyjímám zárodek ze sklenice. Obracím ho ze všech stran, obhlížím a opatrně poklepávám. Je dost těžký, na povrchu měkký, lehce pórovitý. Kladu ho na stůl, sedám si a začínám ho kreslit. Mění se téměř před očima, jen co člověk dodělá jeden náčrtek, už aby začal další. Postupně se protahuje do délky.

Navečer už před sebou nemám mandarínku, ale něco jako rohlík, nebo hodně tlustého červa. Na jednom konci, v místě, kde je růžová páska, se utvořilo cosi jako mělký zářez. Že by ústní otvor?

Položil jsem před něj kousek zatvrdlého chleba a červ se jako by lehce zachvěl.

Zničehonic se mi do srdce vkrádá jakási tíseň. V duchu jsem tomu ještě pořád říkal zárodek, ale teď si začínám uvědomovat, že nemám tušení, co (nebo kdo) se z toho vyklube.

V zamyšlení jsem se kousal do rtu, vstal jsem a jdu ke dveřím. Údolí není vidět, mrak začíná hned u mého prahu, jenom padající kapky vody, které se blýskají ve světle lampy. Neproniknutelná noc šumí deštěm. Ale vždyť toho červa, říkám si najednou, můžu v nejhorším případě zabít, rozšlapat, rozdupat. Vzpamatovávám se. Proč? Nač? Nebuď idiot! Copak by mě pochopili? Nebo mi snad odpustili? Vždyť i kdybych o něm nikomu nic neřekl, stejně by mě celý život tížily výčitky. A konečně, proč bych ho měl zabíjet, hrozí mi něčím?

Na čerstvém vzduchu jsem se zchladil a uklidnil a zavřel jsem dveře. Ale dotknout se červa si už netroufám. Vzal jsem hliníkovou misku, odřezkem kartónu jsem ho na ni shrnul a odnesl do vedlejší místnosti. Lehl jsem si, ruce pod hlavou, ale usnout nemůžu a třeštím oči do tmy. Asi ve dvě v noci najednou slyším za stěnou zvuky, jako by tam něco měkce skákalo.

Vstávám, rozsvítil jsem, dívám se dovnitř. Z podlahy na mě civí něco jako žába nebo ropucha, jenomže velká jako pořádný pes. Taková nějaká nedodělaná. Jakés takés zadní nohy, místo předních neurčité výrůstky. Tlamu má pootevřenou a hrdlo se nadouvá lehkým a rychlým dechem.

Zavrtěl jsem hlavou, zavřel jsem dveře rukama, které byly jak z vaty, a zasunul zástrčku. Polkl jsem radepur a jakžtakž jsem se uklidnil. Do usínání mi zněly ty skákavé zvuky.

Když se rozbřesklo, letěly nebem cáry bílých mračen. Vítr. Jdu ke dveřím vedle, poslouchám, obezřetně otvírám. Není tam nikdo. Jen na podlaze opuštěná miska. Dělám krok vpřed, a vedle hlavy se mi něco pohnulo. Zvedám oči. Zírám na cosi jako krysí čenich. Patří zvířeti velkému jako rys, které se drápy zachytilo na nerovné zdi. Úplně zblízka černé vousy, bílé tesáky a růžová tlama. Pohled by nikoho nenechal na pochybách — je tvrdý a nepřátelský.

Ani nevím, jak jsem se dostal ven. Prostě vidím, že stojím na louce před domem uprostřed louže.

Ale zvíře mě nepronásledovalo. V zadní místnosti tiché skoky. Po sluchu určuji, že je někde u okna. Potom ticho. Dodal jsem si odvahy, po špičkách jsem se vrátil dovnitř, a pak jsem rychle přibouchl dveře.

Nevím, jak uplynul zbytek dne. Vejít do druhé místnosti jsem si netroufal, nahlížel jsem zvenčí přes mříže. Odpoledne jsem si vynesl židli, abych měl lepší výhled, postavil jsem ji k oknu a zadíval se dovnitř. V temném koutě se odehrával nějaký zápas. Dívám se a nohy se mi podlamují. Živočich se ještě zvětšil, ale jako by se zdvojil. Míhají se tam téměř lidské ruce, ne dvě, ale čtyři; propletly se, svírají se a snaží se odtrhnout od sebe dvě těla, která mají dohromady jednu hlavu a jeden pár dolních končetin. Tenhle pokus o rozdělení vyžaduje zjevně značné úsilí, protože svaly na všech rukou jsou napjaté a celá ta věc se v křečích převaluje po podlaze.

Vypadá to, jako by se cizinec rozhodl rozmnožit, a to tím nejprimitivnějším způsobem — dělením.

Experiment se podle všeho nezdařil. Když jsem se za několik hodin vzmužil a znovu vylezl na židli, byl mimozemšťan v pokoji sám. Zato však značně postoupil po evolučním žebříčku.

Mraky se náhle roztrhly a objevilo se zapadající slunce. V jeho paprscích seděla u stěny na bobku velká opice. Široký hřbet, dlouhé paže, pořádně svalnatá. Čelo nízké a pod ním nepřátelské, hluboko posazené oči.

Podíval jsem se na ni a stačilo mi to. Pomalu jsem slezl ze židle, vešel dovnitř, oblékl kabát, do kapsy dal kompas a hodil do sebe skleničku koňaku. Bylo jasné, že doba pohody, květů a tance skončila. Šlo do tuhého. Když to nepůjde přes řeku, říkám si, dám se rovnou do hor, třeba narazím na nějakou salaš a odtamtud se pokusím dostat se do civilizace. Přímo před očima se mi ten host z kosmu vyvinul z jednobuněčného zárodku málem v nejvyšší článek pozemského vývojového řetězce, a to za osmačtyřicet hodin, zatímco pozemský život na to potřeboval čtyři miliardy let. Kdoví, co z něj při tomhle tempu bude za další den? A co vůbec následuje po člověku?

Jdu dolů k Iště. Už neburácí. Zaradoval jsem se. Jenže zbytečně, řeka prostě zatopila i ty největší balvany a pohřbila hukot pod hladinou. Už u břehu je proud dost rychlý a v prostředku se voda svíjí v pruzích, které se zužují, rozšiřují, nebo vrhají do stran a vzájemně na sebe dorážejí. Tohle by odneslo i buldozer, natož člověka. Pro každý případ jsem si zul botu a ozkoušel vodu. Byla ledová.

Nedá se nic dělat, vydávám se dolů podél Išty. Stále silněji se ozývá zimnice. Původnímu nachlazení zjevně dodaly procházky studenými loužemi. Vstupuji do lesa. Šero. Vytanuji kompas a určuji přesný jih, k němuž údolí přibližně směřuje. Přímou cestu ovšem ihned přehrazuje podrost, padlé stromy nebo rokliny. A když se člověk chce dát podle světélkující střelky, zaručeně mu ukáže jinam, než kudy lze projít. Zkusil jsem držet kompas pořád před očima, ale když ho má člověk až pod nosem, nevidí si pod nohy, zakopává a padá. Větve škrábou a oči nezvyklé na šero nedokážou včas zaznamenat, že vpředu je kámen nebo kmen. Mimoděk si říkám, že jsme všichni pěkně rozmazlení městským komfortem, v jehož náruči si obyvatel útulného bytu rozsvítí stowattovou žárovku i na těch pár okamžiků, než si v kuchyni natočí sklenici vody.

Už jsem byl z putování podle kompasu celý utahaný, ale v tom mezi kmeny zazářil sluneční talíř, objevil se pobledlý mezi mraky, a jak se zdálo, nemínil zmizet. No výborně, říkám si, můžu se orientovat podle něj. Jaký je v tom rozdíl, když půjdu přímo na západ, nejde o směr, ale o to, abych šel rovně a nemotal se v kruzích. Strčil jsem kompas do kapsy a prodírám se hustým křovím. Nahoru a dolů. Ale přestože uplyne asi půl hodiny od doby, kdy jsem do mlází vešel, slunce nejenže neklesá do větví, ale jako by znovu vycházelo. Bodlo mě z toho u srdce. Snad už neblázním, říkám si. Vylezl jsem na kupu kamení a — u všech všudy, vždyť to vůbec není slunce, ale měsíc?

Teď už není jasné, ani kterým směrem zůstalo údolí a hájenka. Mraky, měsíc se ukryl a znovu se dává do deště. Není vidět dál než na tři kroky, jdu jen nazdařbůh, abych nestál na místě. Cestu si nevybírám já, ale nechávám se vést neznámo kam samotnou krajinou. Představuji si tu opici. V copak se tam v pokoji zase mění? Třeba se rozdělila na dvě, a třeba taky na dvacet příšer a ty teď dávají dohromady prapodivné, hrozné přístroje a chystají se nás porobit. Vždyť ten potenciál rozvoje má nelítostnou energii, když s tak děsivou rychlostí protlačil zárodek přes červa a obojživelníka k savci, a na něco dobrého se tedy dá těžko spoléhat. Vědomím mi táhnou obrazy, při kterých tuhne krev. Vidím, jak se z vrcholku hory vrhá dolů smrtící paprsek, přejíždí po krajině a za sebou nechává plochy ohně a dýmu, vidím oblaka záhadného plynu, která zaplavují hlavní města států. Civilizace hyne a poslední lidé, kteří se ukryli v kanalizaci a ve sklepech, se v zoufalství ptají sami sebe, kdože byl ten pitomec, ten totální idiot, který hned nevytrhl i s kořenem tu hrůzu, co se přihnala na naši planetu, ačkoli mohl? Proč jen nespálil v kamnech toho příšerného vyslance, dokud byl ještě ve skořápce, dokud to byl ještě červík? Jenže, na druhé straně, copak to jde, hodit ho jenom tak do kamen? Co když to není nepřátelský výsadek, ale mírumilovná a přátelská delegace a díky ní se nám dostane nepředstavitelných technických vymožeností?

A pak zas jiné myšlenky. Kam se to hrnu, roztrhaný, se zarudlýma očima a páchnoucí koňakem? Kdybych já byl někde na národním výboru nebo u Bezpečnosti, copak bych uvěřil v existenci nějakého mimozemšťana? Člověka s takovou novinou bych poslal, ať se vyspí, nebo ještě lépe na záchytku, aby tam do rána přišel k sobě. To je jedna věc. A druhá, copak mám právo přijít do styku s lidmi, když jsem určitě plný mikrobů a virů z jiného světa? Vždyť pokud se Měsíce týče, už naše sovětské výzkumy prokázaly, že tam po životě není ani památky. A přesto Američany, kteří tam přistáli, pak pěkně dlouho drželi v karanténě. A já jsem to dokonce bral do ruky, málem jsem to ochutnával, když byl zárodek ještě malý.

Zkrátka a dobře, jak jsem tam stál, otočil jsem se, zase běžím nazpátek.

Musím se s tím vypořádat sám. Buď toho cizince spálit a shořet s ním, aby se nemohla šířit nákaza, nebo.., nevím co.

Přitom nemám ponětí, kde je Išta a jaký směr to moje nazpátek doopravdy znamená.

Znovu les, ale jiný, vysoký. Borovice a smrky. Staré jehličí leží nastlané mezi kořeny jako tlusté, ozvučné a důmyslně rozstříhané koberce. Kloužu po nich, padám a krev mi buší ve skráních. A cítím se, jako bych se něčím strašlivým provinil. Ne tím, že právě teď mimozemšťana nehlídám, ale celým svým životem, protože přitom, jaký ve skutečnosti jsem, to jinak dopadnout nemohlo.

Motám se už aspoň pět hodin a začíná svítat. Les končí, škrábu se do nějakého kopce. Pahrbky, keře a vysoká tráva, to, co předtím tak příjemně uplývalo za okénkem auta, nabývá teď zlovolné samostatnosti, zachytává mě a jako zakleté se nepřátelsky staví na odpor. Vpředu je kamenitý hřeben, šplhám a nemůžu popadnout dech. Nahoře se postavím a svět se se mnou kymácí. Pode mnou svah a tam dole, uprostřed louky je něco tmavého, s tesklivou skvrnkou žlutavého světla uprostřed. Chvíli trvalo, než jsem si uvědomil, že je to okno hájenky a že tam v prvním pokoji svítí petrolejka, kterou jsem nezhasí.

Posadil jsem se, nebo spíš upadl a roztřesenými prsty jsem vytáhl z krabičky papirosu.

Co dělat, jak se zachovat? Odpovědnost Alexandra Makedonského hodinu před bitvou u Graniku a Napoleonovy pochybnosti před bitvou u Waterloo jsou proti tomu nic.

Nic mě nenapadlo. Lezu dolů. Nebe rychle bledne a zároveň se v údolí rozsvětluje. Kolem domku je zatím klid. Vešel jsem, potichu jsem sejmul ze zdi turistickou sekerku s černým topůrkem a přikradl jsem se ke dveřím. Vychází odtamtud tichý zvuk, jako když se měkkým kartáčem čistí látka. Kohopak teď asi uvidím, říkám si, nějakého wellsovského Marťana s tykadly, nebo génia dobra se svatozáří nad šešulkou?

Odsouvám zástrčku. Kopanec do spodní výplně — a už se bleskově rozhlížím po pokoji.

Ani strašidlo, ani génius.

V rohu u okna stojí^nahatý chlápek. Rozložitý, s drobátko křivýma nohama. Úplně obyčejný, takových člověk potká v městských lázních kupu. Rámus u dveří ho nezajímá, usilovně si dlaněmi tře hrudník a dívá se upřeně před sebe.

Opřel jsem se o veřeje. Sekerka mi vypadla z ruky. Odkašlal jsem si a chci ho oslovit, ale jenom sípám. Ani nevím, co bych řekl. Je mi zle. Cítím, jak mnou lomcuje horečka.

Ten člověk si tře hrudník, dívá se na něj, hlavu přitom sklání na stranu, pak si přidřepne ke stěně a začíná si třít stehno. A to všechno dělá, jako by tu byl sám. Tohle chování je tak odporné, že mi na okamžik vyhání z hlavy přízračnou neuvěřitelnost toho, že tady v domku taková osoba vůbec je.

Znovu jsem si odkašlal. Tentokrát se mi daří zabrebtat, že jsem zástupce pozemské civilizace a je pro mě potěšením uvítat hosta z jiné civilizace. Dohromady z toho vyšlo něco jako „dobrý den, jakou jste měl cestu“. Ale mimozemšťan je zaujat svým počínáním a já jsem pro něj vzduch. No, říkám si, viděl jsem všelijaké cizince, ale tohle… Nejistě k němu udělám pár kroků a vidím, že se mu kůže na prsou odchlipuje jako poloprůsvitný plátek. Ještě krok. Na stehně, v místě, které si tře, začíná jakoby z hloubi vystupovat bílá skvrnka, rozlézá se a postupně se mění ve světlý obdélník.

Zrak mi padá níž a čelo se mi orosilo potem. Mimozemšťan není ani bosý ani obutý, nýbrž napůl. Prsty na nohou mu srostly dohromady a tvoří špičku boty, která pokračuje dírkami a tkaničkami. Celé to však je žluté a růžové, jako vytlačené do kůže a ze stejné tkáně jako tělo. Na podešvi začíná být patrná obruba a na patě podpatek, který už na jedné straně ztmavl a podobá se opravdickému. Zkrátka vypadá to, jako když boty rostou přímo z organismu.

Před očima mám nejdřív bílou mlhu, pak rudou, a pak se zas vrací normální obraz.

Návštěvník se mezitím přestal třít a začíná si ze stehna nad kolenem velice opatrně odlupovat tenoučký obdélníkovitý kousek kůže, která už zatím úplně zbělela a pokryla se jakýmisi tečkami. Nakláním se a vidím, že je to… přihláška k pobytu. Přihláška, jak má být, na blanketu, s podpisem a kulatým razítkem.

Jméno není k přečtení, ale je to přesně takový doklad, jaký jsem nedávno dostal v Moskvě na Usijevičově ulici v bytovém družstvu. A pod přihláškou je zase normální kůže.

Pokoj se znovu ztratil v červené mlze. Vyheknu a ke svému překvapení zjišťuji, že strop ujel stranou a já stojím na vodorovné stěně tváří přitisknutý k podlaze, která je teď ve svislé poloze. Snažím se odtrhnout od drsných zablácených prken, ale zalehla mě jakási tvrdá a neúprosná síla. Zpanikařil jsem a vykřikl, ale pak jsem si uvědomil, že vlastně nestojím, nýbrž ležím. Podle všeho jsem omdlel a svalil se. A netiskne mě žádné cosi, ale gravitace.

Jen co mi to došlo, všechno se zase vrátilo na své místo.

Podle světla už není ráno, ale hluboké odpoledne. To znamená, že jsem v bezvědomí ležel několik hodin.

Zatímco ho pozoruji, mimozemšťan se předklonil a prohlíží si černé polobotky, které mu již na nohou plně dozrály. Skopl jednu botu, sundal druhou, a objevily se obyčejné bosé nohy. Rychle si boty prohlédl ze všech stran a postavil je rovnou na mou skicu Bříza. Sedá si do dřepu, dívá se na temnou skvrnu na břiše a začíná ji třít.

Cítím se mizerně, v ústech kovová pachuť a dýchám přerývaně. Přesto se mi daří nějak se zvednout a jdu k mimozemšťanovi. Skica je sice olejová a už proschla, ale stejně se mi to nezamlouvá. Beru boty ze skici, jednu stavím na podlahu a druhou si prohlížím. Rostovský obuvnický kombinát, velikost čtyřicet dva, cena dvacet sedm rublů, stélka je z vepřovice, svršek z teletiny. Měl jsem takové boty taky a mohl bych přísahat, že ani zbožíznalec by nenašel nic podezřelého. Bota je navíc vypěstovaná jako poněkud onošená. Nad tím zkrátka zůstává rozum stát.

Jak tam v rozpacích přešlapuji, málem mi uniká prapodivná věc. Host z nekonečna mě vytrvale přehlíží. Ani si nestoupne, natahuje se pro obě boty a dává je zpátky na skicu.

Znovu je zvedám z Břízy a kladu vedle. Vyslanec z hvězd tentokrát vstává a dává je na původní místo. Přitom však není podrážděný ani rozčilený, vypadá to vysloveně tak, jako by mu jeho pořádek nenarušoval živý člověk, nýbrž nemyslící příroda, například vítr.

To už mě dopálilo. Chytnu boty a praštím s nimi přes celý pokoj do kouta. Zástupce vesmíru mi věnuje jen letmý pohled, zvedá se a jde si pro svůj majetek. Dlaní pečlivě otírá stopy omítky z kůže a staví boty tam, kde byly předtím.

Je to všechno natolik přirozené, bez jakékoli mimořádnosti, která by odpovídala okamžiku historického setkání, že jsem z toho celý zkoprnělý. Buď jak buď, na další soupeření už nemám sílu. Mávl jsem rukou a odešel do svého pokoje, přitom jsem narazil na veřeje. Střídavě mě zalévá horko a mráz. Na parapetu pod oknem je zrcadlo. Jazyk mám bílý, kolem nosu a úst zarudlou vyrážku. Naštěstí si vzpomínám, že jsem s sebou vzal superpyrin. Nasucho polykám tři tabletky.

Sedl jsem si na postel.

Od souseda neustále zaznívá pleskání bosých chodidel na podlaze a zvuk tření. Ve dveřích se občas mihne jeho bílá postava. Tak za půl hodiny si na nohou vypěstoval neurčitě vyhlížející ponožky a na těle bavlněné tílko a vlněné spodky. Všechno, co na něm vzniká, hned svléká a klade na mé skici, na chrastí anebo věší na rezavé hřebíky na zdi a neustále začíná s něčím novým. Z hnědavé skvrny na břiše se vyklubala občanská legitimace (starý typ, z doby před výměnou). Tenhle doklad si mimozemšťan pěstoval postupně, odděloval list po listu. Byly u vazby srostlé, takže mu nějakou dobu trčely hned vedle pupku.

Sledovat celý proces až do konce jsem však už nedokázal. Byl jsem u konce se silami; svalil jsem se na postel v těžkém, neklidném a horečnatém spánku.

Takhle tedy začalo naše soužití, které trvalo víc než osm dní. Za tu dobu, aniž přitom na okamžik opustil pokoj nebo jedl, si představitel cizího rozumu vypěstoval z vlastní kůže vše potřebné k tomu, aby se mohl v roli průměrného občana nenápadně zapojit do pozemského života, a zároveň se na tento záměr duševně připravil. Je to skoro neuvěřitelné, ale za celou dobu ani jednou sám od sebe nezareagoval na mou přítomnost. Těžce jsem tehdy onemocněl, div jsem neumřel, a on si mě ani nevšiml, ani vodu mi nepodal. Zato jiných věcí si všímat dovedl. Jeho očím ani večer, ba ani v noci neunikl příhodný hřebík ve zdi a rukama dělal šikovně všechno, co potřeboval. Tak mě napadá, že spisovatelé sci-fi a vědci pochybeně předpokládají pouze čtyři závazné kategorie mimozemské inteligence: vyspělejší, méně vyspělá, nepřátelská nebo přátelská. A přitom tahle inteligence může být docela obyčejně hulvátská.

To mě ovšem napadlo až později. V prvním šoku jsem na to neměl. Jak se pak ukázalo, prodělal jsem těžký zápal plic a nějakou dobu se potácel mezi životem a smrtí, a proto mi události zůstaly v paměti jen v útržcích. Určitou (ale nepodstatnou) část toho, co jsem viděl, lze možná považovat za halucinace. Nechce se mi například věřit, že mimozemšťan si opravdu vymačkal do úst celou tubu zeleného kobaltu a zezelenal, to se mi spíš stále vybavoval odstín, který tehdy vládl mé paletě. Mám taky pochybnosti, jestli si ze sebe skutečně vypěstoval gramofon Akord, desku s koncertem Edity Pjechové, jestli si s požitkem tu skvělou zpěvačku poslechl, a pak to všechno zase rozpustil nazpátek do svého organismu. Nevím. Je v tom něco podivného. Proč zrovna Pjechová a ne třeba Siňavská, která je obdařená nemenším talentem a ženskou přitažlivostí? Pravda, proti gustu žádný dišputát. Jisté ale je, že mimozemšťan, když dokončil biologickou evoluci, absolvoval během týdne stejně rychlou evoluci společenskou. Mám na mysli zvládnutí řeči.

Návštěvník „promluvil“ hned druhý den po tom, co jsem se vrátil do hájenky. Nejdřív to bylo takové pokašlávání a hučení, něco takového, jako když se bas v opeře chystá na scénu, bručení, prostě zkouška hlasového aparátu. Dalších několik hodin se od něho neslo „a“, „o“, „u“, labiály, sykavky a tak dále. Navečer už vyslovoval skupiny hlásek, jako „dyr“, „bul“ a „šel“, následovala spojení dvou tří skupin, tedy téměř slova, jenže nesmyslná, ale v noci už z té zásoby skládal celé věty. Už na začátku jsem si všiml, že vetřelec nikdy neodpočívá a buď chodí z kouta do kouta a tře se, nebo si odlupuje z těla všelijaké součásti výbavy či papíry. Teď se k přecházení přidalo brumlání. Kdykoli jsem se probudil, ať bylo světlo nebo tma, pořád ta nepřetržitá řeč. Někdy to opravdu znělo jako naše mateřština, protože intonace se rychle přiblížila naší a tu a tam zaznělo zřetelné ruské slůvko. Několikrát jsem se nadzvedl a zkoušel jsem porozumět, co to říká, ale pak jsem se vzpamatoval.

Jenže třetí den najednou z pokoje zaznělo: „Prosím vás, kolik je hodin?“

Právě jsem se dovlekl ke kýblu s vodou, abych zapil prášky, a trhlo to se mnou, až jsem upustil tabletku. Zaradoval jsem se a honem šel k mimozemšťanovi.

Ten naháč se nedíval na mě, nýbrž na zeď a zničehonic povídá: „Tak ho pusťte vy! To jsem neviděl! Dneska je každej invalida.“

Pak kus bez hlavy a paty a znovu souvislý úsek, tentokrát jiným tónem: „Mlčte laskavě, když s vámi mluvím!“

Bylo to evidentně zvládání stylu různých společenských vrstev. Od té doby začal mimozemšťan mluvit ve smysluplných větách, které však na sebe nenavazovaly. Jeho hlas zněl ze začátku jaksi vysušeně, kovově, úplně jako z nekvalitního pásku, postupně se však obohacoval o různé odstíny a nabýval na přirozenosti. Mimozemšťan pohyboval rty čím dál rychleji. Začal s deseti slovy za minutu a dotáhl to na čtyři nebo pět stovek a víc, takže řeč se změnila v bzučení, pak hučení a nakonec v takové tiché hvízdání. Musel jsem si na ten zvuk zvyknout, stejně jako člověk snáší ledničku, která nejde spravit. To trvalo asi další tři nebo čtyři dny, přesně už nevím.

Náhle host vypnul. Nadobro zmlkl. Nejspíš proto, že se naučil vyslovovat všechna slova a jejich kombinace, které považoval za nezbytné pro úspěšné fungování v naší pozemské skutečnosti

Ať tak či onak — spím, a najednou naprosté ticho. Probudilo mě to. Znepokojeně vstávám, přidržuji se stěny a jdu k mimozemšťanovi. A vidím, že leží roztažený na podlaze. Poprvé za celou dobu odpočívá. A hřebíky na zdi jsou do posledního ověšené věcmi, na mé skice Bříza jsou polobotky, na druhé modré kecky a pod oknem vyrovnané hromádky. Jsou to doklady a peníze, hlavně pomačkané rublovky a pětirublovky. Je k neuvěření, že celá ta kupa hmoty, včetně toho člověka, vznikla, vyrostla z nepatrné vypuklinky na černém kameni Ale jako že jedna a jedna jsou dvě, je to tak.

Rozhlížím se, co si to všechno ze sebe vypěstoval, a vidím, že některé propriety nejsou dokončené. Tak třeba knoflíky na polských džínách, co se teď nosí, takové ty docela levné a přitom solidní, nejsou ještě pořádně vytvarované a mají barvu těla. Nebo popruhy na velkém plátěném batohu jsou prakticky opravdu z lidské kůže se světlými chloupky a póry.

Mechanicky snímám batoh z hřebíku. Mimozemšťan se nadzvedl a provází ho (ne mě) pohledem. Jdu před dům, do deště, a házím tu nechutnou věc někam do louže. Je to impuls, nepřemýšlím o tom.

Vracím se do pokoje. Vyslanec z vesmíru sedí na zemi a energicky si tře záda nad lopatkami — rozhodl se vypěstovat si náhradní batoh. Ani slůvko nevůle, ani gesto směrem ke mně. Jako bych byl živočich, na něhož není nutné plýtvat emocemi, tudíž ani hněvem.

Najednou nečekaně s pohledem stranou: „Mladý výtvarník má jemný cit pro krásu naší přírody.“

Snad to bylo tou nemocí, nevím, spíš ve mně ale už překypěl vztek na jeho hulvátské chování. Nějaký zkrat v mozku, krev se ve mně vaří, chytnu sekerku, je zrovna po ruce, a vrhám se na cizince. Ten hbitě vyskočil a napřáhl svalnaté paže. Nevím, kde se ve mně vzala ta síla, ale rozmáchl jsem se mu po hlavě. Vedle. Ostří s praskotem zajelo do ramene. V příštím okamžiku mi vyrve sekerku z ruky a odhazuje ji. Jsem bez sebe strachem, bílý jako z tvarohu a stojím s ústy dokořán.

Představte si, že úder sice rozťal rameno málem vejpůl, ale rána se nezalévá krví. Nezalévá se vůbec ničím a není rudá, nýbrž stejně kalafunovitá, mezi žlutí a okrem, jako ten původní červík. Přitom posel z hvězd necítí ani bolest, ani strach. Vystrčil bradu a štítivě se dívá na rozseknuté rameno, mačká ho prsty dohromady a okraje rány se tím zacelují. Sedá si na podlahu, nohy přitom zkřížil pod sebou, ruku natahuje za krk, druhou si ji přidržuje za loket a už zase si tře záda!

Zůstali jsme potom spolu ještě den a noc a další den a byly to nejhorší hodiny mé nemoci. Rozdírá mě kašel, v krku a na prsou mě pálí, plíce mám něčím ucpané a nenabírají vzduch a mezi záchvaty nestačím ani vydechnout. Jednu chvíli jsem si už myslel, že umírám, a dokonce jsem se z toho zaradoval — konec zodpovědnosti! Srdce se však uklidnilo a já jsem se zastyděl.

Mé halucinace spadají především do tohoto údobí, a tehdy jsem se také dvakrát vrhl na mimozemšťana, že ho uškrtím. Byl mnohem silnější a samozřejmě mé útoky lehce odrazil, ale nikdy neodpovídal na ránu ranou. A dveře do svého pokoje nechával pořád otevřené.

Matně si vzpomínám na poslední hodiny pobytu mimozemšťana v hájence. Myslím, že právě tehdy si ze sebe už ve spěchu vypěstoval zrcátko a kartáček na zuby.

Propásl jsem, kdy přesně odešel. Můžu jen říct, že v polobezvědomí jsem nad sebou slyšel dva hádající se hlasy.

První chtěl na druhém, aby se mnou zůstal v domě do večera. Druhý, jakoby mimozemšťan, zatvrzele odmítal a zdůvodňoval to tím, že „výroba nemůže čekat“. Pak mám okno. Když jsem se probral, vidím u postele sochaře z Alma-Aty a ještě jednoho muže, který je, jak se ukazuje, lékař. Pach lihu, píchnutí, posazují mě na dvoukolák a vezou dlouhou zajížďkou do města.

A tam mi sochař, když už jsem ležel na nemocničním lůžku, hned vyprávěl, že když ode mě nedostal slíbený pohled, rozhodl se zajet za mnou a našel mě v tomhle stavu. Podle něj byl v té chvíli v hájence také náhodný poutník, turista v polských džínách, který po dlouhém handrkování nakonec neochotně slíbil, že u mě, nemocného, počká, dokud sochař nepřiveze doktora. Ale slovo nedodržel, odešel a nechal mě samotného. Mistr z Alma-Aty je rozhořčený, přísahá, že toho neznámého nechá vypátrat v hlavním městě Kazachstánu, veřejně si ho podá a udělá mu pořádnou ostudu. Pak se trochu uklidňuje a jen opakuje: „To není člověk! Copak takhle se může chovat opravdický člověk?“ Já ovšem vím, jestli ten člověk byl turista nebo ne. Jenže když se pokouším vyložit celou tu historii, vymění si doktor se sochařem pohled, dává mi něco na uklidnění a ujišťuje, že všechno bude v pořádku. Žádám, aby přinesli ten batoh, který pořádkumilovný mistr nezapomněl vytáhnout z louže. Řemeny ale za minulé dva dny úplně dozrály a od skutečných se ničím neliší…

„Kam odešel?“ No prostě žít! Vůbec ne dobývat Zemi, ani kolonizovat, ani předělávat ji podle jiného mustru, nýbrž jednoduše se co nejlépe zařídit a užívat si, a přitom dávat míň a dostávat víc.

Když jsem o tom přemýšlel, dospěl jsem nakonec k přesvědčení, že někde v bezedném vesmíru pluje kukaččí planeta. Nemá dost sil, aby nakrmila všechno své živé potomstvo, a proto ho posílá na všechny strany do vesmíru v kamenné skořápce. Ty zárodky jsou nadány obdivuhodnou schopností: když po dlouhé cestě dorazí na některý ze světů, dokážou bleskově načerpat informace o tom, který druh tu vykazuje největší životaschopnost. Na Zemi je to člověk, tudíž se můj host zastavil právě ve stadiu člověka. Kdyby na Marsu byl život, zárodek z kukaččí planety by se vyvinul v Marťana, ale ne ledajakého, nýbrž v marťanského velmože, v marťanského vedoucího v zelenině nebo v autoservisu. Vtírá se mi neodbytně i myšlenka, že pokud zástupce podivné planety přistane a vyroste u nás na Zemi, pěkně potichu se postará, aby nahradil některého z pozemšťanů právě tak, jako kukaččí mládě vystrčí z hnízda třeba sojčí mládě, a to zahyne. Pro tyhle přivandrovalce by bylo dost obtížné, aby se sami zapojili do pozemského života, aby si vymysleli životopis a sehnali lidi, kteří je údajně znali už dříve. Je pravděpodobnější, že takový jedinec pro nás nepostižitelným způsobem vyslídí ve svém okolí nějakou dobře situovanou osobu, jakýmsi vnitřním výbuchem ji nepostřehnutelně zničí, rozbije na atomy, a pak se klidně usadí na jejím místě, se všemi důsledky, které z toho plynou. Tohle všechno jsem pochopil, a tak pro mě například „fenomén X“ není vůbec záhada, ačkoli si nad tím láme hlavu celá Akademie. Je to pochopitelně mimozemšťan, jenže usídlený teprve nedávno.

„Při pitvě ale nikdy…“ Ano, nikdy. Jenomže, za prvé, posmrtné pitvy se provádějí teprve od tohoto století. A pokud jde o neštěstí, nehody a války, jsou mimozemšťané příliš chytří, než aby se připletli někam, kde to zavání nebezpečím a obtížemi. Za žoldáky se ve středověku nenechávali najímat, a dnes by je člověk nenašel mezi zkušebními letci ani mezi učiteli v osmých třídách. Podstata věci však spočívá v tom, že se u nich postupem doby vyvíjejí vnitřní orgány jako u ostatních. Ten cizinec, který obsadil Šurkina, se zjevně dostal na rentgen příliš brzy potom, co vystřídal původního skutečného obchodního ředitele. Věřím tomu, že tak za rok Už bude mít plíce na správném místě, a stejně tak srdce, hrtan a všechno ostatní. Není vyloučeno, že se sám postupně víc polidští. Je spousta příkladů toho, jak na stará kolena změknou i ty nejtvrdší povahy. Prostředí taky může zapůsobit na dobré lidské vlastnosti. Mluvím z vlastní zkušenosti, protože sám pocházím z mimozemšťanů.

Ale ne, prosím vás, není proč sahat si na čelo… Ovšem to vidím… No jistě, právě jsem o tom chtěl mluvit. Takže nakonec mě po celé té epopeji z hájenky propouštěli z nemocnice. Sochař s doktorem mě odevzdali na letiště, rozloučili jsme se, objali a já si sedám do letadla. Je mi ale mizerně po duši. Teskno, sklesle, rozbolené. Mám obavy, jestli nám ten „turista“ nebude škodit. Vybyvuje se mi, že sám jsem se projevil v nastalé situaci jako nezodpovědný, nerozhodný a neschopný člověk. Jiný by na mém místě neodkládal cestu do Alma-Aty na zítra, nečekal by, až se zárodek vyvine v opici, nevydával by se z hor na noc, ale dřív a nebloudil by, protože by si nespletl slunce a měsíc. Zkrátka si nadávám a svět mě netěší, je nějaký cizí a vratký, všechny jistoty otřesené. Motory tučka vytrvale předou a dole uplouvají oblaka a já se stydím před sebou samým. Co jsem to zač, proč žiju a za co bych si měl sebe vážit? Teď například jsou pasažéři uloženi v bavlnce komfortních a spolehlivých služeb Aeroflotu. Tisíce pracovníků, počínaje leteckými konstruktéry a lidmi, kteří těží naftu, a konečně pokladní, která mi prodala letenku, ti všichni nám umožňují využívat zázraky moderního létání. A já? Co já osobně za to lidem dávám? Vždyť to uctívání, peníze a cestování, to všechno ve skutečnosti patří Levitanovi a mým dalším učitelům z institutu. Já sám jsem dosud světu nic nedal. Jenom těch obrazů co jsem prodal a za pěkných pár tisícovek, a přitom je to jen samé řemeslo, podle jednoho mustru, takové pohrávání, povrchní a bez srdce, bez úsilí, prostě podfuk.

Najednou se začínám bát odhalení. Okamžitého, rovnou tady. Na sousedním sedadle podřimuje cestující, můžu mu být klidně ukradený, jenže já čekám, že se v příští chvíli zvedne a vlepí mi facku. Jde letuška s podnosem a já už vidím, jak vezme skleničku a chrstne mi ji do tváře. Nemůžu se ani pohoršit, protože je to tak v pořádku a přesně tohle mi patří. Zkrátka jsem zpanikařil jako cvok.

A pak se mi vybavila jedna záhadná okolnost. Bylo to asi před sedmi lety. Ležíme ráno se ženou v posteli a mluvíme o synovi a o příbuzných. A ona mi najednou povídá: „Hele, tobě vůbec nebije srdce!“ Jak to? Ruku na prsa, a opravdu — ticho. Přitom se cítím skvěle. Ráno cvičím s činkami, dvakrát týdně chodím plavat a vůbec jsem jak řípa. Moje Lenka je ale samý strach. A prý, pojď, jdeme nahoru. Bydlí tam ti doktoři, jsou to napůl naši známí, víš, jak nás jednou vytopili a jak jsme si pak popovídali. Šli jsme nahoru a zazvonili jsme. Ona spěchá do práce, on zas dělá disertaci a stůl má zavalený papíry. Nicméně vytahuje fonendoskop. Ve tváři má zmatek a zkouší mi nahmatat puls: „Máte to už dlouho?… Nějaké bolesti?… Dýchá se vám dobře?… Otočte se takhle… Posaďte se… Nadzvedněte se.“ Krčí rameny a rozhodí rukama. Je to výlučný fenomén a pro vědu zajímavý. Velice rád by se do toho pustil osobně, jenže má teď plno práce s obhajobou. Co kdybych se zastavil potom a nechodil jinam? Jak už to bývá, zanedlouho nato jsem získal výhodnou práci a musel jsem kvůli ní odjet. Našemu doktorovi mezitím tu obhajobu odložili a on vymalovává dodatečné grafy. Žena mě mermomocí nutí na obvod. V kartotéce je fronta. Chřipková epidemie, hned na chodbě strčí člověku teploměr do podpaždí. Uštvaný doktor sedí s nosem na stole, hlavu ani nezvedne a jen vypisuje neschopenky. „Máte teplotu?… Cítíte se slabý?… Bolesti v kříži?“ Říkám mu, že teplotu mám normální, ale srdce že mi nebije, puls nejde nahmatat. „Tak vám nebije srdce? To si teda zajděte do pohřební služby. A ze mě si přestaňte dělat šoufky. Mám v čekárně ještě dvacet lidí a patnáct návštěv… Další!“ Drželo mě to asi půl roku, a pak se mi pod žebry začal ozývat slabý tlukot.

Hlavou se mi táhne tahle epizoda, motory duní a svítá mi — že já jsem, hrome, taky vyměněný?! No opravdu, vždyť mi zmizelo srdce a přestalo mi vadit, že jsem vlastně fušer. Čtení mě přestalo bavit.Na koncerty už se ženou nechodíme. Člověk od ní v jednom kuse slyší: „Tenhle kožich už je prostě nemožnej!“ A zničehonic s ní souhlasím. Přestal jsem se scházet se starými kamarády ze studentských let a udržuji jen pracovní, „nutné“ styky. Na výstavě jsem jednou narazil na bývalou společnost a — „jako bys to ani nebyl ty, Vasjo“.

Přemýšlím dál a zjišťuji, že všechno, co dělám, je poznamenané takovým divným nenasytným spěchem. Honím se za různými supervěcmi a superslužbami, a protože se vždycky najde něco nového, nemám nikdy dost. Sehnal jsem si na volhu perfektní halogeny, jenže známý jede do Somálska. Jdeme se ženou k sousedům, abychom se pochlubili, jak jsme bydleli v nejlepším berlínském hotelu, jenže u nich visí na zdi sbírka pskovských ikon — čertví, kde k ní přišli. Člověk se může honit sebevíc, ale nic naplat, ve všem nemůže být jednička, protože všechno mít nemůže. A přitom se pod celou fasádou úspěšnosti tetelí někde v koutku přikrčená nejistota. Člověku se vtírá pocit, že na tohle místo nepatří, ale už je to tak zavedeno, že má se sebou i s ostatními tichou dohodu, že si toho zatím nebudou všímat. Zatím!

Celý jsem se z toho uvažování zpotil. První popud je vyskočit a utíkat, změnit něco, hned začít něco dělat Kam chceš ale běžet v letadle, osm tisíc metrů nad zemí?

Nakonec si říkám, že je jen jeden způsob, jak zůstat spokojený. Vrátit se k sobě. Nespěchat, nezávidět, ale dělat naplno to, k čemu mám předpoklady.

Přijel jsem domů a v načaté zakázce jsem už nepokračoval. Roztrhal jsem smlouvy a vyhodil jsem skici, které jsem namaloval v horách. V ateliéru jsem si napnul plátno a sedl si před stojan. Tak a teď tedy, říkám si, jenom to opravdové, to, o čem se mi zdávalo, to, za co si mě vážili na institutu a kvůli čemu mi předpovídali budoucnost. Ale ať to zkouším, jak chci, cítím jen prázdno v sobě. Kdysi jsem měl svěží paletu, své vidění věcí a fantazii. Jenže jsem je rozměnil na drobné. Odvykl jsem si mučit se a hledat, pod rukou mi automaticky vzniká šablona. Maluji, pak to seškrábu, začnu znova, dělám, co můžu, — a výsledek nikde. Z dosažené životní úrovně se však těžko slevuje. Postupně jsme s Lenkou rozprodali lustry, všelijaké ty hi-fi záležitosti a volhu jsem odvezl do autobazaru. Přesto jsem si ještě dovedl nalít čistého vína a přiznat si, že jsem se vzpamatoval pozdě.

Takže dělám učitele. Chápete, řemeslo, profesionální rutina, to mi zůstalo. Řada z těch, které jsem dřív znal, se mi divila. Jsem ale spokojený a dokonce šťastný. V duši mám klid, ničeho se nebojím a můžu si stát za tím, co dělám.

Práce mám dost Založil jsem pro děti výtvarný kroužek.

Ne že by se všichni, co do kroužku chodí, mohli stát umělci, ale vůbec nepochybuji o tom, že jim tahle práce prospívá. Moje žena Lenka mimochodem taky začala malovat. Absolvovala přece Surikovův institut jako já, ovšem dokud jsme si žili na vysoké noze, měla čas jen na shánění českého skla a finských sedaček. Teď v každé volné chvilce bere do ruky štětec a dělá docela zajímavé akvarely. „Škodí?“ Jako kdo, mimozemšťané? Proč by to dělali?

Alespoň ne úmyslně, to by nemělo smysl. Kukaččí mládě přece také nechce zničit hnízdo, ve kterém se pohodlně usadilo. Ani já jsem těmi svými opusy neškodil, ale jenom překážel tomu opravdickému. I Šurkin si jistě přeje, aby všechno bylo v pořádku a ne naopak, jeho povaze se každé pozdvižení příčí, chce jen mít v obchodech zásoby luxusních výrobků a v restauracích exotické speciality. Mimozemšťané zkrátka nehodlají na Zemi cokoli ničit. Ale jsou cizí a chladní. Jako ten můj kamarád od říčky Išty. Podle jeho plánů jsem mu nebyl k ničemu, a tak mě přehlížel.

Ale lhostejnost a nevšímavost jsou tak jako tak strašné. Všímáte si přece, jak se po světě rozlézá neurvalost a rizota.

Tak třeba na Západě. Teroristé zajmou rukojmí. A dají na vybranou — buď dostanou milión a letadlo, nebo všechny postřílejí. Z lidského života se stává žeton v ruletě, spoušť je natažená. A nebo věci, hmotné statky. Dříve i v zámožných rodinách jakoukoli věc používali až do úplného opotřebení, nanejvýš ji dali sloužícím, zatímco dnes se kvanta surovin a energie vyplýtvají na to, aby si zákazník kupoval každý rok nové šaty, televizi, nábytek, auto a aby vyhodil na smetiště to, co měl předtím, i když je to téměř nové. Jako bychom neměli předky a nemysleli na potomky, kterým světové zásoby také přijdou vhod. Vypadá to, jako by dnešní pokolení mělo být poslední.

A u nás? Člověk například potřebuje něco důležitého vyřídit, spěchá na úřad, jenže tam dřepí lhostejný mimozemšťan. Nebo nedávno byl v novinách rozhořčený článek. Možná si vzpomenete, vedoucí inženýr menšího závodu vypustil odpadní nádrž do říčky a vyhubil v ní všechno živé. Inženýrovi nějak nevycházelo plnění, jak potřeboval, a bál se, že přijde o prémie. A přitom u těch břehů kdysi stála vojska Slovanů proti Polovcům a později sovětští vojáci proti fašistům. Sám inženýr pochází odtud, čili někde tam měli první rande jeho rodiče a on se jako malý kluk cachtal v říčce s kamarády a chytal oukleje. A teď jediným pohybem změní říčku ve smradlavou černou stoku. Dá rozum, že to ve skutečnosti není člověk, ale mimozemšťan bez pozemské minulosti.

Nebo slova… Myslím slova, kterými se dorozumíváme. Nenarazili jste nikdy na člověka, pro kterého jsou slova jen prázdný vzduch? Není na něj žádné spolehnutí a nedá se věřit, že udělá, co slíbí. Nejde vám to do hlavy. Háček je v tom, že je to mimozemšťan. Naše mateřština se mu nevrývala do srdce od dětství, nerostla v něm zároveň s ním, ale prostě se jí — jako ten můj přítelíček — naučil používat, avšak smysl slov je mu cizí. Ten Šurkin také velmi často vypouští fráze jako „povinnost vůči společnosti“, „občanská práva“ a podobně. To jsou ale pouhé zvuky, hlásky a vůbec ne výraz jeho opravdového smýšlení. Řečeno trochu zjednodušeně, mimozemšťan vždycky lže, i když se to třeba nezdá. Řekne například, že sníh je černý, což je jasná lež. Jenže i když tvrdí, že sníh je bílý, lže zrovna tak, protože to neprohlásil z touhy po pravdě, ale protože mu to v daném případě připadá výhodnější.

„Naše civilizace nebyla zničena…“ Ne, nebyla. Ani to nešlo, protože lidé a státy byli dřív rozdrobeni a výrobní potenciál byl slabý. Když se tu někdo náhodou objevil, zhasla celá záležitost jako sirka a neovlivnila větší oblast. Dnes je to ale jiné. Všechno je vzájemně provázané. Ředitel dodá zfalšovaný rozbor, aby se vyhnul kritice, ale tím to neskončí. Podle jeho údajů je stanoven plán pro jiný podnik. Protože jim to nehraje, začnou také chytračit, a už se to řítí jako lavina.

Nebezpečí je právě v tom, že nic nezůstalo mimo řetěz. Automobilky v Detroitu dýmají, vyrábějí nepotřebné limuzíny a popílek se dostává do horních vrstev atmosféry. Zastaví se nad údolím Gangu, zacloní sluneční paprsky, a je z toho neúroda. Když za starých časů obral loupežník pocestného, stačil mu k útěku jeden kůň, zato dnes řičí v motorech letadla padesát tisíc koňských sil. A jestliže se teroristům podaří ukrást ze skladů NATO atomovou bombu, můžou klidně proměnit v pustinu celou Belgii nebo Nizozemí — co je jim po nějakém Thylu Ulenspiegelovi nebo Rembrandtovi, když sami jsou mimozemšťani, kteří se na Zemi nenarodili a přiletěli z kukaččí planety?

„Tomu nevěřím!“ Čemu nevěříte? „Jsou to jen výmysly!“ Podle vás jsem si v horečce vymyslel ten zárodek i toho člověka, co z něj vyrostl? No dobře. Tak se podívejte nahoru. Proč myslíte, že jsem vás zavedl právě sem, k univerzitě? Protože je tu široký obzor a je vidět velká část nebe.

Teď, teď! Viděl jste to? Padala hvězda. A teď támhle, přímo nad stadiónem. Tak se dívejte! Támhle ještě letí. Ale ne tam. Kam se to díváte, víc vpravo! Dneska je osmadvacátého července, mám pravdu? Padají tamhle odtud, od souhvězdí Persea. Dnes v noci prochází Země jejich rojem. Teď by měl začít hvězdný déšť… Vidíte to, už začíná. Tamhle dvě hvězdičky zhasly, tamhle tři… ne, čtyři!… A ještě jedna… dvě…

Dneska v noci se na Zemi vysype pěkných pár mimozemšťanů, to vám řeknu. Prakticky všechny ty hvězdičky, které jsme viděli, samozřejmě shoří. Ale když některá padá až k obzoru, to potom… Za týden nebo za měsíc se bude o někom říkat: „To zkrátka není on. Je to jiný člověk.“

„A co s ním?“ S ním? Copak můžeme ty, kteří sem dopadli, poslat zpátky do vesmíru? Právě proto jsem šel učit, a ne do továrny na suvenýry. Je třeba vychovávat děti, aby byly odolné proti mimozemšťanství. A když už je někdo vyměněný, tak na něj působit, převychovávat ho. Jak na Zemi přibývá strojů, je pořád jasnější, že hlavní poslání skutečného člověka spočívá v oblasti morálky. Je důležité, aby nebyl lhostejný, ale plný zájmu a zanícení. Když člověk něco neví nebo neumí, vždycky se najde někdo, koho se může zeptat Ale když je na tom bledě s morálkou, tak se ani nezačne ptát. Nějak se to udělá a co bude dál, to je mu jedno…

Stejně nevěříte? Nemusíte. Dám vám jenom radu. Dejme tomu, že máte nějaké potíže v továrně, v kanceláři a nebo v životě vůbec. Dejme tomu, že se musíte rozhodnout, jestli uděláte to, nebo něco jiného. Než se rozhodnete, ověřte si, jestli nejste mimozemšťan.

Položte si ruku na hruď — bije tam lidské srdce?

Dies irae

PŘEDSEDA KOMISE: Čtete v několika řečech, znáte vyšší matematiku a můžete vykonávat rozličné práce. Domníváte se, že to z vás dělá Člověka?

OTARK: Ovšem. Copak lidé umějí něco víc?

(Z výslechu otarka. Materiály Státní komise.)

Z údolí zarostlého hustou trávou vyjeli dva jezdci do mírného kopce. Vpředu hajný na klabonosném grošáku, na ním Donald Batly na ryzce. Kobylka na kamenité stezce klopýtla a padla na přední kolena. Zamyšlený Batly div nepřepadl, protože anglické dostihové sedlo s jednou podpínkou sjelo až na hřívu.

Hajný počkal na spolucestujícího na kopci.

„Nedovolte, aby jí klesla hlava, vidíte, že klopýtá.“

Batly se kousl do spodního rtu a nevraživě pohlédl na hajného. Ksakru, to mohl říct dřív! Taky na sebe měl vztek, že ho kobyla oklamala. Když ji sedlal, nafoukla břicho, aby jí pak byla podpínka volnější.

Přitáhl teď uzdu, až ryzka zatančila na místě a pak couvla.

Dál byla stezka opět rovná. Jeli po náhorní plošině a před sebou měli nové kopce s jehličnatými lesy na vrších.

Koně šli dlouhým krokem, občas přecházeli do klusu a předháněli se. Když se dostala kobylka dopředu, viděl Batly opálené, vyholené a vyzáblé tváře hajného a jeho oči sledující zasmušile cestu. Tvářil se, jako by ho vůbec neviděl.

Jsem příliš impulsívní, pomyslel si, a to mi škodí. Už jsem se s ním dával nejmíň pětkrát do hovoru, a on buď odpovídá příliš lakonicky, nebo vůbec mlčí. Dělá, jako bych prostě nebyl. Připadá mu zřejmě, že když je člověk trochu hovornější, už je kecal a nestojí za nic. Prostě tady v tom Zapadákově neznají míru věcí. Podle nich novinář nic neznamená. Ani takový jako… No dobrá, taky ho budu ignorovat. Kašlu na něj!

Postupně se mu vracela nálada. Batly byl miláček štěstěny a myslel si, že se život musí líbit každému právě tak jako jemu. Zamlklost hajného ho překvapovala, ale nevraživost vůči němu necítil.

Počasí bylo zrána mizerné, ale teď se vyjasnilo. Kalný povlak na obloze se protrhal a rozdrobil na jednotlivá oblaka Přes tmavé lesy se rychle přehnaly velké stíny, a to zdůrazňovalo drsný, divoký, dalo by se říci panenský ráz krajiny.

Batly poplácal kobylku po zpoceném krku.

„Asi ti svazovali přední nohy, když tě pouštěli na noční pastvu, viď, tak klopýtáš, však se ještě sehrajem.“

Přitáhl uzdu a dohnal hajného:

„Poslyšte, pane Mellere, vy jste se v tomhle kraji narodil?“

„Ne,“ odpověděl hajný, aniž se otočil.

„Kde tedy?“

„Daleko.“

„A tady jste už dlouho?“

„Dlouho,“ Meller se k novináři otočil. „Radši byste měl mluvit míň nahlas, můžou nás uslyšet.“

„Kdo?“

„Kdo jiný než otarkové! Jeden něco uslyší, a už s tím běží k ostatním. Nebo si člověka vyčíhá, skočí zezadu a zakousne ho. A vůbec bude lepší, aby nevěděli, proč sem jedem.“

„Copak přepadají tak často? V novinách se psalo, že jsou to vzácné případy.“

Hajný neodpověděl.

„Poslyšte, přepadají člověka jen tak zničehonic?“ Batly se mimoděk otočil. „Nebo taky střílejí? Mají nějaké zbraně? Třeba pušky nebo samopaly?“

„Střílejí jen zřídka. Oni totiž na to mají špatně zařízené ruce. Co to říkám ruce, tlapy! Je jim to nepohodlné.“

„Tlapy,“ opakoval Batly. „Tak vy tady je nepokládáte za lidi?“

„Kdo vy?“

„Myslím zdejší obyvatele.“

„Samozřejmě nepokládáme,“ odplivl si hajný. „Žádný je tu nepovažuje za lidi.“

Mluvil nedůtklivě. Ale Batly už zapomněl na své předsevzetí hajného ignorovat:

„Rozmlouval jste už s nimi? Je to pravda, že docela slušně mluví?“

„Ti staří, co byli ještě v laboratoři, ano. Mladí už hůř. Ale ti mladí jsou zas daleko nebezpečnější. A inteligentnější. Taky mají dvakrát tak velké hlavy.“ Hajný zarazil koně. Hlas mu zněl smutně. „Poslyšte, bavíme se o tom všem docela zbytečně. Je to marné. Na takovéhle otázky jsem už odpovídal nejmíň desetkrát.“

„Co je marné?“

„Ale celá ta naše cesta. Stejně z ní nic nebude. Všechno nakonec zůstane při starém.“

„Proč by mělo zůstat při starém? Zastupuji vlivný list. Máme velké možnosti. Materiál poskytneme parlamentnímu výboru. Jestli se zjistí, že otarkové opravdu znamenají takové nebezpečí, budou učiněna příslušná opatření. Víte přece, že se tentokrát proti nim chystá armáda.“

„Ani tak z toho nic nebude,“ povzdechl si hajný. „Nejste přece první, kdo sem přijel. Každý druhý rok někdo přijede, a všichni se zajímají o otarky. Ale ne o lidi, kteří tady s těmi otarky musí žít. Každý se ptá: je pravda, že se naučí geometrii? Je pravda, že někteří otarkové chápou teorii relativity? Jako kdyby tohle bylo důležité! Jako kdyby se kvůli tomuhle neměli vyhubit!“

„Ale právě proto jsem přijel,“ začal Batly, „abych připravil materiál pro komisi. A pak se doví celá země, že…“

„Myslíte, že ti před vámi nepřipravovali materiály?“ přerušil ho Meller. „A pak… A pak přece nemůžete pochopit zdejší situaci. Na to tady člověk musí žít. Přijet na skok, a žít tu stále, to je něco docela jiného. Ale co bych povídal! Jedem.“ Pobídl koně. „Do těchhle míst už přicházívají. Tam přes to údolí.“

Oba teď jeli s prudkého kopce. Stezka se svíjela a utíkala pod kopyty stále dolů.

Daleko pod nimi se rozprostíralo údolí zarostlé křovím a podél rozťaté kamenitou říčkou. Hned nad ní se zvedal kompaktní les a za jeho stěnou se v dálce bělaly zasněžené svahy Hlavního hřebene.

Okolí bylo vidět odtud na desítky kilometrů, ale Batly nikde nepozoroval nejmenší náznak života — nikde kouř z komína, nikde stoh sena. Kraj byl jako vymřelý.

Slunce zašlo za oblak a hned se ochladilo. Pojednou novinář ucítil, že se mu nechce jet z kopce dolů za hajným. Vzpomněl si na svůj prohřátý městský byt, na světlé a taky prohřáté místnosti v redakci, a ramena se mu zachvěla. Ale přece se vzchopil. Hlouposti! Už zažil horší situace. Čeho by se měl vlastně bát? Střílí, výborně a má rychlé reakce, tak koho jiného by měli poslat? Spatřil, že Meller sundal ze zad pušku, a udělal totéž.

Kobylka opatrně našlapovala po úzké stezce.

Když byli pod kopcem, řekl Meller:

„Snažme se jet vedle sebe. Radši nemluvme. Kolem osmé bychom měli být na Stehlíkově farmě. Tam zůstaneme přes noc.“

Jeli přibližně dvě hodiny, stále beze slova. Dorazili na kopce a objeli Mont Bear tak, že měli stále po pravé straně les a zleva strž zarostlou křovím, ale tak řídkým a suchým, že by se v něm nikdo nemohl schovat. Sestoupili k řece a po kamenitém dnu se dostali na zapadlou asfaltovou cestu, kde v trhlinách rostla tráva.

Na asfaltu Meller svého grošáka náhle zarazil a zaposlouchal se. Slezl s koně, poklekl a přiložil ucho k zemi.

„Něco se děje,“ řekl, když se narovnal. „Někdo za námi kluše. Pojďme z cesty.“

Odvedli koně do olší za roklí.

Po chvilce Batly uslyšel vzadu cválání kopyt. Jezdec zřejmě šíleně spěchal.

Pak spatřil na cestě šedého koně, jak se žene rychlým cvalem. Seděl na něm nešikovně muž v žlutých rajtkách a nepromokavém plášti. Přehnal se tak blízko, že si novinář uvědomil, že ten obličej už někde viděl. Dokonce si taky vzpomněl kde. Včera večer stála u baru v městečku parta chlapů, asi pěti nebo šesti. Byli křiklavě oblečeni. A všichni měli stejné oči. Líné, přivřené a drzé. Zná ty oči, oči gangsterů.

Sotva jezdec přejel, vyběhl Meller na cestu:

„Haló!“

Jezdec zarazil koně a zastavil.

„Haló! Počkej!“

Muž se pozorněji podíval a zřejmě hajného poznal. Okamžik se na sebe dívali. Pak jezdec mávl rukou, pobídl koně a klusal dál.

Hajný se za ním díval, dokud dusot kopyt nezanikl v dálce. Pak se prudce udeřil pěstí do hlavy a zasténal.

„Teď už z toho opravdu nic nebude. Teď už ne!“

„Co se děje?“ zeptal se Batly a také vyšel z křoví.

„Nic… Je po zábavě.“

„Ale proč?“ Novinář se díval na Mellera a s podivem si všiml, že hajný má slzy v očích.

„Je po všem!“ řekl, odvrátil se a pěstí si otřel oči. „To jsou syčáci. To jsou přece syčáci!“

„Poslyšte,“ Batly už také ztrácel trpělivost, „když budete tak nervózní, pak asi opravdu nemá cenu pokračovat v cestě.“

„Nervózní!“ zvolal hajný. „Tak podle vás jsem nervózní. Podívejte se tedy!“

Ukázal na jedlovou větvičku s červenými šiškami, která visela asi ve vzdálenosti třiceti metrů nad cestou.

Než stačil pochopit, proč se má na ni dívat, zazněl výstřel, do obličeje mu šlehl zápach střelného prachu a krajní šiška, která visela zvlášť, spadla na cestu.

„Vidíte, jak jsem nervózní?“ a Meller se vrátil do olší pro koně.

Přijeli k farmě, právě když se začínalo stmívat.

Z nedostavěného dřevěného domu vyšel statný muž s černým obočím a zježenými vlasy a mlčky sledoval, jak hajný a Batly odstrojují koně. Pak se před vchodem objevila ryšavá žena s plochým nevýrazným obličejem, také neučesaná. A za ní tři děti. Dva chlapci, jeden asi osmi a druhý devítiletý, a kučeravé děvčátko, asi tak třináctileté.

Nedivili se ani netěšili, že přijeli hosté. Jen stáli a mlčky zírali. Batlymu se to mlčení nelíbilo.

U večeře se snažil zapříst hovor:

„Poslyšte, jak to tu máte s otarky? Moc vás otravují?“

„Co?“ farmář si dal dlaň k uchu a nahnul se přes stůl. „Co? Mluvte nahlas. Špatně slyším.“

Tohle trvalo několik minut a farmář se úporně snažil nechápat, co se po něm chce. Nakonec rozhodil rukama. Ano, otarkové přicházejí. Jestli mu překážejí? Ne, jemu osobně ne. A jestli někomu jinému, to neví. O tom nemůže nic určitého říct.

Uprostřed této rozmluvy hubené děvčátko vstalo, zachumlalo se do šátku a bez jediného slova odešlo.

Jakmile dojedli, farmářova žena přinesla z vedlejší místnosti dva slamníky, aby ustala hostům.

Meller ji však zarazil:

„Myslím, že raději přespíme v kůlně.“

Žena se mlčky vzpřímila. Farmář rychle vstal od stolu:

„Pročpak, zůstaňte tady.“

Ale hajný už odnášel matrace.

Hospodář jim posvítil na cestu lucernou. Chvíli se díval, jak se zařizují v kůlně, a na okamžik měl ve tváři výraz, jako by chtěl něco říci. Ale zvedl jen ruku a podrbal se na zátylku. Pak beze slova odešel.

„Proč tohle všechno?“ zeptal se Batly. „Copak otarkové pronikají až do domů?“

Meller zvedl ze země silnou desku, zapřel s ní těžké dveře a ještě se přesvědčil, zda dobře sedí.

„Tak abychom si lehli, ne? Všelicos se stává. Někdy jdou taky až do bytu.“

Novinář se usadil na slamníku a zouval si boty.

„Poslyšte, zůstali tu skuteční medvědi? Ne otarkové, ale skuteční divocí medvědi. V okolních lesích jich přece bývalo hodně, že?“

„Ani jeden nezbyl,“ odpověděl Meller. „První, co otarkové udělali, když utekli z laboratoře na ostrově, že vyhubili opravdové medvědy. I vlky. Byli tu mývali a lišky. Všechno zničili. Ve vyplundrované laboratoři si vzali jed a drobnou zvěř otrávili. Po celém okolí se váleli chcíplí vlci. Vlky nežrali. Ale medvědy sežrali do jednoho. Někdy se žerou i mezi sebou.“

„Mezi sebou?“

„Samozřejmě. Přece to nejsou lidi! Člověk neví, co se od nich dá čekat.“

„Tak vy je prostě považujete za zvířata?“

„Ne,“ hajný zavrtěl hlavou. „Za zvířata je nepovažujeme. To jenom ve městě se vedou spory, jestli jsou zvířata, nebo lidi. Ale my víme, že nejsou ani to, ani ono. Víte, dřív byli jenom lidé a zvířata. A víc nic. No a teď je něco dalšího — otarkové. Objevilo se to poprvé, co svět světem stojí. Otarkové nejsou zvířata, bylo by dobře, kdyby byli. Jenže nejsou ani lidi.“

Batly si nemohl odpustit otázku, jejíž banalitu si dobře uvědomoval:

„Je to pravda, že bez nesnází zvládnou vyšší matematiku?“

Hajný se k němu prudce obrátil:

„Nechte si už konečně tu vyšší matematiku, nechte si to! Já osobně bych nedal ani zlámanou grešli za toho, kdo zná vyšší matematiku. Ano, matematika pro ně není žádný problém. Ale co z toho? Důležité je to lidské v člověku, o to přece jde!“

Otočil se a pak už mlčel.

Je to neurotik, řekl si Batly. A jaký! Je to nemocný člověk.

Hajný se mezitím pomalu uklidňoval. Trochu se teď za svůj výbuch styděl. Po chvíli mlčení se zeptal:

„Promiňte, že se ptám, vy jste ho viděl?“

„Koho?“

„Toho génia přece, Fidlera.“

„Fidlera? Viděl. Mluvil jsem s ním, než jsem jel sem.“

„Asi ho tam chovají ve vatičce, aby se náhodou nepochroumal, co?“

„Ano, dávají na něj pozor.“ Batly si vzpomněl, jak mu kontrolovali propustku a jak ho před objektem Vědeckého střediska prohlíželi, když tam šel poprvé. Pak byla další kontrola a další prohlídka před vchodem do ústavu. Potřetí ho prohlíželi, než směl vstoupit do parku, kde mu vyšel vstříc Fidler. „Ano, ochraňují ho. Ale je opravdu geniální matematik. Bylo mu třicet, když přišel se svými Opravami k obecné teorii relativity. Samozřejmě, že je to mimořádný zjev, nebo nemyslíte?“

„Jak vypadá?“

„Jak vypadá?“ opakoval Batly.

Přišel do rozpaků. Vzpomněl si, jak Fidler ve volném bílém plášti vešel do parku. V jeho postavě bylo něco neobratného. Široké boky, úzká ramena, krátký krk… Bylo to podivné interview, pociťoval, že spíš on sám je dotazován. Fidler sice odpovídal na všechny jeho otázky, ale jaksi neseriózně. Jako by se Batlymu posmíval, vlastně celému světu obyčejných lidí, kteří jsou za zdmi Vědeckého střediska. A sám se taky ptal. Jeho otázky však byly naprosto nesmyslné. Jako třeba, má-li Batly rád šťávu z mrkve. Vypadalo to, že rozhovor je experimentální a Fidler studuje obyčejného člověka.

„Je střední postavy,“ řekl Batly. „Oči malé… Copak vy jste ho neviděl? Přece tu byl — na jezeře i v laboratoři.“

„Přijel sem dvakrát, ale s takovou ochranou, že se k němu obyčejný smrtelník nedostal. Tenkrát se ještě otarkové drželi za ohradou a pracoval u nich Richard a Klein. Kleina později sežrali. Když se otarkové rozutekli, to se tu už Fidler neukázal. Co teď říká o otarcích?“

„O otarcích? Říkal, že je to zajímavý vědecký experiment. Se značnými perspektivami. Teď se tím však nezabývá. Dělá něco kolem kosmických paprsků. A prý lituje obětí, k nimž došlo.“

„Proč se to všechno dělalo? Na co?“

„Jak vám to mám vysvětlit?“ Batly se zamyslel. „Víte, ve vědě se někdy pracuje podle hesla: co kdyby? A vznikla z toho spousta objevů.“

„Jak to: co kdyby?“

„No například: co kdyby se do magnetického pole umístil vodič, kterým protéká proud? A byl z toho elektromotor. Zkrátka — opravdu experiment.“

„Experiment,“ zaskřípal zuby Meller. „Udělal se experiment, a pustili se na lidi lidožrouti. A teď na nás každý zapomněl. Poraďte si s nimi, jak umíte! Fidler se už vykašlal na otarky i na nás. Zatím se jich tu rozmnožily stovky, a nikdo neví, co proti lidem zamýšlejí.“ Odmlčel se a povzdechl. „To tak lidi dostávají nápady! Udělat zvířata, která by byla chytřejší než lidi. Ve městech už úplně zblbli. Napřed atomové bomby, a teď tohle. Asi chtějí, aby lidstvo přestalo existovat.“

Vstal a položil vedle sebe nabitou pušku.

„Poslyšte, pane Batly, kdyby se strhl nějaký poplach, kdyby na nás někdo tloukl nebo se sem dobýval, tak ležte, jak ležíte. Nebo se ve tmě navzájem postřílíme. Jen pěkně ležte, však já už vím, co mám dělat. Jsem tak vycvičený, že se probouzím jako pes, od pouhé předtuchy.“

Ráno, když Batly vyšel z kůlny, svítilo slunce tak jasně a zeleň umytá deštěm byla tak svěží, že mu celá ta noční rozmluva připadala jako hrůzostrašná pohádka.

Hospodář už pracoval na svém poli, jeho bílá košile se míhala za řekou. Batlyho napadlo, že třeba právě tohle je to právě štěstí, vstávat zároveň se sluncem, neznat starosti a strasti městského života, držet v ruce lopatu a podrobovat si poddajnou hroudu.

Hajný ho však rychle vrátil do skutečnosti. Přišel od kůlny s puškou v ruce.

„Pojďte, ukážu vám něco.“

Obešli kůlnu a octli se na zahradě za domem. Meller se tu choval podivně. Skrčil se, proběhl keři a dřepl si v rokli před brambořištěm. Batlymu naznačil, aby ho následoval.

Roklí obešli zahradu. Jednu chvíli byl z domu slyšet hlas hospodyně, ale nerozuměli, co říká.

Meller se zastavil.

„Podívejte se.“

„Co je?“

„Říkal jste přece, že jste nimrod. Tak se dívejte!“

Na hladkém místě mezi trávou se značila zřetelná pětiprstá stopa.

„Medvěd?“ zeptal se s jiskrou naděje Batly.

„Prosím vás, medvěd… Ti tu už dávno nejsou!“

„Tak tedy otark?“

Hajný kývl.

„Zcela čerstvé,“ zašeptal novinář.

„Noční. Vidíte? Orosily se. Byl v domě ještě před deštěm.“

„V domě?“ Batlymu naskočila na zádech husí kůže jako při dotyku něčeho kovového. „Až v domě?“

Hajný neodpověděl, jen kývl směrem k rokli a mlčky se vrátil zpět.

U kůlny Meller počkal, až se Batly vydýchá.

„Myslel jsem si to včera. Už když jsme večer přišli a Stehlík se tvářil, že špatně slyší. Prostě chtěl, abychom mluvili nahlas a aby otark všechno slyšel. Seděl vedle v pokoji.“

Batly cítil, jak náhle ochraptěl:

„Co to povídáte? Snad se tu nespojují lidi s otarky? Snad ne lidi proti lidem?“

„Ticho! Jak to spojují? Co jiného mohl Stehlík udělat? Otark přišel a dřepl si u něho v domě. To se stává. Otark třeba přijde a lehne si na ustlanou postel v ložnici. Nebo vyžene lidi z domu a den dva tam zůstane.“

„A co lidi? Copak to trpí? Proč po nich nestřílejí?“

„Jak mají střílet, když jsou v lese další otarkové? Hospodář má přece děti, má dobytek, který se pase na louce, má dům, který se dá zapálit. Hlavně ty děti. Mohli by přece klidně sebrat dítě. Copak tu drobotinu člověk uhlídá? A pak otarkové všechny pušky sebrali. Hned na začátku. Už první rok.“

„Á lidi jim je dali?“

„Co měli dělat? Kdo nedal, ten pak litoval.“

Nedomluvil a náhle se zadíval do vrboví, asi patnáct metrů před sebou.

Ostatní se udalo nejvýš za dvě tři vteřiny.

Meller zalícil a natáhl spoušť. Zároveň se nad keřem vztyčila hnědá beztvará hmota, zajiskřily velké oči, zlé a vyděšené zároveň a ozval se hlas:

„Haló, nestřílejte! Nestřílejte!“

Novinář Mellera intuitivně chytil za rameno. Třeskl výstřel, ale střela jen shodila větev. Hnědý chomáč se zlomil vpůli, kutálel se k lesu a zmizel mezi stromy. Okamžik ještě praskaly keře a pak všechno ztichlo.

„Sakra, co jste to udělal, člověče?“ zuřil hajný.

Zbledlý novinář ze sebe sotva vypravil:

„Mluvil jako člověk… Říkal, abyste nestřílel.“

Okamžik se na něj hajný díval, ale vzápětí jeho hněv vystřídala unavená lhostejnost. Odložil pušku.

„Vlastně máte pravdu. Napoprvé to zapůsobí.“

Vzadu se ozvalo zašustění. Otočil se.

Hospodyně je zvala dál:

„Pojďte, už jsem prostřela.“

Při jídle se všichni tvářili, jako by se nic nestalo.

Hospodář jim po snídani pomohl osedlat koně. Rozloučili se beze slova.

Když vyjeli, Meller se zeptal:

„Jaký máte vlastně plán? Ani jsem to pořádně nepochopil. Bylo mi jen řečeno, že vás tu mám doprovázet po horách, a nic víc.“

„Plán? Ach tak, plán. No porozhlédnout se po horách a popovídat si s lidmi. Chci tu vidět co nejvíc lidí. Jestli se to povede, seznámit se s otarky. Zkrátka nasát do sebe atmosféru.“

„A na téhle farmě se vám to podařilo?“

Batly pokrčil rameny.

Hajný najednou zarazil koně.

„Ticho!“

Zaposlouchal se.

„Někdo za námi běží. Asi se na farmě něco stalo.“

Ještě než se Batly stačil podivit, jak dobrý sluch má hajný, ozvalo se za nimi volání:

„Mellere, počkejte!“

Otočil koně. Běžel k nim hospodář celý udýchaný.

„Otark odtáhl Tinu. Táhl ji k Sobí rokli,“

Sotva popadal dech, s čela se mu řinul pot.

Hajný chytil rozmáchlým pohybem farmáře a vysadil ho na koně. Grošák vyrazil vpřed, až vystříklo bláto pod kopyty.

Batly by si nikdy dřív nepomyslel, že se může tak rychle hnát na koni v členitém terénu. Výmoly, kmeny poražených stromů, keře, rokle, to všechno mu utíkalo pod nohama a splývalo v jakési mozaikové pruhy. Ani nepozoroval, jak mu větev shodila čapku.

Ostatně to ani nebyla Batlyho zásluha. Jeho ryzka nechtěla za nic na světě zůstat pozadu za uhánějícím grošákem hajného. Batly se pevně chytil jejího krku a každou chvíli se už viděl, jak leží mrtvý na zemi.

Přejeli les, velkou louku, stráň, předehnali hospodyni a vjeli do hluboké rokle.

Tady hajný seskočil s koně a v doprovodu hospodáře běžel po úzké stezce do řídkého borového háje.

Novinář hodil své kobylce uzdu na krk a doháněl Mellera. Jak za ním utíkal, jeho mozek mechanicky zaznamenal okamžitou změnu v chování hajného. Z nerozhodnosti a úplné apatie nezbylo zhola nic. Jeho pohyby jsou najednou lehké a energické, mění směr, přeskakuje jámy, podlézá nízké větve a ani na okamžik nezaváhá. Jde, jako by měl otarkovu stopu před sebou namalovanou tlustou červenou čárou.

Zprvu mu Batly stačil, ale brzy zůstal pozadu. Srdce měl až v krku, dusil se a pálilo ho v hrdle. Přešel do kroku, chvíli se potácel sám, pak před sebou uslyšel hlasy.

Na nejužším místě rokle stál hajný s puškou namířenou na husté ořeší. Vedle něho byl otec děvčátka.

Hajný řekl ostře: „Pusť ji! Nebo tě zabiju.“ Mluvil do hustého ořeší.

V odpověď bylo slyšet zvířecí ryčení a dětský pláč. Hajný opakoval: „Nebo tě zabiju. Život dám za to, abych tě našel a zabil. Znáš mě.“

Opět ryčení; pak se ozval hlas, ne však normální lidský, ale jakýsi gramofonový, spojující všechna slova v jedno:

„A takhle mě nezabiješ?“

„Ne,“ odpověděl Meller. „Když necháš to děvče, odejdeš živý.“

Za keřem bylo ticho. Jen dětský nářek.

Pak zapraskaly větve a objevilo se něco bílého. Z ořeší vystoupila hubená dívenka. Jednu ruku měla zkrvavenou a držela si ji druhou.

Vzlykala, aniž se otočila, přešla kolem mužů vrávoravým krokem a zmizela v domě.

Všichni tři se za ní dívali.

Hospodář pohlédl na Mellera a Batlyho a v jeho široce rozevřených očích bylo něco tak řeřavého, že novinář pod jejich tíhou sklopil hlavu.

Farmář zamumlal cosi nesrozumitelného.

Na noc se zastavili v malé lesní boudě. K jezeru s ostrovem, na němž byla kdysi laboratoř, zbývalo několik hodin cesty, Meller však odmítl jet ve tmě.

Cestovali už čtyři dny a novinář cítil, že jeho příslovečný optimismus začíná vyprchávat. Když se mu dřív stalo něco nepříjemného, vždy měl pohotově svou oblíbenou větu. „A přece je život počertech skvělá věc.“ Nyní si však uvědomil, že tato navyklá větička, která se hodila dřív, když třeba jel v pohodlném rychlíku odněkud někam, nebo když skleněnými dveřmi vcházel do dvorany hotelu, aby se setkal s nějakou význačnou osobností, se vůbec nehodí třeba pro případ Stehlíkův.

Celý kraj tu vypadá jako zamořený. Lidí jsou apatičtí a málomluvní. Ani děti se nesmějí.

Jednou se Mellera optal, proč odsud farmáři neodejdou. Ten mu vysvětlil, že veškerý majetek zdejších obyvatel je půda. Jenže půda se dnes nedá prodat. Kvůli otarkům ztratila svou hodnotu.

Batly se zeptal:

„Proč tedy neodejdete vy?“

Hajný se zamyslel. Sevřel rty, chvíli se odmlčel, než odpověděl:

„Aspoň jsem trochu užitečný. Otarci se mě bojí. Nic tu nemám. Ani rodinu, ani statek. Nemohou na mě. Mohou se se mnou jen prát. Ale to je pro ně riskantní.“

„Tak si vás tedy váží, ne?“

Meller nechápavě zvedl obočí:

„Otarci? Kdepak! Otarci si přece nikoho vážit nemůžou. Nejsou to lidi. Ale bojí se. A to je pochopitelné. Zabíjím je přece.“

Otarkové však přece jen riskovali. Oba jezdci to cítili. Měli dojem, jako by se kolem nich pomalu uzavíral kruh. Třikrát po nich někdo vystřelil, jednou z okna opuštěného domu a dvakrát rovnou z lesa. A třikrát po nezdařené střelbě našli stopy podobné medvědím a vídali je stále častěji.

V lesní boudě rozdělali v malém krbu z kamenů oheň a udělali si večeři. Hajný pokuřoval lulku a smutně se díval před sebe.

Koně nechali stát proti otevřeným dveřím boudy.

Batly se díval na hajného. Za tu krátkou dobu, co jsou spolu, si Mellera stále víc váží. Není to žádný vzdělanec, celý svůj život strávil v lesích, skoro nic nečetl, ani dvě minuty by se nedovedl bavit o umění. Přesto by si však Batly nepřál lepšího přítele. Mellerovy úsudky jsou vždy správné a smělé. Když nemá co říci, mlčí. Napřed vypadal nervózní, podrážděný a slabý, ale to je zřejmě dlouholetý smutek z neštěstí obyvatel tohoto velkého opuštěného kraje, které na něj přičiněním vědců spadlo.

Poslední dva dny se Meller necítil dobře. Trápila ho bahenní zimnice. Na obličeji mu vyrazily červené horečnaté skvrny.

Oheň v krbu dohořel. Hajný se nečekaně zeptal:

„Je mladý?“

„Kdo?“

„Ten vědec. Fidler.“

„Mladý. Víc než třicet mu nebude. Proč?“

„To je to nejhorší, že je mladý.“

„Proč?“

Meller se odmlčel.

„To jsou oni, ti nadaní. Hned se dostávají do uzavřeného prostředí. Tam je piplají. A oni vlastně ani nevědí, co je život. Proto taky necítí s lidmi.“ Meller si povzdechl. „To musíš být, holenku, napřed člověk, a teprv pak vědec.“

Vstal:

„Je čas jít spát Budem se střídat. Nebo nám otarkové zabijí koně.“

Novinář měl službu jako první.

Koně chroupali seno u malého loňského stohu.

Sedl si na zápraží a pušku si položil na koleno.

Setmělo se rychle, jako když oblohu překryje velkou plachtou. Pak si jeho oči na tmu postupně zvykly. Vyšel měsíc. Obloha byla bez mráčků, plná hvězd. Někde ve výši přelétlo hejno malých stěhovavých ptáků, kteří se bojí svých dravých druhů a na rozdíl od většího ptactva přelétávají v noci.

Batly vstal a prošel se kolem boudy. Les těsně obklopoval louku, a v tom bylo hlavní nebezpečí. Přesvědčil se, zda má natažené spouště.

Přemítal o událostech posledních dnů, o rozmluvách s lidmi a o tom, jak bude v redakci vyprávět o otarcích. Pak si uvědomil, že myšlenka na návrat vlastně stále tkví v jeho povědomí a dává zvláštní nádech všemu, co tu prožívá. I když se hnali za otarkem, který unesl děvčátko, stále měl na paměti, že ať je to jakkoli hrozné, přece se bude moci vrátit a tady od toho odejít.

Já se vrátím, říkal si teď, ale co Meller a ostatní?

Byla to příliš krutá myšlenka, než aby ji v této chvíli domyslel do důsledků.

Usedl do stínu boudy a uvažoval o otarcích. V mysli mu vytanul název jakéhosi článku o nich: Rozum bez citu. To se podobalo Mellerovi. Pro něho otarci nejsou lidmi, protože neznají soucit. Rozum bez citu. Copak je to možné? Může existovat rozum bez citu? Co je prvotní? Není sám cit výsledkem rozumu? Nebo opačně? Skutečně, už je zjištěno, že otarkové mají větší schopnosti k logickému myšlení, že lépe chápou abstrakci a mají lepší paměť než lidi. Dokonce se proslýchalo, že několik otarků z první série je v ministerstvu války a mají tam na starosti nějaké zvláštní úkoly. Ale k řešení zvláštních úkolů se přece také používají myslící stroje! jaký je v tom rozdíl?

Vzpomněl si, jak jemu a Mellerovi jeden farmář řekl, že před nedávném viděl skoro úplně holého otarka. Hajný na to odpověděl, že v poslední době otarkové vypadají stále víc jako lidi. Cožpak opravdu ovládnou svět? Je snad rozum bez citu silnější než skutečný lidský rozum?

Jestli k tomu dojde, nebude to tak brzo, aspoň on, Batly, se toho určitě nedožije.

Ale co jeho děti? V jakém světě budou žít, ve světě otarků, nebo ve světě kybernetických robotů, také nehumánních a chytřejších než lidi?

Najednou se před ním objevil jeho chlapec a promluvil: „Poslyš, táti, my jsme my, viď? A oni jsou oni, že ano? Ale oni si o sobě taky myslí, že oni jsou my, ne?“

Příliš brzy dospíváte, pomyslel si Batly. V sedmi letech jsem se já takhle neptal.

Někde vzadu zapraštěla větvička. Chlapec zmizel.

Batly se znepokojeně otočil a zaposlouchal. Všechno je v pořádku.

Přes louku těkavě přeletěl netopýr.

Batly se narovnal. Napadlo ho, že před ním hajný něco tají. Například neřekl, co to je za jezdce, který je první den předehnal na opuštěné cestě.

Opět se opřel zády o boudu. A ještě jednou se objevil jeho chlapec a znovu se ptal:

„Táti, kde se vzalo všechno? Les, domy, vzduch, lidi? Kde se to vzalo?“

Začal chlapci vyprávět o evoluci světa. Něco ho však ostře bodlo do srdce, a tu se probudil.

Měsíc už zašel. Pomalu svítalo.

Koně zmizeli. Přesněji řečeno zmizel jeden kůň, druhý ležel na trávě a nad ním se skláněly tři šedé stíny. Jeden se napřímil, a Batly spatřil obrovského otarka s velkou těžkou hlavou, vyceněnými zuby a velkýma lesknoucíma se očima.

Zcela blízko se ozvalo šeptání:

„Spí.“

„Ne, už se probudil.“

„Jdi k němu.“

„Co když vystřelí?“

„Kdyby mohl, vystřelil by už dřív. Buď spí, nebo strachy znehybněl. Tak k němu jdi.“

„Jdi ty.“

Opravdu se nemohl ani pohnout. Připadal si jako ve snu. Chápal, že se stalo něco nenapravitelného, přišla pohroma, ale on nemůže pohnout rukou ani nohou.

Otarkové si šeptali dál.

„Ale ten druhý bude střílet.“

„Ten je nemocný. Neprobudí se. Tak přece jdi, slyšíš?“

Batly s velkým přemáháním pohlédl stranou. Za rohem se ukázal otark. Byl malý a vypadal jako vepř.

Přemohl strnulost a zmáčkl spoušť. Ozvaly se dva výstřely těsně za sebou, oba pánubohu do oken.

Batly vyskočil; puška mu vypadla z rukou. Vběhl do boudy, třesoucíma rukama za sebou zavřel dveře a zaklapl závoru.

Hajný stál s puškou připravenou k palbě. Pohnul rty a Batly spíš vycítil, než zaslechl otázku:

„Koně?“

Kývl.

Za dveřmi to zašustělo. Otarci je zvenčí páčili.

Ozval se hlas:

„Mellere! Hej, Mellere!“

Hajný přiskočil k oknu, už téměř protáhl hlaveň ven. Černá pracka ihned zastřela výhled; taktak stačil s dvouhlavňovkou uskočit.

Venku se ozvalo spokojené zachechtání,

Gramofonový hlas řekl:

„A je s tebou amen, Mellere.“

Přerušovaly ho jiné hlasy:

„Mellere, promluv s námi, Mellere!“

„Poslyš, hajný, řekni něco moudrého. Jsi přece člověk, tak bys měl být chytrý.“

„Mellere, vyslov se, a já tě vyvrátím…“

„Popovídej si se mnou, Mellere, A říkej mi jménem. Já jsem Filip.“

Hajný mlčel.

Novinář nervózně přistoupil k oknu. Hlasy bylo slyšet odvedle, za dřevěnou stěnou. Cítil zvířecí pach, krev, výkaly a ještě něco neurčitého.

Otark, který si říkal Filip, promluvil těsně pod oknem:

„Ty jsi novinář, viď? Ty, co teď stojíš u okna?“

Novinář zakašlal. V hrdle mu náhle vyschlo.

Týž hlas se zeptal:

„Proč jsi sem přijel?“

Ticho.

„Přijel jsi, abychom byli vyhubeni?“

Okamžik bylo opět ticho, pak znovu promluvily ty podivné hlasy:

„Samozřejmě, že nás chtějí vyhubit. Napřed nás udělali, a teď nás chtějí zničit…“

Batly zaslechl ryčení a nějaký hluk. Měl dojem, že se otarkové poprali.

Všechny ostatní pak přehlušil hlas Filipův:

„Hej, hajný, proč nestřílíš? Přece vždycky střílíš. Promluv si se mnou konečně,“

Odněkud seshora třeskl výstřel.

Batly se otočil.

Hajný vylezl na krb, roztáhl tyčky, z nichž byla složena střecha, a střílel.

Vystřelil dvakrát, okamžitě nabil a znovu vystřelil. I Otarkové se rozutekli.

Meller seskočil s krbu.

„Teď musíme sehnat koně, nebo bude zle.“

Prohlédli si tři zabité otarky.

Nejmladší byl opravdu téměř holý, jen na zátylku mu rostla srst.

Batlymu se zvedal žaludek, když Meller obrátil mladého otarka v trávě. Chytil se za ústa a taktak se zdržel.

„Pamatujte, že to nejsou lidi, i když mluví. Požírají lidi i sami sebe.“

Batly se rozhlédl kolem. Louka v ranním šeru, zabití otarkové, to vše mu připadalo neskutečné.

Je všechno tohle možné? Stojí tady vlastně on, Donald Batly?

„Tady sežral otark Kleina,“ řekl Meller. „Vyprávěl to jeden náš člověk. Sloužil tady tenkrát jako laborant. Ten večer stál náhodou ve vedlejší místnosti. A všechno slyšel…“

Byli teď na ostrově Vědeckého střediska. Ráno sundali sedla s koní a po hrázi přešli na ostrov. Zbyla jim už jen jedna puška, Batlyho dvouhlavňovku otarkové vzali na ústupu s sebou. Meller měl v úmyslu dojít do večera k nejbližší farmě a tam vzít koně. Ale Batly ho umluvil, aby zůstali půl hodiny a prohlédli si opuštěné laboratoře.

„Všechno slyšel,“ pokračoval hajný. „Stalo se to večer, asi v deset hodin. Klein demontoval nějaké zařízení, hrál si s elektrickými dráty, otark seděl na podlaze a mluvili spolu. Diskutovali o nějakém fyzikálním problému. Byl to jeden z prvních otarků, kteří tu byli chováni, ale považovali ho za nejinteligentnějšího. Znal i cizí řeči. Náš chlapec drhl podlahu vedle a slyšel jejich rozmluvu. Pak nastalo ticho a po chvíli něco bouchlo. Najednou slyší uklízeč výkřik: ,Panebože!’ To zvolal Klein. A z jeho hlasu zněla taková hrůza, že chlapec ztuhl na místě. Potom slyšel zoufalé volání ,Pomoc!’, podíval se dovnitř a viděl, jak Klein leží na zemi, svíjí se a otark ho ohlodává. Chlapec z toho byl tak vyděšený, že se na nic nezmohl a jen ohromeně stál. Teprve když šel o otark i proti němu, zabouchl dveře.“

„A pak?“

„Pak zabili další dva laboranty a rozutekli se. Pět nebo šest jich zůstalo, jako kdyby se vůbec nic nedělo. Když přijela z města vyšetřovací komise, rozmlouvali s ní. Byli odsud odvezeni. Ale později se zjistilo, že ve vlaku sežrali ještě jednoho člověka.“

Ve velké laboratorní místnosti bylo všechno jako dřív. Na dlouhých pultech stály zkumavky pokryté prachem, dráty Roentgenova přístroje byly opředeny pavučinami. Jen skla v oknech chyběla a dovnitř se draly větve neudržovaného akátu.

Meller a novinář vyšli z hlavní budovy.

Batly toužil vidět stroj na ozařování a vyžádal si ještě pět minut.

Asfalt hlavního chodníčku v opuštěném ústavu zarostl trávou a mladým, už hustým křovím. V jasném podzimním počasí bylo vidět daleko do okolí. Vonělo ztrouchnivělé listí a mokré dřevo.

Na náměstíčku se Meller najednou zastavil.

„Neslyšel jste něco?“

„Ne,“ odpověděl Batly.

„Pořád myslím na to, jak nás všichni najednou obklíčili v lesní boudě,“ řekl hajný. „To se dřív nestávalo. Každý vždycky jednal na vlastní pěst.“

Opět se zaposlouchal.

„Jen aby nám nepřipravili nějaké překvapení. Radši bychom měli odtud co nejrychleji zmizet.“

Došli k nízké okrouhlé budově s úzkými zamřížovanými okny. Pevné dveře byly pootevřeny, betonová podlaha u prahu pokryta tenkou vrstvou lesního smetí, nahnědlým jehličím, prachem, křidélky mušek.

Opatrně vstoupili do první místnosti s klenutým stropem. Další pevné dveře vedly do nízkého sálu.

Podívali se tam. Veverka s huňatým ocáskem se mihla jako plamínek přes dřevěný stůl a mřížemi vyskočila oknem ven.

Hajný se za ní okamžitě díval. Zaposlouchal se do ticha a napjatě svíral pušku:

„A sakra!“

Rychle se otočil.

Ale už bylo pozdě.

Zvenčí se ozvalo zašustění, dveře cvakly a zavřely se. Zdálo se, že se na ně valí něco těžkého.

Okamžik se na sebe dívali, pak se vrhli k oknu.

Batly se podíval ven a zapotácel se.

Náměstíčko a široký vyschlý bazén, který tu byl kdysi z neznámého důvodu vybudován, se zaplňovaly otarky. Byly jich desítky, možná stovky a noví a noví přicházeli, jako by vyrůstali ze země. Nad tímto davem nelidí a nezvířat se vznášel hluk, křik a ryčení.

Hajný i Batly ohromeně mlčeli.

Mladý otark blízko nich si stoupl na zadní tlapy. V předních držel něco kulatého.

„Kámen,“ zašeptal novinář a zdráhal se věřit tomu, co vidí. „Chce hodit kámen.“

Kámen to však nebyl.

Kulatý předmět proletěl, u mříže se oslnivě zablesklo a dovnitř se nahrnul štiplavý dým.

Hajný ustoupil od okna. V jeho obličeji se zračil údiv. Puška mu vypadla z ruky, chytil se za prsa.

„K ďasu,“ vypravil ze sebe, zvedl ruku a podíval se na zkrvavené prsty. „Čert aby to spral! Dostali mě.“

Zbledl, udělal dva nejisté kroky, dřepl si na bobek a pak si sedl ke zdi:

„Tak mě přece dostali.“

„Ne!“ volal Batly. „Ne!“ Třásl se jako v zimnici.

Meller skousl ret a zvedl bledý obličej:

„Dveře!“

Novinář skočil k východu. Zvenčí opět přistavovali něco těžkého.

Zandal závoru, pak druhou. Naštěstí tu bylo vše zařízeno tak, aby se dalo zevnitř pevně zavřít.

Vrátil se k hajnému.

Meller už ležel u zdi a ruku si držel na prsou. Na košili se mu roztěkala mokrá skvrna. Převázat se však nedal:

„Nechte toho, stejně cítím, že je to konec. Nač se mám ještě trápit? Nechte mě.“

Ale přece nám přijdou na pomoc?“

„Kdo, prosím vás?“

Otázka zněla tak obnaženě, otevřeně a beznadějně, že Batlymu přejel mráz po zádech. Po chvíli se hajný zeptal:

„Pamatujete, jak jsme hned první den viděli jezdce?“

„Ano.“

„Nejspíš pospíchal upozornit otarky, že jste přijel. Gangsteři z města a otarkové jsou tady ve spojení. Proto se otarkové dali dohromady. Nedivte se tomu. Já vím, že kdyby k nám přiletěly nějaké stonožky z Marsu, tak by se taky našli lidi, kteří by se s nimi začali paktovat.“

„To máte pravdu,“ zašeptal Batly.

Do večera nenastaly žádné změny. Meller rychle slábl. Krev mu už netekla, ale převázat se nedal. Batly seděl vedle něho na betonové podlaze. Čas se vlekl.

Otarkové je už nechali v klidu. Nesnažili se vniknout dveřmi ani hodit oknem granát. Hlasy venku chvílemi utichaly, chvílemi zaznívaly znovu.

Když slunce zapadlo a trochu se ochladilo, požádal hajný o vodu. Batly mu dal napít z polní láhve a otřel mu obličej.

Hajný řekl:

„Třeba je dobře, že se objevili ti otarkové. Aspoň bude zřejmější, co je to člověk. Teď budeme vědět, že člověk není tvor, který umí jen počítat a zná geometrii, ale je i něco jiného. Vědci příliš zpychli z té své vědy. Jenže ona věda ještě není všechno.“

Meller zemřel v noci, kdežto novinář žil ještě tři dny.

První den myslel jen na záchranu, zmítal se mezi nadějí a zoufalstvím, několikrát střílel oknem a doufal, že střelbu někdo uslyší a přijde mu na pomoc.

V noci už věděl, že jeho naděje jsou iluzorní. Život mu připadl jako dvě části, jež nejsou spolu ničím spojeny. Nejvíc ho trápilo právě to, že tyto dvě části nejsou mezi sebou spojeny žádnou logikou a posloupností. Jeden jeho život byl blahobytný a rozumný, život úspěšného novináře, a ten skončil, když spolu s Mellerem vyjel z města do hor Hlavního hřebene, pokrytých lesy. Tento první život ho nikterak nepředurčoval k tomu, že by měl zahynout tady na ostrově, v budově opuštěné laboratoře.

V jeho druhém životě to všechno mohlo, ale taky nemuselo být. Skládal se ze samých náhod. Vlastně celý nemusel být. Vždyť sem vůbec nemusel jet, mohl šéfův úkol odmítnout a vzít si něco jiného. Místo toho, aby se zabýval otarky, mohl letět do Núbie a napsat, jak se zachraňují staroegyptské umělecké památky.

Sem ho přivedla taková hloupá náhoda.

Několikrát přestával věřit tomu, co se s ním udalo, chodil po sále, sahal na stěny ozářené sluncem a na zaprášené stoly.

Otarkové o něj ztratili veškerý zájem. Zůstalo jich jen několik na nádvoří a v bazénu. Občas se mezi sebou poprali. Jednu chvíli s hrůzou viděl, jak jednoho přepadli a začali požírat

V noci ho napadlo, že jeho záhubu způsobil mrtvý Meller. Pocítil k němu odpor a vytáhl jeho tělo až ke dveřím první místnosti.

Hodinu nebo dvě seděl na podlaze a zoufale si opakoval:

„Panebože, proč právě já? Proč právě já?“

Druhý den mu došla voda a začala ho trápit žízeň. Ale to už pochopil, že se nemůže zachránit, uklidnil se a opět přemýšlel o svém dosavadním životě, jenže teď už jinak. Vzpomněl si, jak se na začátku cesty dostal do sporu s hajným. Meller mu řekl, že se s ním farmáři nebudou bavit, „Proč,“ zeptal se Batly. „Protože žijete v teple a pohodlí,“ odpověděl Meller. „Protože patříte k horní vrstvě. K těm, kteří je zradili.“ Bránil se: „Proč bych patřil k horní vrstvě. Vydělávám jen o málo víc než oni.“

„Co z toho,“ oponoval hajný, „vaše práce je lehká a vždycky sváteční. Oni se tu celá léta trápili, kdežto vy jste si psal články, chodil po kavárnách, bavil se.“

Pochopil, že tohle všechno byla pravda, Optimismus, na němž si tak zakládal, byl pštrosí optimismus. Schovával před tou horší stránkou hlavu. V novinách četl o popravách v Alžírsku, o hladu v Indii — a přemýšlel, jak by si mohl našetřit na nový nábytek do svého pětipokojového bytu, jak si získat ještě o čárku vyšší reputaci u té či jiné vlivné osobnosti. Otarkové, lidi-otarkové stříleli do davu, šmelili s obilím, tajné připravovali války, ale on se od toho odvracel a tvářil se, že to neexistuje.

Z tohoto hlediska naopak celý jeho minulý život přímo souvisel s tím, co se stalo dnes. Nikdy nevystoupil proti zlu, a tak přišla odplata…

Druhý den se s ním otarkové za oknem několikrát dávali do řeči. Neodpovídal jim.

Jeden otark mu řekl:

„Pojď ven, novináři. Nic ti neuděláme.“

Druhý vedle něho se zasmál.

Batly opět přemýšlel o hajném. Ale teď už to byly jiné myšlenky. Napadlo ho, že hajný byl hrdina. Vlastně jediný skutečný hrdina, jakého v životě potkal. Postavil se otarkům sám, bez jakékoli podpory, bojoval a zemřel neporažený.

Třetí den začal blouznit Zdálo se mu, že se vrátil do redakce svého listu a diktuje písařce článek.

Článek měl název Kdo je vlastně člověk?

Hlasitě diktoval:

„V naší době podivuhodně rychlého vývoje vědy se může zdát, že je opravdu všemocná. Zkusme si však představit, že byl vytvořen umělý mozek, který je dvakrát tak výkonný jako lidský. Můžeme bytost obdařenou tímto mozkem po právu nazvat člověkem? Co z nás skutečně dělá to, co jsme? Schopnost počítat, analyzovat, logicky usuzovat, nebo snad něco jiného, co vychovala společnost, souvisí se vztahem jedné osobnosti k druhé, individua ke kolektivu? Vezměme třeba otarky…“

Myšlenky se mu však pletly…

Třetí den ráno ho probudila exploze. Připadalo mu, že vyskočil a pevně drží pušku. Ve skutečnosti však ležel vysílený u zdi.

Těsně před ním se objevila zvířecí tlama. S veškerým vypětím si vzpomněl, komu se podobal Fidler. Otarkovi!

Pak tato myšlenka hned zmizela. Necítil, jak ho otarci trhají, a na jakýsi zlomek vteřiny si stačil pomyslet, že otarkové vlastně nejsou tak hrozní, že je jich nejvýš sto nebo dvě stě v tomhle zapadlém kraji. Že se s nimi lidé vypořádají. Ale to musí být lidé! LIDÉ!

Zpráva o tom, že Meller zmizel, se už rozšířila po celém okolí a zoufalí farmáři se chopili pušek. Ale o tom už Batly nic nevěděl.

Nezmizí člověk

Stáli na odpočívadle mezi dvěma patry. Výtah stoupal zezdola, snad z pětapadesátého, snad ze stopětapadesátého poschodí.

„Poradíš se s ním,“ řekla Rona. „Člověk jako on tomu přece musí rozumět líp než my. Myslím, že v tom není nic špatného, když zajedeš za Kisčem. Tím spíš, že tě pořád zve. A taky uvidíme, co je zač.“

„Řekl bych, že mě zve spíš ze slušnosti.“

„Ze slušnosti by napsal jeden list Nebo pohlednici k svátkům. Ale když píše samé dlouhé dopisy, tak je to něco jiného. Řekni sám, komu jsi v poslední době napsal dlouhý dopis?“

„No celkem vzato…“

„Celkem vzato nikomu.“

„Vlastně máš pravdu.“

„Nebuď takový budižkničemu. Jestli k němu přijedeš v takovémhle stavu, tak se ho zapomeneš vůbec na něco zeptat nebo sám přeslechneš to nejdůležitější.“

„Prosím tě, za koho mě máš!“

„Tak se vzchop. Pojď, podíváme se na to ještě jednou, než přijede výtah.“

„Tak dobře, ukaž.“

„Máš to přece u sebe.“

Lech vyndal z kapsy pružnou žlutou čtvrtku. Člověk by ani neuhodl, z jaké je hmoty. Písmena a řádky se očím přímo vnucují.

KONCERN JISTOTA

BEZ ZTRÁTY OSOBNOSTI, BEZ ŠKODY

NA ZDRAVÍ!

V ČEM JSOU VAŠE OBTÍŽE?

VAŠE PŘÁNÍ SE NESHODUJÍ

S VAŠIMI MOŽNOSTMI.

ZBAVÍME VÁS TÉTO DISPROPORCE:

za prvé NEBUDETE MÍT STAROSTI,

za druhé SPLNÍME VŠECHNA VAŠE PŘÁNÍ!

Přesně podle složené částky bude Vám po celý život zaručena stabilní jistota.

MYSLÍME A ROZHODUJEME ZA VÁS. Zároveň budete mít stále o čem mluvit se svými blízkými.

ANI VTEŘINA NUDY. PODLE ZÁKONA, SCHVÁLENO VLÁDOU

„Vyhovuje mi, že bude o čem mluvit“ Rona mu vzala letáček z ruky. „Protože od té doby, co chlapci odešli, je řeč pořád o jednom: kritizujeme televizní programy. Ale to je večer, kdežto ve dne jen mlčíme. Kdybychom měli o čem mluvit, bylo by nám líp.“

,,Ano, ale podívej, jsou tu samé nejasnosti. Tady je: SPLNÍME VŠECHNA VAŠE PŘÁNÍ, a hned PŘESNĚ PODLE SLOŽENÉ ČÁSTKY. Já to chápu tak, že nám seberou peníze a cenné papíry, sečtou to a potom podle výsledku nějakou operací mozku nebo psychoterapií omezí naše přání. Jenom tak někam dojdou. I když tu zas stojí: BEZ ZTRÁTY OSOBNOSTI. Ale co jiného je osobnost, ne-li přání, touhy a takové věci? Nemám pravdu? To s těmi elektrodami se jim nepovedlo, tak si vymysleli něco jiného, ještě radikálnějšího. Mimochodem, ty letáčky jsou teď všude, v trafikách, na poště, dokonce na sedadlech v metru.“

„Komu — JIM se nepovedlo? Co tím myslíš?“

„No přece těm nahoře. A pak ta částka. Akcie budou klesat, peníze taky ztrácejí na ceně — inflace pokračuje. A tady se mluví o nějaké stabilní jistotě.“

„Právě stabilitu potřebujeme. Jen si uvědom, co jsme ztratili ustavičnými změnami kursu. Naše papíry pořád klesají. A sotva něco prodáme, tak to jde nahoru. Snad se z toho stává nějaký ekonomický zákon; čeho se zbavíme, to stoupá v ceně, a co si ponecháme, to se postupně znehodnocuje.“

„Jakýpak zákon, lidi prostě kupují to, co má stoupnout v ceně, protože mají rozum.“

„Tak ať, já jenom vím, že jestli to tak půjde dál, přijdeme o všechno.“

„Tak mi aspoň řekni, jak ten koncern zaručí stabilitu, jestliže peníze a cenné papíry pořád klesají?“

„Právě o tom se musíš poradit s Kisčem.“

„Neměl bych předem pozvat jejich agenta?“

„Ani nápad. Moc dobře víš, že by nás hned přemluvil. Na tyhle agenty my nestačíme, ti jsou na to zvlášť školení a na každou námitku mají připraveno deset argumentů. Před takovým agentem si budeš připadat jako hlupák a všechno mu odkýváš. Jak ho pustíš do bytu, jsi ztracen. Proto si myslím, že se musíš poradit s Kisčem, zjistit, co tomu říká. Zároveň se dovíš, co je vlastně zač. Podepisuje se jenom Setera Kisč, jako by jen to pouhé jméno bylo zárukou všeho.“

Výtah patnácté linky cvakl a vyhoupl se vzhůru. Výtah deváté linky zastavil, ale hned vyběhl odněkud člověk, naskočil, zaklapl za sebou a odjel. Kabiny za mřížemi se jen míhaly. Ze dveří odnaproti se ozýval zpěv, z rohu klapot nějakého přístroje. Venku zarachotil vlak nadzemní dráhy, za letadlem na obloze zaduněla zvuková vlna, pneumatická pošta vhodila do průhledné schránky balíček novin a časopisů a haldu žlutých letáčků.

„Stiskni to znovu, půjdeme zatím na balkón.“

Bledé slunce se teprve zvedalo nad obzorem. Ulice dole byly pohrouženy do oparu smogu.

„Je to divné,“ Lech se opřel o zábradlí.. „Seshora někdy člověk vyhledá vzdálený kout a připadá mu, že se tam žije zajímavě, že je tam něco záhadného, podivuhodného. Ale stačí tam dojít, a vidíš, že jsou to stále stejné průchody, obchody, zdi. Nic tajuplného, možná jen něco utajeného.“

„Nebuď z toho smutný, Lechu. Koncern nás zachrání. Věřím, že to není žádný útulek, a taky jaký útulek, když tobě je sedmačtyřicet a mně o dva roky míň.“

„Víš, tak mě teď napadlo, v čem je rozdíl mezi Jistotou a jinými systémy.“ Otočil se k Roně. „Když se člověk spojí s nějakým ústavem, tak zaplatí jistou částku, a je svým pánem. Nikomu není nic do toho, jak utrácí, co mu zbylo, nebo co si vydělá. Nikdo mu nepředepisuje, co má dělat, jak se má chovat. Může dál sedět v kanceláři, může vzít pistoli a počkat si za rohem na nějakého ožralce, může být dokonce ultralevý a zavěsit někomu na kliku bombu. Ale Jistota je něco zásadně jiného, ta ti vezme všechno, co máš. Získáš jistotu, ale takovou, jakou chtějí oni, jakou ti oni předepíší. A hlavně na celý život. Takže když se k tomu odhodláme, nebudeme už rozhodovat sami o sobě, věř mi. Ztratíme veškerou suverenitu.“

„Kdy jsme rozhodovali? A co nám ta suverenita dává? Člověk se cítí opravdu jako člověk, jenom když je ve styku s lidmi. Ale doma je televize, v obchodech samoobsluha, ve zdravotním středisku computer, do zaměstnání tě přijímá stroj a stroj tam taky potom obsluhuješ. Lidí je kolem, že se jimi sotva prodereš, ale jsou to jenom kolemjdoucí nebo cestující. Stojíš před nimi jako před němou zdí. Když jsi jel navštívit děti, za celých čtrnáct dní jsem neotevřela pusu, abych na někoho promluvila. Jestli mám v sobě ještě něco lidského, nemám to komu sdělit.“ Žmoulala letáček. „Zkrátka, musíme se už jednou rozhodnout. Nebo utratíme, co máme, a nebudeme se mít s čím do té Jistoty přihlásit. Poslyš, všiml sis toho? Podívej, jak ten leták natahuju, ale písmo zůstává pořád stejné a řádky rovné. Čím to je? Zkus to taky.“

„Máš pravdu, je to divné. Už mi přijel výtah.“

Cesta do pětitisícového městečka ho úplně vyřídila.

Aby se sem dostal, musel odbočit autem z osmiproudové magistrály na čtyřproudovou a na křižovatce si sám sednout za volant. Pak odbočil na starou rozbitou betonku. Ale městečko nebylo konečným cílem, jen se na betonku přilepilo. A ta vymletá betonka letěla dál.

Přesto nebo možná právě proto se zájmem sledoval, co se děje vzadu. S osmiproudovou trasou zůstala vzadu otravná jednotvárná průmyslová přetechnizovaná krajina, kde se křižovaly, podjížděly a nadjížděly estakády, ocelové stožáry, komíny a kilometry dlouhé kamenné zdi se táhly až k obzoru, za nimi číhalo neznámo, obrovské jícny ventilačních šachet, budovy plně automatizovaných továren bez oken, nepředstavitelně obrovské plynojemy, betonová pole probodaná anténami směrového spojení.

Čtyřproudová cesta byla o něco veselejší už proto, že sem civilizace nepronikla tak docela, jen se sem plížila. Hodně věcí tu bylo započato, ale ne všechno dokončeno. Železné tyče pokryté rzí a plastobetonové desky s trčící armaturou se ještě neuložily do úhledných konstrukcí a na zpustlých staveništích rostl plevel a dlouhé šlahouny kopřiv. Obloha byla sice bledě šedá, ale aspoň v ní nehučely reaktivní letouny.

U staré betonky začaly pravé divy. Byly tu houštiny blankytné čekanky, pole pšeřice a majorýže, střídající se s obyčejnou trávou, v dálce strom, kolem naprosté ticho. Každých deset kilometrů se obloha vyjasňovala a modrala. Do vozu vnikla svěží vůně květů a listí. Letní vůně. Ve městě člověk měsíce ani roční doby příliš nevnímá, leda když televize do omrzení vřeští o podzimních kloboučcích nebo jarních vázankách. Ale tady bylo jasné i bez reklamy, že nad lesem a nad jezerem zrcadlícím se v dálce volně pluje červen nebo červenec. Lechovi až poskočilo srdce, když ho napadlo, že nejlepší by bylo vykašlat se na přebujelou techniku i na vědu a někde tady si postavit domek.

Tam, kde je daleká Florida, na starém odlehlém ranči, tam myslí na svého Mayne Reeda překrásná dívenka v pláči.

Vzpomněl si na písničku z dětství, která se zrodila na asfalte, vedle cihlových a betonových zdí. Byla nemožně naivní, jenomže pole, les a ovocná zahrada, vlastní chaloupka, zásoby nejnutnějšího zboží na několik let a nezávislost, to byl jeho sen. Aby člověk měl před očima počátek i konec všech věcí, nebál se náhod a věděl, že vyjde z každé šlamastyky. Aby ve dne pracoval a večer v rodinném kruhu prožíval tiché radosti a aby mu nehrozil žádný pokles akcií. Aby stihl všechno sám a cizí nepostižitelné síly jako třeba inflace na něj nemohly.

Ale věděl, že tohle by nedokázal zaručit ani koncern Jistota. Přinejlepším by dokázal zabezpečit, aby se jeho zákazník v dvoupokojovém bytě v dvoustém osmdesátém patře cítil spokojeně.

I lidé v tomto kraji byli jiní. Na železniční zastávce s malou budkou poseděl na lavičce vedle ženy, která tu sloužila. Zastaralá elektrická lokomotiva před jeho očima odtáhla nákladní soupravu a zmizela v dálce. Prázdné klidné koleje zůstaly na svém místě, jako by existovaly samy pro sebe, a vypadalo to, jako že odbočka vede odnikud nikam. Byla tu dokonce kočka. To vzácné zvíře vyskočilo na lavičku vedle něho, přítulně mu vrazilo huňatou hlavu do ruky a vydalo tichý rokotavý zvuk. Lech se opatrně, aby nenarazil na hrubost, zeptal, jestli tu není nuda. Žena se na něj dobromyslně podívala:

„Co je to nuda?“ Odmlčela se a dodala: „Nemám přece televizi. Víte, občas mi píše příbuzná z města. Každý den prý čeká, že uvidí něco dobrého, a vždycky je zklamaná. Když člověk nic nemá, nepozná ani nudu.“

Podél trati byly nasázené květiny. Černá kočka si sedla ženě na klín a hlavou se jí třela o ruku. Někteří lidé si žijí! Všiml si, že na stěně budky visel plakát. Hlásal:

DEJME TOMU, ŽE

při nehodě zahyne VAŠE rodina, že ztratíte práci,

zradí VÁS přítel

anebo VÁS hlodá nevyléčitelná choroba.

Přesto můžete být

NAPROSTO ŠŤASTNÝ!

Vyhledejte nás.

Přečetl si to a kysele se usmál. Přijde-li člověk o práci, je pozdě někoho hledat.

Za další hodinu zastavil auto, aby si podle silničního ukazatele ověřil, zda jede správně. Vyndal z náprsní tašky poslední dopis Setery Kisče a zkontroloval si to. Koldokola tu bylo blaho, zpívaly luční kobylky, v husté trávě zářily květy a nic za to nežádaly, javorový háj zdarma vydával vůni. Celá krajina vypadala asi tak, jak mohla vyhlížet kolem roku osmnáct set sedmdesát.

Idylu kazila jen podivná šikmá věž na konci obzoru, jako kdyby obrovský šedivý prst ukazoval od země k obloze a říkal: prožiješ celý život a nedovíš se, co je a proč to je. A vedle ukazatele se velký štít provokativně tázal:

NESTYDÍTE SE?

Dál se to stupňovalo. Další, růžový plakát hlásal:

ŠPATNÁ NÁLADA

JE DNES STEJNÝ ANACHRONISMUS

JAKO BOLEST ZUBŮ.

Řadu reklamních plakátů končil útočný výkřik namalovaný luminiscenčními barvami u vjezdu do městečka:

Rozdíl mezi

ŠPATNOU NÁLADOU

a BOLESTÍ ZUBŮ

je v tom, že to první se dá vyléčit

IHNED A VŽDY,

Tak tedy vyhledejte našeho agenta!

Když projel dvě ulice a vjížděl do třetí, připadalo mu, že to městečko zná z četby. Taková místa jsou hrdá na svou minulost, protože to je zpravidla to jediné, co mají. Buď se nablízku odehrála nějaká bitva, nebo tu před sto lety nastal poprask s uhlím, zlatem, ropou či hazardním byznysem. Navyklý rejstřík hesel pro takové objekty obsažený ve starých románech zahrnuje šedovlasého domorodce, sochu generála, o němž nikdo neví, proti komu bojoval, historickou ulici, kde je každý dům starý nejméně dvacet a hospůdka osmdesát let, kde se mluví o spoustě zeleně a čistém ovzduší. Z těchto krajů, opět soudě podle románů, se mnozí v mládí snažili prchnout a k stáru se tam vrátit.

Lech projížděl městečko a ono se všemožně snažilo ospravedlnit takovou literární pověst. Na budovách se skvěly pamětní desky s nápisy, staré dělo odpočívalo za železnými mřížemi, náměstí kolem něho bylo dlážděno kočičími hlavami a dlažební kostky se pod koly auta viklaly jako bolavé zuby, jež vyléčit je obtížnější než vyléčit špatnou náladu.

V městečku byly chodníky, ale skoro nikdo po nich nechodil. Co odbočil z betonky, neviděl ani automobily. Byl hrozně překvapen, nevěřil, že v prosperujícím zakouřeném světě se uchovalo tak staromódní městečko.

Šedovlasý stařík, který seděl v křesle před svým domem, zvedl ruku a zamával. Lech zastavil vůz. Napadlo ho, že Kisč může být tak nenadálou návštěvou vyveden z míry.

Starý muž ochotně vstal. Ukázalo se, že tento vážený měšťan má silnou sklerózu.

„Říkáte, něco k jídlu? U nás každý… každý… Jak se tomu říká?“

„Každé pondělí?“

„Ale ne!“

„Úterý, čtvrtek?“

„Každý hlupák…“ Starý mávl beznadějně rukou. „Chtěl jsem říct něco jiného.“

„Kretén?“ napovídal mu Lech.

„Každý, kdo si přeje, to je ono. Každý, kdo si přeje poobědvat, jde do hospůdky. Tamhle.“

„Co to říkáte? U vás není zařízení jez v běhu!“

„Nač by nám pak byly… Tento…“

„Prachy?“

„Ale ne!“

„Tablety?“

„Ale ne tablety! Přece zuby. Co bychom dělali se zubama, kdybychom jenom polykali výtažky?“

Starý muž měl plná ústa zubů a jejich barva napovídala, že jsou pravé. Nabídl se, že Lecha doprovodí, a na jeho povzbuzující poznámku, že zapomnětlivost se dá léčit, zvedl hlavu a zastavil se:

„Já si nestěžuju — na tento…“

„Na paměť, na osud, na život?“

„Ale na ženu si nestěžuju. Před patnácti lety ji ty prášky div nepřivedly do hrobu. Od těch dob nevíme, co jsou tablety. A pokud jde o paměť, ta mi slouží výborně. Nikdy například nezapomínám na ty… jak se tomu říká?“

„Na slova?“

„Ale ne slova, no na ty… co běhají, skáčou, čtou. Zkrátka dělají všechno.“

„Na lidi?“

„Ale na slovesa. Slovesa si pamatuju bezpečně. Jen podstatná jména mi občas unikají. Ale z toho si málo dělám.“

Absence automobilů a hodný stařík ladily se vzhledem hospůdky. Podnik vypadal jako archeologická vykopávka, což hrdě dosvědčovala nablýskaná měděná tabulka na zdi: Založeno 1909.

Bytelné židle s vysokým rovným opěradlem, příjemné svou neohrabaností, zdi vykládané tmavým dřevem, elektrický mlýnek na kávu z dob Napoleonových, rozšafný a přívětivý (ne pouze slušný) vrchní. Levná přesnídávka byla velice chutná. Připadalo mu nezvyklé jíst nijak nezpracované brambory, jen tak vařené, a čerstvé okurky. Kousal a říkal si, že v kousku, který právě žvýká, směřují elektrony na nové oběžné dráhy, formují se molekuly, podle nepředstavitelně složitého genetického programu a zákonů otevřeného biosystému probíhají procesy růstu a vzniku buněk.

Lech se najedl, chvíli seděl a vychutnával ticho. Spěchat nemusel, protože ho Setera Kisč nečeká, ba ani netuší, že se před ním za čtvrt hodiny objeví starý kamarád.

Začali si dopisovat asi před dvanácti lety. Jako kluci se spolu učili, první cigaretu měli napůl. Jako mladí muži šli každý svou cestou a jeden na druhého zapomněli — osud většiny spolužáků. Dvacet let poté, co společně vysedávali v jedné lavici, Lecha vyhledal Kisčův dopis. Celkem nevýrazný chlapec se vypracoval na významného elektronika, pracoval stále u stejné vědecké organizace. Posílal teď Lechovi pravidelně své fotografie, záznamy vlastního hlasu, sděloval, co nového je v jeho rodině, do kterých zemí se podíval, líčil, jak trávil svátky — na jachtě na jezeře, ve vile, na venku, kam létal vrtulníkem… A každý dopis končil pozváním — musíš přijet.

Růžová ulice, ulice Ve stínu, jednoposchoďové nebo dokonce přízemní domy, za okny truhlíky s květinami, před domy zahrádky, to všechno blažilo.

Skoro jako lázeňské město se stoprocentním příplatkem za zdraví.

Lech vyšel na křižovatku. Ulice Ve stínu tady ústila do Šeříkové, kam směřoval. Na rohu bylo číslo 38, takže 40 je přes ulici.

Přešel náměstíčko a nechápavě přešlapoval. Dům číslo 40 nikde, bylo tu hned číslo 50. Došel na konec Šeříkové a měl před sebou Lipovou alej. Bezradně pohleděl na druhou stranu, tam byla zřejmě lichá čísla.

Už trochu nervózní se vrátil k místu, odkud vyrazil, sáhl do kapsy pro Kisčův poslední dopis a přečetl si zpáteční adresu. Ulice, město, stát i světadíl se shodují.

Lech se ohlédl.

Stébla trávy, která prorůstala dlažbou, se ani nepohnula, strnule visel na modré obloze lehký obláček.

Celá ta starobylá ulice byla beze stopy moderní přestavby.

U čísla 50 seděl na bobku muž v starém klobouku a vybledlé zaprášené kombinéze. S rukama na kolenou hleděl bezmyšlenkovitě do dáli s takovým výrazem, jako by v této nehnuté póze setrvával už několik let.

Lech k němu vykročil. Muž měl ústa, podle jakých kdysi vzniklo úsloví: od ucha k uchu.

„Buďte tak laskav, můžu se dovědět, kde je tu číslo čtyřicet?“

Trvalo celou minutu, než otázka pronikla k mozku tohoto muže a dostala se do oblasti, kde sídlí vědomí. Pomalu zvedl hlavu a posunul si fajfku z jednoho koutku úst do druhého. Trvalo to věčnost.

„Čtyřicítka tady není. Vyhořela.“

„Vyhořela? Kdy, prosím vás?“

„Někdy před deseti lety.“

„Před deseti lety, jak je to možné? Podívejte, mám dopis od přítele, od S. Kišce.“ Rozechvěle sáhl do kapsy. „Neznáte ho? Setera Kisč, fyzik. Dopis je poslán tenhle měsíc a je na něm přesná zpáteční adresa.“

„Vy máte dopis od Kisče?“

„Přímo od něho.“

Loudavý muž si vyndal fajfku z úst a vstal. Jeho pohled byl náhle soustředěný a tvrdý.

„Dejte sem ten dopis. Ano, je to jeho ruka. Adresa taky souhlasí.“

Prohlédl si Lecha od hlavy až k patě.

„Přijel jste sám?“

„Sám. Proč?“

„Nepřilepil se na vás někdo?“

„Na mě?“

„Dobrá, pojďte sem.“

Lech došel za mužem v klobouku na zápraží domu č. 50. Muž otevřel staré rozvrzané dveře. Za nimi byly lesklé kovové. Za těmi seděl ve čtvercové místnosti bez oken muž v stejnokroji téměř vojenském až na to, že jako hodnostní označení měl čísla. Četl nějakou brožuru.

Muž š velkými ústy řekl:

„Tenhle má dopis od Kišce. Osobně. S pozváním.“

Muž v stejnokroji dočetl stránku, sáhl po dopisu a začal ho zkoumat. Jeho brožura se jmenovala: Proč nejste miliardář?

„Máte osobní doklady? S otisky.“

Lech ukázal svůj identifikátor.

Muž v stejnokroji se líně zvedl a odvedl ho ke zdi. Dole do ní kopl. Otevřelo se úzké tmavé okénko.

„Rychle, ukažte!“

Chytil Lecha za zápěstí a strčil mu ruku do okénka. Něco ho zalechtalo, chtěl ucuknout. Muž v stejnokroji pevně držel jeho ruku a usmál se:

„Co děláte drahoty, je to snad poprvé?“

Lechtání přestalo a Lech se otočil k přepážce. Muž s podivnými distinkcemi zvedl sluchátko:

„Je tam dvanáctka? Jo, to jsem já. A devatenáctka? Odběhl si naplnit zapalovač? Ten je pořád v luftu. Poslyš, je tu takovej jeden s dopisem od Kišce… Právě, osobně. Přej že měl přijet… Je to on, ověřil jsem si to. Má počkat? Jak dlouho? Až si naplní zapalovač, tak zas půjde na oběd Dobrá… Dobrá… Tak jo.“

Zavěsil a otočil se k Lechovi. Na okamžik se zamyslel a pak kutil něco pod stolem. Ve zdi se otevřely dveře a za nimi stála kabina zdviže.

„Páté podlaží, pokoj číslo pět set čtyřicet nebo pět set jedenačtyřicet. Když tak se zeptáte.“

To všechno Lecha tak ohromilo, že mechanicky stiskl knoflík, sjel výtahem, vzpamatoval se, až když vcházel do bohatě zalidněného sálu se svítícím blankytným stropem, a v rozpacích zaklel:

„Ať se propadnou do horoucích pekel, sakramenti! A rozplácnou se přitom nebo spadnou do vařící smůly!“

Tak tedy staré domy s kytičkami, ten kanón za hrazením i restaurace s čerstvými okurkami, všechno je klam a šalba. Mimikry. Pod tím vším je obyčejný komplex, vojenskoprůmyslová nuda. Bodlo ho u srdce — tak ono se není kam schovat! Ale sotva za půl minuty už cítil v ústech kovovou pachuť a vzchopil se. Vlastně to nemohlo dopadnout jinak, svět se musí brát, jaký je.

„No dobrá, čert je vem, ty syčáky!“

„Koho?“

Mluvil do volného prostoru, ale při tom se díval přímo před sebou na slečnu v aluminiových šponovkách a bílé blůzičce. Právě k němu přicházela. Vypadalo to, že mluví na ni.

„Ale já jen tak. Nevíte, kde jsou tady čísla od pěti set čtyřiceti?“

Ukázala mu na jednu z chodeb, která směřovala pryč od blankytného sálu. Vydal se tam a koukal na čísla dveří. Vskutku by nedokázal konkrétně odpovědět na otázku, koho míní těmi sakramenty, kteří se mají smažit ve vařící smůle. Asi to bude někdo, kdo sice neplánoval jeho neštěstí, ale měl s ním něco společného. A ne jen s jeho neštěstím, ale samozřejmě se zhoubou všech lidí. Kdo začíná malými ústupky nespravedlnosti a zlu, stoupá po společenském žebříčku a končí bůhví kde.

— Pět set pětatřicet, osmatřicet, konečně čtyřicet.

Zaklepal, ale odpověď nezaslechl. Tak tedy otevřel rovnou. Bylo tu jakési předpokojí, zařízené drahým indickým nábytkem. Dvoje dveře vedly dál. Vybral si namátkou jedny a zaklepal.

Zevnitř se ozvalo: „Vstupte!“

Byl to Kisčův hlas, který Lech dobře znal ze zvukových záznamů, jež od něho dostával.

Vstoupil. V křesle u pracovního stolu seděl Setera Kisč a něco psal.

Měl dvě hlavy.

Okamžik se na sebe zděšeně dívali. Kisč poděšeně vykřikl, vymrštil se a otočil vypínačem na stěně. Asi minutu se ve tmě ozýval nějaký šramot. Zmatený a přeskakující Kisčův hlas se zeptal:

„Kdo vlastně jste a co to všechno znamená?“

Lech si odkašlal, měl náhle vyschlo v hrdle.

„Já jsem Lech.“

„Jaký Lech?“

„Psals mi přece. Jsem tvůj spolužák.“

„Spolužák… Ach ano, už vím.“

Opět cvakl vypínač. Kisč stál uprostřed místnosti. Byl bledý, rty se mu chvěly. Hrábl si do vlasů. Druhá, přídavná a zdánlivě mladší hlava zmizela. Světlo v místnosti bylo jakoby nereálné, samá zrcadla, jejichž odlesky se proplétaly.

„Kdo tě sem pustil?“

„Mě?“

„No ovšem, tebe.“

„Měl jsem u sebe tvůj dopis. Podívali se na podpis a ověřili si otisky mých prstů.“

„Jak ses vůbec dostal do tohohle města?“

„Vždyť jsi mě pozval. Vlastně jsi mě zval několikrát a důrazně.“

„Panebože,“ povzdychl si Kisč. „To je dobré! Ani jsem si nepřipouštěl, že bys mohl přijet. Vůbec jsem s tím nepočítal.“

„Proč jsi mě tedy zval?“

„Řekne-li ti někdo při náhodném seznámení, těší mě, že jsem vás poznal, taky to přece nebereš doslova a nedomníváš se, že člověk, který o tobě dřív neměl ani páru, je nadšením celý bez sebe.“

„To jistě.“ Lech pochopil, že jeho poslání vyzní naprázdno. „Zmýlil jsem se.“

„Měl by ses taky zeptat na důvod mého psaní. Kdybys takhle seděl patnáct let pod zemí, vzpomněl by sis nejen na kamaráda z dětství.“

„Ale mluvil jsi o různých kolokviích a kongresech.“

„Co na tom záleží, co všechno jsem ti psal. Kam bych mohl v takovéhle podobě?“

„V jaké podobě? Ty máš opravdu…,“ bylo mu trapné říci to rovnou. „Ty opravdu nemáš jednu hlavu?“

„Opravdu. Teď to není vidět, protože je zvláštní osvětlení.“ A pak jsme tady v úplné izolaci, to je náhoda, že jsi sem vtrhl.“

„Můj bože!“ Lech se zděsil. Tak takhle vypadá věda dneška. „Víš, nedokázal bych si to představit, že jsi pořád v podzemí. Ale stejně jsem naiva, že jsem zničehonic takhle rovnou přijel. Ani jsem ti nenapsal, neohlásil jsem se.“

„Nevadí, teď už na tom nezáleží.“

„Nezlob se na mě.“

„Ale co. Tak se přece posaď.“

Usadili se a Lech se rozhlédl kolem sebe. Četná zrcadla, skříně, pohovky, švédské stěny, hrazda. A taky klavír, zelená školní tabule na stojanu, regál s miniknihami, televizor, soustruh, průzračné ohrazené místo na tenis a na skoky, malířský stojan s paletou a štětci. Je vidět, že domácí pán tu tráví většinu svého času, možná celý.

Kisč zabubnoval prsty do stolu.

„Toto je moje panství. Tamhle za těmi dveřmi je ještě malá zimní zahrada a bazén. Je tady celý můj život. A co ty?“

„To víš,“ zrozpačitěl Lech. „Vcelku jak jsem ti psal. S penězi začíná být potíž. Žijem, jak se dá. Nekupujeme si každý rok nový automobil, ale co potřebujeme, zatím máme.“

„Co Rona? Není jí příliš smutno, co jsou chlapci na studiích?“

„Zvykla si.“

Odmlčeli se a to mlčení se hned stalo tíživým. Lechovi se objevil před očima žlutý letáček koncernu Jistota. Co dělat, je-li takový člověk jako Kisč téměř vězněm, to pak on a Rona nemohou na samostatnost ani pomyslet.

Cítil, že musí něco říct. Odkašlal si.

„Jak ti to udělali, to s hlavami. Nebo na vlastní přání?“

„Prosím tě, kdo by si tohle přál! Zabývali jsme se regenerací orgánu. Nejsem biolog, nýbrž elektronik, ale musel jsem pracovat s bioplazmou. Jednou jsem se ani nevím jak zranil o elektronový skalpel, to víš, u nás je nejrůznější ozáření na denním pořádku. Zkrátka mi vyrostla ještě jedna hlava. Napřed to brali jako experiment, dalo se to využít jinak, ale najednou už bylo pozdě.“

„Proč?“

Kisč neodpověděl.

„Co když musíš myslet?“ uvažoval Lech, „tedy když myslíš, tak dvěma hlavami? Jako když se hraje na klavír dvěma rukama, vlastně čtyřma?“

„Proč dvěma?“ Náhle zmlkl. Ruce se mu vymrštily směrem k vypínači na zdi a pak je s úsilím zračícím se v tváři ovládl. „Přestaň! Tak přestaň konečně! Promiň, Lechu, to nepatřilo tobě. O čem jsme mluvili? Ne, samozřejmě, že nepřemýšlím oběma hlavami. Každý zvlášť.“

„Kdo každý?“ Lech cítil mrazení v zádech. „Přece je to tvoje hlava, ne?“

„Ne tak docela. Přesněji řečeno, hlava nemůže být tvoje nebo moje. Pouze vlastní.“

„Jak to. Moje hlava je přece moje.“

„Kdepak. Ty přece nemůžeš existovat odděleně od své hlavy. Nemůžeš proto o své hlavě mluvit jako o něčem, co by ti patřilo.“

„Nechápu tě.“

„Co je tu k chápání? V hlavě je celá osobnost. Vědomí je tam, kde je hlava, kde je mozek. Máš aspoň sebemenší představu, co je tvé ego, tvé já, tvá osobnost?“

„No mozek.“ Právě tu osobnost si chtěl Lech vyjasnit. „Mozek, protože tělo se dá popřípadě nahradit.“

„Ne tak docela. Mozek je jen schránka tvého ego. Je-li prázdná, osobnost není. Obsah tvoří současnost, dnešek, extrakt symbolů vnějšího světa. Když se narodí dítě, jeho mozek je zprvu tabula rasa, o níž jsme se učili ve škole. Čistá deska, nenaplněná struktura. Později se tam smyslovými orgány dostávají informace o světě. Ne samo vnější prostředí, ale zprávy v podobě signálů na elektrochemické úrovni. A ty zanechávají znaky v nervových buňkách. Tyto znaky se postupně skládají v pojmy a ty se formují v obrazy, asociace a myšlenky. Jinak řečeno: ego je to, co smyslové orgány viděly, slyšely, vnímaly a co se poté v mozku zformovalo pro každého jedince individuálně.“

„A to je všechno?“

„Chtěl bys víc?“

„Žádná záhada, žádná božská jiskra, kterou je třeba střežit? Takže všichni lidé, kteří chodí, něčím se zabývají, jsou pouze koncentráty téže reality? Jenomže v symbolech?“

„Záhada je v samém mechanismu života, v podstatě myšlení. Nakolik je božská, to nevím. Avšak osobnost, dělej co dělej, je vnější svět transformovaný do obrazů, i když pro každé individuum podle jeho vlastního genového specifika. Proto říká Roland: ,Člověk nemá přírodu, nýbrž dějiny.’ Míní tím, že ego je koncentrát obrazů vyvíjející se postupně, historicky, den ze dne.“

„Jaký Roland?“

„Peruánský filozof Guillemo Roland.“

„Ty ses dal i na filozofii?“ Lech vůči němu náhle pocítil nevraživost. Pěkně se tu zařídil a žádná inflace ho nerozhází. „Jak vidět, vyrostl jsi, zatímco já jsem stejné dřevo, jako jsem byl ve škole. Ani nechápu, jak se z tebe mohl stát takový génius. Že by nějaká zvláštní výživa?“

„Nejde přece o výživu.“

„O co tedy jde? Tu fyzikální fakultu jsi udělal s odřenýma ušima a v prvním zaměstnání ses taktak udržel.“

Domácí pán vstal a prošel se po místnosti, přičemž se odrážel ve všech zrcadlech. Jeho druhá hlava se na okamžik objevila a hned zase zmizela.

„Víš, abych pravdu řekl, já vlastně nejsem tak docela já. Nejsem ten Setera Kisč, s kterým jsi seděl v jedné lavici.“

„Kdo tedy jsi?“

„Pmois.“

Lech se zvrátil dozadu a málem přepadl, protože kulatá stolička, na které seděl, neměla opěradlo. „No to mě podrž. Snad ne transplantace mozku?“

„Už jo. Nemůžu si uvědomit, jestli jsi mě, tedy Pmoise, někdy viděl. Zdá se že ano. Tuším, že to bylo u té Lin Lacombové v její vile. Ještě jako Pmois jsem tam předváděl materializaci Beethovena. Pracoval jsem v koncernu Přístupné umění.“

„Vzpomínám si,“ řekl Lech. „Tenkrát jsme byli mladí. Na všechno věřili. Aspoň já. Připadá mi, jako by to už bylo nejmíň tisíc let.“ Povzdechl si. „Přišel jsem na tu materializaci spolu s Cheesonem. Myslím, že Pmois byl takový ramenatý vyrovnaný chlap. Takže teď mluvím s ním a je v Kisčově těle?“

„Tak nějak to bude. Setera Kisč taktak zvládl fyzikální fakultu, totiž čtyři ročníky exceloval a pak zvadnul. Stal se z něho průměrný vědec, bez espritu. Táhl svou káru, ale nikdo u firmy s ním nebyl nadšen a ani on sám se sebou nebyl spokojen. Zavinili to ovšem rodiče. Pamatuješ na tehdejší módu, kdo nebyl bakalář, toho považovali za ňoumu. Kisč měl tolik odvahy, aby sám sobě přiznal, že to nepopadl za správný konec. A tenkrát jsme se náhodou potkali. Já se dal na krejčovinu, pracoval jsem jako střihač v módním salónu. Přišel ke mně magistr Setera Kisč, aby si objednal oblek. Vzal jsem mu míru. Radil mi při tom, byl tak šikovný, vysloveně to prožíval, že jsem si řekl, tohle je rozený krejčí. Nůžky a špendlíky mu v rukou zrovna hrály. Ani se mu nechtělo zpátky do té jeho výzkumné laboratoře. Já se naopak velice zajímal o elektroniku, četl jsem literaturu, sestavoval schémata. Jenže jsem měl střední školu bez matury.“

„To je zajímavé, povídej,“ pobízel ho Lech.

„Zkrátka jsme začali uvažovat. Kdyby se jako teoretický fyzik dal na krejčovinu, byla by to ostuda. Co by řekla rodina a přátelé? Mezi krejčími by taky vypadal jako bílá vrána. Mě by zase do výzkumáku bez diplomu nikdo nevzal, i kdybych byl hotový Faraday. Rozhodli jsme se vyčenžovat si mozky. On mi řekl všechno o sobě a já jemu vylíčil svůj život A rovnou na operační sál. V elektronice jsem se našel: přihlásil jsem desítky patentů, brzo jsem dostal doktorát. Až se pak přihodilo to s tou hlavou. No a Setera Kisč v Pmoisově, tedy mé původní podobě, se vyšvihl jako krejčí. Získal několik cen na konkursu v Paříži, zlatou medaili v Sydney. Otevřel si vlastní podnik.“

Lech přikývl. „Ovšem. Taky nosím pmoisky, mám je na sobě.“

Také vstal a vzrušeně se prošel napříč místností.

„Poslyš, když upřímnost, tak upřímnost. Já vlastně taky nejsem Lech.“

„Vážně? Kdo tedy?“

„Skrunt. Muž Lin Lacombové. Ale to je jiná písnička. Jsou v tom city, chápeš. Lech, totiž já, totiž ne, správně, on… Zkrátka Lech byl šíleně zamilován do Lacombové, do mé Lin Lacombové. A mě, teda Skrunta, přivedla málem do hrobu. Pamatuješ, jaká byla ztřeštěná. Pořád mě chtěla zdokonalovat, byl jsem z toho úplně vyřízený. Každou chvíli něco jiného, střelecký sport, kreslení, chemie… Napřed mě to chytlo, ale pak mě to začalo zmáhat a pochopil jsem, že budu muset dát zpátečku. Zároveň jsem věděl, že by pro ni byl rozvod těžkou ranou. A do toho se objevil Lech, který byl do ní celý blázen. Jednou jsme si promluvili mezi čtyřma očima. Nerozmýšlel se, hned jak pochopil, oč jde, nadšeně souhlasil. Rozmlouvali jsme v zimní zahradě, v rozrušení na místě vytrhl palmu i s kořeny. Ale byl tu menší háček. Lech byl chudý jak kostelní myš. Domluvili jsme se, že jakmile se stane Skruntem, jakmile bude já, hned na bývalého sebe převede osmdesát procent svého majetku.“

„Jak se zachoval?“ zeptal se s nelíčeným zájmem domácí pán. „Podrazil tě, že se ti teď vede tak nevalně?“

„Kdepak. Lech je férový chlap. Prostě když jsem se ze Skrunta stal Lechem, nepořídil jsem příliš ani s těmi penězi, co jsem měl. Tajemství úspěchu přece není v kapitálu, ale ve stycích.“

„To je zajímavé.“ Muž, který si předtím říkal Setera Kisč, se procházel po širokém koberci uprostřed místnosti. Pak se zastavil a zadíval se upřeně na návštěvníka. „Poslyš, opravdu jsi Skrunt? Říkáš mi jen a jen pravdu?“

„Proč?“ zrudl host.

„Protože když se Pmois čenžoval s Kisčem, byl už jednou čenžovaný. Vyměnil se se Skruntem. Lékaři jistě upozornili Lecha, že to není první Skruntova operace.

„Máš pravdu.“ Host se zase posadil. „Takhle dovědět se, kde byl v té době pravý Skrunt. Pak bychom se v tom vyznali.“

„V bývalém Pmoisovi. Ne-li dál.“

„Damned!“ Host se chytil za hlavu. „Člověk by se z toho všeho zbláznil. Už tomu vůbec nerozumím. Kdo tedy vlastně jsem?“

„Kdoví… Zkusme tomu přijít na kloub. Všechno záleží na čase. Jestliže Pmois opravdu…“

„Počkej!“ Ten, kdo si říkal Lech, se zahleděl do stropu. „Musíme vyjít odjinud. Prapůvodně jsem byl Setera Kisč já, mám-li být opravdu upřímný. To je můj počáteční stav. Takže tvé vyprávění o krejčovském salónu bylo o mně. Poté mé vědomí přesídlilo do Pmoisova těla…“

„Těla zatím nech na pokoji, nebo nedojdeme nikam. Mluv o mozcích.“

„Taky že mluvím. Já Setera Kisč jsem se tedy stal Skruntem, který už vyměněn se vtělil do tebe… Ne, to je jinak.“

„Říkám ti, abys to vzal od mozků a ne od těl. Počítání těl nás jenom poplete. Nemusíme chodit pořád dokola. Tvůj mozek je mozek Setery Kisče, ne? Začal jsi žít jako Kisč?“

„Jistě.“ Ten, který přijel jako Lech, pokrčil rameny. „O tom jsem nikdy nepochyboval.“

„Výborně. Tak tedy…“

„Když už mám být upřímný do důsledku, byl to taky důvod mé návštěvy, dovědět se, kdo má mé původní tělo. To víš, Setera Kisč nám píše jeden dopis za druhým, a tak se já a moje žena ptáme, kdo to vlastně je.“

„Tak tedy v tvém původním těle je Lech,“ řekl domácí pán.

„No vida! Takže ty jsi vlastně já, pokud jde o tělo?“

„A já zase ty. Ostatně taky já jsem zahájil naše dopisování, abych zjistil, jaké individuum se usadilo v mém původním já. Jak se ti daří v mém těle, je ti dost pohodlné?“

„Děkuju, ujde to, zvykl jsem si.“ Návštěvník se zamyslel, pokýval hlavou. „Panebože, kam jsme až došli! Člověk neví, kdo vlastně je. Proměňoval jsem se nejmíň pětkrát: v Pmoise, v Skrunta, v tebe, když už jsi byl proměněn, a ještě bůhvíkolikrát. Člověk si musí vždycky znova zvykat, přizpůsobovat se, balamutit lidi kolem. Pořád hledá, v kom je to lepší, skáče jako blecha. Nic lidského, nic posvátného nám nezbylo. Ale už toho mám dost, z tvého těla se nehnu.“

Odmlčeli se. Za zdí se ozýval vzdálený rachot. Visutá hrazda zavěšená u stropu se rozhoupala.

„Někde razí,“ řekl domácí pán. „Rozšiřují podzemní prostory. Je tady dohoda s městem, pod zemí se může budovat cokoli, ale na povrchu nesmí být nic znát.“

Host zvedl oči ke stropu.

„Tamto město je opravdu staré, nebo jen maketa?“

„Opravdu staré. Jeho obyvatelé ani nemají v domácnostech televizory nebo gramofony, ale zato se občas navečer lidi sejdou a zatancují si, zazpívají. Ve dne je městečko prázdné, lidé pracují na železnici, ve mlýně a tak, ale odpoledne začíná být rušno. Tady jsou samí památkáři, nepouštějí sem techniku a chrání přírodu.“

„Tak,“ řekl host. „Takhle to je.“ Znovu se rozhlédl. „Máš tu příjemně, útulno. Poslyš, jak jsi tady vydržel tolik let a.nezbláznil ses? Taky jsi na vodítku?“

„Na jakém vodítku?“

„No přece připojen ke stroji. Proti špatné náladě.“

„Myslíš stim-ceivery, přijímače-vysílače?“

„Ovšem. Nemusí fungovat jen proti špatné náladě, ale třeba proti kouření nebo alkoholismu. Do určitého bodu v mozku se zavede mikrovysílač, a když dejme tomu dostaneš chuť napít se, posílí se v tom místě aktivita neuronů, signál postoupí do computeru, který je umístěn na klinice či kdekoli jinde. Odtud putuje zpětný signál jako vzruch do jiného bodu v mozku a od pouhého pomyšlení na štamprle se ti zvedne žaludek. Taky se praktikuje tohle: Manželka vyhledá ilegálního lékaře, který má celou organizaci. Ten dá chytit manžela sukničkáře, uspí ho, vmontuje mu elektrody a nechá u sebe, dokud stopy po operaci nezmizí, v hypnóze mu vštípí, aby na to zapomněl, a je hotovo.“

„Co je hotovo?“ zeptal se domácí pán.

„Všechno. Ten chlap bude koukat jen po své ženě. Nebo dejme tomu mafie. Všichni mafiáni jsou dnes chirurgové. Stačí jim zaplatit a každému naprogramují co chceš a napojí na zadaný program. Dokonce byl případ, že se nějaký člověk domluvil s bandou, ale sám byl pak chycen, podroben narkóze a hypnóze a tak naprogramován, že na ně převedl celý svůj majetek.“

„To je kachna.“

„Proč?“ host vstal. „Co bychom chodili daleko, podívej se na mě, já mám v sobě čtyři tříkanálové stim-ceivery. Dneska málem nepotkáš člověka bez elektrod. Někteří jsou tak prošpikovaní, že by sis netroufl stanovit, čeho mají v mozkovně víc, jestli mozkové hmoty, nebo kovu. Stroj dneska kontroluje každý náš krok.“

„To není nejdůležitější, hlavní je, že člověk prostřednictvím smyslových orgánů dostává informace z vnějšího prostředí. Jen a jen vnější prostředí utváří osobnost.“

„A co to vnější prostředí? Copak je dneska přirozené?“ Host v rozrušení rázoval po místnosti. „Televize, knihy, noviny, rozhlas, reklama, filmové škváry, to všechno u nás v NSR člověka zpracovává. Toho, co v životě vidí samostatně, je nepatrný zlomek z každodenních dojmů. Otevře dveře, pozdraví souseda, hodí minci v metru, copak tohle stačí, aby se dalo říct, že člověk ještě existuje jako suverénní osobnost? Je pouhé smítko vědomí, jak vejce vejci podobné jinému smítku. Komu je tohle dobré! Každý usiluje o prospěch, o moc. Těm nahoře by se měly zavést elektrody a stanovit takový program, aby byli mírní jako ovečky. Jenže právě to nejde,“ usmál se host. „Žijí za ocelovými zdmi a s ostatními mluví přes neprůstřelné sklo nebo televizorem. Říkal mi kamarád, že byl na takové audienci. Přišel do prázdného sálu, kde bylo jen křeslo. Posadil se a čekal. Na stěně se rozsvítila obrazovka, na ní se objevila hlava a takhle mohl rozmlouvat. Nebo když člověk sedí v automobilu, vidí podél cesty samé zděné oplocení. Co myslíš, že je za ním, buď výpočetní zařízení, která nás drží na uzdě, nebo paláce tamtěch.“

Návštěvník zrudl, odmlčel se a dlaní si utřel bradu.

„Nějak jsem se rozpovídal, viď. Hotový řečník. Tak se měj. Víš, cestou sem jsem uvažoval a říkal si, že snad aspoň jednomu z našich bývalých spolužáků štěstěna přeje. Měl jsem tušení, že v mém původním těle je někdo ze starých známých. Často jsme si doma o tobě, tedy o Seterovi Kisčovi vyprávěli jako o šťastném člověku, který má zajímavou práci, poznává svět, je svobodný a úspěšný. Dětem jsme tě kladli za vzor. A ty jsi zatím patnáct let nepřetržitě v podzemí. Když to s tebou vypadá takhle, pak já a Rona nemáme vůbec žádnou naději. Zbývá nám jenom popadnout poslední peníze a dát se do nějaké Jistoty.“

Host vyndal z kapsy žlutý letáček a podal ho domácímu pánovi.

„Koukni se na to.“

„Já to znám. Ale neber si to tak. Netrap se. Myslím, že. se u nás dost věcí brzo změní.“

„Jak by se změnilo? U Darwina přežijí ti, kteří se přizpůsobí, kdežto u nás se dneska přizpůsobí ti, kteří přežili. Dřív byl boj o existenci, v němž přežily nejpřizpůsobivější druhy. Dneska jsou ti, kteří přežili, přizpůsobováni přetechnizovanému světu. Loni jsem byl u jednoho kamaráda, u Cheesona, bydlí ve čtrnáctém patře hned vedle letiště. Pod okny mu startují gravitační letouny, vydávají vražedný řev, já z toho padám do vývrtky, a on si toho málem nevšimne. Pak se ukázalo, že všichni lidé z okolí letiště byli operováni, aby se jim snížil práh zvukového vjemu, totiž naopak, zvýšil. Chápeš, co to znamená? Že není technika pro člověka, ale člověk pro techniku. A s tím se nedá hnout.“

„Nepřeháněj tu skepsi.“ Domácí pán také vstal. „Vysvětlit si to nedovedu, ale mám pocit, že se brzo hodně věcí změní. Podívej se na sebe. Nejsi spokojený se životem, nelíbí se ti to takhle, nemám pravdu?“

„Co by se mi taky mělo líbit?“

„Tvoje vědomí je skutečně součást toho, co není spojeno s buržoazním řádem, přestože reklama, televize a tisk tvrdí, že jsme dosáhli zlatého věku. Všechny tyhle prostředky to tvrdí, a ono to na tebe nepůsobí. Nebo nálada. Máš ji teď mizernou, co?“

„Jak bych ji mohl mít dobrou.“ Host skousl ret a pohlédl stranou. „Řekl bych, že mě bolí duše, i když je to pouhá kvintesence symbolů.“

„Tak vidíš. A to tvrdíš, že jsi na vodítku a že musíš mít dobrou náladu. Jak se to shoduje? Domácí pán poplácal hosta po zádech. „Myslím, že se ještě uvidíme v lepších časech. Tak se drž, kamaráde.“

„Nestalo se vám něco?“

Setera Kisč, skutečný Setera Kisč zvedl hlavu. Mlha se pomalu rozplývala. Ani si neuvědomil, jak zahalila všechno kolem něho. Stál na chodbě poblíž velkého sálu a dívka v aluminiových šponovkách ho držela v podpaží. Měla modré oči a černé obočí.

„Jste velmi rozrušen, viďte? Byl jste u Kisče, že?“ Dívala se na něj zkoumavě. „Stojíte tady už nejmíň pět minut. Nepotřebujete nějak pomoct?“

„Děkuju, neobtěžujte se.“

„Jste bílý jako křída. Není to od srdce?“

„Snad ne.“ Vdechl a pomalu vydechl. „Nikdy jsem nic takového neměl. Zásadně nestonám.“.Kolem chodili lidé. Ze sálu se ozývaly hlasy.

„Měl byste se něčím posilnit. Pojďte na kávu.“ ; Když sál zůstal za nimi a stoupali po úzkém schodišti, dívka se náhle zastavila a prudce otočila.

„Málem bych zapomněla, nejste vy nabob?“

„Jaký nabob?“

„Nějaký ten velkopodnikatel, který přišel, aby konečně udělal pořádek a všechno přeonačil podle vlastních plánů. Ačkoli, upřímně řečeno, nevypadáte na to.“

„Kdepak. Já přišel jen tak.“

„Jak jste se tedy dostal až ke Kisčovi?“

„Chodili jsme spolu do školy. Prostě jsem za ním přijel. A byl jsem z toho trochu paf.“

„Tak je všechno normální. Už mě napadlo, že se zbytečně namáhám. Pojďme semhle. Do jiného okruhu, mám tam zakázaný vstup. Je to pro vedení. Ale teď bude v bufetu prázdno. Mají lepší kafe.“

Prošli několik chodeb a průchodů. V komfortním bufetu se stěnami obloženými přírodním dřevem byl jenom číšník, který si něco přepočítával na kalkulačce. Usmál se na dívku.

„Ahoj,“ kývla mu v odpověď. „Dej nám dva šálky tvé speciální kávy. A dva chlebíčky.“

Posadili se. Dívka vyndala z kabelky zrcátko a přetřela si rtěnkou ústa. Pak se naklonila k návštěvníkovi a vytáhla horní příčku z opěradla jeho židle. Z příčky se táhl kousek tenkého drátu. Přiblížila ji k ústům a hlasitě mlaskla.

Nic nechápajícímu hostu vysvětlila:

„Odposlouchávátko. Tady je těch zařízení na odposlech a monitorování habaděj.“

Z mikrofonu se ozvalo:

„Kdojeto?Niol?“

„Ano, nazdar, Sangu. Jak je u vás, není tam někde nablízku ten váš génius?“

„Je ve své pracovně, píše zprávu. Čistý vzduch.“

„Přijď dnes na gymnastiku.“

„Dobrá. Koho tam máš?“

„To je spolužák Setery Kisče. Přivedla jsem ho na šálek kávy.“

Příčku zasunula zpět do opěradla.

„Jejich vedoucí je úplný pařez. Bere tuhle šaškárnu smrtelně vážně. Ale ti, co sedí u odposlechu, jsou prima kluci. Takže celý systém vyznívá naprázdno.“ Vstala, aby přinesla od baru kávu. „Mimochodem, nejste první, komu se udělalo špatně, když to viděl.“

„Co viděl?“

„No přece Kisče se dvěma hlavami. Vlastně spíš Kisče a Arta v jednom těle. Je to obvyklá reakce, zprvu to člověk snáší, a pak ho chytne srdce nebo záchvat melancholie. Byl tu jeden chlapec, Proose, syn toho Proose VODNÍ NÁBYTEK. Vyšel od Arta a za dvě minuty to s ním švihlo.“

Setera Kisč upil hlt kávy. Vskutku dobrá. Srdce se mu už uklidnilo, ale před očima měl stále ten žlutý letáček. Aby rozmluva nevázla, zeptal se:

„Syn Proose, toho magnáta? Snad tady nepracuje?“’

„Ten vandrák nepracuje nikde. Utekl od táty a toulá se s kytarou. Dovedete si představit, jak to v horní vrstvě chodí, samá konkurence, samé napětí, jeden druhého by nejradši pohltil. Tak se všichni bojí o svou kůži. Buď jim povolí nervy, nebo děti utíkají od otců.“

„Ale co ten chlapec. Otec ho mohl dát na vodítko, napojit na computer proti špatné náladě.“

„Za prvé se každý otec jen tak neodváží špikovat vlastní dítě kovem. A za druhé ten kluk upozornil, že zpozoruje-li něco v hlavě, nebo vypadne-li mu nějaké období z paměti, skočí rovnou z dvacátého patra. To se stává, že se starší generace dere nahoru přes mrtvoly, mladší tím opovrhuje, a pak jsou zbytečné oběti.“

„Co tu chtěl Proose junior?“

„Chodí k Artovi. Chlapec potřebuje kamarády svého Věku, proto se tady snaží občas někoho přivést. Přichází teď často s novými písničkami.“

Kisč se napil kávy. Přítomnost mladé ženy zušlechťovala prostředí, vnášela sem trochu klidu a jasu.

„Kdo je ten Art? Už dvakrát jste se o něm zmínila. A jak mám chápat vaše slova: Kisč a Art v jednom těle?“

„Doslova. Viděl jste přece druhou hlavu na Kisčových ramenou?“

„Celkem ano. Ale ten systém zrcadel…“

„Právě to je Art.“

„Art? Počkejte, copak to nejsou Kisčovy hlavy? Napadlo mě, že má proto poslední dobou takové úspěchy, že pracuje dvěma hlavami.“

„Ale prosím vás!“ Dívka pokrčila rameny. „Takhle by to bylo příliš jednoduché. Kombinaci dvě hlavy a jedno tělo nesmíte brát jako tělo se dvěma hlavami. Správně by se řeklo, dvě hlavy a společné tělo.“

„Ale osobnost je přece táž, tím spíše, když ji vytváří prostředí. Obě bytosti mají prostředí jedno… Vlastně už vůbec nic nechápou.“

„Jak by mohli mít stejné prostředí? Kisč se narodil normálně, jako každý jiný. Měl své vlastní dětství, však ho znáte, když jste spolu chodili do školy. Ale u Arta je to něco jiného. Jeho vědomí se utvářelo tady pod zemí, v laboratorním prostředí. Jejich vjemové zkušenosti jsou naprosto rozdílné. Vidím, že jste podstatu věci nepochopil. Nebo jste o tom možná ani nemluvili. Obtíž je právě v tom, že máme dvě nepodobné osobnosti s jedním tělem, jehož užívají střídavě. Zatímco jeden je ovládá, druhý se odpojí — spí nebo si přemýšlí. Někdy mohou společně číst jednu knihu, ale každý pro sebe a každý ji také sám vnímá.“

„Panenko Maria, čím dál zamotanější!“ povzdechl si návštěvník. „Opravdu jsem nepostřehl podstatu. Takže je tu další samostatné vědomí?“

„A to vyvíjející se. Dítě dostalo jméno Art, protože vzniklo jakoby artenogenezí. Teď už je z něho mladík, je mu čtrnáct.“

„A to se normálně vyvíjí? Myslím mentálně.“

„Víceméně. Ze začátku to měl Kisč hrozně těžké, protože se Art pořád zmocňoval rukou a nohou. Však víte, jakou vitalitu má dětství. Později pochopil, že mají s otcem jedno tělo pro dva.“

„S otcem?“

„Kisč je pro něho přece jen něco jako otec. A taky se mu snaží co nejvíc dát: filmy, knihy, televizi. Teď chlapec kreslí, učí se dvě cizí řeči, sportuje, viděl jste tam hrazdu, že. Myslím, že to tady Kisč vydržel jenom proto, že se mohl o toho kluka starat.“

„Říkáte, že sportuje?“

„Ano. Když právě ovládá tělo on, tak proč by necvičil? Mimochodem, gymnastiku jsem s ním začínala já. Něco jako závazek. Teď dělá veletoče na hrazdě, seskoky podle olympijského programu, ale na to už má speciálního trenéra.“

„Takže ty veletoče dělá zároveň i Kisč, ne? Jelikož mají společné tělo.“

„Prosím vás, kam by se hrabal v padesátce.“ Zarazila se, pohlédla na návštěvníka a zapýřila se. „Chtěla jsem říct, že už není nejmladší. Při gymnastice záleží na mozkovém automatismu, který se věkem ztrácí. Kisč využívá pružnost svalů, kterou si vypracoval Art. Ale jeho a chlapcův automatismus, to je něco úplně jiného. Samozřejmě že je to hrozná situace, když jsou takhle dva propojeni, ale jako experiment to objevilo hromadu netušených věcí. Například cvičím s Artem, trénuje několik hodin na bradlech, na hrazdě, až z něho leje, a Kisč se zatím prospí. Pak se Art odpojí a tělo připadne otci. A je jako vyměněné.“

„To snad není možné,“ divil se návštěvník. „Probíhají přece jisté změny, ve svalech se hromadí kyselina.“

„A okamžitě mizí, jakmile se na tyto svaly napojí čerstvý mozek. Pozoruhodné je, že sám pojem únavy se váže pouze na vědomí. Tělo může fungovat libovolně dlouho v jednom zápřahu, stačí, aby mělo palivo a mazání, a jede.“

„Velice zajímavé.“

„Ovšem.“ Dívka jakoby úmyslně neviděla jeho pohnutí. „Nebo dejme tomu klavír. Moje kamarádka jim dává hodiny, několikrát jsem se byla podívat. Kisč a Art začínali spolu. Z chlapce se stal slušný klavírista, zatímco Kisč nezahraje ani jedním prstem Ovčáci čtveráci. A jsou to jedny ruce! Učitelka jim předvedla cvičení. Napojil se Art, a snadno to přehrál. Odpojil se, o totéž se pokusil Kisč, a nesvedl to. Víte, co znamená odpojit se? Znamená to, jako by seděl v lehátku nebo na pohovce. Uvolní se a může se věnovat vedlejším myšlenkám. Kdyby však usilovali dělat každý něco jiného, pak by záleželo na tom, čí impuls by byl silnější. Občas tak dovádějí. Původně vyhrával vždycky Kisč, ale teď už se Art statečně brání. Je to prima kluk. Všichni tady ho máme rádi. Zajímavé je, že pro matematiku nemá žádné vlohy, v tom je po otci.“

„Jak budou žít dál? Jeden se dá přece oddělit, ne?“

„Koncem tohoto roku se mají rozštěpit. Dřív by to byl pro Arta příliš velký šok. Vyvíjející se vědomí vyžaduje stabilitu. Bylo by to, jako když rodiče jezdí s malým dítětem z jedné země do druhé, a ono pak nemá kulturní zázemí na vytvoření své osobnosti. Mimochodem, oba najednou jste je asi neviděl, nebo jen na okamžik. Když přichází někdo nový, zapojují systém zrcadel, aby to cizího člověka neohromovalo. Když je vypojen, máte dosti nezvyklý dojem, připadá vám, že tělo patří hned jednomu a hned zas druhému. Mluvíte-li s Artem, je všechno jeho, ruce, nohy, trup. Kisčova hlava je pak přídavná, překáží. Ale jakmile promluví Kisč, okamžitě se celá situace mění. Stále vám poskakují v očích. Je to jako pohyblivé obrázky, které se vám míhají, podle toho, jak stojíte, a v jednom obrysu vidíte buď stařenu, nebo děvče, ale nikdy obě najednou.

Číšník přinesl druhou kávu. Kisč v zamyšlení kouřil.

Trochu ho povzbudilo, že jeho starý kamarád není pouhá oběť nešťastné náhody, že situaci zvládá. Dokonce musel projevit kus odvahy, zamilovat se do cizího dítěte a vychovat je. Ukazuje to Lecha poněkud jinak.

„Poslyšte, a co ten chlapec s kytarou? Jak to, že ho pouštějí k Artovi, jestliže je všechno tak přísně utajeno?“

„Jak pustili vás?“

„Náhodou. Měl jsem u sebe dopis od Kisče. A ve vrátnici si právě někdo rozhodující odběhl. Naplnit si zapalovač.“

„A co ten poručík, který měl službu, nelistoval si v brožuře o miliardářích?“

„Ano. On je poručík? Má podivný stejnokroj.“

„To je vnitřní stráž. Naše firma udržuje na ostrahu svých utajení hotové vojsko. Značný kontingent. I s hodnostmi, jsou mezi nimi četaři, poručici i plukovníci. Většinou jsou to prima hoši. Ten poručík, s nímž jste mluvil, má u sebe pořád tuhle knihu, aby se zdálo, že na nic jiného nemyslí. A ten zapalovač, to je heslo. Znamená to, že podle poručíka přišel slušný člověk. Pouštějí každého, kdo na ně udělá dobrý dojem. Ale když se dostaví nějaká komise nebo členové představenstva, budou je vyřizovat třeba tři hodiny a zkoumat každou prkotinu. Já jsem ve stejném oddělení. Ani si nedovedete představit, jakou mám funkci. Říká se tomu účinkující slečna.“

Kisč si mimoděk pomyslel, že je to trefné, takovéhle děvče má spíše vystupovat na veřejnosti, než aby se schovávala. Postavu má jako ze soutěže o královnu krásy: tenký pas, výrazné boky, pružná záda. A krásnou tvář!. A ty modré oči!

„Mou povinností je vyjít občas do zahrady v šatech s bílou zástěrkou a všímat si růží, čichat k nim, dívat se vzhůru, zavzdychat si a stydlivě se odvracet, jestliže se dívá někdo z ulice. Tenhle domek je první kontrolní stanoviště a nesmí se ničím lišit od ostatních. Ale tady ve městě mě zná každý pes. Takže se to všechno dělá právě pro ty inspekce z Rady ředitelů, kteří jsou o našem podzemí beztak perfektně informováni.“ S chutí se zakousla do chlebíčku. „Ačkoli já mám květiny ráda. Kdo by taky neměl, viďte?“

Podívala se na hodinky a rychle se zeptala:

„Poslyšte, vy jste se k nám dostal bez dokladů?“

„Proč? Mám přece identifikátor.“

„A propustku?“

„Ne, propustku nemám.“

Dívka zneklidněla. „To je mizérie! Dneska jsme dostali hlášení, že se čeká mimořádná kontrola. Vedení má občas křeče. Teď bude zvonit a za pět minut pustí psy. Do té doby musí každý opustit chodby a zaujmout místo na svém pracovišti. Co budeme dělat?“

Natáhla ruku a vyndala příčku z opěradla židle:

„Sangu, mám problém.“

„Všechno jsem slyšel,“ ozvalo se. „To jsou mi ale ňoumové, ti na první hlídce, taky mohli naškrábnout papír. Poslyš, Niol, dokázal by si ten tvůj přítel zaběhat?“

Podívala se na Kisče.

„Zdá se, že ano.“

„Okamžitě startujte směrem ke Čtvrtému průchodu. Řeknu mládencům, aby zajišťovací skupinu trochu zdrželi. Ale můžou pustit psy taky z opačné strany. Pak běžte do strojovny — dvířka nalevo za přechodem. Rychle! Jenom opatrně, ať ve strojovně nezabloudíte.“

Dívka vstala.

„Tak běžíme.“

Už byla u dveří, když se Kisč nejistě zvedal. Kam by utíkal? Byl zcela apatický. Dívka se hněvivě otočila.

„Chcete se dostat do soukolí? Tady jde o život!“

Místností se rozlehlo pronikavé drnčivé zvonění skládající se z množství jednotlivých hlasů a zároveň spojené do jedné tóniny. Vypadalo to, jako by zvonily zdi, všechny věci v místnosti i lidská těla. Vzrůstal neklid, ba přímo hmatatelný skličující stesk. Jistota pevné skutečnosti zmizela, nastávalo vření sopečné lávy, zemětřesení, snad válka. Srdce se mu rozbušilo, opět mu všechno zahalovala mlha. Silou vůle překonal slabost a vrhl se za dívkou. Vyběhli z bufetu.

Niol se řítila po schodech dolů. Velká chodba byla plná lidí, na svém pracovišti byl při zvonění jen málokdo. Dívka se energicky hrnula dopředu a Kisč s četnými omluvami za ní.

Zvonění sílilo, znervózňovalo, děsilo. Kolem bylo stále méně lidí, železné dveře klapaly a neodvratně se zavíraly.

Niol vklouzla do úzké chodby, vyběhla na schodiště, proletěla širokou chodbou do další úzké, vzhůru, dolů, nalevo, napravo, dopředu, zpátky. Kisč jí taktak stačil. Ze setrvačnosti přeběhl místo, kde se mihla ona, a musel se vracet Niol neustále zrychlovala.

„Rychle! Pospěšte!“

Na hladkém železném podkladě mu klouzaly podrážky, musel věnovat úprku dvojnásobné úsilí a pracovat celým tělem. Začalo ho píchat v boku, od břicha k prsům stoupal pálivý pocit.

Zvonění zesílilo natolik, že už nebylo slyšet nic jiného Dívka před ním se otáčela, otvírala ústa v němém křiku a mávala, aby nezůstával pozadu. Prostor zaplavila nová vlna zvonivého hřmění a na celém světě nebylo snad nic jiného než tento všeobsáhlý ubíjející zvuk.

A náhle se uprostřed té hřmotící hrůzy rozhostilo ticho. Ohlušující ticho. Jako by se před ním pevné tížící prostředí rozevřelo, náhle z něho vypadl, ztratil oporu a octl se v prázdnu. Uvědomil si, že v chodbách už nikdo není, jen on a ta dívka a jak běží, způsobují hluk.

„Pospěšte si, rychleji!“

Prolétl za Niol oválovou bránou. Přešla do kroku, pak se zastavila a přitiskla k průhledné stěně, za níž se tyčilo několikeré schodiště.

„Pohleďte!“

Kisč se otočil. Za jeho zády se tiše svezla žebrovitá mříž.

„Uf, tak jsme to stihli.“ Hruď se jí nadýmala jako měch. „Už dlouho jsem se tak neproběhla.“ S nadšeným uznáním se mu podívala do očí. „Držel jste se výborně. Ani jsem to nečekala. Běžet jako druhý, když člověk nezná cestu, je vždycky obtížnější.“

„Muselo to být,“ vyrazil ze sebe udýchaně. „Co by se mohlo stát, kdyby mě bývali chytili?“

„Jak to co? Dostal byste se do soukolí. A nejen vy. Taky poručík, který vás pustil. Setera Kisč, že vás přijal a vůbec se vám ukázal. Firma totiž dokáže podat věci tak, jako byste porušil státní zájmy, když jste se dotkl jejích. Stačí, když jste zařazen do rubriky, pak to běží automaticky.“

Šli teď chodbou, která směřovala jako rovná čára do nekonečna.

„Soukolí je mechanismus,“ řekla dívka, „v němž každý předchozí proces vyvolává svou logikou další, který lze pochopit jen post factum: nedá se předvídat, ale ohlédnete-li se zpět, je vám jasné, že jinak tomu nemohlo být. Každá organizace má svou strukturu myšlení a například Dozor má za to, že kterýkoli člověk je něčím vinen.“

Znenadání se zarazila: v „Panebože, co je tohle?“

Průhlednou pravou stěnou bylo vidět, jak tři psovodi v tvrdých nemotorných kombinézách a s maskami na obličeji běží po schodišti a berou to po dvou schodech. Dva huňatí psi natahují vodítka a třetí, volně běžící, už zahýbá k jejich chodbě.

„Pustili je z druhé strany!“ Niol se zoufale rozhlížela. „Tamhlety dveře!“

Dva štvanci se vrhli zpět, tam, kde vedle brány byla v přítmí malá dvířka. Kisč trhl klikou. „Zavřeno!“

„Tlačit! Dovnitř!“

Dveře se rozlétly. Prostor zaplňovala obrovitá konstrukce vzájemně propletených potrubí, tlustých, tenčích i docela tenkých rour, mezischůdků a plošinek. Hala se ztrácela, člověk tu vnímal jen to potrubí a plošiny, které se zvedaly vzhůru, padaly dolů a ztrácely se v matném přítmí.

Kisč zabouchl dvířka. Zámek v nich chyběl.

„Nemám je prostě držet zevnitř?“

„Prosím vás!“ chytila ho za ruku. „Hned za psem tu bude stráž.“

Celá situace působila nereálně. Niol se vrhla dolů po železných schůdcích, které visely ve vzduchu. Kisč jen zlomek sekundy zaváhal a už spěchal za ní.

Opět nahoru, dolů, nalevo, napravo. Za nimi hlasitě zaštěkal pes. Lesklé aluminiové šponovky a bílá halenka se míhaly několik kroků před ním. Kolem se rozléhal kolotavý šum, který sílil, jak pronikali dál do chodby.

Zdolávali schůdky, trámy, opěradla. Chytali se rukama, dělali rychlé kroky. Kisč a dívka nyní byli v labyrintu komplikovaně spletitého potrubí. Místy museli přelézt, jinde podlézat po čtyřech nebo přeskakovat. Šum sílil.

„Haló, poslyšte!“

Kisč se zastavil. Dívka byla blízko, ale na jiném přechodu. Dělilo je od sebe asi pět metrů. „Pojďte sem, počkám na vás!“ křičela s dlaněmi u úst.

Přikývl a postupoval po svém přechodu, ale odvádělo ho to dolů a stranou od Niol. Pochopil, že předtím ve spěchu proběhl na jinou cestičku. Musel se vrátit.

„Někde jsme se rozdělili. Zkusme to zpátky.“

Ukázala rukou a kývla, že chápe. Kisč přešel na plošinku, od níž vedly dvoje schůdky. Pravé ho, zdá se, dovedou k Niol. Vystupoval po nich, ale ona o kousek dál sestupovala dolů. Brzy viděl, že jde pod ním. Pokračovali v chůzi a za dvě minuty si vyměnili místa. Opět je dělily asi tři metry, ale překonat je mohli leda po křídlech. Zkusili to ještě jednou. Kisč vstoupil do kryté chodby obklopené po stranách a nahoře drátěnou sítí. Bílá halenka se míhala vpředu. Konečně. Dal se do běhu, dívka taky. Za okamžik se octli vedle sebe.

Jenže rozděleni drobnou pevnou sítí.

Niol zabořila prsty do drátů.

„Asi bychom měli raději zůstat tady. Až skončí kontrola, chlapci nás najdou. Nebo se tu úplně ztratíme.“

Kisč se otočil jejím směrem. Černý pes s bílými znaky hbitě postupoval směrem k jeho chodbě. Tento obraz jej vymrštil dopředu, na nějakou plošinku, kde se v rozpacích zastavil. Nad ním a pod ním se proplétaly trámy, které černobílé zvíře snadno překoná.

Za zády se mu ozvalo vrčení.

Už se nerozmýšlel, skočil na nejbližší rouru, chytil se jí a svezl se dva metry dolů k odbočce. Proběhl po trámu, z něčeho sklouzl, na něco dalšího doskočil.

Pes skákal za ním. Jeho těžké tělo se mihlo vzduchem a udeřilo se o rouru. Zlobně zavyl.

Kisč se v panice vrhl do spleti toho zpropadeného potrubí. Shýbal se a natahoval a stále více se vzdaloval od drátěné chodby. Pes zůstával pozadu, někde odzdola kňučel vzteky.

Několik dalších kroků a skoků, a Kisč prolezl hustou spletí drátů do dalšího houští. Usedl na kolejnici, aby se vydýchal a nabral sil. Vypadalo to, že je uvnitř obrovského fluidního zesilovače. Ze všech stran ho obklopovaly samé trubky, hladké i vlnité, vodorovné, svislé i zkosené, místy řidší, místy opět hustší. Nedbale rozmístěná chemická luminiscence slabě osvětlovala celý ten labyrint. Těžko říct, jestli by se tady někdy někdo vyznal. A už vůbec si nedovedl představit, jak se to mohlo vybudovat.

Kam teď? Nemohl si uvědomit, kde je plošinka, od níž začal poslední fázi svého překotného putování.

Má zavolat?

Nadechl se, otevřel ústa — a zase je zavřel. Všechno kolem se halilo do rovnoměrného šeptavého šumění, takového, v jakém zanikal každý jiný zvuk, než překonal vzdálenost dvou tří kroků.

Velice znejistěl. Kamkoli pohlédl, samé roury, těsně před ním i v dálce, kam až bylo vidět. Bůhví kam ho dovedou, půjde-li dál — dovnitř do systému, nebo na jeho okraj? A jaký ten vnitřek vůbec je?. Tak ať, jen ne takhle nečinně sedět!

Vstal, přešel po tlusté rouře, přidržuje se tenké trubky. Dorazil k tak husté spleti, že dál by se nedostal. Musel se vrátit. Cestou zpět zpozoroval, že roura pod jeho nohama končí v jiné, svislé. Přeskočil tedy napravo na další. Umělá houština ho svírala, věznila jako těsná klec. Nejhorší bylo, že tak rychle zapomněl, odkud sem přišel.

Pak začalo potrubí řídnout. Povzbuzen zrychlil. Přeskočil dvoumetrovou vzdálenost, chytil se za zkosenou rouru a vyjekl bolestí, — byla vařící, jako by jí procházela horká pára. Vteřinu se zoufale snažil udržet rovnováhu a mával rukama. Dovtípil se otočit o sto osmdesát stupňů a skočil dolů. Na tlusté rouře pod nohama cítil plápolající žár i přes podrážky, chytil se tenké trubky a popálil si ruce. jak se octl na další, nevěděl, také z ní se svezl a narazil na něco hrudníkem. V mžiku objal objemné potrubí, které bylo naštěstí jen snesitelně teplé. Sjel ke spoji a zastavil se.

Dole se rozprostřela propast, tmavé, málem kosmické prázdno, jen velice zřídka přerušované zase jen potrubím.

Třásl se úděsem, bolestí, bezmocí a málem se rozbrečel.

Zpropadeně, co má tohle trýznění znamenat! Je člověk, je hlava rodiny!

Vzpomínka na rodinu, Ronu a na chlapce ho povzbudila. Zaťal zuby a rozhlédl se kolem.

Všude jen ta změť železa a plastobetonu. Je dost pod úrovní plošinky, z níž vyrazil na poslední úsek hrozného maratónu. Orientaci ztratil nadobro. Postupovat horizontálně nemá smysl. Musí objevit konec haly, nějakou zeď, která ho koneckonců dovede zpět k původní plošince. Ale spleť potrubí neposkytuje žádný orientační bod, kterýkoli okamžik nemá jistotu, zda směřuje potřebným směrem, nebo zda se točí kolem dokola. Postupovat rovně může pouze dvěma směry, svisle nahoru a svisle dolů. Šplhat vzhůru by bylo příliš namáhavé, zbývá tedy jediná cesta — ke dnu, ať leží jakkoli hluboko.

Ani tato cesta nebyla jednoduchá. Spouštěl se po jediné svislé rouře, až dospěl k jejímu ústí do jiné, také svislé, ale tak tlusté, že se jí nemohl chytit Byl ve vzduchu a jen s největším vypětím se vyšplhal zpět nahoru. Podruhé se taktak vymanil ze spleti horkého potrubí, zapletl se však do úseku studeného, že mu prsty zdřevěněly a měl je jako cizí. Když konečně narazil na tlustou teplou vodorovnou rouru, bezmocně se na ní usadil. Zoufale si pomyslel, že takhle může bloudit týden nebo měsíc a nikoho nepotká.

Ale týden tady v té džungli civilizace nevydrží.

Proklínal Niol a její přátele. Kvůli nim tady zajde, aby je zachránil. Dovnitř ho laskavě pustili, o jeho bezpečnost se však nepostarali. Ale hned se vzpamatoval. Nikdo přece nemůže za to, že si usmyslel navštívit starého přítele a poradit se s ním.

V dálce se mihlo jasné světlo. Radostí mu poskočilo srdce, plazil se tam, jak nejrychleji to šlo. Světlo se blížilo. Pramenilo z jasného fluorescenčního drátu, který ovíjel potrubí a mizel kdesi dole v konstrukci.

Odvaha se mu vracela. Sestoupil o jedno podlaží, o druhé. Ruce necítil, prsty mu slábly, měl je jako hadrové. Světélkující drát se rozvětvoval. Vynaložil nové úsilí, až se konečně dotkl pevné podlahy.

Bez rozmyslu procházel mezi velkými železnými bednami připomínajícími katafalky, jejichž povrch byl pokryt mastným železným prachem. Do Kisčovy mysli pronikala obava, zda se dostal opravdu až na dno. Roury se tu kupodivu nekroutily, neukončovaly, ale ústily do pevné podlahy. Jako by pod ní bylo ještě něco.

Zahlédl čtyřhrannou budovu s železnými dveřmi. Přistoupil ke dveřím, prohlédl si je a otevřel. Vevnitř nebylo nic než tma. Možná že právě tam má hledat cestu k lidem.

Rozhlédl se a přitáhl si nejbližší žílu svítícího drátu. Přimhouřil oči, s námahou drát překroutil a kus si ulomil. Držel ho co nejdál od sebe i od očí a tak si svítil do tmy. Hned po prvních krocích pocítil úlevu, jako by z něho spadla nějaká tíha. Zastavil se a zkoumal, čím to je. Už ví — postupně slábne neustálý šum. Prošel dál a octl se v nízké místnosti plné nejrůznějších ústrojí. Viděl obrovitá ozubená kola, páky, ojnice. Všechno bylo v nepřirozené nečinnosti. Tma před jeho světlem tiše ustupovala, stíny uskakovaly a roztodivně se proplétaly.

Po schůdcích sestoupil dolů do sklepení a prošel je. Od soustavy ozubených kol zahnul napravo, odtud od železných vahadel se dal nalevo. Po každém kroku se v něm vzmáhala naděje, že užuž zastaví u nějaké zdi, v níž spatří dveře, ty otevře a za nimi se objeví normální chodba, světlá a čistá, bez mastného železného prachu.. Minul hustou řadu železných sloupů, vystoupil na jakousi plošinu a tu zjistil, že jeho svítící drát prudce zbledl.

Proklatě! Je to tedy jeden z těch starých fluorescentů, které musí být neustále napájeny. Zamračeně pohlédl na drát, ale hned si uvědomil, že na citové projevy není čas. Stíny poskakovaly semtam. Při pohledu z opačné strany to vypadalo jinak, než když šel dovnitř. Narazil na sloup, málem spadl do sklepení, na schůdkách zakopl. Tma houstla, studený drát v ruce už vydával pouze červené světlo a téměř nic kolem neosvětloval. Kisč narazil hlavou na něco tvrdého, zachytil se kapsou saka a utrhl si ji. Teď už byl v úplné tmě. Hlavně nepropadnout panice, říkal si, udělal jeden krok, druhý, třetí, stále stejným směrem, kde se měl objevit východ. Užuž propadal náhlému strachu, ale ještě krok a byl u dveří.

Vyšel z budovy a opřel se o zeď, aby se vydýchal. To je experiment! Člověk musí být úplný idiot, aby takové pokusy podstoupil. Třesoucími se prsty vytáhl z kapsy doutník, škrtl zápalkou o zeď a zapálil si. Mezitím uvažoval. Asi měl prozkoumat budovu napřed zvenčí. Možná že se kryje s hlavní zdí celé stavby. Zašlápl nedopalek a vykročil. Nevěřil příliš, že má pod sebou poslední podlaží.

Když došel ke konci budovy, viděl, že tu končí taky plošina kolem ní a za nízkým zábradlím je svah. Poblíž i dál v prostoru se dolů táhly roury jako liány v tropech. Kde ty železné liány končí, nemohl by říct.

Za kapsu měl zachycený kousek drátu, teď už bledě červený. Nahnul se nad zábradlím a drát upustil do propasti. Vzdaloval se a zmenšoval, až zanikl docela tam v bezednu.

Kisč skousl ret, aby se nerozbrečel. Po všech útrapách je teprv ve středu toho ďábelského komplexu. Vlastně ani neví, v kterých místech. Dotrmácel se k tomuto plastobetonovému ostrůvku visícímu uprostřed prostoru. A v tom je ten rozdíl mezi přírodní a technickou džunglí. V přírodním lese může člověk zabloudit jen v jedné rovině, na zemi. Tady je těch úrovní nespočet. I kdyby ho tu někdo hledal, nebude mu to nic platné.

Vrátil se ke vchodu do budovy. Podíval se na světélkující drát tam, kde si z něho kousek utrhl, jestli světlo neslábne.

Skutečně. Dva visící kousky hořely do červena.

Mávl rukou, jako by chtěl zahnat hroznou myšlenku. Není přece možné, že by zničil celý osvětlovací systém, tím že jej porušil na jednom místě. S povzdechem se převážil přes zábradlí a zachytil se nejbližšího článku potrubí, aby pokračoval v sestupu. Vyznal se už v situaci poněkud lépe a uvědomil si, že horké jsou jen mosazné roury a lépe se jde po plastobetonových, protože nejsou kluzké. Zdejší okolí se pomalu měnilo. Občas narazil na tak hustou spleť potrubí, že musel dlouho hledat cestu dolů, nebo se stalo, že zůstal viset v téměř prázdném prostoru. Už pochyboval, že někde ještě existuje život na povrchu země, že existuje obloha a vlnící se pole pšeřice. Dvakrát viděl opodál plastobetonové ostrovy, ale nesnažil se k nim dostat, stále pokračoval ve svém putování, sjížděl dolů, plazil se a kutálel. Uplynula snad hodina, snad tři nebo čtyři. Konečně se pod ním objevily jakési cisterny a obrysy záhadných konstrukcí. Sešplhal po tenké lepkavé rouře a stanul na vrchu cisterny. Byl otrhaný, špinavý, prsa, kalhoty, dlaně i tváře měl zamaštěné od oleje, sako roztrhané a pomačkané, po obličeji mu stékaly pramínky potu, vlasy padaly přes oči. Byl to docela jiný člověk než ten, který před několika hodinami seděl v staré hospůdce.

Slezl po železných schůdkách a s chutí se postavil na pevnou zem. Kámen, pravý přírodní kámen, žádný plastobeton! Skála, tvrdá země! Skutečné, nefalšované dno.

Udělal několik kroků a usedl na zem. Nad sebou měl nezměrný prostor, hned vedle něho tiše bublalo v cisternách. Vzduch byl horký, ztěžklý a plný roztroušených kapiček oleje, olejového prachu.

Nikde ani živáčka.

Kisč zvedl ruku. Hodinky byly pryč, cestou se mu odepnuly a zapadly do té technické propasti. V hrdle mu vyschlo, žaludek se mu svíral hlady. Kdyby tu nebyl tenhle technický, ale přírodní prales, měl by na dosah nejrůznější semena, plody, našel by potůček s čistou vodou nebo by aspoň olízal rosu z listů.

Vstal a vydal se nazdařbůh dál. Cisterny zůstaly vzadu a vystřídaly je betonové kvádry. Co v nich je? Možná computery, možná právě zařízení, které ho drží na vodítku, co je spojeno s elektrodami v jeho mozku. Dveře všech betonových kvádrů byly pevné zabedněny. Neměly kliku ani klíčovou dírku, byly to spíše jen poklopy.

Nepozorovaně se mu nad hlavou objevil strop. Byl teď v chodbě. Zaslechl nové šumění, jež se nepodobalo předchozímu. Byl to hluk blížícího se železného stroje. Kisč se zastavil na křižovatce a určil směr jízdy. Rychle vykročil a brzy vystoupil na otevřené prostranství.

Z ústí ve zdi vycházela lanovka, pokračovala šikmo vzhůru a mizela ve tmě. Tlusté ocelové nitě se zachvívaly. Jedním směrem vozy osvětlené na výstupu drátem vyplouvaly ze zdi, druhým v ní mizely. Ani stopy po člověku. Technika vytvořená zde kdysi jeho mozkem a rukama žila a rozvíjela se dál, nezávisle na svém tvůrci.

Podivné bylo už to, že nemožná situace, v níž se octl, vznikla jaksi přirozeně. Je přece logické, že projevil snahu spatřit dnešního Seteru Kisče. Je taky lidsky pochopitelné, že ho poručík přes platný zákaz pustil dovnitř. Stejně tak přirozené je, že se spolu s tou dívkou snažil vyhnout kontrole, že ve snaze zachránit se před zabijáckým psem skočil na potrubí. Všechno je logické. Nemohl si vytknout, že aspoň jedenkrát jednal hloupě. Ale všechny ty logické činy vzaty dohromady dávaly něco zrůdného. Proč to?

Chodby se rozvětvovaly a na křižovatkách místy vytvářely malé haly. Někdy cestu přehradily plastobetonové trámy, které musel přelézat. Snažil se držet jedním směrem a zapamatovat si zatáčky, ale neustále ho něco odvádělo od hlavní trasy, kterou si na začátku vytkl. Trápila ho žízeň.

Zastavil se, zvedl hlavu, aby pohlédl na světelné dráty u stropu. Nepochyboval, že rychle blednou. Když vstoupil do chodby, viděl do dálky aspoň na třicet metrů, teď mu v deseti metrech všechno splývá v šeru.

Celé tělo ho tupě bolelo a svědilo. Chytil se za hlavu. Panebože, není tohle všechno pouhý sen? Třeba stačí zoufale zavolat a přelud zmizí.

Nezavolal však. Odtrhl ruce od obličeje a šedé zdi na něj hleděly vyčítavě a posměšně. Drát začal v ohbí červenat. Za takové dvě hodiny bude naprostá tma.

Dal se do běhu, ale brzy přešel zase do chůze. Za další čtvrthodinu bloumal úzkou chodbou, narážel tu o levou, tu o pravou stěnu. Zaslechl supění a vydal se tím směrem.

Došel k železným dveřím, a ty opět neměly ani kliku ani klíčovou dírku. Zaklepal, ale nedostalo se mu žádné odpovědi. Vší silou do nich vrazil, ale bylo to, jako by chtěl pohnout skálou, jen ho to odhodilo zpátky. Bušil do nich pěstmi. Ani to nevyvolalo žádnou odezvu.

Rovnoměrné supění vevnitř se změnilo v klapot. Zazvonil zvonek, něco zasvištělo, cvaklo, zacinkalo a přešlo to v nové supění. Stroje za dveřmi rozmlouvaly vlastní strojovou řečí a neslyšely, ba ani neměly možnost jakkoli objevit Kisčovu přítomnost. I kdyby železné dveře byly otevřeny.

Zoufale klesl na zem. Napadlo ho, že správně měl zůstat tam, kde utrhl kousek fluorescentu. Měl by aspoň naději, že budou hledat poškozené místo, někdo přijde a najde ho. O stráži a soukolí, do něhož by se mohl dostat, nepřemýšlel, protože se chtěl stůj co stůj dostat ven. I když — uvažoval — člověk neví, jak dlouho by musel čekat ve tmě nad propastí a jestli by se vůbec dočkal. Je docela možné, že tu potřebovali světlo, jen když byla konstrukce budována, a už sem živý tvor nevstoupí. A pak, teď by stejně nevyšplhal několik set metrů vzhůru a nenašel ten první plastobetonový ostrov.

„Třeba je to tak dobře,“ řekl si nahlas. „Ona ta naše civilizace stejně co nevidět zkape.“

Povzdechl si. Je to pravda. Asi v polovině století dosáhlo lidstvo vrcholu. Dnes má před sebou prázdno harašící železem. Škoda chlapců. Setkají se s lidským nepochopením a nevraživostí. A koneckonců usnou taky pod nějakým strojem.

Kisč si uvědomil, že lidi vlastně ani nechce vidět. Hlavně mají-li to být agenti Dozoru, soudci, kati nebo hrdlořezové z mafie. Táhnou všichni za jeden provaz. Raději tady zemře a bude vědět, že nikomu nic zlého neudělal.

Pod loktem nahmatal něco měkkého, poddajného. Zvedl to. Ještě než pochopil proč, pocítil, že mu celé tělo vzpružilo něco osvěžujícího a povzbudivého.

Držel Niolinu bílou halenku z nemačkavé a nešpinící se látky. Zářila bělobou, jako kdyby byla rovnou z prodejny.

Takže i ona je někde tady!

Vyskočil, zanechav celou chmuru tam, kde prve ležel.

„He-e-ej!“

Jeho volání se zazmítalo, narazilo na stěny, spadlo mu k nohám a umlklo.

„He-e-e-ej!“

Rozběhl se dopředu.

Dorazil do slepé uličky.

Obrátil se a doběhl ke křižovatce. Bůhvíproč mu připadalo, že Niol musí být nablízku, někde tady, a za okamžik že může odejít do nenávratna.

Zaposlouchal se s halenkou u prsou jako důkazem pro osud, že je oprávněn čekat odpověď.

Žádná odpověď však nepřicházela.

Vyběhl do hloubi chodby, znova narazil na slepou uličku a obrátil zpět. Zatáčky se jen míhaly a byly všechny stejné. Neměl nejmenší tušení, zda od původní myšlené čáry spěchá dopředu, dozadu, napříč nebo šikmo.

Asi za další hodinu, ochraptělý a zničený, usedl na trám, který křížil úzkou chodbu. Drát na stropě dohoříval jako tenká červená nit. Měkká vrstva prachu na trámu dotvrzovala, že se v těchto místech celá léta nikdo neukázal. Křikem a žízní byl zcela ochraptělý, jazyk mu připadal jako cizorodé dřevěné těleso.

Pomyslel si, že by asi měl napsat něco na rozloučenou, za rok nebo za deset to tady někdo najde a předá ženě a chlapcům. Sáhl do kapsy a nahmatal pružný letáček Jistoty. Vztek mu zkřivil obličej.

„Půjdu! Dokud nechcípnu!“

Chtěl letáček roztrhat, ale nešlo to. Hodil ho na zem a rozšlapal. Nohy se mu pletly, ale tvrdošíjně pokračoval, opíraje se ramenem o zeď. V jednom místě před sebou ve tmě vycítil otvor. Shýbl se, vkročil dovnitř, s hekáním se pokusil dřepnout, průchod však byl úzký. Dál tedy lezl po čtyřech. Vdechoval o něco lepší vzduch, než byl v chodbě. Průchod se zúžil, musel se plazit vleže — odsud by se zpátky určitě nedostal. Jenže ono zpátky mu neposkytovalo žádnou naději.

Lezlo se mu dosti snadno, protože cesta se svažovala. Napadlo ho, že se podobá červu nebo termitu.

Kisčovy tváře se dotkl vítr. Vpředu uprostřed tmy něco zablikalo.

Za tupou zatáčkou se objevila nedovřená mříž.

Napravo a nalevo vedl jasně osvětlený prostranný tunel se zelenými stěnami. Uprostřed se táhla metr široká kolejnice.

Magnetická dráha. Je v jednom z jejích opravářských úseků.

Zaslechl sílící hvizd zprava. Před očima se mu udělaly mžitky a mrštilo to s ním, že se taktak stačil zachytit mříže. Vítr za sebou táhl a trhal nejasné skvrny. Náhle to skončilo a nastalo ticho.

Výborně. Vlak už projel!

Rozhlédl se kolem, bystře a věcně. Až ho překvapilo, co síly a rozhodnosti v sobě zas objevil. Teď už si byl jist, že se odsud dostane, i kdyby měl jít na nejbližší zastávku třeba dva dny. Po celé trati musí být výklenky, stačí když zjistí intervaly mezi jednotlivými vlaky, pak se nedá překvapit projíždějící soupravou, která dosahuje možná dvousetkilometrové rychlosti.

Odpočítával sekundy. Napočítal třikrát do padesáti, když zaslechl hvizd. Ustoupil hlouběji do svého úkrytu.

Tak se to opakovalo ještě jednou. Vlaky projíždějí vždy po třech a půl minutách.

Dobrá, může běžet půldruhé minuty a neobjeví-li výklenek, vrátí se.

Vyčkal další soupravu a objevil, že vozy dosahují těsně k stěnám tunelu. Vyběhl a trapem se hnal podél široké koleje. Deset sekund, dvacet, minuta, druhá… Už mu vypovídal dech. Tu si uvědomil, že kontrolní dobu půldruhé minuty překročil. Zelené hlazené stěny se leskly. Ještě přidal a v pravé stěně zahlédl tmavší skvrnu. Doběhl, přitiskl se k výklenku a okamžitě to hvízdlo, trhl jím vítr a nepřekonatelně ho vsával. Vozy se jen mihly.

„To je ale na tělo,“ vydechl, když to všechno zase utichlo.

Uvědomil si, že si může sundat boty, a další úsek proběhl bosky. Běželo se mu líp a získal tím asi třicetisekundový náskok. Identifikátor zasunul do kapsy od kalhot a odhodil sako. Běželo se mu ještě lehčeji, život byl málem krásný. Po dvou úsecích se přizpůsobil natolik, že se mezi dvěma vlaky stihl vydýchat. Dokonce začal uvažovat, kolik cestujících asi v každém vlaku jede, jestli ho vidí řidič a co si o tom všem myslí.

Po sedmém úseku se na okamžik uvolnil a vyrazil dál. K výklenku dobíhal za hrozného hvizdu v zádech.

Něčí ruka ho chytila v pase a pevně přitáhla. Snažil se vytrhnout, ale ruka nepovolila. Vozy zatím prosvištěly.

Vichr ustal, silná ruka ho pustila. Kisč o krok ustoupil. Ve výklenku stála Niol.

Okamžik na sebe tiše zírali.

„Prima,“ poznamenala dívka. „Víte, nepochybovala jsem, že se najdeme. Dobré, co?“

„Vy ale máte sílu v rukou!“ Cítil, jak pitomě se usmívá. Prohlédl si dívku. Byla celá od oleje a téměř nahá. Měla na sobě jen malou podprsenku a kalhotky. Nejraději by ji objal a políbil.

Pokrčila rameny.

„Všechno jsem shodila, abych vám o sobě dala vědět. Náušnice, střevíce, kalhoty, punčochy. Našel jste něco?“

„Blůzu. Jak jste se dostala dolů?“

„Pořád jsem vás hledala. Zabloudila jsem, ale řekla jsem si, že budete postupovat stále směrem dolů.“

Jak prostě to řekla: Pořád jsem vás hledala. A připadalo mu, že na zemi vymizela veškerá lhostejnost, zbabělost a zrada.

„Je to příšerné místo, co?“

Přikývl.

„Asi nevíte, kam vede ta cesta. Nikam. Začali tu stavět předměstí, ale pak došly peníze. Právě na tohle předměstí. A uprostřed stavebního cyklu, když už byly hotové základy, vodovod a tak. Nikdo ani nevěděl, odkud přicházely peníze předtím. To víte, všechno ovládají computery, bloky paměti, každá firma si svá tajemství drží pro sebe. Nevědělo se ani, kde hledat dokumentaci. Jen dráha funguje samočinně dál.“

Kisč odkašlal. Chtěl jí říct něco úplně jiného, ale zeptal se: „Kdo tady teď jezdí?“

„Nikdo nikam, není v tom ani živáček. Tady na trati a vůbec pod zemí není lidská duše. Ale energie se sem dodává a automaty fungují dál. Zdá se, že se dokonce budují nové úseky. Ty přechody, jimiž jsme bloudili, jsou právě kvůli dráze. Málem bych zapomněla, tady máte své hodinky, našla jsem je u bunkru, kde vyjíždějí vozíky.“

Natáhla ruku s náramkem.

„Jste učiněný zázrak,“ vydechl Kisč. „Abych se přiznal, úplně jsem zpanikařil. Ale vy jste zázrak.“

Upřela na něj pohled, prudce vztáhla paže, objala ho a přitiskla se k němu.

Do uší jim právě švihl hvizd, za Kisčovými zády projely vagóny, vichr mu táhl košili a nadouval kalhoty, rval ho z jejího objetí. Chytil se mříže.

Vlak projel a s tím povolilo i jejich objetí.

Niol povzdechla:

„Tyhle výklenky nejsou pro dva. Kolik úseků jste proběhl? Já tři. Jestli jich máte za sebou víc, pokračujme vaším směrem. Počkám, než proběhnete dvě štreky, a vezmu to za vámi.“

Po patnáctém výklenku byli u zastávky. Na hladké zdi se objevilo nástupiště. Kisč k němu dorazil a vběhl na něj, právě když se v dálce za ním zhmotnil, okamžitě zvětšil a vzápětí před ním zastavil vlak.

Na stropě naplno zářily lustry, leskl se umělý mramor a světlo ozařovalo geometrické ornamenty na podlaze. Bylo tam absolutní ticho, neozval se lidský hlas ani šourání kroků. Pusto a prázdno. Střed prostorné haly zabíraly dvě pěšinky eskalátoru.

Nehybné!

Došel k nim. Stoupaly vzhůru a někde téměř v nedohlednu se sbíhaly. Když si uvědomil, že až tam bude muset dojít, rozbolely ho všechny svaly.

„Haló!“

Dívka stála před eskalátorem. Bradu vzhůru, dívala se do toho nedohledna nahoře.

„Víte, jaká je to výška? Řekla bych, že tak kilometr.“

„Kilometr?“

„Asi tak. A po vysokých schodech. Co kdybychom jeli na další stanici? Stejně není co ztratit. Aspoň si to prohlídneme.“

Tiše přijela další souprava, průhledná, celá prosklená. Stěny prázdných vozů se rozestoupily. Dívka a Kisč si už připadali jako bezstarostní turisté, vesele naskočili dovnitř, padli na měkká sedadla a s chutí si natáhli nohy. Vlak nabral rychlost, táhlo je to na stranu a jen to svědčilo o skutečnosti, že nestojí na jednom místě.

„Vyspat se, to by bylo blaho. Víte, jak dlouho cestujeme? Osm hodin. To potrubí! Do smrti se nechci na žádnou rouru ani podívat. Ráda bych věděla, jestli se k našemu městečku blížíme, nebo se od něho vzdalujeme.“

Kisčovi připadalo, že od chvíle, co na svém starém automobilu dojel k železniční zastávce, neuplynulo osm hodin, ale několik měsíců. Vlastně poprvé v životě viděl na vlastní oči tuhle nepřátelskou, bezduchou tvář techniky. A navíc ten Lech s dvěma hlavami a vůbec všechno…

„Je to divné,“ řekl. „Trať, která nikomu neslouží, existuje sama pro sebe. Až přijde naše civilizace definitivně nazmar, zůstane tady tenhle tunel jako svědek bezúčelné práce. Ostatně ty obrovské bezúčelné práce, to je taky jedna z forem zotročení lidí. Něco jako Chufevova pyramida. Kdyby se takové věci nedělaly, byl by život mnohem hezčí. Jaký podivný paradox — každý jednotlivý prvek naší ekonomiky je racionální a přináší zisk, zatímco souhrn všeho dohromady tvoří spoustu nepotřebných věcí.“

„Ale v tomhle už není lidská práce.“ Niol zvedla ukazováček. „Totiž někde za námi lidská práce je, ale sama podzemní dráha byla projektována a vybudována bez účasti člověka. Rozšiřuje se teď sama o sobě, někam směřuje, obchází nějaké překážky. A nikdo neví, z jakých zdrojů proudí energie. Dřív se to samozřejmě vědělo, ale pak jedni umřeli, druzí přešli k jiné firmě, a tak to vypadá, že dnes je levnější ponechat jí samostatnost, než hledat, co kam patří. Protože to by byla drahá kvalifikovaná práce.“

„Co kdybychom trať zničili? Třeba vyhodili do povětří nějaký uzel, například depo? Nebo se prokope až pod město.“

„Zničit se nesmí, je to soukromé vlastnictví. I když dneska se už nedá stanovit čí, je to hrozně zamotaná záležitost. A taky, jak byste ji chtěl zničit, když se samočinně opravuje. Kromě toho, kdo by do toho šel, vy sem přece nepřijdete s dynamitem a já taky ne. Proto je nejjednodušší na tuhle trať zapomenout nebo ji považovat za přírodní jev. Tím spíš že je vlastně zapadlá, dneska málokdo ví, kudy vede. Až povím lidem v úřadě, že jsem jela podzemním vlakem, budou zírat.“

Vlak zpomalil a zastavil, stěna vozu se rozevřela, Kisč a dívka vystoupili. Hned je pohltil dunivý hukot. Prázdná hala, stejně tak čistá jako na minulé stanice. Po pravé straně směřoval eskalátor nahoru, po levé dolů. Dvojice vystoupila na pohyblivý pás a jela vzhůru. Nebyla tu držadla ani madla, Jen úzký tunel s hlazenými stěnami, jehož dno tvořilo pohyblivé schodiště. Zprvu stáli, pak usedli na schůdek.

„Říkáte vyhodit do vzduchu,“ vrátila se Niol k rozhovoru. „Jenže by to bylo dokonce nebezpečné. Jak by se uplatnila ta šílená energie, kdyby ji neabsorbovala trať? Tady by nastala exploze a v Megalopoli by to možná vyřadilo nějaké agregáty nebo by přišla náhlá valutová krize. Jeden můj známý má dokonce za to, že techniku nesmíme dráždit, že má své vlastní ekologické řetězce a cykly.“

„Z toho vyplývá, že se má technika rozvíjet jen do té míry, pokud může být podřízena kontrole. Dál ne,“ řekl Kisč.

„Asi ano. Nebo si vemte postavení odborníků. Většina z nich ani neví, na čem pracuje. Lidi jsou přijímáni do práce a seznámeni se svými nejbližšími úkoly. Vysvětlovat, proč budou dělat to či ono, je příliš komplikované, a pak jde často o utajené věci. Je to hotový blázinec a jednou se s tím musí skoncovat.“

Dole i nahoře končil tunel jediným bodem. Už jeli asi deset minut a jakmile dole zmizela hala, ztratili pocit stoupání. Jen když se dotkli stěny, mohli si uvědomit, že hučící eskalátor není nehybný. A taky podle různého chvění schůdků.

„Žaludek mi šíleně zpívá,“ poznamenala dívka. „Teď by bodla pěkná hospůdka.“ Pohlédla na Kisče. „Mimochodem, měli bychom se taky seznámit — já jsem Niol.“

„Já vím,“ Kisč se mimovolně začervenal. „Říkal vám ták váš přítel. Já jsem Lech, vlastně Setera Kisč.“

„Jak to, přece Setera…“

„Ve skutečnosti to bylo…“

„Vy jste se vyměnili, viďte? Setera Kisč jste byl původně vy?“

„Ano. Ostatně, raději bych byl dál Lech, víc jsem si na to zvykl.“

„Když Lech, tak Lech. Těší mě. Víte, když jsem vás viděla poprvé, připadal jste mi tak trochu jako Hagenauer.“

„Jaký Hagenauer?“

„To byl přítel Mozartových. Takový hodný, skromný, pořád jim půjčoval peníze. Nikdy nevraceli, ale on jim půjčoval další. Přednedávnem jsem si přečetla román o životě Wolfganga Mozarta. Stále mi zní v uších jeho melodie z 38. symfonie. Pamatujete?“

Slyšet v tomto prostředí Mozartovo jméno bylo trochu divné.

„Vy se asi neumíte dlouho zlobit, že?“ zeptala se dívka.

„Máte pravdu. Myslíte, že je to špatná vlastnost?“

„Ale naopak. Vlastně já jsem stejná. Taky se na někoho naštvu, a pak si řeknu: ale co!“

Konečně se ukázal strop hořejšího vestibulu. Lech a Niol vstali. Východ se přiblížil a rozšířil. Schůdky se vyrovnaly, až úplně vjely do jímky.

Naši dva cestovatelé vstoupili do velké okrouhlé haly vykládané červeným mramorem. Rozhlédli se.

Hala neměla východ.

Na protější straně nebyly dveře, hala tam končila zdí ze žlutého podkladu.

Byla to léčka. Peklo pokračovalo.

Dívka se zamračila.

„To je pech.“ Pohlédla na schodiště ubíhající tunelem. „Vypadá to, že zpáteční cesta nebude zrovna snadná.“

Eskalátor teď jel proti nim. Nahoru se dostali s jeho pomocí, ale při cestě dolů by museli jít proti jeho bezduché síle, šíleně letět proti směru pohybu a vědět, že sebemenší zastavení zhatí celou předešlou námahu.

V mramorové hale je nezajala zeď nebo mříže, ale vstřícný pohyb, a ponuré zbarvení jen zdůrazňovalo jejich nadcházející zkázu.

Lechovi se na okamžik mihla před očima spleť zaprášených chodeb a potrubí. Bože, jen ne zpátky! Navíc sám zničil osvětlovací systém.

Ani za nic!

Vrhl se proti šikmo se zvedající žluté hornině a shýbl se.

„Poslyšte, tohle je přece písek! Je suchý a lehký. Musíme jenom hrabat, někde tady určitě bude východ.“

Drápal se vzhůru a každý jeho pohyb sesouval drobnou lavinu. Pod horní suchou vrstvou objevil vlhkou. Začal písek rychle odhrabávat. Zeď se pomalu obnažovala a ukázal se okraj nadpraží. Lech hrabal se zuřivostí psa přesvědčeného, že právě tady si včera schoval kost. Nahoře konečně vznikl otvor. Postupně se rozšiřoval. Zavanul k nim čerstvý vzduch a proniklo denní světlo.

„Pojďte sem, rychle!“

Navzájem si pomáhali, aby se vymanili ze zajetí podzemí. Vydrápali se na dno písečného kráteru. Měli nad sebou šeřící se, ale stále ještě modrou oblohu.

„Hurá! Kupředu!“ zvolala Niol a objala Lecha. Radostně padla do písku a svezla se zpátky asi o dvacet metrů do ponuré podzemní haly.

Za chvíli byli na okraji kráteru. Kam až oko dohlédlo, rozprostíraly se před nimi haldy štěrku, strouhy, spadlé jeřáby, hromady panelů, potrubí čouhající ze země, zkrátka prapůvodní chaos stavby. Toto vše se táhlo až k obzoru a na celém prostranství nebyl jeden keř, stromek nebo živý tvor.

„To je velkolepé,“ prohodila Niol.

Lech se otočil, překvapením ustoupil dozadu a taktak že nespadl do kráteru. Sotva sto metrů před nimi protínala nebeskou modř vysoká šikmá věž, ze strany opentlená pásem lesa, kterou časně ráno viděl z dálnice.

Ve všech oknech se svítilo.

„To je hotel.“ Niol přešlápla. „Vážně. Slyšela jsem o tom. Město tu není, ale hotel funguje.“

Před velkolepým vchodem stál mladý muž. Upřel nezaujatý pohled na přicházející dvojici. Na jeho opáleném obličeji, jako vytesaném z tmavého kamene, byla pozoruhodná právě ta netečnost a nehybnost. Zřetelně se v něm rýsovala jakási tvrdošíjná a fanatická individualita, něco jako na renesančních obrazech, před nimiž divákovi připadá, že po ní stačí vztáhnout ruku.

„Dobrý den,“ pozdravila Niol. „Uprchli jsme, abychom se nedostali do soukolí. Můžeme si u vás trochu dáchnout?“

„Ovšem.“ Muž na ní spočinul nadšeným pohledem a hned skromně uhnul očima. Byl podivně oblečen, měl na sobě něco mezi blůzou a košilí z hrubé šedé látky, podobné kalhoty a neforemné boty. „Hotel je k vašim službám. Jsem tu jako správce, ale prakticky mi to už patří. Kde jste se tu vzali?“

„Přijeli jsme podzemní dráhou.“

„Podzemní dráhou? Je někde nablízku?“

„Samozřejmě. Tamhle pod tou dírou.“

Zblízka bylo znát, že muž nekypí zdravím. Velké černé kruhy pod očima naznačovaly chatrný stav nervů nebo chronickou nespavost.

„Škoda,“ poznamenal správce. „Expedice, která ji hledá, právě vyrazila do pouště.“

„Do jaké pouště?“

„Do téhle.“ Muž kývl směrem k obzoru. „Tři dny se vrtali kolem dokola se svými přístroji, ale o tohle místo jaksi nezavadili. Tak pojďte, dám vám najíst, umyjete se a převléknete.“ Znovu ostýchavě odvrátil pohled.

Obrovský vestibul vypadal jako gotická katedrála nebo hangár pro raketu na Mars. Stěny byly vyloženy hliníkovými deskami barvy starého zlata, sloupy z plastobetonu měly reliéfy, pohovky a křesla s ohýbanými nohami měly připomínat starožitný nábytek. Všechny vodorovné i svislé roviny uhýbaly asi o patnáct stupňů, a proto se tam muselo chodit vždy s jednou nohou pokrčenou jako po svažité střeše.

„Hotel skládali na zemi,“ vysvětloval správce. „Pak ho zvedali, a když se všechno chýlilo ke konci, tak to trochu nedotáhli. Ale služby fungují.“

Vstoupili do šikmého výtahu. Zřízenec stiskl knoflík.

„Raději vás ubytuji v druhém patře, jenom tam mám připraveny svíčky.“

„Svíčky?“

„V osvětlení se něco popletlo. Ve dne je zapojeno a svítí to, ale jakmile se setmí, elektrika zhasne.“ Při výkladu se vytrvale snažil nedívat na dívku. „Chtěl jsem to opravit, ale nehnul jsem s automatikou.“

„Copak jste na celý hotel sám?“

„Už osm let. Ale práce není moc. Úklid je zautomatizovaný, prádlo a nádobí jednorázové.“ Bezděčně se na ně zahleděl a zaraženě se zeptal: „Chcete jeden pokoj, nebo každý zvlášť?“

„Každý zvlášť,“ řekla Niol. „jenže nemáme ani vindru, semlelo se to tak najednou.“

„To je vedlejší. Říkám vám, že všechny služby fungují, i když tu nikdo nebydlí. Mám pravidelné dodávky zboží, sem do hotelu i do obchodu. Dobrou polovinu času trávím tím, abych to všechno zakopal nebo spálil. Hotel totiž patří k jinému systému než stavba a funguje normálně, až na to, že nepřicházejí hosté. Vy jste vlastně první.“

Stěny na chodbě byly vyzdobeny komplikovaným bílým štukovým ornamentem, který zobrazoval ryby a vodní řasy s blankytným pozadím.

„Komise z Návrhu právě končí výroční kontrolu. Můžete povečeřet s nimi, ale budou to jenom konzervy. Jestli chcete pravou čerstvou zeleninu a maso, tak vám uvařím.“ Správce se přece jen podíval na Niol. „Jestli si počkáte hodinu, tak vám to připravím. Víc než hodina to nebude.“

Dívka si povzdechla.

„Když my se nemůžeme dočkat.“

„Tak se tedy najezte s komisí. Přidám do plážového sálu dva příbory a řeknu pánům, aby chviličku počkali. Je to tady na patře.“

Pokoj, kam správce zavedl Lecha, byl dvoulůžkový. Z okna měl rozlehlý pohled na poušť, u protější stěny stály dvě postele oddělené toaletním stolkem. Lech si uvědomily že správce postavil postele tak, aby sklon byl jakoby kýlový a nikoli palubní. Na toaletním stolku stál hrubě opracovaný svícen se svíčkou, nad ním vestavěné akvárium, v němž melancholicky plavaly červené rybičky. V koupelně Lech objevil několik ručníků a zařičel blahem. Hned však zjistil, že vana se dá naplnit jen do třetiny: když si sedl na hlubší straně, ponořil se i s hlavou, když na mělké, seděl téměř na suchu.

S chutí se vykoupal a vypařil. Po návratu do pokoje objevil modrý oblek a modré polobotky. Ozvalo se zaklepání a dveře se otevřely.

„Tak co, je vám to?“ zeptal se správce. „Slečnu jsem pustil do obchodu, aby si vybrala sama. Jak se jmenuje?“

„Niol.“

„Je to sympatické děvče. Já jsem Grogor.“

„Těší mě. Lech.“

Podali si ruce a Lech měl pocit, že se jeho prsty dostaly do ohleduplného železného svěráku. Vyšli do blankytné chodby. Zapadající slunce zbarvilo do žlutorůžova tritony a žraloky na zdi. Bylo vidět, že výzdoba patra čerpala inspiraci z námořní tematiky.

Pro svažitou podlahu Lech narážel na svého průvodce.

„Kdyby člověk chodil pořád jedním směrem, zkřivila by se mu páteř. Ale když jdete tam, musíte jít taky zpátky, a tak to ještě ujde.“

„Není vám tady bez lidí smutno?“

„Bez lidí?“ Správce se zastavil, opřel se o zeď, čelem narazil na hlavu bílého tritona, a zavřel oči. Za okamžik se vzchopil a zvedl hlavu. „Co jste říkal?“

„Ptal jsem se, jestli vám tady není samotnému smutno. Není vám něco?“

„Ne, proč? Jenom jsem usnul.“ Potřásl hlavou. „Ne, smutno mi není. Mám co dělat. A hlavně — mám svobodu, nikoho nad sebou.“

„Jezdíte často do města?“

„Za celou dobu jsem tam nebyl.“

„Ale cesta tu snad je, nebo ne? Jaké máte spojení s městem?“

„Byla tady cesta. Právě ji rozšiřovali, když se veškeré práce přerušily. Dneska byste po té dálnici vůbec neprojel, je to tam úplně zatarasené. Hotelová firma proto přešla na zásobování vzduchem. A tak to potrvá, dokud computeru neskončí program. Ale kdy se to stane, to by vám asi nikdo neřekl. Ostatně pány z komise taky odveze vrtulník, přijeli na tři dny.“

Přišla Niol v červených šatech, které se leskly jako samet. Spolu s ní připlul oblak parfémů. Oči jí zářily.

„Jako v pohádce. Nikdy v životě jsem neměla možnost takového výběru. Vážně to všechno zničíte?“

„Co s tím?“ pokrčil rameny správce. „Musím zajišťovat místo pro další dodávky. Pro potraviny si přicházejí divoké kmeny z pouště. Ale věci nechtějí.“

„Divoké kmeny?“

„Myslím, že tu jsou tři. Jeden usedlý a dva kočovné. Usedlí jsou pořádní jedlíci. A mimochodem je jich víc. Říkají si Kanón. Nezajímal jsem se o ně příliš.“

Plážový sál se opravdu podobal pláži. Podlaha byla vyložena oblázky, dlouhý stůl udělán z armovaného písku a slunce na stropě bylo protkáno světélkujícími nitěmi. Uprostřed místnosti stříkala z vodotrysku modrá voda rovnou na podlahu a odtékala podél zdi do rohu.

U stolu seděli čtyři členové komise a usrkávali glutaminový koktajl. Když vstoupila Niol, všichni povstali. Silný muž se uklonil a představil jí společnost:

„Jsme z Návrhu, Národní asociace pro výstavbu restaurací a hotelů.“

„Inspekce z TČK,“ reagovala živě Niol. „Vlastně z TČK a ZPT. Používá se výlučně jako zkratka.“

Silný muž chápavě sklonil hlavu.

Jako předkrm byl červený kaviár z ropy, dost pikantní. Grogor vytahoval ze zvláštního okénka ve zdi syntetické roštěnky, bakteriální krém a různé přílohy. Každý chod byl servírován na rozpustném talíři a také příbory byly rozpustné. Správce seděl v čele stolu a hostiny se nezúčastnil. Lech si všiml, že si občas rukama podepře hlavu a na tři čtyři sekundy usne. (S přibývajícím večerem se mu černé kruhy pod očima ještě víc zvýraznily.) Nádobí všichni házeli do blankytné vody, v níž se ihned rozpouštělo. Křesla stála na nakloněné podlaze šikmo, a proto všichni seděli strnule, s nahnutým tělem a jednou nohou skrčenou. Též nápoje ve sklenicích měly hladinu v ostrém úhlu k hranám.

Po prvních soustech začala debata.

Silný muž přistrčil Lechovi misku syntetických vařených brambor.

„Všiml jste si ornamentů na chodbě? Působí dojmem, jako by byly plastické, ale ve skutečnosti je to polyfotografický malbotisk. Je to tenčí než cigaretový papír. Celá stěna byla dodána jako role o váze osmi set gramů.“

„Moje pýcha je bojlerová soustava,“ zasáhl druhý muž. „Vrůstové potrubí. Bez jediného spoje, chápete?“

„Jistě,“ začal Lech, „ale ta kri…“

Niol se zakuckala s plnými ústy, očima mu zoufale naznačovala, aby mlčel, a rychle polkla.

„Jistě skvělé potrubí. Neviděla jsem, ale věřím.“

„Netěsnost nepřichází v úvahu.“ Muž, který byl pyšný na bojlerovou soustavu, šikovně zachytil sklenici, než stačila sklouznout po šikmé ploše stolu.

„Jako zástupce stavebního dozoru mohu říct,“ poznamenal další člen komise, „že dokumentace ukrytých opravářských prací je bezchybná.“

Na chodbě pak dívka Lechovi vyčinila:

„Poslyšte, co jste měl za lubem? Chtěl jste jim snad předvést přednášku o osudech civilizace?“

„Ale to je přece šílenství, bavit se v takovéhle situaci o nějakých ornamentech.“

„Proč? Mají svou práci, nevědí, kdo jsme, a samozřejmě se tváří jako ťulpasové. Kdybyste se s nimi bavil za jiných okolností, zjistil byste třeba, že mluvíte s velice inteligentními lidmi. Prostě musejí dodržovat formality. Když někdo z nich vybočí, tak i vy se budete divit, za co bere plat a pak důchod.“

„Asi máte pravdu.“

„Možná že ten tlouštík tuhle zeď sám navrhoval. Vymýšlel, vynalézal, prožíval při tom tvůrčí muka. Potřebuje slyšet aspoň slůvko uznání, tím spíš, že se jeho výtvor dostal do míst, kde ho nikdy nikdo neuvidí.“ Sáhla na ploutev jakési ryby. „Podívejte, opravdu to vůbec není vypouklé.“

Lech chtěl sáhnout na ploutev, ale prsty mu sjely po naprosto hladké ploše. Pohlédl na celou stěnu odshora dolů a iluze prostoru mu nezmizela, některá místa vystupovala z povrchu, jiná ustupovala do hloubky. Dotkl se tváří zdi, a až pak se bílý reliéf rozplizl.

„Kdo by to řekl!“

„Tak vidíte.“ Niol potlačila zívnutí. „Měli bychom jít spát, ne? Nazpět budeme muset jít zřejmě pěšky přes poušť. Mluvila jsem se správcem. Myslí, že do městečka je zhruba pětatřicet kilometrů. Musíme vyrazit za úsvitu. Kompas bohužel nemá, ale doufám, že nezabloudíme, když půjdeme pořád proti slunci. Jistě je to lepší než zpátky do podzemky.“

„No to jistě.“

„Tak dobrou noc.“

Sotva se však Lech natáhl a začal dřímat, cítil, jak mu někdo třese ramenem. Vedle postele stál Grogor.

„Promiňte.“

„Co se stalo?“

„Klepal jsem, ale neozval jste se.“

„Patrně jsem usnul. Copak?“

„Nechcete se podívat na moje bohatství? Rád bych vám to tady ukázal.“

Lech vstal a zapotácel se. Nevěděl ještě, co se s ním děje. S povzdechem utkvěl pohledem na rozestlané posteli.

„Tak dobrá, pojďme. Chtěl jsem říct, že se rád podívám.“

U výtahu se správce zastavil.

„Co kdybychom pozvali slečnu?“

„Dobrá.“

„Můžete zaklepat vy a říct jí to?“

„Proč nechcete jít sám?“

Grogor sklopil oči. Ošlehaný obličej mu pod opálením zrudl.

„Já se stydím. Se ženami tady skoro vůbec nepřijdu do styku. Tím spíš s tak krásnými.“

„Tak dobře.“

Niol ještě neležela a kupodivu ji tento nápad nerozladil.

Když všichni tři vycházeli z pompézního vchodu, slunce se právě sklánělo k obzoru. Na haldách odpadků se svíjel obrovitý stín hotelu. Večerní vánek zvedl a odhodil dál útržek nějakého starého výkresu. Lech a dívka šli za správcem. Grogor šlapal po troskách polámaného plastobetonu za hotelem jako po rovné pěšince vysypané pískem. Prošli kolem polozbořené zděné kolonády, prodrali se hřbitovem jeřábových buldozerů, přičemž se museli neustále vyhýbat polozetlelým pásům, jež se povalovaly na celém prostranství.

Vystoupili na hřeben štěrkové duny.

Překvapením se jim zatajil dech.

„To je nádhera!“

Čtvercovitá prohlubeň o stranách asi pět set metrů tonula v zeleni. Její pás, který se táhl od protější strany směrem k pozorovatelům, vypadal na první pohled jednotvárně, ale oči hned začaly rozlišovat jednotlivé komponenty: tu lesík, tam louku, jinde zas volně rostoucí křoviska nebo pečlivě uspořádanou školku. Zhruba uprostřed se k obloze tyčila štíhlá roura upevněná táhly. Střecha malého domku byla pokryta červenými taškami. Hotové vesnické stavení, jaké bylo možno vidět přede dvěma sty lety. I ta jemně krémová roura zapadala do celkového obrazu.

„Oáza uprostřed pouště.“ Niol nadšením mlaskla.

„Podívejte se na mě,“ řekl rychle Grogor ve snaze využít dojem, jímž zapůsobil, a rozepjal si nevzhledný kabát. „Tahle košile je celá moje. Vypěstoval jsem bavlnu, upředl vlákno a setkal… Nebo tyhle boty. Víte, z čeho jsou? Z kůže.“

„To je jasné, že z kůže.“ Niol pohlédla na boty podivného nevzhledného tvaru. „Balzamit, to je vidět. Nebo něco uhlovodíkového.“

„Právě že ne! Obyčejná kůže.“

„Vidím, že kůže, ale jaká?“

„Prasečí. Vepřovice. V jedné staré knize jsem si přečetl, jak se vydělává kůže. Nemám na sobě nic umělého. Ze zásady.“

„Takže vy jste zabil vepře?“ zašklebila se Niol.

„Napřed jsem ho uspal injekcí. Ono to ani jinak nejde, moc se rozmnožují. Tady po té cestičce, pojďte.“

Vstoupili do Grogorova zeleného království. Ve vzduchu se vznášela silná vůně kmínu, lípy, borovice, kterou Lech a Niol vnímali po cestování v podzemí tím ostřeji. Před jejich očima vzlétla z kytky velká těžká včela, tento zázrak přírody, a zmizela někde v listoví. Pod borovicí se zvedal rezatý kopeček z jehličí, posypaný hemžícími se hnědými body.

„To je mraveniště,“ vysvětloval Grogor. „Tady je jedno a kousek dál druhé. Je tu hodně hmyzu, ne že bych se vychloubal. Dokonce i škůdci. Bělásek zelný nebo mšice jabloňová… Škůdci se těžko shánějí. Chtěl jsem pěstovat na bramborách mandelinku, ale nesehnal jsem ji. Na celém světě byla vyhubena. Snad jen ve vojenských laboratořích je semtam v omezeném množství.“

„Nač by vám byla mandelinka?“ zeptal se Lech.

„Aby to vypadalo přirozeně. Tohle je pšeřicové pole. Pravá černozem. Všechno jsem pořizoval a dělal vlastníma rukama. V těchto místech nezbylo z vrstvy půdy zhola nic. Co tady bylo dřív, to se smísilo se štěrkem, cementem a cihlovou drtí. Proto jsem prohlubeň napřed pokryl směsí nalámaného vlnoplastu, písku a hlíny. Na tomto podkladu jsem zašil střídavě vojtěšku a sachalinský bambus a zaléval to roztokem fosforu, draslíku a dusíku. Tři roky za sebou jsem veškerou úrodu jen sekal a zaorával. Až pak jsem začal sázet keře a tak. Teď je tu devět centimetrů humusu. To je samozřejmě i s hnojem, ten přidávám stále. Dole v háječku je podnoží propleteno samým kořáním. Některým stromem ani nehnete.“

Vstoupili do ovocné zahrady. Višně se červenaly plody, větve jabloní se skláněly k zemi, tráva byla poseta padaným ovocem.

„Líbí se vám to?“ Grogor se obracel jen na dívku. „Vezměte si, prosím. Beztak to všechno přijde nazmar a shnije.“

„Děkuji.“ Niol podala Lechovi jablko a druhé utrhla pro sebe.

„Vy taky jezte… Víte, když člověk vysadí zahradu, má pocit, že vypěstovanými rostlinami nahradí kyslík, který z atmosféry spotřeboval. Ale nejde jenom o to. Hlavní je, že jsem plně zabezpečen. Přestane-li náš computer dovážet potraviny a vůbec obsluhovat hotel, vypoví-li vůbec naše přetechnizovaná civilizace, já se tady uživím, obléknu a ani bez světla nezůstanu.“

„Připadá vám snad, že všechno vypoví?“ zeptal se ho Lech.

„Nic mi nepřipadá, prostě chci být samostatný. Uvědomte si, že dřív byli lidé mnohem míň závislí na přírodě než my dnes na technice. Když se jedno nevyvedlo, klidně přešli k něčemu jinému. Dejme tomu v neolitu před deseti tisíci lety. Když se někomu neurodilo, mohl se dát na lov. Když nebylo dost zvěře, přežil tak, že sbíral divoké plody, různé brouky, houby, žáby. Jakkoli to vezmete, všechno kolem bylo živé, jedlé, ale co dneska? Jen to zkuste, zastavit ve městech na nějakou dobu služby, dejme tomu přívod vody nebo odklízení odpadků. Za měsíc vám zahyne sto miliónů obyvatel jako nic. Neříkám, že k tomu dojde, systém služeb je několikanásobně pojištěn. Ale stejně se člověku dělá nanic, uvědomí-li si, že jeho existence závisí na fungování vodovodu nebo na odvozu odpadků. Já mám na svém pozemku potok a kromě toho zakopanou cisternu.“

„Je, koukněte se!“ Niol ukázala rukou. „Myšák Mickey.“

V trávě panáčkovalo malé zvířátko. Zavětřilo, pak se stočilo do klubíčka a odkutálelo.

„Myší je tady spousta.“ Správce se spokojeně usmál. „Jednu dobu jsem choval i krysy. Chytil jsem od nich riketiózu, taktak jsem se z toho dostal. O čem jsme to mluvili, o samostatnosti?“

Přivedl Niol a Lecha k rouře, která se zvedala asi dvacet metrů do výše. Základ měla na plastobetonovém podstavci a pod zem šel kabel.

„Za prvé energie. Teplotní rozdíl mezi horním a dolním koncem v rouře vytváří proudění vzduchu. Zařídil jsem tam stroj s generátorem. Může to pumpovat vodu, pohánět traktor a na počasí to není závislé. Když se opotřebují kartáče nebo roztaví ložiska, tak mám bohatou zásobu. Teď strava. Pšeřičné mouky, zeleniny a ovoce mi dává můj pozemek desetkrát víc, než stačím spotřebovat. K tomu připočtěte skleník a rybník s kapry. A žampiónovou plantáž ve sklepě. O vepřích jsem už mluvil. Přidejte k tomu šest krav a dvacet ovcí. Chápete, k čemu to směřuje? Dokonalá ekologie, uzavřený cyklus. Kdybyste mě přikryl vývěvou, existoval bych pod ní libovolně dlouho.“

Vítězně se podíval na dívku a na Lecha.

„Kdyby se zbořil svět, zůstal bych. Jako v zaletovaném akváriu.“

„Vy byste chtěl zůstat pod vývěvou?“

Správce se zamračil.

„Nevím. Pojďme ještě dovnitř.“

Vstoupili do prostorného patrového domu. Grogor vyprávěl, jak si sám vyráběl ohnivzdorné cihly, sám celý dům postavil. Měl teď uspěchané pohyby, předbíhal své hosty a vracel se. Nehybná tvář mu ožila, oči se jen leskly, byl jako vyměněný.

Prohlídka začala od sklepa.

„Tohle je umělé mléko. Stokilové bedny… Ze začátku jsem natahal potraviny z hotelu a teď je postupně nahrazuji vlastní produkcí. Tyhle bedničky jsem tu zatím nechal, je v nich mléko na dobré tři roky, když se s ním nebude šetřit.“ Popadl bedničku jako nic a přendal z dolejší řady nahoru. „Tady pod mlíkem je sójové maso, ale tamhlety šunky v rohu už jsou moje vlastní. Spíš ne moje vlastní, ale vepřové, že?“ pokusil se o žert. „Zatím je zboží v umělém obalu, ale mám v plánu nahradit ho materiálem, který si sám vyrobím. Chápejte, účel je v tom, abych zvládl všechny výrobní procesy. Co člověka připravilo o samostatnost? No přece dělba práce! Sám dokáže jenom něco konkrétního a ve všem ostatním je závislý na jiných lidech. Ale já ne. Když potřebuju například drát nebo pilník, tak se učím tahat drát nebo nasekávat pilník. V každé věci chci začít od prvopočátku. Hrnčířství jsem už zvládl — vidíte tuhle nádobu s olivovým olejem?“

Lech a Niol pohlédli na křivý hliněný sud. V tomto koutě sklepa byl těžký dusný vzduch.

„To je lůj. V téhle kádi přepouštím lůj, abych si mohl dělat svíčky.“ Grogor mluvil čím dál rychleji. „Za kádí stojí přeslice a za ní tkalcovský stav. Tyhle čelisti do svěráku jsem odléval sám, i když musím přiznat, že závity svěráku jsem řezal na soustruhu. Pracovní stůl jsem si musel zatím udělat z plastiku, ale jen co budu moct použít dřevo z vlastních borovic, a myslím, že to bude brzo, vynesu plastické hmoty do pouště.“

Pohyboval se tak rychle, že už bylo obtížné sledovat ho. Než člověk začal vnímat, co říká, už byl zase jinde. Otevřel dveře v cihlové zdi a ukázal do tmavé chodby za nimi:

„Podzemní průchod.“

„Kam?“ vydechli oba návštěvníci najednou.

„Ven, tam za štěrkoviště. Ale není ještě dokončený. Kolem pozemku hodlám postavit zeď a průchod vyústí za ní.“

„K čemu vám bude?“

„Pro každý případ. Vždycky je dobře vědět, že se člověk může dostat nepozorovaně ven. Nemám pravdu?“

„A nač ta zeď, aby se k vám nedostali divoši?“

„Kdepak. Divoši jsou slabí a nemůžou mi nic udělat. Ti z Kanónu začali chodit jednu dobu na ovoce. Ale upozornil jsem je, že jim přestanu dávat konzervy. Tak se umoudřili. Konzervy jsou pro ně výhodnější, nemusí je upravovat.“

Ze sklepa vyšli hned do prvního patra. I tam byly všechny místnosti plné zásob, hlavně výrobků, které poskytuje zahrada a skleník. Byla tu hojnost hrachu, křížal a hrozinek. Všude byl prach, špína, potraviny byly zčásti zkažené. Z hromady sušených jablek vyletěla krysa a přeskočila Lechovu botu. Správce hotelu po ní skočil se zvířecí rychlostí a chytil ji za ocas. Praštil s ní o zeď a pak vyhodil oknem ven. Na celý tento zásah potřeboval sekundu a v dalším okamžiku už stál před oknem a ukazoval na velikou louku, kde se v jedné ohradě pásly krávy a uprostřed druhé leželo stádo ovcí.

„Dřív jsem krávy dojil a odstřeďoval mléko, ale nechal jsem toho, nevystačím s časem. Telata teď pijí od krávy do roka i déle.“

Téměř třetinu přízemí zabírala kuchyně a téměř třetinu kuchyně zděná plotna s tmavým železným vrchem. Ale na ní trůnil moderní osmiprogramový vysokofrekvenční sporák.

„Zatím vařím na elektrice. Až bude víc chrastí, tak někdy zapálím v plotně. Ale tyhle dřevěné necky jsou přírodní, vydlabal jsem je z velké klády, kterou sem přivezli výtvarníci a pohodili, když došla energie. Podařily se mi, viďte. Jen musím zařídit výrobu mýdla a hospodyně může prát ručně… Hadr na mytí podlahy je přírodní, z bavlny, jako v devatenáctém století. Železné pánve jsem lil taky sám. Mají tlusté stěny, ale to nevadí.“

Podíval se nejistě na Niol.

„Co říkáte kuchyni?“

„Docela ujde,“ zatvářila se jaksi neutrálně. „Ostatně nikdy jsem se nepokoušela prát ručně. Může to být zajímavé.“

Správce byl v sedmém nebi.

Na začátku prohlídky Lecha hospodářství nadchlo. Ale čím dál víc pociťoval v Grogorovi cosi nepřirozeného, až zvráceného. Připadalo mu, že ten člověk čeká na katastrofu, která jediná celou tuhle hru ospravedlní. Nevyznal se jen v jednom, zda ten útulek tak poznamenal Grogora, nebo zda Grogor vytvořil své individuální království k vlastnímu obrazu.

Správce ovšem nepozoroval, jakým dojmem působí. Vedl hosty do ložnice a do dětského pokoje.

„Podívejte, všechno je připraveno. Kolíbky pro nejmenší, postýlky, až povyrostou. Tady jsou léky.“ Otevřel velkou skříň. „Na každou nemoc, o jaké se jenom zmiňuje lékařská encyklopedie.“

„Kde máte děti?“ zeptal se Lech. „A vůbec rodinu?“

„Víte,“ zarazil se Grogor. „Vlastně nemám. Ještě nemám. Ale rodina bude. Mám ji naplánovanou.“

Bylo nepřirozené vidět toho zdatného silného muže, jak se dostal úplně školácky do rozpaků. Letmo se podíval na Niol.

„Myslím, že by se tady každé ženě líbilo. Nelitoval jsem sil. Chci rodinu. A hodně dětí. Co bych taky sám dělal s tak velkým hospodářstvím?“

V další místnosti, jejíž stěny zakrývala knihovna, stál televizor s velkou obrazovkou, elektrické pianino s computerovým přístavkem, psací stůl a několik křesel.

„Všechno jsem kupoval na splátky, plat mi přece běží. Když přichází nové zboží, tak je spálím nebo rozdám. Ale co si beru pro sebe, na to mám vždycky paragon s razítkem.“

Prošel se podél knihovny.

„Tady je světová kultura. Literatura, hudba, výtvarné umění. Zůstane tady, i kdyby zahynul celý svět. V téhle řadě jsou klasikové: Aristoteles, Dumas, Dostojevskij, Shakespeare a ještě Byron, Thompson Seton a tak dále. Všechny knihy jsou z papíru, mini neuznávám. Tamhle v tom výklenku jsou výtvarné publikace: o malířství, o sochařství, o architektuře, hlavními směry jsou zastoupeny všechny země. A tady jsou videokazety.“ Správce podřepí. „Pět set padesát filmů. Stačí vložit do přístroje a dívat se. ‘Prosím, Charlie Chaplin. A ten… takový malý, s trhavými pohyby, Funes. Zkrátka podle vkusu. Komedie, historické kusy. Po celodenní námaze na pozemku může rodina posedět, dívat se na film, poslechnout si hudbu. Nic vám nebude chybět, lidi vám nebudou chybět. Například tohle…“ Obrátil kazetu a podíval se za Lecha. „Kde je slečna?“

Lech se otočil. Niol za ním nebyla.

Správce vstal.

„Nezůstala v dětském pokoji? Hned se podívám.“

Vyšel a jeho kroky zazněly po schodech nahoru a pak zpátky.

„V domě není. V zahradě taky ne.“

„Asi šla spát.“ Lech pokrčil rameny. „Příšerně jsme se za celý den unavili.“

„Ano, ano.“ Grogor se roztržitě ohlédl. Jeho živost byla tatam. Celý se jakoby schoulil, oči mu posmutněly, kruhy pod nimi se zvýraznily. „Asi se jí tu nelíbilo. Ale proč? Co myslíte?“

„To máte tak, jde o to, že…“

„Člověk se pořád snaží, a všechno nadarmo.“ Grogor zdrceně dopadl na židli.

„Proč nadarmo?“

„Musím přece založit rodinu. Co bych tu dělal tak sám, jako kůl v plotě?“

„Proč si ji nezaložíte? Co vám v tom brání?“

„Jak mám založit rodinu, když se jí tady nelíbí?“

„Komu?“

„Té slečně. Niol. Vidíte, že odešla.“

„Poslyšte!“ Lech byl ohromen. „Dodnes jste ji vůbec neznal. Nevěděl jste, že nějaká Niol existuje.“

„Dneska jsme se ale seznámili.“

„Jenže taková známost nemůže stačit A pak… Což tu nikdy nebyla žádná žena? Říkal jste, že přicházejí ti z Kanónu.“

„Přicházejí,“ kývl smutně Grogor. „Ale jsou nečistí. Mají skupinové manželství, volnou lásku. Propadli narkotikům a žádná z nich nechce pracovat. Potulují se nahé v poušti, myslí jen na jídlo a na to, však víte… Ale Niol mi hned padla do oka.“ Přistoupil ke knihovně. „Je to divné. Mám všechno, na co si jen člověk vzpomene. Tady jsou detektivky, tamhle cestopisy. Všichni klasikové…“

„Co vy, čtete je?“

„Koho, klasiky?“

„Jistě. A vůbec knihy.“

Správce na Lecha překvapeně pohlédl.

„Vy si ze mě snad děláte legraci, viďte? Kde bych na to proboha vzal síly a čas? Jak můžu číst, když už několik let spím tři hodiny denně? Víte, co to je, zvelebit takové hospodářství? Podívejte se mi na ruce.“ Kazetu, kterou stále ještě držel, pohodil na stůl, a obrátil ruce dlaněmi vzhůru. Měl na nich jantarově žluté mozoly, tvrdé jako želvovina. „Na všechno jsem sám. Tohle není město, kde strávíte dvě stě minut v kanceláři, pak skousnete viržinko a jde se za dobrodružstvím. Co číst, člověk tady zapomene abecedu. Hospodářství vás prostě pohlcuje, uděláte si zásobu něčeho na rok, potom si řeknete, proč ne na deset let. Ať děláte co děláte, pořád musíte na něco myslet, něco plánovat. Třeba ta voda Tamhle je cisterna na padesát tisíc litrů. Napřed jsem pro ni vyhloubil jámu buldozerem a exkavátorem, pak jsem tu cisternu musel vyhledat v poušti a traktorem ji vléct přes celý ten chaos. Všechno vyžaduje práci. Hlava mi třeští od nevyspání, chodím jak pomatený. A vy mi povídáte něco o čtení. Ani ty filmy jsem neviděl, ani ty výtvarné publikace jsem si neprohlížel. Jen se někdy přijdu podívat a opatrně pohladím hřbety, abych knihy neumazal.“

„Tak děkuju,“ povzdechl si Lech..Abych taky šel.“

„Nechcete si prohlídnout ještě kravín? Dokončuju tam automatizaci.“

„Jsem hrozně unavený. Sotva stojím na nohou.“

Údolí se už zahalilo do stínu. Zem dýchala chladem. U pjeřičného pole se Grogor náhle zastavil.

„Řekněte mi…“

„Copak?“

„Ale upřímně.“

„Jistě.“

„Nepřipadá vám, že jsem se zbláznil?“

„Ale prosím vás!“ Lech o krok ustoupil. „Co vás napadá!“

„Mám tady něco jako Noemovu archu. Čím větší zásobu si udělám, tím víc dalších věcí ještě potřebuju. Je to nekonečné.“

Za štěrkovým kopcem jasně svítila na pozadí tmavé oblohy nesčetná okna nesmyslného hotelu. Pak všechna naráz zhasla.

Ve vestibulu zapálil správce svíčku a v obrovském šeru se do prostoru zavěsil malý žlutý plamínek. Před širokým schodištěm podal Lechovi svícen a nejistě přešlápl.

„Raději půjdu domů. Musím dokončit ten kravín. Práce je spousta. Ještě jsem nenapojil ovce. Budete-li něco potřebovat, stiskněte na pokoji tlačítko vedle dveří, vede mi na parcelu signalizace s autonomním napájením. Zvoní to tak, že slyším odevšad.“

Opět si lehl, ale neměl štěstí. O půlnoci ho probudil psí štěkot.

Štěkot, psí vrčení a lidské kroky se blížily. Znepokojený Lech seděl na posteli, když se dveře otevřely a na prahu stál správce a vysoký muž s licousy. V ruce držel bílou masku a na sobě měl hrubou kombinézu s výložkami na límci a v nich jako hodnostní označení — číslice.

„Musel jsem vám přivést spolubydlícího.“ Grogor od své svíčky zapálil svíčku na nočním stolku. „Tady pán zabloudil v podzemce, teprve před chvílí se vyhrabal. V ostatních pokojích je nevlídno a naprostá tma.“

Obrovitý černobílý pes, přesná kopie zvířete, které ho zahnalo do spleti potrubí, se propletl mezi svým pánem a správcem a začal Lechovi očichávat nohy. Jeho hlava byla větší než lidská. Když Lecha očichal, pozorně se na něj zahleděl. Z toho psího pohledu mrazilo v zádech.

„Nemusíte se jí obávat,“ uklidňoval Lecha nový spolubydlící. „Kousá jen ve střeženém prostoru. Lehni, Bianko. Nezlobíte se, že jsme k vám tak vtrhli?“

Pes se na koberci několikrát otočil za svým ohonem, až se konečně uvelebil. S hlavou položenou na packách neustále pozoroval Lecha.

„Jak je libo,“ vysoukal ze sebe a sám slyšel, jak se mu hlas třese. „Co bych se zlobil?“

Správce stále neodcházel.

„Promiňte. Něco bych vám potřeboval říct.“

„Mně?“ Lech vstal. (Pes okamžitě taky.) „Hned se obléknu.“

„To nemusíte, na chodbě nikdo není.“

Lech vyšel v pyžamu. Pes se hnal za ním, ale muž s licousy ho odtáhl.

Grogor Lecha odvedl stranou ode dveří.

„Ještě jednou promiňte.“

„To nestojí za řeč…“

Správce se opřel rukou o zdánlivou vypouklinu na hladké zdi.

„Můžete mi říct, jestli je vdaná?“

„Kdo.Niol?“

„Ano.“

„Nevím. Myslím, že ne. Ostatně nemám ponětí. S určitostí vám nemohu říct nic.“

„Neříkala vám o mně něco? Jako že jsem trochu tento?“

„Vůbec jsme spolu o vás nemluvili.“

„Nebyl jste u ní teď večer?“

„Ne.“

„Ani ona u vás?“

„Taky ne. Řekl bych, že už dávno spí.“

„Je to sympatické děvče. Kde pracuje?“

„V městečku. Mají nějakou organizaci. Firmu.“

Grogor se praštil pěstí do čela.

„Ksakru! Co myslíte, neměl bych poslat celou tu ekologii do horoucích pekel?“

„M-m-m, víte, m-m-m…,“ zabručel Lech v rozpacích.

„Dobrá.“ Grogor mu podal železnou ruku. „Děkuju vám za radu. Možná se podle ní zařídím.“

Když se vrátil do pokoje, seděl už spolubydlící svlečen na posteli.

„Já jsem Tutott. Z Dozoru.“

„Lech.“

„Kde pracujete?“

„V ITD,“ řekl Lech a vyděsil se vlastní naivity. Ale ať se namáhal jakkoli, nic jiného jej nenapadalo. „ITD, inspekce.

Muž s licousy jen povzdechl a lehl si.

„Člověk by ani nevěřil, kde všude lidi dneska pracují. Jeden můj známý na otázku, kde je zaměstnán, říká lakonicky: blb. Vážně. Jeho ústav se jmenuje BLB. To L je laboratoř a ta dvě B hlavolam, který jsem dodnes nerozluštil. Jak jste se sem dostal?“

„Pěšky. Totiž nakonec vrtulníkem.“

„Taky budu muset povolat vrtulník. Zdá se, že jiná možnost není. Jestli chcete, tak vás zítra svezu. Ale jen do městečka.“

„Děkuju, my jsme dva. A ještě tu máme nějakou práci.“

„Kouříte?“

„Ne, vlastně ano.“

Zapálili si. Tutott ležel, cigaretu v ústech, a díval se do stropu.

„To je blaho, takhle se moct natáhnout. Víte, jak jsem se uštval? Honili jsme narušitele a zamotal jsem se v podzemí v technice. Pomalu zhaslo světlo, byl jsem v úplné tmě. Kdyby mě Bianka nevyvedla k magnetické dráze, tak ne vím, jak bych dopadl. Loni tam zabloudili dva chlapi, ne tady, trochu západněji od staré betonky. Dodneška jsme nepadli na jejich stopa Nebyl jste taky v magnetce?“

„Byl. Vlastně ne. Nikdy.“

Muž s licousy se na Lecha pozorně zahleděl.

„S kým jste tady?“

„S jedním zaměstnancem. Je to žena.“

„Mladá?“

„Skoro. Víc než čtyřicet jí nebude. Vlastně je to ještě dívka. Víte, dneska se člověk nevyzná. Může jí být i třiadvacet.“ Uvědomil si, že se čím dál víc zamotává. „Co kdybychom šli spát?“

Lehl si a otočil se ke zdi. Srdce mu tlouklo, že to snad muselo být slyšet až za dveřmi. Tutott se ještě chvíli vrtěl na posteli a zhasil svíčku.

Lech čekal asi hodinu a potichu si sedl na posteli. Natáhl si kalhoty od Grogora, nohou nahmatal jednu botu. Měl v úmyslu vzbudit Niol a hned teď v noci odejít do pouště. Krev mu pěnila zlostí na Grogora. Ten zatracený melancholik mu ale dal spolubydlícího!

Vykročil pro druhou botu a tváří narazil na něco mokrého. Zvedl ruku a ve tmě nahmatal chlupatou hlavu. Pochopil, že to mokré, do čeho narazil, byl psí čumák.

Hned bliklo světlo zapalovače, posunulo se a zapálilo svíčku.

Pes stál vedle Lecha a Tutott seděl na posteli.

„Nemůžete spát?“ zeptal se soucitně pracovník Dozoru. „Já taky ne. To mám vždycky, když se moc unavím. Vlastně trpím nespavostí často. Nepopovídáme si?“

Vstal a prošel se místností. Ode dveří k oknu to měl s kopce, zpátky do kopce.

„Víte, co dělám takhle po nocích, když jsem mimo domov? Vztekám se… Ležím s otevřenýma očima a proslovuji nekonečné vnitřní monology. V duchu nadávám svým nadřízeným a zachraňuju ty, jež stíhám za bílého dne. Já noční vlastně neguju sebe denního. Znáte to? Mimochodem, možná ani nevíte, že naše stráž smí pronásledovat narušitele jen v prostoru jurisdikce firmy. Mimo její území platí presumpce neviny neboli zásada: nebyls chycen — nejsi zloděj. I kdybych se dejme tomu teď setkal s narušitelem, kterého bych poznal,“ muž s licousy se zastavil uprostřed místnosti a zahleděl se na Lecha, „nesměl bych ho v žádném případě zatknout. Vyloučeno! Nesmím ho ani sledovat nebo z něčeho obvinit. Ale to jen tak mimochodem. Říkal jsem vám, že se ze mě v noci stává úplně jiný člověk.“

Opět začal chodit sem a tam. Fena se usadila na koberci vedle Lecha a svým těžkým tělem se mu opřela o nohu.

„Jo, ta noc… Zajímavá doba. Nevšiml jste si, že právě v noci lidé usilují zhodnotit své celodenní zaměstnání a vůbec svět, v němž žijeme? Ve dne na to stále není čas. Jenomže uvědomit si a zhodnotit naši realitu je nereálné. Víte proč? Protože netvoří souvislý a harmonický celek. Protože devětadevadesát procent následků je výsledkem jediného procenta příčin. Svět neovlivňuje to, co děláme a co si myslíme my, vy nebo já, kteří obýváme velké činžáky. Platí jen rozhodnutí schvalovaná ve vilách za vysokými zdmi. No jo, ale tam se všechno děje tajně, zatímco my přicházíme do styku s chaosem rozptýlených zřejmostí, které jsou navíc zfalšovány obchodní reklamou, osobními zájmy magnátů a jejich zápasy. Nemám pravdu?“

„Hm-m-m… ehm… Oddáváme-li se pouhému přemýšlení o samotě, nic tím neovlivňujeme.“

„Zajisté. Jinými slovy, viditelná realita je neradostná a nevyzpytatelná, pročež mou jedinou útěchou jsou starobylé gratulační pohlednice.“

Přistoupil k Lechovi.

„Nesbíráte taky staré pohlednice?“

„Pohlednice?“

„Mám skvělou sbírku, pochopitelně ne těch nejstarších, protože jsou šíleně drahé, ale jejich novodobých reprodukcí. Různých koťat s mašličkami, Mikuláše s čertem a tak. Taky mám jeden originál. Německou gratulační pohlednici, Mnichov 1822, je to kopie staroněmeckého politického letáku z počátků protestantismu. Obsahuje dost komplikovanou symboliku. Jsou na ní dva lvi, jeden s rozdvojeným ocasem a druhý se dvěma hlavami. Pohlednice má takovou hodnotu, že ji raději nosím pořád s sebou. Tady je, podívejte se.“

Natáhl se ke kombinéze přehozené přes pelest postele a sáhl do vnitřní kapsy pro černé pouzdérko, z něhož vyndal pohlednici s roztřepenými okraji. Opatrně ji přidržel pod svíčkou.

„Pojďte se podívat blíž. U svíčky to vypadá zvlášť impozantně.“

Lech bez zájmu pohlédl na ten obdélník tvrdého papíru. Na temné ploše nerozeznal zhola nic.

Tutott si připálil zápalkou, zamával s ní, aby ji zhasil, a znovu se dal do rázování po místnosti.

„Neunavuju vás? Kdyby něco, tak řekněte. Jestli vás to nenudí, tak vám tu symboliku vyložím. Oba lvi sedí na podstavci a jsou spojeni řetězem. Jeden má na hlavě papežskou tiáru…“

Lech se chytil oběma rukama za hlavu. Na okamžik mu připadlo, že si podlaha a strop vyměnily místo a ten mládenec z Dozoru chodí nahoře jako moucha. Za celý den je beztak utrmácený, a teď ještě nějaká pohlednice se lvy. Odstrčil psa a tak jak byl, v kalhotách a s jednou botou, padl na postel. Zvonění nařídil na půl pátou a zavřel oči.

Jako skrz mlhu zaslechl:

„Otcovský lev má rozeklaný ocas, což svědčí… Na druhém malovaném podstavci. Druhý lev je dvouhlavý. První hlava je ozdobena kurfiřtskou korunou, druhá čapkou ve tvaru fezu, což znamená…“

Ze spaní Lech ještě řekl:

„Takového lva nemůžete chápat jako jednoho dvouhlavého, ale pouze jako dva kontaktující lvy.“

A definitivně se ztratil.

Když se Lech probudil, obloha venku byla zelenavě perleťová. Příslušník Dozoru ležel na zádech a hlasitě pochrupoval. Za svitu časného jitra vypadal jeho obličej mladší než v noci. Pohlednice ležela na stole.

Lech se umyl a oblékl. Pes se na něj upřeně a tázavě díval. Lech si prohlédl pohlednici a položil ji zpět. Na tmavém obrázku ani teď nerozeznal zhola nic.

Vyšel na chodbu. Pes za ním. Lech se podrbal na zátylku a vrátil se do pokoje. Fena se rovněž vrátila. Snažil se rychle vyklouznout ven, ale psí hlava se ve skulině mezi dveřmi objevila dřív než on.

Musel se rozhodnout. Zatřásl mužem s licousy.

„Poslyšte! Váš pes…“

Tutott se zavřenýma očima nahmatal pohlednici, uložil ji do pouzdra a zasunul do kombinézy. Něco ze spánku zabručel a cípem prostěradla si přikryl hlavu.

Urostlý rozložitý pes stál vedle Lecha. Polovinu čenichu měl černou, polovinu bílou.

„Co bys ráda?“

Fena přátelsky zavrtěla ohonem.

„Ale co, když chceš se mnou, tak pojď.“

Niol se dívala do zrcadla, jak vypadá v nových šatech. Vytřeštila na psa oči. Lech jí vyprávěl o Tutottovi.

„To je fakt,“ přikývla. „Zapomněla jsem vám včera říct, že se už nemáme čeho obávat. Grogor tu praxi zná, proto ho k vám taky přivedl.“ Otočila se na psa. „Jak se jmenuje?“

„Hm-m-m. Bianka.“

„Pojď sem, Bianko, hodná.“

Fena se podívala na Lecha, jako by se dovolovala, pak se otočila k Niol a znovu zavrtěla ohonem.

Když šli po vyštěrkované cestičce vedoucí přes zahradu, bylo ještě docela chladno. Grogora neviděli a hotel vypadal zcela vylidněný.

Na parcele se od včerejška staly nějaké změny. Lech si je nemohl uvědomit. Minuli pšeřičné pole. Nato spatřil poraženou rouru a už věděl, co mu tady chybělo. Grogor přesekal táhla, která rouru držela, a tak zničil své náhradní energetické zařízení. Vedle kusů lan ležela sekera.

Dívka a Lech pokračovali beze slova v cestě. Zeleň zůstala vzadu a od vrcholu kopce se před nimi prostírala nepozemská krajina. Mrtvé asfaltové pláně, písečné krátery a betonové kaňony zaléval temně rudý mlhavý východ slunce. Jako stromy z jiné planety porůznu trčely ze země rezavějící stavební jeřáby. Z nejbližšího vzlétl pták a pomalu mával křídly k východu, kde se ještě uchovalo trochu lesa a stepi.

Rychle vycházelo slunce. Chvíli poté, co se úplně vyhouplo, zbarvila se obloha domodra, poušť dožluta, dohněda a domodra a ztratila smutný ráz. Hned se znatelně oteplilo.

„Neměli jsme si vzít s sebou vodu?“ zeptal se Lech. „Vrátil bych se, ale do čeho ji mám nabrat?“

„Nerada bych se zdržovala. Doufejme, že tu někde objevíme studny, vlastně vodovodní potrubí. Ty divoké kmeny jistě kočují od jednoho zdroje vody k druhému.“

Bodře vykročili dál. Fena je předbíhala, mizela za hromadami roztlučeného plastobetonu a vracela se zpět

Stezka ubíhala vlevo od východního směru. Lech se zastavil.

„Asi bychom měli jít po cestičkách, abychom nezabloudili. Někde jsem četl, že i nosorožci chodí v rezervacích a v džunglích po stezkách.“

„Neřekla bych. Rovnou se tam dostaneme rychleji. Večer mám být zase v zaměstnání, musím zalévat květiny na zahrádce.“

Poledne je zastihlo uprostřed nedohledných skládek štěrku. Byli zcela vysílení. Měli za to, že ušli asi třicet kilometrů. Začátek cesty se jim nezdál tak obtížný. Dvakrát narazili na úseky vysypané pískem a zpevněné hlínou, snad to měla být původně dálnice, snad ulice. Druhý úsek jim pomohl zdolat bez nesnází vzdálenost osmi kilometrů. Cesta jim připadala zajímavá, protože krajina se stále měnila. Prošli údolí přeťaté plastobetonovým podkladem, dál padli na obrovité bílé řady sítí a na písečné a štěrkové duny. Uprostřed kotliny si Lech občas připadal téměř jako v prvobytném světě. Jsou sami dva, muž a žena, pár, kterému je souzeno uprostřed tohoto stavebního chaosu opět zahájit lidský rod. Mají s sebou i psa, zástupce fauny. Flóra tu sice úplně chybí, ale budí to tady zdání, že na základě techniky, která se už stala přírodou samou, vzniknou umělé rostliny.

Později však byl na takové myšlenky příliš vyčerpaný. Nejméně hodinu se vláčeli po zvlněné štěrkové rovině, kde jednotvárné okolí jen zřídka porušila ohromná neforemná betonová hrouda, opuštěná kostra malého kompresoru nebo vrak velkého buldozeru, který znehybněl právě v okamžiku, když chtěl před sebou shrnout hromadu drceného kamení. Bylo hrozné vedro a obrysy štěrkových přesypů se chvěly v oparu horkého vzduchu. Lech se pokusil plivnout, jen aby se přesvědčil, že to dokáže, ale s obtížemi shromážděné husté lepkavé sliny neopustily vyschlé hrdlo.

Krajina se postupně snižovala a šikmá věž zmizela za nízkým obzorem.

„Už nemůžu dál, odpočiňme si trochu,“ ozvala se chraplavě Niol.

Usedla za kryt kompresoru, ale hned vyskočila jako uštknutá.

„To pálí.“ Rozhlédla se. „Není si kde sednout, budeme muset dál. Jste si jist, že zachováváme správný směr?“

„Aspoň doufám. Jdeme pořád proti slunci.“

Zamyslela se a neklidně na něj pohlédla.

„Poslyšte, to je hrozné! Slunce se přece taky pohybuje.“

,A co má být?“

„Že na východě jen vychází. Ve dvanáct už je na jihu. Jak postupujeme my?“

Lech zdrceně pohlédl na slunce.

„Ano… Vypadá to, že pořád uhýbáme, jdeme do oblouku. Proto k městečku nemůžeme dojít. Že nás to nenapadlo dřív?“

„Ovšem. Půjdeme-li takhle pořád za sluncem, vrátíme se večer zpátky k hotelu. Musíme tedy jít tak, abychom měli slunce zprava.“

Lech rozladěně přikývl. Hustá krev mu bušila v spáncích, bál se, že ztratí vědomí.

„Mám dojem, že se směr určuje nějak podle azimutu. Myslím, že azimut je úhel mezi něčím a něčím.“

Niol se usmála.. „Taky jsem si to vždycky myslela. Nezlobíte se, že jsme nevzali s sebou vodu?“

„To víte že ne.“

„Ani když se tu třeba ztratíme, ani pak se nebudete zlobit? Vypadá to, že se tu můžeme ztratit.“

„Ani pak se nebudu zlobit.“

Fena si sedla vedle Lecha. Dýchala trhaně a rychle. V kožíšku jí muselo být ještě větší horko než lidem. Vlhký jazyk jí visel — Lech by nikdy neřekl, jak velký jazyk může mít pes. Sotva promluvil, utkvěla na něm zkoumavým pohledem. Jako by jí chybělo jen něco málo, aby překonala mez, za kterou jí bude lidská řeč naprosto srozumitelná.

Seshora zaslechli vzdálený hukot. Nepatrné blankytné letadlo, téměř neviditelné v proláklině modré oblohy, se vzdalovalo k jihu. Bylo to nesmyslné, že tam nahoře sedí v pohodlí cestující a netuší, jak zoufalým pohledem je provázejí dva lidé dole na poušti.

Niol si povzdechla a zadívala se na psa.

„Mám nápad! Víte co, ať hledá. Třeba ucítí vodu.“

„Bianka?“

„Ovšem. Zatím si myslí, že jsme jen tak na procházce.“

„Hledej, hledej, Bianko!“

Fena začala pobíhat a kňučela.

„Hledej vodu! Hledej lidi!“

Fena znehybněla a vzápětí vyrazila. Její vlajka se několikrát mihla, zmenšila a zmizela docela za nejbližším kopcem. Uplynula minuta, dvě… pět, deset. Vedro bylo stále tíživější a už se nedalo vydržet. Niol a Lech se na sebe raději nedívali — bylo by hrozné slyšet nebo říct, že se Bianka nevrátí.

Vtom se v dálce ozval štěkot a rychle se přibližoval.

Na kopci se objevila jejich fena. Spěchali k ní. Za kopcem konečně zmizel ten zpropadený štěrk. Vymanili se z šedé jednotvárnosti a připadalo jim, že i vedro trochu povolilo. Vstoupili do údolí. Fena běžela, ohlížela se, za- ‘ stavovala a čekala. Pak se zastavila docela a svěsila mordu až k zemi.

„Lidská stopa!“

Dvojice pospíchala za psem — podél údolí. Cestu jim i však zatarasila obrovská halda plechovek od konzerv, která se táhla vlevo k obzoru. Chůze po nich působila hrozná muka, nohy se při každém kroku bořily, plechovky s rachotem odskakovaly a rzivý prach visel nehnutě ve vzduchu. Niol a Lech několikrát upadli, pak se chytili za ruce. Fena běžela před nimi, zdviženým čumákem lapala vzduch, zřejmě chytala stopu. Mluvit nemohli, protože by neslyšeli vlastní slovo.

Konzervový kopec zmizel, hlavní masív tvořený plechovkami se táhl na východ. Objevily se sáčky od mléka. Byly pružné, vystřelovaly zpod nohou, ale aspoň se na ně líp padalo. Potom přišly trosky nedostavěných budov, rovněž zavalené odpadky.

Oba poutníci rychle ztráceli sílu, zastavili se, aby se vydýchali.

„Haló!“

Niol a Lech se ohlédli.

Na plastobetonové zdi stál muž v zelené kombinéze.

Za půl hodiny spokojeně odpočívali na plachtě ve stanu vedoucího expedice, napojeni a nasycení. Potkali skupinu, která hledala podzemní magnetickou dráhu. Když se zelený muž dověděl, že se k ní mohou dostat od hotelu, nařídil svým zelenáčům návrat a hostům radostně doléval chlazenou minerálku.

„Jen pijte, pohostit poutníka je zákon pouště. Pro naši skupinu je velké štěstí, že jste na nás narazili. Hledáme dráhu přes tři týdny, máme to jako vládní úkol. V nějakých paměťových blocích je o ní určitě úplná informace, to jo, ale najít tu informaci! Dostali jsme se do neřešitelné situace, tak to dál nejde. Přetechnizovaná společnost potřebuje jednotné centralizované vedení. Přece není možné, aby šel jeden čehý a druhý hot, a třetí aby věděl, ale mlčel, protože z toho má profit.“

„Jak hledáte dráhu?“

„Běžným způsobem. Vrty. Myslíte, že je to snadné? Za prvé je trať poměrně hluboko. A pak je tu půda prošpikovaná potrubími, kabely, různými nádržemi a plastobetonovými sklady. Vrty je třeba neustále posunovat, protože se naráží na kov. A pak, poušť sama je nedostatečně prozkoumaná, mapy neexistují, chystaly se topografické snímky, ale zůstalo jenom u příprav. Jeden cestovatel ze Zeměpisné společnosti se pokoušel prozkoumat Velkou plechovou zavážku, která začíná tady nablízku. Za několik týdnů ji celou obešel a podnikl několik pokusů proniknout dovnitř, ale musel to vzdát Žádný dopravní prostředek tam neprojede. Žádal v zoo velbloudy, ale nedostal je. Ví, že na severozápadě jsou Jezera strojního oleje a poblíž Hory děrných štítků. Obletěl je vrtulníkem, jenže shora se nedá stanovit hloubka struktur ani jejich vlastnosti. V největším jezeře je olej odpadový, v ostatních nikoli. Kdoví, kde se to tam vzalo.“

Chtěli vědět o poušti, která je málem zahubila, co nejvíc a ochotně udržovali hovor.

„A co místní kmeny, ty by vám nemohly pomoct?“

„Ty jsou divoké, co si na nich vezmete? Kočovné jen putují od jednoho zdroje vody k druhému. Ještě je tu blízko usedlý kmen Kanón, máte štěstí, že jste na něj nenarazili.“

„Proč?“

„Berou do zajetí. A není od nich úniku. Vyznávají náboženství, které učí, že nastal konec světa a v poslední hodině civilizace se musí každý zbavit všeho lidského. Velí tomu kmeni žena, nějaká hypnotizérka. Jakmile se k nim někdo dostane, hned do něho cpou narkotika.“

„Jak se tu živí?“ zeptal se Lech. „Měl jsem za to, že žijí poblíž hotelu a získávají tam potravu.“

„Ochočují si stroje a jezdí tam.“

„Jak to ochočují?“

„Předělávají je na ruční řízení. Chytili elektrický vozík, který pojížděl samočinně sem a tam po zdejší úzkokolejce. Tak ho předělali. Jsou nesnesitelní. Vyjí a tančí. Pořádají orgie, při nichž se nedá rozlišit, kdo je muž a kdo žena. Jsou amorální a myslí si, že takový musí být celý svět. Je to něco neuvěřitelného.“

„Brrr!“ Niol se otřásla nepředstíranou hrůzou. „A co kočovné kmeny?“

„Na ty se nikdo nemůže zlobit. Jsou to hlavně literární vědci a divadelní kritici. Všichni hubení jak tyčky, Jejich vůdce je zdivočelý laureát kunsthistorik. Téměř nejedí, jen diskutují. Jednou jsem zabloudil a strávil v jejich stanovišti čtyřiadvacet hodin. Ulehl jsem v jejich boudě naprosto vysílený, ale do rána jsem oka nezamhouřil, pořád se nade mnou vznášela nějaká transcendentálnost, antiprostředí, senseit, subjekt-objekt, cerindibilita, alienace a tak dále, až jsem byl z toho celý pomatený. Nejtěžší trest je u nich odejmutí slova. Jeden z nich našel konzervu a tajně ji sám snědl. Byl odsouzen k týdennímu mlčení. Zavázali mu ústa a rozvazovali mu je jen na jídlo. A víte, že z toho měl smrt? Zadusil se námitkami při debatě, do níž nesměl zasáhnout. Ti celkem ujdou. Někdy přijdou do města a najmou se na příležitostnou práci. Jsou spolehliví a poctiví. Ale bída je v tom, že nic neumějí. Teď mám taky jednoho u vrtu. Nic pořádného se mu nedá svěřit, snahu má, ale výsledek veškerý žádný. Celkově je hrozně málo lidí.“ Nedostatek lidí bylo bolavé místo vedoucího expedice, při těch slovech vždy posmutněl a mračil se. „Tak podívejte, i když teď nakrásně objevíme podzemní dráhu, jak se v ní vyznáme bez elektronika? No jo, ale kde ho na takovouhle práci seženeme? Všechny odborníky schlamstly monopoly. Jasně, mají víc peněz, můžou nabídnout lepší podmínky než státní sektor. Náš rozpočet se pořád ukrajuje. Technika se dostala na scestí, to je jednou jasné, když odborníci pracují v soukromém sektoru v podstatě jeden proti druhému. Když se to tak vezme, probíhá otevřený boj o to, jestli technicko-průmyslový aparát definitivně zotročí člověka, nebo jestli z něj člověk udělá svého pomocníka. O nás už ani nemluvím, ale co naše děti a vnuci? V jakém světě budou žít?“

Udělal v malém stanu pár kroků, přičemž do všeho kolem narážel.

„Nevíte o nějakém slušném elektronikovi? Nezištném člověku, který by to dělal za pár supů? Takhle sice na podzemku narazíme, ale nebudeme vědět co dál.“

Vrtnou věř demontovali, expedice se sbalila a její vedoucí vyvedl hosty na vychozenou cestičku.

Prošli Růžovou a Stinnou ulicí. Ve Stinné bylo náhle živo. Na deset elegantně a k nepoznání stejně oblečených mladých lidí, kteří se sobě navzájem něčím podobali i fyzicky, se shluklo a provázelo rozedrané a popálené poutníky zkoumavými zraky. Jeden z nich hvízdl na psa a ten vycenil zuby. Sotva vláčeli nohy. V další ulici, zvané Šeříková, se museli i se psem doslova prodírat mezi přepychovými automobily a davem. Jen u čísla padesát bylo trochu volněji. Podsaditý muž, oblečený jako ze škatulky, s obličejem pěstěným a panovačným k pohledání, cosi dokazoval majiteli starého klobouku a velkých úst.

„Ale já mám vstupní povolení.“

„Není podstatné.“

„I výstupní. Moji sekretáři netušili, že budu potřebovat ještě zástupní.“

„Neznalost zákona neomlouvá.“ Muž v starém klobouku si lhostejně odplivl. „Tím spíš že teď máme stanné právo.“

Někdo Lechovi poklepal na rameno.

„Dobrý den. Tak Bianka je s vámi?“

Stál zde Tutott. Příslušník Dozoru vytáhl z kapsy obojek a košík, navlékl ho feně a vzal ji na vodítko. Hned taky zavrčela.

„Jsem rád, že vás zase vidím. Pěkně jsme si v noci popovídali, viďte? Jak jste se sem dostali? Já vrtulníkem.“ Uchopil Lecha v podpaží. „A propos, za plotem zahrádky už platí jurisdikce firmy. Říkám vám to čistě informativně. Kdybych tam dejme tomu poznal člověka, kterého jsem stíhal včera ve strojovně, byl bych nucen konat svou povinnost. Zatímco tady na ulici, kde teď stojíme, takovému člověku nic nehrozí.“

Spor před brankou pokračoval.

„Proč nám tedy přestupní povolení nebylo vyřízeno, když říkáte, že je tak nutné?“

„Nevím, to není moje starost.“

„Zavolejte mi vašeho nadřízeného.“

Tutott podal Lechovi svou vizitku.

„Navštivte mě, ukážu vám svou sbírku pohlednic.“

Niol se překvapeně rozhlížela.

„Něco se stalo. Tolik lidí se u nás ještě nikdy neshromáždilo. Já musím jít, Lechu.“

Muž s velkými ústy spatřil Niol, ústa se mu ihned kupodivu zmenšila do normální velikosti, přistoupil k ní a pošeptal jí:

„Poslyš, kde jste vězeli.“ Kývl na Lecha. „Hoši způsobili parádní havárii.“ Tutott taktně ustoupil stranou a táhl za sebou vzpouzející se fenu. „Běž a řekni, že jste se našli.“

Niol se otočila na Lecha.

„Hleďte se odsud vymanit, přijďte k zahrádce, hned tam budu.“

Lech se tedy začal prodírat pryč.

V úzké uličce bylo naprosté ticho. Opřel se o dřevěný plot. Zahrádka byla hustě zarostlá, s množstvím květin, účinkující slečna o ni dobře pečuje.

Objevila se u zadního vchodu. Měla dlouhou sukni, blůzu a bílou zástěrku. V ruce držela konvičku.

„Tak vidíte. Chlapcům jsem všechno řekla. Pozdravujou vás.“

Přikývl na znamení díku. Pohlédli na sebe.

„Že na sebe nikdy nezapomeneme, viďte? Bylo to skvělé, že jsme se potkali.“

„Samozřejmě.“ Se zalíbením se díval na tu pohyblivou urostlou dívku, na její modré oči pod černým obočím.

„Až budete psát Kisčovi, přidejte taky pár řádek pro mě… Zůstaneme přáteli.“

Objala ho přes plůtek, políbili se a Lech vykročil směrem k uličce, kde nechal včera svůj automobil. Městečko bylo jako po vymření. Vše klidně spalo, plůtky, holičova firma, červené a černé břidlicové střechy, čistá skla v oknech. Bodrý stařík, který neuznával žádné léky, Lechovi zdálky zamával.

Stanul u svého vozu a sáhl si na karosérii: „Uff!“

Má za sebou dva dny nabité událostmi.

Obklopil ho pach vlastního automobilu — navyklý pach tabáku, benzínu, který postaru užívá na rozjetí. Zrak mu padl na Ronin starý deštník. Všechno tohle dohromady ho přibližovalo k domovu a věstilo konec trmácivého cestování. Přibližovalo k domovu spíš psychologicky než zeměpisně. „Achachach!“

Zapálil si cigaretu. Nějak se musí rozhodnout. Žena doma čeká, s jakou se vrátí, jak pořídil. Zvedl ruku do výše prsou, aby sáhl do kapsy pro žlutý list Jistoty, a uvědomil si, že letáček zůstal v podzemí.

„Nevadí, taky dobře.“

Vlastně už věděl, co udělá.

Usedl za volant a sotva nastartoval, spatřil, jak k němu přes náměstí spěchá Niol s fenou. V různém rytmu poletovala dívčina zástěrka a psí vlajka.

Otevřel dvířka a vylezl z vozu.

„Dobře že jste ještě neodjel. Víte, Bianka se vzpírá a nechce do podzemí. Možná se příliš vyděsila, nebo se jí nelíbí ta práce, kdoví. Za živého boha ji tam nemůžou dostat.“

Fena pobíhala kolem Lecha a kňučela. Najednou se mu vyhoupla předními prackami na ramena a olízla mu nos. Taktak že nespadl, o krok ustoupil a opřel se o vůz.

„Tutott prosí, jestli byste si ji nevzal.“

„Nevzal? To myslí nastálo?“

„Jistě. Je to dobrý pes.“

„Tak dobrá, já si ji vezmu.“

Otevřel zadní dvířka a fena skočila na sedadlo, jako by to bylo její stálé místečko. Zabrala svým mohutným tělem obě zadní sedadla a zkusmo si položila hlavu na pracky. Pak ji zvedla, trochu se zavrtěla a definitivně se uvelebila.

„Ale abyste si to pak nerozmyslel. Kam by šla? Ostatně vy si to nerozmyslíte, viďte?“

„Kdepak. Je to krásný pes. Žena ji bude mít ráda, viď, Bianko. A chlapci taky.“

„Nebude vám ve městě na obtíž?“

„To nic. A pak budeme spíš pod stanem než ve městě.“

„Pod stanem?“ Podívala se na něj nechápavě a hned se zapýřila, když se dovtípila. Pokročila až k němu a přitiskla se mu tváří k obličeji. „Na shledanou. Možná na brzkou. A určitě si přečtěte tu knihu o Mozartovi. Mluví se tam taky o Hagenauerovi. Bude se vám líbit… Na jaké jméno vám mám odpovídat, zůstanete jako Lech, nebo se vrátíte k svému starému jménu, k Seterovi Kisčovi?“

„Nejspíš se vrátím k starému.“

…Hospůdka v sto let staré vilce, starobylé dělo na střelný prach za železným plotem, vyviklané kočičí hlavy na hlavním náměstí, poslední zbytky městečka…

Setera Kisč vyjel do polí. Přeřadil na čtyřku a automobil rychleji zdolával prolákliny staré betonky.

Zapadající slunce stálo rovnou nad táhnoucí se silnicí. Kisč ujížděl k té zapadající ohnivé kouli, která pozlatila jednu stranu pšeřičných stébel, kmenů a korun stromů a tyček plotů. Teplý vzduch tiše pohlcoval odpadávající prach zvednutý šouravým krokem unaveného osamělého chodce. Od luk táhla vůně jetele.

Přece jen je na zemi ještě krásně.

Zdálky se pomalu přibližoval plakát opřený o berličky dvou tyček. Reklamy postupovaly v opačném sledu.

NESTYDÍTE SE

To se týká špatné nálady. Jakou náladu mám v tuto chvíli já, pomyslel si Setera Kisč.

Zamrazilo ho v zádech, v nejhlubším koutu vědomí se ozval vítězný jasný rytmus a dral se na povrch.

Měl nedefinovatelnou náladu. To však nebylo důležité. Důležité bylo, že včera nejednou propadal zoufalství. Ale je přece na vodítku, firma se zaručila, že k tomu nemůže dojít. A došlo!

Snad se vymanil z nadvlády strojů. Vypadá to, že ano, třebaže elektrody v sobě má tak jako dosud. Například ten včerejšek. Není snad potěšitelné, že byl opravdu zdeptán, když spatřil dvouhlavého Lecha? Není snad náprava už to, že se mu na chodbě udělalo špatně? Vždyť předtím nic takového nepociťoval, ty stimulátory optimismu pohlcovaly jakýkoli úsudek. Dřív sotva začal o něčem vážně uvažovat, okamžitě mu projel hlavou signál a navodil prostomyslný požitek z existence. Jenže s kovovou pachutí v ústech. Míval chuť běhat a skotačit. Když se třeba s Ronou rozrušili při čtení burzovních zpráv, trvalo to nepatrný okamžik, a opět se na sebe usmívali jako malá telátka. Ale poslední dobou to přestávalo, oba patřili čím dál víc sobě, vracely se jim strachy a obavy, a když včera zabloudil v té technické džungli, nezmátla ho žádná násilná radost, byl zcela suverénním člověkem — uvědomoval si, že může zahynout, a hledal východisko.

Ale co způsobilo takovou změnu? Kde bere mozek schopnost odporovat tomu, co mu násilím vnucuje stroj? Patrně má nějakou sebezáchovnou schopnost. Proti jednotvárnému elektrickému povelu zmobilizuje nepředstavitelně komplikovanou strukturu, vypracovanou v průběhu miliónů let, vytvoří spoje, které mu umožňují anulovat vliv computeru. A vítězí. Je to ostatně přirozené, koneckonců není mozek produktem stroje, nýbrž stroj produktem mozku. To však znamená, že vodítko je nepevné.

Ale proč se mozek chová právě takhle, proč se bouří proti naočkovanému optimismu? Možná hájí právo na svou samostatnost, neboť je jevem společenským a jako takový nepečuje o jednotlivou osobu, nýbrž o lidstvo, o celý druh Homo sapiens. Rozum dnešního člověka patrně není samostatná sekce podmíněná pouze touto chvílí a tímto místem. Je to sféra, jež vstřebala zkušenost a naděje mnoha zemí a mnoha tisíciletí. Ať je tomu jakkoli, většina současníků přece jen v sobě chová představu skutečného lidství.

Například Niol si připomněla Hagenauera. Ten v zapadlém Solnohradu ani netušil, že dobro, jež vykonal, přetrvá staletí.

Pak se tedy takový Rembrandt, Mozart nebo Puškin nepachtil po dokonalosti nadarmo. Pak nebyla zbytečná oběť toho, kdo si sám přivodil mor, nebo těch, kteří padli ve válkách. Všichni žijí, všichni s námi bojují o Člověka. Nic nepřišlo nazmar, žádná snaha těch donkichotů nebyla zbytečná.

Pracovní den už skončil a po okraji silnice šli lidé, tyto zkoncentrované představy. Obyvatelé městečka, kteří se shromáždí v restauračním sálu nebo někde na zahradě, budou si hrát, tancovat, budou se navzájem stýkat. Koncentrát symbolů bude rozmlouvat s dalším koncentrátem symbolů, jeden systém představ se zamiluje do jiného systému představ.

Škoda, že padl další mlžný závěs, že padla „božská jiskra“. Ačkoli přísně vzato věděl, že božská jiskra neexistuje. Byla jen jeho posledním útočištěm, když mu připadalo, že ideál peněz pohltil všechno ostatní. Chytal se té jiskry jako tonoucí stébla slámy, jako něčeho, co je silnější než peníze. Teď se ukazuje, že civilizace zisku praská ve švech. Můžeme uznat, že člověk, tato časově omezená materiálně informační struktura, se zrozením narodí a smrtí umírá. Zanechává však po sobě to, co sám prožil, a tak doplňuje vědomostní potenciál, který se hromadí a za jistých podmínek umožní další generaci lepší, štědřejší a krásnější život. V tom je předurčení lidstva, na něž se v posledních desetiletích jaksi zapomnělo. A tajemství! Třeba on sám. Má rád Ronu a chlapce, strachuje se o ně. Existuje však strach a láska v materiální podobě? Ne-li, tedy v jaké?

V realitě myšlenky je cosi lákavého a nedostižného, co se s takovou rychlostí šíří planetou. Je záhada, jak ten nepatrný rozum vměstná vše — od molekul až po galaxie, aniž se rozpíná, aniž vůbec má objem. Všechno může oplodnit, aniž se opotřebuje. Je součástí světa, avšak nepodléhá žádnému ze zákonů, jež nemohou překonat tělesa pevná i tekutá, plazmová i plynná. Je to velkolepé. Je to velkolepé a nutí to člověka, aby dál šířil bezměrnou sféru myšlení prostírající se v jakýchsi jiných dimenzích, aby neztrácel nic z nahromaděného bohatství, aby je dál pěstoval.

ŠPATNÁ NÁLADA JE JAKO BOLEST

Další reklamní štít.

To tak. Jen nespokojenost je hybná páka, jinak bychom dodnes žili v jeskyních.

Před budkou u železničního přejezdu se na lavičce olizovala kočka. Kisčovi se za zády něco pohnulo, až se mu úlekem sevřelo srdce. Fena vyštěkla a kočka zmizela, jako by ji sfouklo. Kisč s úctou pohlédl na Bianku. Vida ji, nikdy asi kočku neviděla, ale své povinnosti přesto zná.

Automobil se dostal do jiného tempa, řítil se po úsecích dlouhých desítky kilometrů, za jízdy nabíral dech, aby zdolal další úseky rovnoběžné jízdy.

Kisč se opřel zády o opěradlo a volant jen nepatrně přidržoval. Hodně toho ještě musí promyslet. Vezme zelený vedoucí expedice zaostalého odborníka? Jistě vezme, jeho i Ronu, ale udělá to z nezbytnosti, protože nemá lidi. Však on mu potom Kisč dokáže, že ještě něčemu rozumí.

V ústavu ho nikdo nepodceňoval, to až později ztratil zájem o všechno. Bude se muset aspoň na dva měsíce zahrabat do knih s nejnovějšími poznatky a dohnat, co zameškal.

Obloha potemněla, majorýžová pole vystřídaly opuštěná staveniště a betonové plochy. Automobil uháněl kolem všeho toho nebo všechno toto uhánělo kolem nehybného automobilu, pohánělo kola, nutilo je k šíleným obrátkám. Zpět ubíhaly haldy štěrku prosáklého strojním olejem, kusy svíjejících se lan, kabelový buben, kopečky oranžového písku. Už je na poušti!

Zabrzdil a vystoupil z vozu a počkal, až se mu v očích dobíhající vesmír zastaví a uklidní.

Fena za ním vyběhla a živě se otřepala.

Opravdu byl na poušti. Na obzoru se rýsovala tenká čára šikmé věže.

Udělal deset kroků od betonky, dalších deset. Cítil se tu normálně a bezpečně, protože věděl, že má za sebou silnici.

Ze země trčel šikmý jícen roury. Kisč se zachvěl. Včera se po nich plazil, až málem ztratil lidskou podobu.

Cítit potřebu překonat svůj strach. Rázně vykročil k tajemnému jícnu.

„Klid, nic se neděje!“

Fena mu vzadu přisvědčila ostrým štěknutím. Taky si tu vytrpěla svoje.

Roura ani nehlesla.

Přistoupil až na okraj. Fena mu byla u nohy. Sedl si, nohy dovnitř a dlaní poklepal zrezivělý vnitřek. Rozhlédl se. Vyndal cigaretu z krabičky, otevřel ústa, ale ruka s cigaretou mu klesla.

Asi deset metrů vlevo zela černá díra, vchod pod zem s nízkou zděnou obrubou. Šel k němu.

Stoupl si na první popraskaný plastobetonový schod a nahlédl do tmy. Dodal si odvahy a vykročil. Blikavé žluté světlo vyznačilo ve tmě kulaté okénko a železná madla schodiště. Ano, celé podzemí je podřízeno technice.

Pohlédl zpět. Fena stála na povrchu a tiše kňučela.

Bude mít dost sil pokračovat?

Deset schůdků, dalších deset…

Od nízké podzemní místnosti se táhly různými směry tři chodby. Pravou zatarasila deska s tabulkou, která podle mezinárodních zvyklostí hlásila zvýšenou radiaci — hvězdy mezi několika vlnovkami. Na konci levé chodby se míhalo červené světlo. Ti dva, kteří se beze stopy ztratili, jak vyprávěl Tutott, vstoupili dovnitř možná tudy.

Kisč postoupil do úplně tmavé chodby uprostřed. Našlapoval jako špičkový tanečník, ohmatával před sebou podlahu a tak udělal deset opatrných kroků. Pak se zastavil.

Těsně vedle sebe zaslechl rychlý trhaný dech. Chvějící se psí tělo se tisklo k jeho noze. Pohladil chundelatou hlavu.

„To nic, Bianko, však si zvykneš. Budeme spolu podnikat třeba týdenní túry. Vezmem si vodu, jídlo, světlo a nářadí a práce bude ažaž.

Otočil se přesně o sto osmdesát stupňů. A taky inerční kompas bude samozřejmě potřebovat. Dokonce kompasový pás, který začne pálit na boku, jakmile se člověk vychýlí ze směru. Takový, jako mají hloubkoví potápěči a geologové v džungli.

Nahoře byl po zatuchlém vzduchu v podzemí svěží chládek. Automobil mu uprostřed toho chaosu připadal zcela nepatrný.

„Tak co, pojedeme?“

Fena skočila na přední sedadlo, zavrtěla se a uvolnila místo u volantu.

„Chceš být vedle mě, viď?“

Zahrčel motor. Zase běželo všechno zpátky, prolámaný kryt kompresoru, plastobetonové panely, svitky drátu a písečné duny.

Na okamžik zazářil závěrečný plakát:

mezi ŠPATNOU NÁLADOU

Tak tedy vyhledejte

Vyhledat? Ať si hledají někoho jiného. Je třeba pracovat, dělat něco pořádného, pak přijde taky správná nálada.

Měl pocit, jako by mu praskal podebraný vřed. Kolik let žil utlačený. On i Rona se už chtěli vydat na milost a nemilost té Jistoty. Ale teď už věděl, že obrovský aparát zisku, který ovládá moc všech strojů, um laboratoří a těžký krok mechanizace, co má k dispozici vědecky rozpracovaný systém Dozoru, není všemocný. Není všemocný, protože stojí proti Člověku. I Kisčova lhostejnost znamenala protest, třeba slabý, svědčila o krizi tohoto obludného aparátu. Nemá pravdu Tutott, když říká, že podstatné pro realitu je pouze to, na čem se dohodnou ti v palácích. Hloupost!

Podstatná nejsou tato rozhodnutí, ale jak na ně reagují obyvatelé velkých domů. Symptomatické je i to, že z příslušníka Dozoru se v noci stává jiný člověk, a dokonce i ve dne upozorňuje svou oběť, aby mu nepadla do rukou. A není samo sebou, že se doktoři věd toulají pouští. Mozek se nemůže naučit ničemu se neučit. Vše zanechává svou stopu, vyvolává odezvu a zpravidla jinou, než s jakou počítají lidé schovaní za ocelovými zdmi.

Naděje se ovšem neskládá do výjimek. Do odpadlíků jako Grogor, do kunsthistoriků vyhýbajících se lidem. Ani do městečka, jež se zřeklo novot přetechnizované společnosti. To vše jsou jen symptomy, ne podstata. Spoléhat se dá pouze na takové, jako je Niol a její přátelé, jako je vedoucí geologické expedice, jako je Lech, který si oblíbil podivné dítě Arta.

U přejezdu na státní silnici Kisč zastavil, přesedl si na zadní sedadlo a zapnul program.

Automobil frkl a začal přeměňovat prostor na čas, každou vzdálenost třiceti kilometrů na tři minuty (na tři minuty, třebaže on a Niol dnes těch třicet kilometrů zdolávali s vypětím všech sil celý den). Brázdy plastobetonu se spojily do rovných čar a vše, co bylo po stranách, do šedivé ploché roviny. Jen v dálce se modraly řady plynojemů.

Přestal proklínat nenáviděnou techniku. Bylo by škoda odhodit všechno, co vytvořila, znovu rozkrájet svět na malé pěší vzdálenosti, ulámat křídla letounům a magnetické prstence vlakům. Bylo by škoda přerušit rozhlasové a televizní vlny a ve ztichlém bytě svítit loučí. Grogor se spolehl sám na sebe, odvrátil se od všeho, co poskytly rozum a umění. Zbyly mu kruhy pod očima, ruce plné mozolů, přestal číst knihy a poslouchat hudbu. Vlastně i tělo se dá vyměnit, když je to nezbytné. I ty elektrody zabudované v hlavě mohou být na něco, mají-li přemoct chorobu…

Napravo od silnice se na okamžik mihl zděný plot a hned zmizel v dálce. Nevadí, však na něj taky dojde!

V prsou mu zazněl motiv, zesílil a zas pomalu mizel.

Bylo to cosi zapomenutého, melodie z dob, kdy byl mladý a smělý, kdy si byl jist sám sebou. Melodie mohutněla, ovládla povrch vědomí, burcovala ho, aby si vzpomněl.

Fena zvedla hlavu, zhluboka si vzdychla, docela jako člověk, a zase ulehla. Zamyšleně ji pohladil.

Silnice se prohnula jako kočičí hřbet. Kisčův automobil a stovky dalších vozů zpomalily. Tam na konci cesty se objevilo superměsto s miliónem čtverhranných vrcholků, mezi nimiž zel milión čtverhranných propastí. Jeho dech zahalil polovinu oblohy.

Srdce se v Kisčovi ozvalo jako údery zvonu a už to tu bylo — začátek symfonie č. 38. Vtrhlo to jako perlivý horský proud. Odkud to přišlo? Z dávné minulosti, od zelených kopců kolem starého Solnohradu, z jeho klikatých uliček, ze zašlých desek kolem vodotrysku před univerzitou. Z lásky, kterou obklopoval svého syna skromný Leopold, z pomoci přátel rodině chudých muzikantů, z řevnivosti, útrap a nadějí Wolfganga Mozarta.

Jednou se setkají, génius umění, který přináší ideál, a drsný, silný génius techniky, který tento ideál realizuje!