Jevgenij Jakovlevič Guljakovskij

Dlouhé svítání na Enně

Zasedání Rady pro mimozemské osídlování skončilo až pozdě v noci. Tři její členy Rotanov požádal, aby neodcházeli: kapitána expedičního křižníku Thorsona, známého vědce v oblasti prostorové fyziky Elsona a svého zástupce Pavla Krámová. Čekal ho obtížný a velice závažný rozhovor. Po nepřetržitém tříhodinovém zasedání byli všichni unaveni, Rotanov proto přešel rovnou k věci:

„Rada rozhodla, že všichni, kdo tu jsme, jsou zařazeni do speciální průzkumné skupiny. Jako velitel této skupiny jsem zplnomocněn sdělit vám doplňující informaci. Jakmile bude Caravella kompletně vybavena, odstartujeme do oblasti Epsilon 112. Úkolem expedice je zjistit, co to jsou takzvané antiprostorové bubliny.“

„Jestliže máme dodatečné informace o černých korábech, proč se jim v oficiálních hlášeních tak paličatě říká antiprostorové bubliny, co ten termín vlastně znamená?“ zeptal se Thorson, a podle jeho podrážděného tónu bylo Rotanovovi jasné, že klidná část porady tím skončila.

„Můžu já?“ Elson se už hrnul do boje, jenomže Rotanov ho zarazil pohybem ruky. Nechtěl se dát zatáhnout do vleklých vědeckých sporů.

„Název není to nejdůležitější. Jsou domněnky, že uvnitř těchto výtvorů je vakuum jiného světa. Nehodlám tu hodnotit, jak dalece je tento předpoklad opodstatněn. Všechny, kdo se zajímají o vědecké hledisko této otázky, prosím, aby se seznámili se zprávou speciální skupiny odborníků. Nyní vás seznámím jenom s podstatou věci. Bublina nebo koráb je v podstatě koule, někdy elipsoid, s absolutně černým povrchem, který pohlcuje veškeré záření. Může mít různé rozměry. Od tří do čtyřiceti metrů v úhlopříčce. Při styku s takovým povrchem se začne jakákoli hmota našeho světa pomalu bez vyzařování energie rozpouštět. Bubliny mohou libovolně měnit dráhu a rychlost letu. Vlastně právě tato schopnost byla důvodem pro původní neoficiální název koráby. Podle mého názoru jsou oba názvy pracovní. Někteří vědci považují bubliny za řízené entropické bomby s automatickým naváděním na cíl.“

„To je naprostý nesmysl!“ neudržel se Elson. „I když se hladina entropie v oblasti kontaktu skutečně zvyšuje, je to podle všeho následek nám neznámých fyzikálních procesů doprovázejících rozpouštění hmoty černými bublinami.“

„To je možné. Jistá je však jedna věc — není možno jen tak přejít fakt, že se bubliny objevují v našem světě. Jsou pro nás příliš nebezpečné, museli jsme okamžitě evakuovat už dvě námi obydlená místa, která jsme kolonizovali. Rozvědka určila přibližné směry letu bublin.“ Rotanov zapojil předváděcí zařízení a na zdi se rozzářila hvězdná obloha. Šipka přeťala celý levý okraj Galaxie a dosáhla až na titěrně malou, osamělou hvězdičku.

„To je Epsilon 112. Podle umístění v prostoru nepatří k naší Galaxii, nejspíš je to host odněkud zvenku.“

„Kdy byl objeven?“

„Vlastně tu mohl být jakkoli dlouho. Není v našich silách sledovat všechny okrajové hvězdy Galaxie. Na starých snímcích hvězda vypadá úplně stejně. Soustředila na sebe pozornost, až když bylo jasné, že trasy všech tří nám známých vpádů černých bublin do naší Galaxie se v tomto bodě protínají.“ Šipka se na obrazu pohnula a zakroužila kolem Epsilonu.

„Jsou známy způsoby, jak bojovat s černými bublinami? A co uděláme, když napadnou Caravellu?“

„Něco víme. Mohutný energetický impuls při dostatečném soustředění energie může černou bublinu, řekněme, zhasnout.“

„Proč zrovna zhasnout?“

„Protože vzájemné působení bubliny a energetického výboje probíhá bez výbuchu. Energie je pohlcována, bublina se zmenšuje, a pokud byl výboj dostatečně silný, docela zmizí. Chtěl bych vám však připomenout, že úkolem naší výpravy je pouze rozvědka, nic víc. Nesmíme vstoupit do kontaktu s černými bublinami! Koneckonců při jejich bezvýznamné rychlosti v prostoru není pro nás těžké vyhnout se jim.“

„Rozvědku by mohly provést i automaty,“ nespokojeně zavrčel Thorson.

„Máte pravdu. Avšak údaje automatické rozvědky nás nemohou uspokojit. Z deseti sond vypuštěných do oblasti Epsilonu se vrátila jenom jedna. Záznamy, které dopravila, prakticky není možno dešifrovat. Automat se podle všeho dostal do zóny nějakého záření, které dosud neznáme. Epsilon je vůbec podivná hvězda. Máme-li věřit výpočtům, musí tam být dvojhvězdná soustava. Druhou hvězdu se nám však nepodařilo zjistit. Dál už čekat nemůžeme. Právě došlo k útoku černých bublin na naši kolonii na Dzetě. Přinesl oběti na lidských životech. Rada se na můj návrh rozhodla vyslat naši výpravu.“

Epsilon zazářil na čelních obrazovkách jako oslepivě modrá koule hned poté, kdy automaty dokončily běžnou průzkumnou proceduru. Prostor kolem této hvězdy vzdálené od galaktických výběžků se zdál docela prázdný. Na některých místech obrazovky bylo ne zcela zřetelně vidět skvrnky vzdálených mlhovin a galaxií.

Hvězda vypadala docela obyčejně. Modrý obr druhé třídy. Takové hvězdy obvykle nemívají planety. První dojem však nebyl správný. Tahle hvězda planetu měla. Titěrná černá koule se náhle vynořila z okraje hvězdy a všechny přístroje se na ni okamžitě soustředily.

„Na planetu má příliš veliký průměr… Proč vlastně přístroje nemohou určit její rozměry? Žádné impulsy lokátorů se nevracejí. Povrch planety mírně září, jinak bychom ji neviděli vůbec. To je divná planeta…“

Ani jediná automatická sonda vyslaná k planetě se nevrátila, rozhodli se tedy trochu se přiblížit, chtěli však zůstat v bezpečné vzdálenosti. Tím se dopustili první a jediné chyby. To, co považovali za planetu, bylo vrcholem zakřiveného prostoru, který v sobě ukrýval celou hvězdnou soustavu. Právě toho prostoru, v němž záhadně zmizela hvězdná družice Epsilonu… Teď už věděli, proč se nevrátily průzkumné koráby a automatické sondy. Uvědomili si to však příliš pozdě. Všechen výkon motorů Caravelly nestačil, aby se mohli dostat z gravitační pasti.

Na první pohled to vypadalo docela normálně. Střídali se při hlídkování, motory sotva slyšitelně pískaly, jak pracovaly s forsáží, a jenom ztřeštěné ručičky gravimetrů ukazovaly, že dole pod nimi leží propast, kterou člověk jen těžko mohl analyzovat nebo kterou by dokonce mohl pochopit… Hvězda, která zahubila sama sebe, zploštila se do rozměrů planety, pokřivila kolem sebe prostor, takže ten ztratil téměř všechny své běžné fyzikální vlastnosti natolik, že se změnil dokonce i průběh času. Koráb se neustále zmítal ze strany na stranu, vzdálené hvězdy před nimi tančily jako bláznivé procesí. Caravella byla ještě daleko od povrchu samotné kopule, ještě bojovala, ale veškerý výkon motorů stačil jen na to, aby se udržela na vnější oběžné dráze. Nebylo možno ani vytušit, jak dlouho se koráb takhle udrží. Těžko mohl někdo předpovědět, co se s nimi za minutu stane v takto zmrzačeném prostoru, který se neřídil podle běžných zákonů.

Východisko ovšem existovalo. Jedno jediné. Snížit hmotnost korábu přibližně o jednu třetinu. Výpočty ukázaly, že v takovém případě mohou motory vyrvat koráb z objetí umírající hvězdy.

Třetina hmotnosti byla v jejich případě hodně i málo. Málo proto, že koráb byl vybaven planetárním expedičním komplexem, který spolu s Výsadkovým člunem představoval právě větší část této třetiny. Mohli tedy snížit hmotnost korábu tím, že by obětovali tento komplex, aniž by přitom byli ochuzeni o nezbytnou přístrojovou soupravu a palivo. Hodně to bylo proto, že bez planetárního komplexu ztrácela celá jejich výprava smysl. Země by marně čekala na odpověď na své otázky. A někde tady docela blízko ležela základna černých korábů. Tajuplné středisko, které je vysílalo k hranicím zemské federace. Poté, kdy přístroje pod nimi ukázaly obíhající planetu kolabující hvězdy v dalším zakřivení prostoru, Rotanov ani na okamžik nezaváhal, že řídicí středisko, pokud vůbec existuje, může být jenom tady.

Neměli čas na dlouhé uvažování, rozhodnout se museli okamžitě. Rotanov shromáždil k poslední poradě svou zvláštní skupinu. Stručně je seznámil se situací a pak se odmlčel, aby se k ní mohli vyjádřit. Byl překvapen, když první promluvil Pavel.

„Chápu, o co ti jde. Není mi jenom jasné, proč.“

„Jaké proč?“

„Proč máme přistát na Černé?“

„Na Černé? Tak vy jste ji už stačili pojmenovat? To vlastně ale není důležité… Můžeme tu získat informace, pro které nás sem Země vyslala.“

„Chápu. Jenom mi není jasné, co s těmi informacemi uděláš. Výsadkový člun, který dosedne uprostřed soustavy na planetě s takovou gravitací, se nikdy nemůže vrátit. A Caravella na nás čekat taky nemůže.“

„Caravella na nás čekat prostě nebude. Osamocený koráb si tu s tím neporadí. Aby se tu mohlo přistát a vrátit se, to by vyžadovalo jiný výkon. Budeme sem muset přivolat flotilu. A až se flotila začne prodírat k Černé, musíme vědět, jaký protivník proti nám stojí a co se tu vlastně děje. Naše skupina tu zůstane jako výsadek.“

„Kdes vzal tyhle vojenské termíny? Člověk by si mohl myslet, že jsi na Černé už někdy byl. Co když je to ale jen přírodní úkaz?“

Rotanov se odmlčel, jako kdyby prvně uvažoval o takové možnosti, pak se však usmál a zakroutil hlavou. „Na to je tady příliš mnoho rozporů.“

„V tom s vámi souhlasím,“ rozhodně se ozval Elson. „Na obyčejnou černou díru to tam dole pod námi nevypadá. Gravitační kolaps uvnitř soustavy probíhá bleskově. Pro toho, kdo něco takového pozoruje, je povrch zakřiveného prostoru naprosto neproniknutelný. Tady je to ale jiné. Člověk má dojem, že proces zploštění soustavy do jediného bodu je uměle zbrzděn. Prostor není v některých místech uzavřen. Probíhá v něm ještě zakřivení. S ničím podobným jsme se doposud nikdy nesetkali. Vážně. Je tu příliš mnoho protikladů. Dělat něco proti přírodním zákonům a vytvářet právě tyto rozpory může jenom rozum.“

Chvíli všichni mlčeli.

„Z toho vyplývá, že jsi pro přistání?“ zeptal se mechanik výsadkového člunu, navigátor druhé třídy Frolov.

„Já prostě nechápu, jak by bylo možné v takové situaci nepřistát.“

„Přistaneme tedy,“ zavrčel Frolov. „Nevyhodíme přece celý planetární komplex. S námi nebo bez, výsadkový člun přece stejně musí z korábu.“

„Můžeme to zkusit, jestliže jsi přesvědčen, že za takové situace se k nám může flotila probít,“ shrnul diskusi Pavel.

„Flotila to dokáže,“ s jistotou prohlásil Rotanov. Nikdo už nic nenamítal.

Kapitola I.

Souostroví

Planeta se na ně řítila neproniknutelnou clonou mračen. Bylo málo světla na to, aby se z takové výšky dalo něco rozeznat na jejím povrchu, přístroje výsadkového člunu nebyly tak výkonné, příliš jim to neusnadnily. Když klesli do výšky deseti tisíc metrů, výsadkový člun se ocitl v neproniknutelné vrstvě mraků a plul teď v načervenalé mlze nejméně už dvě hodiny.

„Mám jít níž?“

„Počkáme. Měl jsem dojem, že ty mraky nejsou celistvé, musí přece někde být mezera. A musíme taky dát automatům čas, aby dokončily rozbory.“

Teprve po půl hodině se mraky rozestoupily a lidé spatřili oceán. Ležela pod nimi olověně šedivá, zcela nehybná plocha táhnoucí se od obzoru k obzoru. Připadala jim stejně mrtvá jako tenhle svět. Nikdo nepromluvil. Tento poslední neúspěch už nemohl nic změnit na jejich náladě.

„Neznám planetu, která by byla celá pod vodou. Musí tu přece být nějaká pevnina nebo aspoň ostrov!“

„A co Lidos?“

„Lidos byla výjimka. Doposud je to jediná planeta bez souše, kterou jsme objevili.“

„Tak měj na zřeteli, že tohle je ta druhá,“ uzavřel úvahy zamračený Frolov po několikahodinovém bezvýsledném létání nad oceánem. Z napětí, s jakým sledoval planetu, mu slzely oči, jako kdyby se díval do větru. Kvůli šeru, které se tu vůbec nerozptýlilo, nemohli rozlišit žádné podrobnosti, neviděli dokonce ani vlny.

„Jenomže na Lidosu civilizace je, a značně vyvinutá.“

„Pod vodou?“ zeptal se Elson.

Pavel přikývl. „Plazi. Kdyby tam byla souše, za nějakou dobu by vystoupili na povrch.“

„To nám moc nepomůže.“ Frolov se otočil k okénku. Letěli teď docela nízko a poprvé uviděli vlny, krátké a ploché vlny, které ubíhaly pod výsadkovým člunem. Co bylo dál než sto metrů, to už nebylo možno rozeznat, a proto, když se pod nimi mihla tmavá skvrna jakoby pokropená nazelenalými kaňkami, nepochopili hned, co to je.

„Ostrov! Pod námi je ostrov!“

Rotanov zamířil se člunem prudce dolů, aby neztratil z dohledu tento titěrný kousek souše. Najednou však po levé straně uviděli v širokém pruhu celé souostroví táhnoucí se daleko za plochý obzor. Nejprve Rotanov letěl podél pobřeží, chtěl si udělat alespoň přibližnou představu o rozloze, za chvíli však už zamířil se člunem rovnou k pevnině.

„Přistaneme.“

„Neobletíme to celé?“

„To ještě stihneme. Automaty musí mít čas na rozbory. Uvidíme, jestli se tu vůbec dá dýchat a pít ta jejich voda. Ve skafandrech dlouho nevydržíme.“

Vybrali si plošinku nedaleko břehu. Houštiny, které na tomto místě ustoupily dál na souš, tu vytvořily zeleně fialové zákoutí dobře kilometr vzdálené od vody. Při poslední zatáčce před přistáním výsadkový člun proletěl těsně nad nízkými, jakoby připlácnutými stromy tisknoucími se k sobě.

První, co člověka napadlo, bylo, že těch divokých rostlin se nikdy nedotkla ani drvoštěpova sekyra, ani noha zvířete.

Jakmile utichlo svištění motorů, Rotanov zapojil vnější mikrofony.

Planeta mlčela. Nikde nebylo ani hlásku. Jenom vzdálené elektrické výboje pronikaly prostřednictvím reproduktorů do kabiny výsadkového člunu. V dálce zuřila bouřka. Každý z posádky si bezděčně představil ten déšť, pružné proudy valící se vody, obrovské pukající bubliny na loužích, větve stromů sklánějící se v poryvech větru. Takový obyčejný pozemský déšť. Nikdo z nich by však nedokázal říct, jak asi vypadá déšť na této daleké cizí planetě, tak daleké, že tu jinak plynul čas, a tak cizí, že se dokonce nikdy neobjevilo na obzoru slunce.

„Vystoupíme?“

„Ano. Už je čas.“ Pršelo někde daleko odtud. Automaty dokončily rozbory. Lidé však stále ještě váhali a neměli odvahu odklopit kryt kabiny a vstoupit na zemi, z níž možná nebylo návratu.

„Klima tu je jako v tropech. Teplota osmadvacet stupňů. Vzduch je dýchatelný, bez jedovatých plynů, mikroby tu nejsou. Planeta jako růžová zahrada.“

„Jistě, jenom slunce tu zapomněli zavěsit.“ Frolov cvakl zámkem a vstupní kryt kabiny se odklopil. Vzali výsledky expresních laboratoří jako samozřejmé, jako kdyby nevěděli, že tohle byla jedna z tisíců možných variant, protože právě jenom na jednu planetu z tisíce připadaly takové podmínky, které jako kdyby byly připraveny speciálně pro člověka. Seskočili na zem, postavili se jeden vedle druhého a pozorovali tmavé houštiny. Jenom Rotanov stále ještě seděl ve svém křesle a uvažoval o tom, že takové shody okolností neexistují a že za tím vším musí být něco jiného. Vzal těžký batoh s planetárním zařízením a seskočil za ostatními do písku, který trochu povolil pod jeho tělem.

Rozestoupili se v kruhu kolem výsadkového člunu, v rukou svírali zbraně. Pro nezasvěceného to vypadalo, že lidé zaujali kruhovou obranu neznámo proti komu. Tak to předepisovaly pokyny a dlouhými lety vypracovaný zvyk. Při první návštěvě cizí planety byla opatrnost vždycky na místě.

Po počátečních chvílích ticha je nyní ohromila kakofonie zvuků doléhajících sem z houští. Nějaká zvířata tam táhle křičela. Lidem to připomínalo kukání. Současně z několika míst sem doléhalo ono teskné a temné volání. Ve skutečnosti však tyto zvuky neměly nic společného s pozemskou kukačkou, jedině ono spojení hlásek mohlo něco takového připomenout, ovšem právě to dodávalo celé situaci na hrůznosti. Hlasitost těch zvuků nemohla napovědět, o jak velká zvířata jde, přesto srdcervoucí volání přilétající sem ze všech stran vzbuzovalo mrazení v zádech. Nejvíce ze všeho však neochromovaly ani tak ty zvuky, jako měkké rozptýlené světlo linoucí se ze všech stran.

Z kabiny výsadkového člunu nemohli o tom všem získat žádnou představu. Věděli sice, že tady panuje pološero, avšak teprve teď, když vstoupili do té nekonečné šedivé noci, pochopili, co to znamená. Jako kdyby se planeta zastavila někde v půli cesty mezi svítáním a večerním západem. Takové noci někdy bývají na Zemi v severních oblastech krátce před začátkem bílých nocí, když se z noci stává něco křehkého, nestálého, když do sebe stačila vstřebat dosud nezrozené světlo.

Narůžovělé, dosud nedokončené bázlivé světlo se tu linulo ze všech bodů nebeské klenby, a když se člověk na pár minut zastavil, musel si uvědomit, že tahle podivná cizí noc má své svérázné kouzlo. Rotanov se chtěl odpoutat od všech těchto pocitů rozptylujících jeho pozornost a zapnul silnou svítilnu. Její široký oslepující paprsek narazil do namodralé stěny pichlavých houštin. Nic se nepohnulo, rozhostilo se jen naprosté ticho, široko daleko všechno znehybnělo, zůstal jenom ten světelný paprsek, cizí a provokující. Připadalo jim, že tma k nim přistoupila blíž, že se k nim přikradla ze všech stran. Měli pocit, že se k nim někdo plíží na hebkých tlapách, šelestí listím v houští kousek od nich a prchá, stačí jenom namířit světelný paprsek tam, odkud se ten zvuk ozývá.

„Tak už to sakra vypni!“ ozval se Pavel. „Kvůli tomu tvému světlu není vůbec nic vidět“

„Musíme si zvykat na místní světlo a ne zbytečně vybíjet baterky. Já si aspoň myslím, že si oči postupně zvyknou. Světla je tu dost, je jenom příliš rozptýlené a dopadá sem ze všech stran. Časem si to ani neuvědomíme,“ přidal se k Pavlovi Elson a Rotanov proti tomu nic nenamítal. Chvílemi neviděli vůbec nic, zanedlouho však oči skutečně přivykly přízračnému světlu.

„Jak je vůbec možné, že obloha takové světlo vyzařuje? Nejsou tu ani hvězdy, ani měsíce, nic.“ Frolov to vyslovil jako otázku.

„To je zbytek světla z Epsilonu,“ vysvětloval Elson. „V uzavřeném prostoru se nemůže rozptýlit a proniknout ven. Všechno záření, tedy i tepelné, je uzavřeno v gravitačním prostoru, je tu vedro, i když už ta hvězda téměř nehřeje“

Zvířata v houštinách znovu spustila svůj srdcervoucí křik, ale lidé si už na ty hlasy zvykli. Stále stáli v těsném kruhu se zbraněmi v rukou. Frolov jako první podlehl tomu nekonečnému čekání na neznámé nebezpečí. Vykročil ke člunu, otevřel kryt kabiny a na sedadlo odhodil svůj paprskomet.

„Když začneme střílet, dlouho tu nevydržíme. Podle mě jsme vůbec nemuseli přistávat, jestli tu chceme takhle stát se zbraněmi připravenými ke střelbě.“

„To by mě zajímalo, co uděláš, až na tebe vyskočí nějaká obrovská příšera, třeba co byla na Arkturu. Nebo ty snad víš, co to tam v houští řve?“

„On na Arkturu nebyl, a proto prý ochotně sehraje roli dobře připraveného bifteku.“

Smích trochu snížil napětí visící ve vzduchu. Lidé se začali pohybovat, zbraně nechali klesnout. Elson Frolova podpořil. „V podstatě má pravdu. Se zbraněmi musíme být opatrní, aspoň na začátku.“

„Takhle tu stát nemá smysl. Musíme něco dělat.“

„Mohli bychom se podívat, jak tu vypadá moře,“ navrhl Rotanov. „Jestli tu jsou nějací lidé, musíme je hledat na pobřeží.“

„Ty tomu pořád ještě věříš?“ udiveně se zeptal Pavel.

Rotanov pokrčil rameny.

„Moc dobře vím, jaké zvláštní formy života může někdy vytvářet cizí rozum. Že jsme neviděli města nebo neslyšeli vysílání, to ještě nic neznamená.“

Museli urazit kolem pěti set metrů a projít úzkým porostlým pruhem půdy. Rostlinstvo jim připadalo jako nepřátelské území, blízkost výsadkového člunu vzbuzovala iluzi jistoty.

„Neměli bychom přece jenom počkat na svítání?“ opatrně se zeptal Elson, hned se však vzpamatoval: „No jo, ona tu vlastně žádná svítání nejsou…“ Ta jeho poslední věta se dotkla všech, protože každý podvědomě čekal na svítání a nevěřil, že tento soumrak může trvat věčně.

„No, nějaké svítání tu přece jen bude,“ namítl Rotanov. „Až se planeta obrátí touto stranou ke zbytku Epsilonu, mělo by tu být přece jen víc světla.“

„To od toho nedopalku?“ ušklíbl se Frolov.

„Nejen od něho. Gravitační pole soustřeďuje světlo do středu, obloha u Epsilonu je výrazně světlejší.“

Za zády se jim ozvalo místní kukání.

Zaznělo to, jako kdyby si z nich chtěl někdo udělat legraci, a Elson se nervózně otočil. Klid v houští však nebyl ani tentokrát ničím narušen.

Šli v dlouhém zástupu a pomalu mířili k moři. Rotanov už svítilnu nerozsvítil, neudělal to dokonce ani tehdy, když se před nimi objevila poměrně široká pěšina, po které mohli jít dva lidé vedle sebe. Pouze se zastavil a dlouho, opatrně zkoušel písek, dá-li se tudy pokračovat.

„Cos tam našel?“

„Nic kromě té pěšiny. Je to taková divná cesta, co vy na to? Na stezku pro zvířata to moc nevypadá, nejsou tu žádné stopy, větve rostlin nejsou polámané, jako kdyby to tu někdo prosekal, snad aby byl snadnější přístup k moři.“

„Myslím, že se mýlíš. Takové průseky vznikají také docela náhodně, třeba častým působením větrů vanoucích tímto směrem.“

„Proč ne, možné to je.“ Rotanov vstal a očistil si písek z dlaní. Asi po dvou stech metrech houštiny končily a lidé se ocitli na úzkém pruhu pláže. Dlouho mlčky naslouchali šumění příboje, sledovali, jak se neúnavně rozbíhá po písku, až Elson zklamaně prohlásil:

„I zvuk těch vln je jiný, nešplouchá tu příboj, nepovídá si jako na Zemi, ale tak nějak divně syčí. Přesto je ale tohle moře svým způsobem krásné.“

Nikdo mu neodporoval. Všichni mlčky pozorovali, jak na obzoru nad vodou houstne stříbřitý opar svítání, jak vlny, které se rozběhly na břeh, uvnitř blikaly namodralým elektrizujícím světlem. Nebyla to světélka signalizující život, nepodobala se třeba hvězdám, jak tomu bývá jenom v pozemském moři. Ta voda svítila chladem. Frolov udělal poslední krok, který ho dělil od tohoto cizího příboje, a nastavil blížící se vodě svou botu. Voda vyšplouchla jako živá, převalila se mu přes nohu a stáhla se zpátky. Nestalo se nic.

„Vrať se,“ požádal ho Rotanov. „Chováš se jako dítě.“ Ze zkušenosti příliš dobře věděl, že na cizích planetách bylo obvykle nejnepřátelštější a nejnebezpečnější to, co z pozemských hledisek bylo naprosto neškodné. Jako kdyby se jeho obavy měly naplnit; Za nimi se ozvalo podivné cvakání připomínající celou kavalkádu poníků ženoucích se k pobřeží cestou, kterou sem právě přišli oni. Nebyli to však koně… Hladina oceánu odrážela dostatek světla a všichni uviděli podivné zvíře, které najednou vyrostlo na okraji porostu. Tlusté roury nohou nebo chapadel vedly od oválného těla nejprve nahoru a teprve pak se v obloucích široce klenutých opíraly o zem. Zvíře mělo šest nebo snad osm nohou, míhaly se ve vzduchu tak rychle, že je nebylo možno spočítat. To, co považovali zpočátku za drobný trup ukrývající se za rytmicky se míhajícíma nohama, byla pouze hlava chráněná třpytivým pancířem, z jehož výřezu se dívaly čtyři oči. Jakmile zvíře spatřilo skupinu lidí, zpomalilo svůj běh a asi dvacet kroků od nich se zastavilo. Tři paprskomety se jako na povel připravily ke střelbě a prsty lidí automaticky dosedly na spoušť. Nikdo se ani nepohnul. Zvíře náhle zeširoka roztáhlo nohy, natočilo se k nim bokem, a teprve nyní si všimli jezdce. Obratný mladík seskočil z pohodlného sedla připevněného na zádech zvířete a pomalu jim vykročil vstříc.

„Zbraně dolů,“ tiše rozkázal Rotanov a hlavně paprskometů poslušně zamířily k zemi.

Čím blíže byl jezdec, tím větší bylo jejich překvapení. Nejdříve viděli jenom obrysy jeho postavy, teď však už mohli rozlišit bledou, trochu protáhlou hubenou tvář s velkýma modrýma očima, oblek mu nahrazoval starý dlouhý kaftan vyšívaný spoustou ornamentů podobně jako široký opasek.

„To je humanoid,“ promluvil tiše Pavel. „Příliš se nám podobá. Buď se jeho vzdálení předkové narodili na Zemi, anebo…“ To, co se skrývalo za tím „anebo“, už nevyslovil, ale Rotanov, který si dobře pamatoval na Hydru, pochopil, že tím chtěl říct napodobenina, kopie člověka, biorobot. Ti, kteří se dovedli tak dokonale orientovat v pozemském hvězdoletu, věděli toho o lidech jistě dost.

„Ta, která skrývá svou tvář, vás vítá ve své zemi, cizinci.“ Mladíkův hlas zkreslený kybernetickým tlumočníkem jim zazněl jakoby za zády z batohů nacpaných planetárním zařízením. Nikdo se nepohnul, nikdo nepromluvil. Ta slova zazněla příliš pozemsky, nehledě na podivné jméno té, která jim to vzkazovala. Věděli, že když tlumočník nemá ve slovníku vhodné slovo, volí takové, které je svým významem nejblíže překládanému výrazu, proto jméno zaznělo tak dlouze. Cekali, že bude něco následovat, a stále se nedokázali vzpamatovat z takového setkání. Prorazit bariérou zakřiveného prostoru, dostat se na dno gravitační propasti, přistát na planetě, která nemá dokonce ani slunce, a ke všemu ještě takové setkání s tím průvodcem, pážetem, sluhou nebo čertví kdo je tenhle vyslanec. Jak se dozvěděl o jejich přistání? Proč v jeho chování není ani trochu strachu nebo aspoň údivu? Byla to lidská tvář s rovným nosem, modrýma očima hledícíma klidně a vážně. Jako kdyby je tu čekali, jako kdyby měl Rotanov pravdu, když ho napadlo, že tohle divadlo tu pro ně bylo přichystáno… Stále ještě neměli dost odvahy tomu všemu uvěřit.

„Kdo je to Ta, která skrývá svou tvář? Kněžka? Náčelnice vašeho kmene?“ zeptal se Rotanov, i když všichni cítili, jak je taková otázka nevhodná, skoro až ironická. Vyslanec jí nevěnoval sebemenší pozornost. Dělal, že neslyšel, nebo nerozuměl? Kybernetický tlumočník rozvlekle překládal zpěvným tónem jazyk lidí do cizí řeči, ale už samotný fakt, že se dokázal vyrovnat s prvními větami místního jazyka, svědčil o tom, že v jeho obrovské slovní zásobě bylo něco blízkého, známého. Jazyk, kterým tu teď hovořili, jim nebyl tolik cizí, stejně ani onen oblek a tvář, podivné tu bylo jenom zvíře, na kterém sem vyslanec přijel a které stálo nehybně o kus dál a vytrvale jim připomínalo, že skutečně jsou v cizím světě.

„Ta, která skrývá svou tvář, vás zve na oslavy,“ pronesl vyslanec.

„Rozumíš tomu aspoň trochu?“ zašeptal za Rotanovovými zády Frolov. Rotanov se najednou usmál, až se tomu sám podivil.

„Copak musíš hned všemu rozumět? Slyšels přece, že nás zvou na oslavy, tak půjdeme a uvidíme, co to znamená.“

Jako kdyby cizího mladíka tato věta uklidnila, pomalu se otočil a bez ohlížení přistoupil ke svému zrůdnému koni. Rotanov si jako první hodil paprskomet na rameno a následoval ho. Ostatní se beze slova, bez otázek vydali za ním.

Pěšina se brzy rozdvojila a vedla na opačnou stranu od jejich člunu podél pobřeží. Jezdec jel před nimi pomalu a Rotanov se bez velkého úsilí dostal na jeho úroveň.

Když si mladík všiml, že se Rotanov drží v uctivé vzdálenosti od rychle se míhajících nohou zvířete, přitáhl uzdu a zvíře ještě více zpomalilo.

„To je poutník. Je zcela neškodný. Není třeba se ho bát.“

„Já se nebojím tvého koně.“ Rotanov přistoupil blíže k míhajícím se nohám pokrytým drobnými třpytivými šupinami.

„Kam jdeme?“

„Na oslavu. Dnes je Den malého truchlení.“ Věta, kterou vyslovil kybernetický tlumočník, byla maximálně stručná. Odstíny, podrobnosti v jazyce, to všechno může vzniknout až později, až se obohatí slovní zásoba, ovšem i za tohle zatím díky.

„Často vás navštěvují cizinci?“ Mladík přikývl.

„Často. Někteří přicházejí ze zámoří, jiní, třeba jako vy, přilétají na ohnivých vozech.“

Rotanov nedal najevo, jak ho taková odpověď ohromila. To je tedy pravá příčina, proč jejich setkání proběhlo jako něco docela běžného! Oni je tu vlastně čekali! Nebo lépe řečeno nikoli je, ale někoho, kdo se jim velice podobá, kdo sem přilétá na „ohnivých vozech“. Sotva jen navázali kontakt s rozumem cizí planety, hned byli zahlceni spoustou tajemství. Tak tomu už bylo víckrát, ze zkušeností Rotanov věděl, že později se podle množství shromážděných fakt četné záhady vysvětlí. Důležité je nespěchat, nedělat předčasné závěry a nebrat na pomoc pozemskou analogii, která často bývá na cizích planetách naprosto k ničemu. Dům může být například hrobkou a ohnivý vůz nemusí být výsadkovým člunem, jak si myslel na začátku, může to být klidně nějaký drak soptící oheň. Další vyptávání bylo teď předčasné a moc by toho neobjasnilo, navíc to mohla být vysvětlení nebezpečná. Rotanov postupně zpomalil, dostal se na úroveň s ostatními a tiše řekl:

„Je docela možné, že nás považují za někoho jiného. Neptejte se teď na nic zbytečného, dokud se v tom aspoň trochu nezorientujeme.“

Kapitola 2

Gladiátor

Sama noc byla fialová. Nasytila tou svou podivnou vonící barvou všechno kolem dokola: keře, písek, tváře lidí a dokonce i oblohu.

Jenom pravá část obzoru se postupně nalévala tmavorudým světlem, jako kdyby se jí zmocnil vzdálený požár. Celá zbývající nízká nebeská klenba ověšená chuchvalci mraků byla jako dřív fialová.

Viditelně bylo víc světla. Křoví se změnilo, teď to byly nízké nadýchané keře, jejichž větve připomínaly peří kouzelných ptáků. Tento porost už neskrýval prostor mezi nimi, takže zničehonic se před nimi otevřelo rozsáhlé prostranství plné modrých pohybujících se světélek. Řetězce těchto pohyblivých bodů se plynule měnily a všechny dohromady mířily směrem, odkud přicházela jejich výprava. V ustupujícím rudém soumraku bylo možno mezi světélky rozeznat obrysy nízkých staveb.

Když dorazili na toto místo, zastavili se. Kousek stranou bylo skrze křoví vidět podivnou stavbu, snad to byl stan, snad nějaká dřevěná bouda se střechou spletenou z větví stromů.

„Tady počkejte,“ vyzval je průvodce a vzápětí zmizel v houští.

Osaměli.

„To je divné místo,“ promluvil Pavel. „Zřejmě nějaká vesnice. Hodně malá. Nejspíš tu mají naturální hospodářství, všiml sis té vydělané kůže na sedle? Mám na mysli sedlo toho rádoby koně. Jistě z mazané holiny domácí výroby.“

„Děláš závěry příliš rychle,“ ozval se Rotanov. „Jednou jsem se na Hydře s něčím podobným setkal… Tam vedle primitivních věcí existovalo něco, co bys na první pohled nerozeznal. Mám pocit, že ani tady nebude všechno tak jednoduché. Tenhle poutník… zřídkakdy příroda vytváří taková zvířata. Je příliš racionální, dokonale přizpůsobený pro pohyb v členitém terénu. Téměř dokonalý způsob pro přepravu lidí a malých nákladů.“

„Zvlášť když se nespěchá.“

„Nemáme potuchy, jakou rychlost může vyvinout. Jezdec se nejspíš přizpůsobil naší chůzi.“

Odmlčeli se. Fialová noc jako kdyby na takové mlčení čekala, jako kdyby si přála, aby se zaposlouchali do srdceryvného volání kukačů, aby se zadívali do pohybujících se světel na pěšinách a vdechovali vůni zvláštních květů.

„Může tu být docela pěkně, když si na to člověk zvykne,“ řekl tiše Elson.

„Mám pocit, že na takové zvykání nemáme dost času,“ zamračeně konstatoval Pavel. „Vysoce rozvinutou civilizaci, kterou nám sliboval velitel, tu nikde nevidím. Cítíte vůbec ten vzduch? Je v něm vůně květů a ne fluór a kyselina siřičitá.“

„Všechny civilizace ale tak nevoní.“

„To je pravda. Všechny ne,“ podpořil ho Frolov, „některé civilizace jsou cítit naftou, železem a někdy třeba i něčím horším, například krví.“

Od domku se k nim blížila skupina lidí. V čele kráčeli čtyři sluhové nebo snad strážci s pochodněmi. Z jejich plamene nestoupal vůbec žádný kouř a místo načervenalého plamene kolem svazku pečlivě stočeného listí poskakovaly drobné jazyky modrého ohně. Světla moc nedávaly, ovšem oči obyvatel této planety už dávno přivykly šeru a jen těžko by snesly příliš prudké světlo.

Lidé nesoucí pochodně se rozestoupili a zůstali stát. Teď se před nimi ocitli dva z nich, stařec ve splývavém obleku vyšívaném důmyslnými ornamenty. Na krku měl náhrdelník ze třpytících se neprůhledných kamenů. Těsně vedle něho stála štíhlá žena, do jejíž tváře Rotanov neviděl, ať se o to snažil sebevíc, bránilo mu v tom světlo soustředěné na ně. Nebo spíš si ta žena dovedně skrývala svou tvář za kouskem poloprůhledné látky. Rysy její tváře splývaly, nebylo je možno vůbec rozeznat, byly nezřetelné, nešlo dokonce s jistotou říct, jestli je mladá nebo stará. Měla na sobě bílé šaty bez jediné ozdoby, jenom na pravé ruce se jí třpytil tenoučký náramek a do vlasů se jí snad nějakou náhodou zamotalo živé světýlko, snad světluška, snad fosforeskující kamínek. Několik minut trvalo mlčení, po tu dobu se obě skupiny navzájem prohlížely. Rotanova napadlo, že pro tyto lidi musí jejich výprava vypadat podivně v ochranných skafandrech obepínajících tělo stříbřitou vrstvou, s těžkými batohy na zádech, s podivnými zbraněmi v rukách. Teď se jich jistě zeptají, jak se sem dostali, a kdoví, jak tenhle rozhovor skončí. Jen těžko pochopí, jen sotva uvěří vyprávění o návštěvě z hvězd. Avšak stařec se zeptal na něco jiného.

„Neměli jste příliš těžkou cestu?“ Otázka zazněla nenadále a v takovém napjatém, vyčkávavém tichu zapůsobila až legračně.

„Snadné cesty jen zřídkakdy vedou na zajímavá místa,“ mnohoznačně odpověděl Rotanov a stařec se usmál.

„Dobrá otázka, důstojná odpověď. Doufám, že si spolu popovídáme později, až více pochopíte a vyznáte se v tom, kde jste se ocitli.“

„Nechtěli byste nám v tom pomoci?“ Rotanov trochu vykročil kupředu, avšak jedna ze stráží třímajících pochodeň udělala pohyb na ochranu místních lidí, a proto se zastavil.

„Svou cestu musí ujít každý sám.“ Stařec se obrátil k ženě a zeptal se jí: „Tihle lidé skutečně přiletěli ohnivým vozem?“ Žena mlčky přikývla. „Co se dá dělat, odveďte je tedy na slavnost Dne malého truchlení.“ .

Dvě stráže s pochodněmi vykročily před nimi a vedly je. Rotanov se ohlédl a viděl, že stařec s dívkou už zmizeli v houští.

„Ten starý muž mluvil nesmírně divně. Při pohledu na ty pochodně to znělo příliš složitě, zvlášť když k tomu připočteme ty primitivní zbraně, celé tohle místo.“ Pavel nejistě ukázal rukou kolem sebe. „Vůbec mu nebylo divné, že jsme tady.“

„Tak mi připadá, že taky začínáš pochybovat, a to je moc dobře, příteli, protože pravda je sestrou pochybnosti,“ zasmál se Rotanov.

„Co sem pleteš filozofii?“

„Protože mám pocit, že tu žijí filozofové a básníci, a navíc krásné dívky, ty, které skrývají svou tvář. A proč ne? Krásná planeta, vůně květů, slavnostní průvod. Všecko jako ve starém divadle.“

„Co tím myslíš?“

„Jenom to, co jsem řekl. To naše setkání má nejblíž divadelnímu představení, jenom pořád nechápu, kdo je režíruje. Možná že ten stařec. Proč se pak ale obracel na tu ženu, když chtěl potvrdit, jak jsme se sem dostali? Na tu, co pořád jenom mlčela.“

,A skrývala svou tvář…,“ připomněl Elson. „Pamatujete si, co řekl vyslanec, když za námi přijel na pobřeží? Řekl přece — Ta, která skrývá svou tvář, vás vítá, cizinci.“

„Ano, to stojí za úvahu,“ přikývl Rotanov.

Pěšina mezi nízkým křovím začala prudce stoupat. Šli už přes půl hodiny a jejich průvodci museli každou chvíli zastavit a počkat na unavené lidi. Stavby i světla skrylo rostlinstvo, pěšina teď kličkovala na dně kotliny. Konečně se stěny rozestoupily, takže se ocitli na širokém, rovném prostranství ze tří stran obklopeném téměř kolmými skalami. Uprostřed se tyčilo něco, co trochu připomínalo lidskou postavu vysokou asi tři metry. Vpravo od ní seděl na vyvýšeném místě, skrytém kobercem nebo snad zvířecí kůží, nějaký neúměrně mohutný člověk, na první pohled nesmírně tlustý. Když přišli blíže, viděli, že ve skutečnosti tlustý není, ale jen tak vypadá pro spoustu neproporcionálně vyvinutých svalů. Kolem něho sedělo několik lidí v prostých kaftanech z mazané kůže, a přikládalo do ohně náruče chrastí. Místní rostlinstvo zřejmě obsahovalo hojně esterových olejů, protože ohně i pochodně hořely namodralým průhledným plamenem a téměř nesvítily, jako kdyby to nehořelo chrastí, ale samotný líh. Vítr sem od ohňů přinášel dusivou kořeněnou vůni. Za vyvýšeným místem se shromáždili lidé. Zřejmě probíhaly přípravy k oslavám. Nad řadou menších ohňů stály kádě, v nichž se něco vařilo. Skupina asi šesti lidí stojících stranou občas foukala do velkých stočených mušlí a vyluzovala z nich hlasité, srdceryvné zvuky.

Jakmile na prostor spoře osvětlený ohni vstoupili lidé s pochodněmi, nastalo ticho a všechny tváře se obrátily k přicházejícím cizincům. Průvodci jim dali najevo, že mají vystoupit na vyvýšené místo. Obrovitý člověk se opřel o rameno jednoho ze sluhů a s hbitostí, kterou by od něho nikdo nečekal, vstal a vykročil vstříc hostům.

„Cizinci!“ zvolal radostně a Rotanov si uvědomil, že rozsah tlumočených vět byl už téměř totožný s rozsahem vět toho, kdo mluvil, a že jejich slovní zásoba se neustále doplňovala. „Na oslavách musejí být cizinci. Ty jsme neměli. Ale už jsou zde! Posaďte se na nejčestnější místa!“ Vzal Rotanova pod paží, bez váhání v něm odhadl toho nejdůležitějšího z těch, co přišli, nedal mu příležitost, aby se vzpamatoval, a vlekl ho za sebou na vyvýšené místo.

„Pane můj, jsem vládcem této země a ujišťuji tě, že jste k nám přišli v dobrý čas. Bude hostina. Budou bohatýrské hry a bohatýrské zábavy. Bude i zápas s drakem.“

„Zápas s drakem?“ zeptal se ohromený Rotanov. „A ti draci… jsou opravdoví?“

„Ti nejopravdovější. Jaké máte nejraději? Plovoucí, létající, s obrněnou hlavou, chrlící jed, jsou i takoví, co syčí a dokáží uhranout.“

„Já bych dal přednost, kdyby se to mohlo obejít bez draků. Na draky jsem se totiž nespecializoval…“

„Škoda. Co se toho týče, pak je skutečně lepší být odborníkem, kvalifikovaným odborníkem.“

Panovník zatleskal, někdo za jejich zády udeřil palicí do těžkého měděného kruhu a táhlý tón vracený skalami se rozletěl kotlinou dolů, odkud sem doléhal hluk blížícího se davu, kde se mihotala modrá světélka, jichž si Rotanov všiml již cestou.

„Než připraví první zkoušku, vyprávějte mi o dalekých zemích a podivuhodných věcech, které jste viděli.“

Rotanova se zmocnil zvláštní pocit, ani nevěděl proč, ale připadalo mu, že tento upocený obrovitý člověk, zachumlaný do pomalovaných kožešin z podivných zvířat, s amulety z jejich zubů na krku, není ani v nejmenším tak jednoduchý. V očích se mu každou chvíli chytrácky zablýsklo. A vůbec tenhle jejich příchod na oslavy vypadal, jako kdyby všechno bylo předem přichystáno, jako kdyby tu na ně čekali, jako kdyby nějaký neznámý režisér pouze pokračoval ve svém představení.

Rotanov začal s úsměvem vyprávět panovníkovi o mohutném hvězdoletu Ikarus, o černé díře, do níž se propadá tento svět spolu s chystanými oslavami, o spoustě obydlených světů na vzdálených hvězdách, o zemské federaci, která osídlila už mnoho planet. Panovník pozorně naslouchal, pokyvoval hlavou, ukusoval přitom z kusu šťavnatého masa a v rukách třímal velikou kost, z níž odkapávaly na vyvýšené místo těžké tukové kapky.

„Daleká obydlená místa, to je dobrá věc. My také máme obyvatelstvo na vzdálených ostrovech. Když je u nás špatná úroda mangoroidů, dopravujeme je k nám a výměnou dáváme přebytky našeho sogo.“

Rotanov si všiml, jak přesně panovník vyhmátl pravou podstatu federativního hospodaření.

Najednou se panovník zamyslel: ,A co to jsou hvězdy, cizince?“

Rotanov mu to vysvětlil.

„Chceš snad říct, že za nebeskou klenbou svět nekončí, že jsou tam další ostrovy?“

„Ostrovy i moře. Žijí tam jiné národy, svítí tam jiná slunce.“

Panovník se zachmuřil a odložil na podnos nedojedený kousek masa. Lekce z kosmogonie mu nebyla příliš po chuti, nebo že by hrál i nadále stejnou úlohu jako talentovaný herec? Rotanov stále nebyl schopen dojít k nějakému závěru.

„Tohle nikomu nevyprávěj, cizince. Nemuseli by tě pochopit. U nás máme jiné zákony, vlastní představy o světě. Nemá smysl stavět se proti nim. Náš svět je uspořádán jednoduše. Nebeská koule, uvnitř níž žijeme, visí na stříbrném řetězu a za ní už není vůbec nic. Ostatně žijí tam ještě bohové… Doufám, že ty bůh nejsi?!“

„S bohy jsem se tam nesetkal, ovšem na různých místech je možno setkat se s bytostmi, které se svou mocí bohům podobají.“

Panovník dělal, že poslední Rotanovova slova neslyšel, a obrátil se na jednoho ze svých zamračených, strážných stojících za jeho zády. Přivolal ho k sobě. Strážný se uklonil, vyslechl nějaký rozkaz, znovu se uklonil a vzápětí zmizel. Z davu vystoupili vousatí, stejně oblečení lidé s těžkými bronzovými štíty v rukách, štíty postavili do písku těsně jeden vedle druhého a vytvořili tak neproniknutelnou kruhovou ohradu, oddělili tím střed náměstí s vyvýšeným místem od ostatních.

Rotanovovi se tyto nepochopitelné přípravy příliš nelíbily, začal proto pohledem pátrat po ostatních. Byli od sebe odděleni spolu s davem přehradou ze štítů. Tam, kde seděli, bylo všechno v klidu. Rotanov viděl, jak jim přinášejí něco k pití a Elson jak rozhodně odmítl ochutnat tento neznámý lektvar. K vyvýšenému místu přistoupil hubený vysoký muž v jednoduchých plátěných šatech přepásaných látkovým opaskem, hlavu měl úplně vyholenou. Podle jeho asketického vzezření a pyšného výrazu, podle toho, jak se tento člověk ani neuklonil před panovníkem, Rotanov usoudil, že zřejmě zaujímá vysoké postavení ve zdejší společnosti Možná že to je kněz nebo představitel nejvyššího místního panstva. Sám panovník mu dokonce vykročil vstříc, přistoupil až k okraji vyvýšeného místa a Rotanova tam nechal samotného, ten toho bez dalšího váhání využil, nenápadně pootočil náramkem pro všeobecné spojení směrem k ohništi, kde seděli jeho přátelé, a tiše se zeptal:

„Frolove, slyšíš mě, Frolove?“

„Slyším tě, veliteli.“

„Spoj se s člunem a přesuň ho sem blíž, brzy se nám může hodit.“

„Už jsem se o to pokoušel, veliteli, ale signály tam neproniknou. Nemáme spojení. Zřejmě jsou vybité zdroje vysílačů.“

„To nám ještě scházelo… Buďte v pohotovosti. Něco se tu chystá. Vysílače nechte zapojené, jakmile dám povel, všichni se začneme probíjet k východu, zakazuji používat zbraně, ať se děje cokoli. Jak jsi mi rozuměl?“

„Rozuměl jsem všemu, provedeme.“

Rotanov se marně pokoušel přijít na to, proč bylo přerušeno spojení. Zdroje? Sotva by se to stalo se všemi najednou… Příčinou mohly být fyzikální síly, které neznali, struktura prostoru v bezprostřední blízkosti od středu černé díry může být tak silně změněna, že zákony pro průchod radiovln tu neplatí, dokonce i světlo je schopno pohybovat se po přímce, avšak Rotanova znepokojovalo to, že spojení bylo vyřazeno právě nyní. Dobře že aspoň translátory pracují na takovou blízkou vzdálenost a že spolu mohou mluvit.

Do středu kruhu osvětleného modrými plameny ohňů vstoupili čtyři vojáci. Rotanov se podivil, že nemají zbraně. Teprve teď si všiml, že všichni vojáci na vyvýšeném místě, včetně těch, kdo tvořili kruh, jsou ozbrojeni pouze štítem. To ho poněkud uklidnilo, vzápětí však uviděl, že jeden z vojáků položil mezi ohně svazek nějakých těžkých předmětů, rozhrnul kůži a hned nato odešel pryč, jako kdyby měl strach dotknout se hladce vybroušené oceli, která se zaleskla v paprscích ohňů. Byly to těžké obouruční meče, válečné sekery, veliké palice s ostny a kopí s širokými ozubenými špicemi. Když si panovník všiml, že si Rotanov pozorně prohlíží tyto předměty, řekl:

„Vojáci našeho kmene se nesmějí dotknout zbraní přinášejících smrt. Proto vždycky uvítáme, když nás navštíví cizinci. Na bohatýrských hrách se jenom oni smějí pobavit v zápase s nepřítelem ocelí zbrocenou krví.“

„To používají zbraně v zápase s bezbranným protivníkem?“

„Ó ne, špatně jsi mě pochopil. Nikdo nesmí pozvednout meč na člověka. Měl jsem na mysli docela jiné nepřátele, a ti jsou ozbrojeni velmi dobře. Brzy pochopíš.“

Znovu se rozezněl gong.

V horní části úžlabiny zahřměl těžký dusot. Vojáci odtlačili dav a vytvořili úzký průchod od středu náměstí k ústí úžlabiny. V šeru Rotanov špatně viděl, co se tam děje. Nějaká nízká, avšak jako rtuť pohyblivá hora se řítila podél bronzových stěn vytvořených ze štítů a mířila do středu kruhu.

„Je mezi vámi ten, kdo chce změřit svou sílu s dronem?“ zvolal hlásný z protější strany a téměř současně z davu, když rozhrnul štíty vojáků, vstoupil do středu kruhu podsaditý člověk. Jestli Rotanova ohromily svaly jeho předchůdce, pak voják, který se objevil v kruhu, vypadal ještě mohutněji. Dav ho vítal nadšeným voláním. Ten člověk se sklonil, trochu rozpřáhl ruce, v nichž neměl žádnou zbraň, a znehybněl. I dav přestal dýchat, utichl hluk a zřetelně byl slyšet těžký dusot zvířete ženoucího se úžlabinou… Konečně je Rotanov spatřil. Bylo trochu nižší než nosorožec, ale muselo být podstatně těžší a mnohem pohyblivější. Odporný tupý rypák končil kostěným pancířem vedoucím za plece, zvíře proto nemohlo otočit hlavu. Kostěné desky byly vpředu zakončeny čtyřmi ostrými výrůstky, snad to byly rohy, snad tesáky. Čtyři páry vzteklých očí umístěných daleko od sebe zřejmě zajišťovaly zvířeti dobrý rozhled. Vpadlo doprostřed osvětleného kruhu. Jakmile spatřilo člověka, který mu stál v cestě, vydalo ze sebe hluboký chraptivý řev, a aniž zpomalilo, vrhlo se na odvážlivce. Zdálo se, že jeho konec je nevyhnutelný, když však ostré rohy tohoto živého tanku už téměř vnikaly odvážlivci do břicha, člověk sotva patrně, avšak velice promyšleně a důmyslně uhnul do strany a dron ho minul. Dav nadšeně zavřeštěl.

Zvíře v plném běhu narazilo do bronzové stěny ze štítů. Náraz to byl tak silný, že vojáci, kteří štíty drželi, upadli, ve stěně vznikla mezera. Zvíře však nemělo v úmyslu utíkat, i když by to teď snadno mohlo udělat. Couvlo, otočilo se a znovu se řítilo na svého soupeře. Vše se opakovalo, jenom s tím rozdílem, že voják stačil nataženou rukou bleskově udeřit do mezery mezi kostěnými pancíři na hlavě zvířete. Zřejmě tam muselo mít nějaké nervové centrum. Zvíře zařvalo bolestí i zuřivostí. Znovu se rozlehl těžký náraz do štítů a živá zeď se znovu prolomila. V mračnech prachu nebylo chvíli nic vidět, téměř vzápětí se však znovu objevil dron řítící se na svého soupeře. Teď však změnil taktiku, a když k vojákovi přiběhl, nenadále zabrzdil a prudce změnil směr ve snaze být rychlejší než uhýbající voják. Téměř se mu to podařilo, člověk se nedokázal plně nárazu vyhnout, a třebaže se vyhnul ostrým klům, úder opancéřovanou hlavou zřejmě stačil. Voják upadl, odkulil se stranou a zůstal bez pohnutí ležet. Dron i teď v plném běhu narazil do štítů a znovu se pomalu otáčel, aby to se svým soupeřem skoncoval.

„Copak mu vážně nikdo nepomůže?“ zeptal se Rotanov.

„To je zakázáno. Avšak naše pravidla se nevztahují na cizince…“ Rotanov pochopil, co tím měl panovník na mysli. Pohybem ramene shodil na zem batoh se vší výbavou, protože mu překážel při pohybu, a vytáhl paprskomet.

„Tvůj kyj je na toto zvíře příliš malý. Můžeš si vybrat jakoukoli zbraň.“

Rotanov ho už neposlouchal a seskočil dolů. Dav mu překážel při míření. Paprsek zbraně byl dostatečně rozptýlený, měl obavy, aby nezasáhl někoho z lidí, proto odstrčil vojáky a vstoupil do arény. Bylo to právě včas, zvíře sklonilo svou odpornou širokou a tlustou tlamu, jeho tesáky ryly zemi a nebylo těžké představit si, co za okamžik čeká nehybně ležícího bezbranného člověka. Rotanov se ocitl mezi zvířetem a jeho obětí. Bylo to výhodné postavení. Zvedl paprskomet a stiskl spoušť. Místo modrého plazmového paprsku, který proměňuje v páru všechno, co se mu postaví do cesty, zbraň vyplivla narudlý plamínek a vzápětí jako kdyby se zakuckala. Ohnivá koule narazila do boku zvířete, spálila mu srst a příšerně je rozzuřila, aniž mu však nějak viditelně ublížila. Dron zařval, zapomněl na svou oběť a vrhl se na nového soupeře. Rotanov neustále mačkal spoušť, ale žádný další výstřel se neopakoval, paprskomet se skutečně proměnil právě v takový lehounký kyj, o kterém mluvil panovník. Něco se stalo s baterií. Zvíře kolem sebe vířilo písek a už se řítilo na Rotanova. Jediné, co teď Rotanovovi zbývalo, bylo použít stejné taktiky svého předchůdce. Nejdůležitější přitom bylo vyčkávání a umění odskočit v poslední chvíli, aby zvíře nestačilo změnit směr. Ted’ si Rotanov uvědomil, jak se mu hodí dlouhé hodiny cvičení v tělocvičně. Uskočil a zvíře proletělo kolem něho. Kruh diváků ho odměnil nadšeným voláním, on si však nemínil hrát na gladiátora. Musel okamžitě něco podniknout, dokud se do toho nezapletli ostatní z posádky, při takové bitce by určitě došlo k nějakému zranění. Sebou si byl jist, navíc měl univerzální ochranný oblek, který nesvlékl od chvíle, kdy opustili koráb. V případě jakéhokoli tlaku se oblek zvnějšku poddal jenom do určité míry, která byla pro člověka zcela neškodná, posléze se látka proměnila v jednolitý pancéř, který neprorazil ani protipancéřový náboj. Člověka mohl kdokoli třeba zašlapat do země spolu s celým oblekem, mohl ho srazit na zem, ale nic z toho mu nemohlo způsobit vážnější zranění. Hrozilo mu nebezpečí jedině v případě čelního nárazu tělesa s velkou hmotností. Takový prudký náraz ho mohl omráčit. Na tom nebylo nic tak hrozného, větší starosti Rotanovovi dělal paprskomet, který tak náhle vypověděl službu. Jestliže totiž příčinou byla porucha energetického zdroje, pak se i ochranný oblek promění v obyčejný kus látky. Musí co nejrychleji uniknout z té pranice a přitom ještě zachránit život člověku ležícímu stále ještě bez jediného hnutí. Nezbývala mu ani chvilka, koutkem oka viděl, že se Pavel prodírá přes štíty, pokouší se odstrčit vojáky a mává paprskometem. Nechtěli ho pustit, to bylo v pořádku, co by tu taky dělal! Tak tedy ještě pár sekund přece jenom má. Zvíře bylo kus od něho. Netoužil po tom, aby si tímhle způsobem zkontroloval, jestli ochrana jeho obleku funguje. Pak bude rychle potřebovat zbraň…

Vedle něho ležela hromada zbraní, musí si vybrat opravdu něco pořádného… Palice není vhodná, nemá dost síly, aby zvíře alespoň omráčil. Meč je příliš těžký, překážel by mu při pohybu a nestačil by uhnout. Kopí není dost silné, těžko by mohlo zastavit takovou horu. Široké ostří sekery se rovněž nehodí pro tuhle opancéřovanou zrůdu. Konečně až úplně vespod našel, co potřeboval. Úzké, modře se lesknoucí ostří, dostatečně dlouhé, šikovná krátká rukojeť.

Pavlovi se konečně podařilo odstrčit vojáky a prodrat se do kruhu. Bylo vidět, jak se kutálí stranou štít, který vyrazil některému z vojáků. Přišel však stejně pozdě. Teď už to nestihne. Zezadu střílet nemůže, bude mít strach, že cíl nezasáhne. Ještě jeden skok, moc to nevyšlo, okrajem hlavy dron Rotanova zasáhl, ten se však přesto udržel na nohou, jen mu pravým bokem projela ostrá bolest. Ochrana obleku nefunguje! Mohl se ještě pokusit o zapojení nouzové ochrany, ale na to už nezbyl čas. Zvíře tentokrát zastavilo příliš prudce, Rotanov už nebyl tak pohyblivý, pravou nohu měl od té rány celou ztuhlou, a právě v tom okamžiku Pavel vystřelil. Byl to výstřel ještě slabší než Rotanovův, ohnivá koule narazila zvířeti do hlavy a na nějakou dobu je oslepila. Dron zařval a zapotácel se na místě. To byl nejvhodnější okamžik. Krok, další, noha Rotanova skoro neposlouchala, ještě kousek a byl už téměř vedle obludy. Ještě počkat, až se na chvíli přestane pohybovat Teď! Dron nasál vzduch a volil směr pro další útok. Bylo vidět bělmo popáleného oka, z této strany tedy nevidí… Poslední pohyb, a Rotanov stál vedle zrůdné hlavy pokryté všelijakými výrůstky, zcela zřetelně byla vidět mezera mezi kostěnými deskami, kam zvíře uhodil voják a nestačil včas uskočit… Totéž se stane teď jemu. Nemá už dost sil ani času, aby stačil uhnout. V aréně však byli dva bezbranní lidé a navíc viděl, jak mezerou mezi štíty vojáků se prodírá další. Nemá tedy na vybranou. Rozmáchl se. Do úderu dal všechnu sílu, podobně to dělával v šermírně, když chtěl dostat soupeře na co největší vzdálenost. Ostří téměř bez odporu zajelo do mezery až po samotnou rukojeť a do prsou mu narazil proud tmavé, téměř černé krve. Ve stejném okamžiku ho obrovská síla vymrštila do vzduchu a vkrátku přestal vnímat svět.

Kapitola 3

Setkání

Stěny místnosti, ve které Rotanov ležel, byly spleteny ze silných vysokých stébel místních trav, které barvou připomínaly nazlátlou slámu. Také jako sláma voněly. Možná že však vůně suché trávy vycházela ze slamníku, na kterém ležel. K vědomí přišel před několika minutami, cítil, že je naprosto klidný, lehký, jak se člověk vždycky cítí po použití dezinu. Pomalu, jako kdyby právě tohle bylo nejdůležitější, si prohlížel místnost, ve které se ocitl. Stěny, podlaha, lehký nábytek v místnosti, to všechno bylo z kulatých stébel, neexistovala jediná hladká, rovná plocha. Začaly mu slzet oči z pohledu na ta tlustá stébla, z nichž se nyní skládal svět kolem něho. Od zranění v aréně uplynula zřejmě dost dlouhá doba, nejasně si vzpomínal na něčí ruce, které mu svlékaly ochranný oblek, na silnou bolest v pomláceném těle… Nyní bolest ustoupila. Mohl dokonce pohnout i pravou nohou, na kterou směřoval hlavní dronův náraz. Nejspíš udělala své dílo univerzální lékárnička z jejich palubního vybavení. A ještě tu bylo něco navíc, něčí starostlivé, laskavé ruce, které mu vyměňovaly obvazy, dávaly mu pít Na ruce si Rotanov pamatoval, ale tvář toho člověka, který se o něho staral, ta mu v paměti neutkvěla. Škoda.

Dobré by bylo, kdyby se dozvěděl, kolik času uplynulo a kde jsou ostatní. Otevřel oči a prudce se posadil. Už ho nic nebolelo, ale vlna slabosti mu nedovolila postavit se. Zatočila se mu hlava, opřel se o stěnu, pokoušel se vstát, vtom však zaslechl něčí kroky. Rotanov znehybněl. Dveře vrzly a stanula v nich žena. Tvář měla ukrytou za neprůhledným závojíčkem. V davu před oním soubojem viděl hodně ženských tváří, všiml si, že místní ženy vůbec nejsou ošklivé, žádná z nich však nebyla zahalená. Zřejmě se všechny ženy nemusejí takhle skrývat. Jakmile žena uviděla, že Rotanov sedí na posteli, prudce se zastavila a kouřící tekutina z nádoby vyšplíchla na zem.

„Neboj se mě, chtěl jsem jen vědět…“

„Proč bych se tě měla bát?“

„Kdo jsi?“

„Říkají mi Ta, která skrývá svou tvář. Zákony mi zakazují mluvit s cizinci. Zavolám teď tvé přátele.“

„Počkej, chtěl bych se tě zeptat na spoustu věcí.“

Zavrtěla záporně hlavou.

„Ten čas ještě nenastal. Brzy se všechno dozvíš.“

Žena postavila číši na stolek a zamířila ke dveřím. Její melodický, avšak poněkud smutný hlas mu ještě dozníval v uších, když se dveře otevřely znovu. Vstoupili dovnitř všichni čtyři. Celá jeho posádka. Tak hlasitě dávali najevo radost z Rotanovova uzdravení, tak přehnaně a bouřlivě vyprávěli o tom, jak vřele je přijali místní obyvatelé, až měl Rotanov dojem, že není všechno v naprostém pořádku.

„Dobře, dobře, tak už toho nechte. Snažili jste se mi to podat opravdu přesvědčivě, ale teď povídejte o tom dalším. Co se stalo?“

„No, v podstatě nic zvláštního. Týden tě léčili univerzálním dezinem, Elson si musel dát trochu záležet, aby ti dal dohromady polámané kosti. Byl jsi v bezvědomí, jak obvykle lidé při takovém léčení bývají.“

„Na tohle jsem se vás neptal. Jak to vypadá, když se někdo léčí dezinem, to vím stejně dobře jako vy. Co se ale dělo, když jsem byl v bezvědomí, co je to za ženu?“

„Jo tohle chceš vědět… No, v podstatě se dá říct, že naše vztahy s Boreji jsou velmi dobré. Ukázalo se, že to jsou pohostinní a vlídní lidé.“

„Co se stalo se spojením, se zbraněmi, tak už mi to konečně řekněte, nebo si hodláte ještě dlouho hrát na schovávanou?“

Frolov odstrčil Elsona a postoupil kupředu.

„Za moc to, kapitáne, nestojí. Nemáme vůbec žádnou možnost spojení a přišli jsme prakticky o všechno naše zařízení. Naše zdroje jsou vyřazeny z provozu. Vysílačky a zbraně jsou k ničemu. S ochrannou clonou je to stejné. Nemáme potuchy, proč k tomu došlo. Baterie jsou v naprostém pořádku, ale ani hermeticky uzavřená souprava není schopna udržet energii. Elson na to má svou teorii, ale žádná teorie nám energii nevrátí. Jsme prakticky bezbranní.“

„A za takových podmínek, jak jistě chápeš, jsme museli při některých místních zvyklostech z něčeho tak trochu slevit…“

Takhle přerušil Frolova Pavel, ale podle toho, jak se tvářil, Rotanov poznal, že to ještě není zdaleka všechno.

„Museli jsme s místním obyvatelstvem uzavřít takovou dohodu…“

„Jakou dohodu?“

„Tenhle kmen má spoustu strašně starých zákonů…“

„Každý národ má své zákony, tak už mluv a neprotahuj to…“

„No tak tedy po tvém vítězství nad dronem ses stal takovým místním hrdinou, a abys dokázal svou loajálnost ve vztazích k lidem borejského kmene, museli jsme souhlasit s tím,že se oženíš…“

„Cože?“

„Nerozčiluj se, je to čistě symbolická záležitost, po níž se všichni staneme členy kmene… Totiž na konci slavnosti, což ty jsi už samozřejmě nemohl vidět, si tě královna zvolila za svého ženicha…“

„Hmmm… to jsou skvělé novinky… Já jsem s tím přirozeně nemusel vůbec souhlasit.“

„Byl jsi přece v bezvědomí.“

„No jo, samozřejmě, promiň, na to jsem zapomněl.“

„Proto jsme souhlasili za tebe s tím, opakuju ti to znovu, s tím čistě symbolickým obřadem. Hodinu po svatbě nevěsta zmizí a my se navždycky staneme členy kmene Borejů.“

„Jakto, zmizí?“

„Tak tady se ti přiznám, že tohle jsem nepochopil. Místní kněz říkal něco příšerně zmateného o zápasu s drakem, o únosu… Oni tu vůbec mají strašnou spoustu mystiky. Celý jejich život je samý obřad. Ale to už není tak důležité. S nejdůležitějším jsme tě seznámili, s tou ženou prostě žít nemusíš a v budoucnu se dokonce můžeš oženit s nějakou jinou, pokud ovšem budeš chtít.“

„Tak na to koukám a vidím, že jste se celou dobu zabývali tím, jak mi co nejlíp uspořádat život. Jen tak mimochodem, doposud jsem si myslel, že máte aspoň špetku nadání ke kuplířství. Tak co se tedy stane s nevěstou po svatbě?“

„Nevím, vážně to nevím. Zeptej se toho kněze, jestli i chceš, a on ti odpoví, že bude unesena.“

„To mají ve zvyku unášet všechny nevěsty, nebo je to jen v mém případě?“

„Ne. Vždycky. Jednou za rok při oslavách Dne malého truchlení, při nichž ses ráčil stát hrdinou, jen tak mimochodem, z vlastní iniciativy, si královna volí ženicha. Ženich dokonce nesmí vidět tvář své vyvolené. Hodinu po svatbě se s ní navždy rozloučí. Přirozeně, že takovou volbu nemůžeš odmítnout. Není to podle jejich zákonů vhodné. Byla by to smrtelná urážka. Takže jsme došli k závěru, že v zájmu nás všech bude lepší, když s tím budeme za tebe souhlasit.“

„Dobře. Dejme tomu. Snad jsem to trochu pochopil. A co jste ještě za ten týden stačili zjistit? Kdo jsou ti Borejové? Kde se tu na té planetě vzali? Jak přežili katastrofu? Žijí tu ještě nějaké jiné kmeny?“

„Získat tady jakékoli informace není pro nás ani trochu jednoduché. Zatím jsme pro ně pořád cizinci. Jednají s námi přátelsky, jsou však ve střehu a rozhodli se držet nás v patřičném odstupu od všech jejich místních záležitostí. Navíc ten Ret, kterého jsi zachránil při slavnosti, má hodně přátel a příbuzných a ty všechny sis znepřátelil.“

„Prosím vás, proč?“

„Tak za prvé, pomoc poskytnutá vojákovi během souboje znamená smrtelnou urážku. Raději prý zahynout, než přijmout takovou pomoc. Za druhé, Ret jistě nikoli bezdůvodně očekával, že volba královny padne na něho, takže jsi ho urazil dvakrát a on jen čeká na vhodnou chvíli, aby se ti pomstil.“

„To mi tak ještě scházelo…“

„Něco se nám ale podařilo zjistit. Kmen Borejů není na planetě jediný, jiné ostrovy obývají další kmeny, které spolu žijí v neustálém nepřátelství. Borejové se těchto konfliktů neúčastní, vůbec totiž neuznávají války. Nedokážu ale pochopit, jak se jim za takových okolností daří uchovat mír. O jejich životě na planetě také není všechno jasné. Jde totiž o to, že podle našich zjištění se jejich společnost nemohla vyvinout do současného stavu na této planetě. Kmeny tu příliš početné obsazení nemají, žijí ve velkém nepřátelství, a přes to všechno už znají metalurgii. Za další, máme dojem, že biosféra planety se vyvíjela vlastní cestou, která neměla nic společného s lidmi, kteří na ní žijí. Vezměme třeba anatomii. Po tvém léčení se tu Elson stal hlavním lékařem. Bojím se, že místní kněz kvůli němu zakrátko přijde o všechny pacienty. Moc nemocných tu nemají, přesto se mi podařilo odebrat jim vzorky krve, a teď poslouchej, plazma i její složení, prostě absolutně všechno odpovídá složení naší krve, dokonce i rhesus factor… Zato v krvi místních zvířat vůbec nejsou krvinky, jejich krev je založena na mědi, je modrá, jako třeba u našich chobotnic. Ještě celá řada druhotných znaků svědčí o tom, že Borejové se nemohli narodit na téhle planetě. Jsou tady stejně cizí jako my.“

„Počkej. Spolknout takovou dávku informací pro mě není jen tak. Dej mi stimulátor, Pavle. Kolik dní jsem se tu takhle povaloval?“

„Pět. Jako při každém léčení dezinem.“

Rotanov s odporem bez zapíjení spolkl červenou tabletku s trochu nasládlým povrchem. Chvilku uvolněně ležel a čekal, až lék začne působit. Došlo k tomu téměř okamžitě, výrazně pocítil, jak se mu celým tělem rozlévá vlna tepla, jak ustupuje slabost, jak má najednou v hlavě jasno.

„Tak, přátelé, nezapomínejte, že jsme zvláštní skupina a že naším hlavním úkolem stále zůstává otázka, kdo ohrožuje Zemi, námi obydlená místa a naše koráby. Kdo a proč. Borejové s tím samozřejmě nemají nic společného. Nejspíš jsou jen nepřímo spojeni s problémem, který nás zajímá. Tím spíše se nám přátelství s nimi může hodit jak pro získání informací, tak i pro případ, že bychom se tu dostali do konfliktu s jinými silami.“

„Tys pořád ještě neustoupil od teorie, že na Enně existuje jakási patřičně vyvinutá civilizace?“’

„Poslyš, Pavle, aspoň jednu věc jsme si tu vysvětlili. Žádné jiné planety tu nejsou. Tohle je jediná. A jestliže neexistují nějaké jiné zcela nepochopitelné formy života v samotné černé díře, pak musíme hledat ty, kdo nás napadli, právě tady, na Enně. Vy sami jste došli k názoru, že se Borejové nemohli vyvinout na tomhle ostrově. To je samozřejmě správné. Už máme dost důkazů pro takové tvrzení, proč bychom ale nemohli předpokládat, že sem přišli z pevniny?“

„Copak tu nějaká pevnina je?“

„Nestačili jsme obletět celou planetu. Většinu nám zakryly mraky. Tady může být cokoli, světadíl nevyjímaje, jsme pořád ještě ve stadiu shromažďování informací. Všechno, co objevíme, nás může pořádně vyvést z míry. To je důvod, proč musíme udržovat dobré vztahy s Boreji. Kdyby se s námi rozdělili o své vědomosti, podstatně by to zjednodušilo naši úlohu.“

Na Enně, jak Borejové nazývali svou planetu, bylo nadměrné teplo. Za poslední léta se klima změnilo k lepšímu, bylo rovnoměrnější a teplejší. To se dalo vysvětlit postupným nakupením tepla v uzavřeném prostoru Epsilonu, který sice nyní vyzařoval pouze nepatrnou část své původní energie, přesto se postupné hromadění odráželo na všeobecné rovnováze tepla v celé soustavě. V budoucnosti, až se tu nahromadí nadměrné množství tepla, teplota na planetě enormně vzroste, zatím tu však všude bylo mírné klima pozemských subtropů a jenom fakt, že tu vůbec nesvítí slunce, lidem připomínal, že nejsou doma…

Podivuhodný přerod prožila místní flóra, kdysi bujné rostlinstvo zvyklé na štědré světlo modré hvězdy. Ke katastrofě došlo zřejmě postupně bez kataklysmů a stalo se to už dost dávno. V legendách a pověstech Borejů se o tom nic nezachovalo.

Následkem vychýlení záření hvězdy do oblasti infračervených paprsků se změnila barva rostlinstva. Kdysi zelená barva se proměnila v hedvábně černou, která neodrážela ani jediný světelný paprsek. Většina forem zahynula, zato ty, které přežily a dokázaly se přizpůsobit novým podmínkám, se rozrostly do obrovitých hypertrofických rozměrů a velice rychle obsadily všechen volný prostor na souši. Velké stromové formy zahynuly, v podstatě zůstaly jenom obrovité trávy.

Civilizace Borejů se v tomto moři černých trav utopila. Vrcholky rostlinstva nezřídka podstatně převyšovaly střechy lidských obydlí a nad nimi se uzavíraly do neproniknutelné pevné kopule šustícího listí. Ve dne i v noci, v obdobích, která se od sebe v podstatě nelišila, Rotanov neustále slyšel jejich jednotvárné šeptání podobající se šumění mořského příboje.

Když se Rotanov cítil lépe, stále častěji vycházel ze svého obydlí, aby se mohl seznámit s osadou. Kamkoli šel. všude ho sledovali dva mlčenliví strážci. Zřejmě jeho nová úloha, úloha ženicha, vyžadovala zvláštní pozornost k jeho osobě, protože ostatní členové posádky si chodili po osadě naprosto volně a mohli jít, kam se jim zachtělo. Zpočátku Rotanov takovou ochranu považoval za obtížnou, brzy však tomu přivykl a nevěnoval žádnou pozornost drsným mlčícím lidem, kteří se po každých šesti hodinách střídali. Nikdo z nich mu nezodpověděl ani jedinou otázku. Ostatně, tak se nechovali jenom strážní. Rotanov zřejmě podléhal jakési nedotknutelnosti, ani jediný obyvatel osady se s ním nedal do řeči. Jakmile se jen k někomu přiblížil, všichni hned odcházeli, skutečně všichni, výjimkou byl jediný — kněz. Ale co, už nemusel tak dlouho čekat. Snědl oběd sestávající z masa místních zvířat bohatě politého pikantní šťávou z neznámých rostlin, vyšel z chýše a vydal se hledat kněze.

Východní obloha nad osadou byla růžová. Člověk měl dojem, že každým okamžikem začne svítat, ve skutečnosti však bylo poledne a Rotanov věděl, že svítání tady nezačíná nikdy.

Muži v té době většinou odcházeli na lov a na ryby, v osadě zůstávaly jenom děti a ženy. Jakmile se Rotanov přiblížil, okamžitě se rozprchly, jako kdyby byl malomocný. K ostatním členům posádky se chovaly docela jinak, takže Rotanovovi jeho „výsadní postavení“ žádnou radost nedělalo. Uprostřed osady mezi dvěma chýšemi se táhlo pódium. Včera tu ještě nestálo. Rotanov se chtěl dozvědět, co to má být, přistoupil tedy blíž. Zjistil, že jde o veliký stůl. V obou chýších odstranili stěny a svérázný stůl teď vedl z jedné chýše do druhé tak, že přehradil celou ulici. Přípravy na svatbu byly téměř hotovy. Zbývaly ještě dva dny, a Rotanov doposud nevěděl, co to vlastně onen „únos nevěsty“ znamená a jakou úlohu v tom má sehrát on. Ode dne, kdy se sem dostal, měl pocit, že se stal jedním z účastníků divadelního představení. Potvrzovala mu to celá řada věcí i samotné obřady, které Boreje doprovázely na každém kroku. Možná však, že tu bylo ještě něco, co dosud nedokázal pochopit. Rotanov prošel podél stolu, nahlédl do jedné chýše, kde uviděl kněze sedícího s prázdnou číší na jednom konci stolu. Byl to jediný člověk, který před ním neodcházel, když ho spatřil, a i když bylo vidět, že to dělá značně nerad, zdvořile s ním rozmlouval tak dlouho, dokud Rotanov nezačal klást nekonečnou řadu otázek. Kněz si Rotanova nevšiml. Když pozvedl hlavu, měl ve tváři hluboké zamyšlení, snad to byl dokonce smutek, který bylo možno vyčíst ve vráskami a šrámy zbrázděné tváři.

Rotanov k němu přistoupil a mlčky usedl vedle něho.

Přitáhl si těžkou, bohatě zdobenou číši, avšak byla prázdná, podobně jako číše stojící před knězem.

„Ty číše budou naplněny po dvou východech. V den tvé svatby.“

„Proč nechceš, abych si promluvil s Tou, která skrývá svou tvář? Vždyť je to moje nevěsta.“

„Takový je zákon. Promluvíte si po svatbě, pokud vám zbude trochu času. Z chrámu Justary se tak často lidé nevracejí.“

„Pořád mi ještě chceš nahánět strach?“

„Proč bych ti měl nahánět strach? Copak nevím, že ti, kteří k nám přilétají v ohnivých vozech, nemají z ničeho strach? Jsou však věci, kterým se nemůže vyhnout nikdo. Po zrození následuje smrt, po svatbě rozluka, lidský život u nás netrvá dlouho.“

„Ale ty jsi filozof, knězi. A pokud jde o nevyhnutelnost a předurčení vynucené cizí vůlí, s tím už jsem měl příležitost se setkat. Víš, co je to odvaha? A přátelství, to víš, co je?“

Kněz přikývl.

„Je to divná rozmluva, co tu spolu vedeme. Ano, všechno to znám a snažím se proto přijít na to, co vlastně očekáváte. Lidé, kteří tě hlídají, nejsou dostatečně bdělí, noci jsou u nás tmavé, nikdo se vašeho vozu ani nedotkl, proč tedy neodjedete? Copak máte málo svých starostí?“’

„Někomu tady příliš překážíme. Třeba právě tobě, knězi, ne? Neřekneš na to nic? Neodejdeme, dokud se to nedozvíme. Proč se tu unášejí nevěsty? Co se s nimi děje pak a proč život u vás trvá tak krátce?“

„Po dvou východech bude svatba.“ Kněz vstal. „Pak se to všechno dozvíš. Přemýšlej dobře nad tím, co jsem ti řekl.“ Už odvrácen od Rotanova, řekl najednou nesmírně tiše a rychle: „Jsem obyčejný služebník bohyně, já nevymýšlím zákony, obyčejný člověk nemůže změnit, co bylo předurčeno, vy jste však lidé, kteří létají v ohnivých vozech, vy toho dokážete hodně. Ukážu ti cestu.“

Pak už kněz neřekl ani slovo a odešel. Rotanov osaměl a dlouho si prohlížel důmyslný ornament na těžké tepané číši. Kolem dokola se proháněly neznámé příšery a celému tomu kolotoči nebyl konec. Kdo je ten kněz? Přítel, nebo nepřítel? Koho se bojí? Koho se může bát člověk zaujímající ve svém kmeni tak vysoké postavení, že samotný panovník vstupuje do jeho chýše s hlubokou úklonou a nechává před prahem své slaměné sandály? Jakou cestu měl kněz na mysli? Samé otázky bez odpovědí…

Noci na Enně byly podivné. Spousta růžových červánků. Spousta šeptání obrovitých hedvábných listů. Trávami vonící ticho přerušované jenom voláním vzdálených kuků. Rotanov ležel ve své chýši s otevřenýma očima a čekal na Pavla. Ve dne se tak domluvili smluveným znamením a teď, jakmile jen strážci u vchodu přestanou být dostatečně bdělí, Pavel musí přijít.

Něco se stalo. Něco, co nelze říct spojovým selektorem. Rotanov souhlasil s takovými tajnými nočními návštěvami jen ve výjimečných případech, ale teď on sám Pavla nutně potřeboval. Pozítří se bude konat svatební obřad a Rotanov měl pocit, že čas je pořád rychlejší než oni a že nejsou na příští události dostatečně připraveni. Konečně se ozval hluk pod podlahou chýše. Rotanov odsunul rohož. Otvor, který připravili pro takové zvláštní nehlášené návštěvy, vznikl rovnou pod ním. Pavel se tudy protáhl dovnitř a usedl na okraji. Jeho podsaditou postavu bylo v šeru spíš možno jenom uhodnout. Udýchaně ze sebe vypravil:

„Dnes jsou tvé stráže pozorné jako ještě nikdy. Musel jsem před nimi utéct do křoví a dobrou hodinu jsem je sváděl ze stopy. Teprve pak jsem se mohl znovu vrátit.“

„Pozítří bude svatba a stráže zřejmě dostaly rozkaz znásobit svou pozornost. Konečně tam, kde se unášejí nevěsty, nemůže nikdo předvídat, co by se mohlo přihodit ženichovi.“

„Pořád si děláš jen legraci, jenomže mě se ta komedie s tou tvou svatbou vůbec nelíbí. Zašlo to všechno příliš daleko.“

„Mně se to také vůbec nelíbí, jenomže to máš těžké — zavádět v cizím klášteře vlastní zákony.“ Odmlčel se, chvíli naslouchali, ale venku byl naprostý klid.

„Půlka strážných mě teď hledá v křoví a ti, co tu zůstali, do chýše nepůjdou, kněz řekl, že to mají zakázané.“

„Já vím. Co se to tam u vás stalo? Proč jsi dával smluvené znamení?“

„Něco mi naznačil kněz. Že prý si s tím poradíš. Nevím, co tím myslel. Je to podle všeho nějaký plán, ale ničemu z něj nerozumím.“ Pavel mu podal šustící list z nějaké rostliny, Borejové jej používali místo papíru. Když se po listu přejede ostrým předmětem, na poškozených místech vystoupí bílá šťáva, která je na tmavém podkladu dobře vidět. Pak se takový list usuší a kresby nebo písmo se tak můžou uchovat jakkoli dlouho. Rotanov přiblížil šustící list k svítícímu plodu ginga. Studené nažloutlé světlo docela stačilo, aby se dala rozlišit každá napsaná podrobnost. Bezpochyby to byl plán krajiny. Rotanov po chvíli našel úžlabinu, kde se odehrál jeho zápas s dronem. Šipka mířila na úžlabinu vedoucí od tohoto místa nahoru. Na samotném jejím konci byla ještě jedna šipka a u ní malý křížek. Kněz slíbil, že mu ukáže cestu, a svůj slib dodržel. Zapomněl jenom vysvětlit, kam ta cesta vede. Rotanov svinul list do trubičky.

„S tímhle si poradím. Teď dávej dobrý pozor. Je třeba se dostat ke člunu. Určitě ho hlídají, proto tam půjdeš ty sám. Snaž se vyhnout se konfliktům. V nejkrajnějším případě použij uspávacího plynu. Člun musíme dopravit na bezpečné místo a blíže osadě. Než si toho všimnou, uplyne určitá doba. Zítra se nám může hodit. A ještě něco… Zkus doplnit z regenerátorů dvě tři soupravy baterií. Elson se domnívá, že energie se v nich udrží pět šest hodin, to by mohlo stačit, když se správně odhadne čas.“

„Máš na mysli ochranné obleky?“

„Samozřejmě že ne paprskomety. Obleky, spojení se člunem. Také se musíme připravit na svatbu. Cítím v kostech, že hned po ní budou následovat hodně bouřlivé události. A teď běž, než se z křoví vrátí stráže.“

Pavel jako stín zmizel v otvoru a Rotanov znovu osaměl.

Kněz tedy dodržel svůj slib… Ten plán… co to může být? Léčka? Past? Provokace, která má zkompromitovat ženicha v předvečer obřadu?

Rotanov ležel nehybně na rohoži a zaposlouchal se do narůžovělého, jako vata měkkého ticha Enny. Nejvíc ze všeho nenáviděl nejistotu a neznámo. Za takových situací vždycky dával přednost něčemu, co události urychlí, prostě při každé možnosti se snažil jít událostem vstříc. Dnes takovou možnost měl.

Úplně tiše vstal ze svého travnatého lože a opatrně se přikradl ke vchodu chýše. Ani jediné stéblo se mu pod nohama nepohnulo, jako kdyby se v šeru místnosti pohyboval jenom lidský stín, tak opatrné byly všechny jeho pohyby. Když se ujistil, že u chýše jsou stále jen dva strážní a že jejich pozornost je soustředěna na křoví, v němž už bylo slyšet šelestění větví a krok vojáků vracejících se z neúspěšného pronásledování Pavla, Rotanov se vrátil k otvoru. Chýše stála na sloupech. Mezi zemí a podlahou bylo dost místa, aby se tudy mohl volně protáhnout člověk. Rotanov se rozhlédl a jako dlouhý neviditelný stín se ponořil do houštin trav za chýší. Mohl-li soudit podle ticha, jeho odchodu si nikdo nevšiml. V takových chvílích se mu nesmírně hodila jednak jeho fotografická paměť, jednak jeho dlouhé procházky po osadě, které mu umožnily vytvořit si v hlavě přesnou a podrobnou mapu celého okolí. Nebylo pro něho nic složitého porovnat tuto svou mapu s plánkem namalovaným knězem.

Proklouzl osadou a začal pomalu stoupat úžlabinou. Snažil se, aby přitom nevystoupil z křoví rostoucího na okraji. Byla hluboká noc, světla však bylo dost. Člověk měl pocit, že každou chvílí musí nastat svítání nebo že musí skončit den. Narůžovělá mlha pohltila celý obzor a jen těžko bylo možno rozeznat, kde je východ a kde západ. Rotanov obešel po jedné straně náměstíčko, kde před dvěma dny zachránil život neznámému člověku, když se sám vrhl proti dronovi. Pak vstoupil do úzké rozsedliny, jejíž konec byl na plánku označen křížkem. Byl to neznámý cíl jeho cesty. Strmé stěny skal se k sobě přiblížily. Houští tu bylo méně a po chvíli úplně zmizelo. Jít a skrývat se bylo stále obtížnější. Teď už to ostatně nebylo tak důležité jako v blízkosti osady. Místo označené v plánku už muselo být docela blízko, přesto však Rotanov neviděl kromě osamělých křovisek a strmých skal vůbec nic. Ocitl se před sotva zřetelnou pěšinou rozplývající se v kamení. Dál už nebylo kam jít. Rotanov se nechápavě zastavil. Byl připraven na lest, past, ale nečekal, že bude oklamán. Něco tu nebylo v pořádku. Třeba se spletl, když volil úžlabinu. Paměť mu jako na fotografii nabídla bílé přímky na listu. Ne, všechno bylo v pořádku, křížkem bylo označeno právě tohle místo, na téhle stěně. Natáhl před sebe ruku a přejel po drsném povrchu, najednou však o něco níž, kde husté křoví dokonale ukrývalo kámen, ruka sjela do prázdna.

Průlez byl velmi úzký a nepohodlný, zcela jistě tu nikdo nepočítal s velkou postavou. Naštěstí cesta rozsedlinou vedoucí do neznáma netrvala dlouho. Po několika metrech zabočila a Rotanov před sebou uviděl matné nažloutlé světlo.

Opatrně se přisunul k okraji osvětleného prostoru a nahlédl do jeskyně. Ve skutečnosti to jeskyně nebyla. Hladké stěny rozlehlé místnosti jasně svědčily o tom, že jde o dílo lidských rukou. Uprostřed místnosti vytesané ve skále stál stůl a u něho někdo seděl. Nízká klenba průlezu nedovolila Rotanovovi zvednout hlavu, takže neviděl, kdo to je.

Zato na stůl viděl dobře. Ležely na něm tlusté svazky listů a nějaké neznámé nářadí: křišťálová broušená koule sevřená v bronzových čelistech, podivný tikající mechanismus v průhledném pouzdře, ploché kulové těleso s nesrozumitelnými znaky na něm. Ruce sedícího člověka se rychle pohybovaly, urovnávaly na stole drobné předměty jako kostky z nějaké hry nebo snad jako zrnka neznámé rostliny. Najednou se ten člověk naklonil a upřeně pohlédl na Rotanova, který se zachvěl, protože ten pohled pocítil téměř fyzicky. Teprve teď poznal ženu, která seděla u stolu. Dolní polovinu tváře jí zakrývala tmavá látka, jenom čelo a oči nebyly zahaleny. Tyhle oči by Rotanov poznal za všech okolností mezi tisíci jiných… Příliš dobře mu utkvěly v paměti z doby, kdy byl nemocný.

„Cožpak je ve vaší vlasti běžné, aby host zůstal na prahu?“

„Není, zapomněli mi ale říct, že jsem očekáván.“

Rotanov se protáhl do místnosti a rozhlédl se. Odněkud shora sem proudil studený suchý vzduch. Žluté svítící plody gingo na stěnách šířily měkké rovnoměrné světlo, úzká postel přikrytá kůží, ohniště se soupravou kuchyňského nádobí, prostě tu bylo všechno, aby tu člověk mohl trávit dlouhý čas. Rotanov si však už zvykl nedůvěřovat prvním dojmům. Nádobí bylo příliš nové, dosud se ho netkla vrstva kysličníku, kolem komínového otvoru u ohniště nebyly saze, kůže byla příliš načechraná, příliš učesaná. Všechno to tu je jenom tak připraveno. Dobře a pečlivě stylizováno jako do doby bronzové. Jak se vlastně mohla dozvědět o jeho přítomnosti? Byl si jist, že posledních několik metrů se plazil naprosto tiše.

„Tobě se u mě nelíbí?“ ,

„Proč ne, je to tu docela účelné.“

U ohniště stála lavička, Rotanov si ji přitáhl ke stolu a usedl, aniž čekal na pozvání.

„Tohle všechno je jenom úkryt. Pro jistotu. Tady nebydlím a nikdo tu o tom neví kromě mne a mého otce.“

„Ty jsi knězova dcera?“

„Kněz je mým otcem, ale já nejsem jeho dcerou.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Považuje mě za svou dceru, ale není tomu tak.“

„Je to tvůj nevlastní otec?“

„Tomu slovu nerozumím.“

„Dobře. Nechme toho… Pojď si promluvit o zítřejší svatbě. Žádal jsem kněze, abychom se mohli sejít, protože se nevyznám ve vašich zákonech a chtěl bych vědět, jestli jsi sama dobrovolně, souhlasila s tímhle obřadem, jaký má smysl a co to znamená únos nevěsty.“

„Tolik otázek najednou… Nedokážu ti všechno vysvětlit, zítra však mnoho z toho pochopíš sám. Za zvyky Borejů je skryt hluboký význam… jak bych to nejlépe řekla, aby to pochopil tvůj mechanický sluha, který převádí má slova do tvého jazyka…? Ty zvyky jsou ,olono‘… jak jsi to řekl o této místnosti?“

„Účelné?“

„Ano. Jsou účelné. Nikoli však všechny. Jsou zákony a pravidla pro cizince naprosto nepochopitelné. V den, kdy jsi zvítězil nad dronem, jsem byla na rozpacích. Královna slavností si musí vybrat za svého manžela vítěze, takový je zákon. Jím se měl stát Ret. Neměla jsem toho člověka ráda. Neustále mě pronásledoval, až nakonec dosáhl svého. Zařídil to tak, aby za královnu slavností zvolili mne… Žena, kterou potká tento osud, nežije dlouho. Ret je synem náčelníka, má mnoho příbuzných, otec se jim v tom pokusil zabránit, ale nepodařilo se mu to. Ret mě upozornil, že to takhle s oslavami zařídí, jestliže mu neřeknu ano a nestanu se jeho ženou, a jak vidíš, dodržel slovo. V posledním svém dni jsem se měla stát hračkou člověka, kterého nenávidím. Pak ses do toho připletl ty. Vypadalo to jako dar od bohů, jako osud.“

Její velké oči se třpytily jako modré hvězdy a Rotanov si uvědomil, že se ho zmocňuje takový podivný pocit. Jako okouzlený mladíček lovil každé její slovo, každý zvuk jejího hlasu. Obával se, že toto jeho okouzlení náhle skončí, že místo něho se znovu dostaví střízlivé myšlení a chladná analytická úvaha, téměř zapomněl, kdo vlastně je, proč tu sedí. Nic z toho však netrvalo bohužel tak dlouho, jak by si přál. Pochopil konečně smysl věty o tom, že ta, kterou potká takový osud…

„Řekla jsi, že královna slavností žije krátce… Co to znamená?“

Mlčela, až konečně pochopil.

„Kdo si mohl vymyslet takový zákon?“

Jenom bezmocně pokrčila rameny.

„Borejové to nebyli. A nebyl to ani můj otec. Určitě to byli bohové.“

„Bohové…,“ řekl výsměšně Rotanov. „Lidé příliš často připisují svou vlastní krutost bohům.“

„Vím, že cizinci, kteří létají ohnivými vozy, v bohy nevěří, ale naši bohové žijí společně s námi a dovedou trestat ty, kdo nežijí podle jejich zákonů.“

„Ty bohy bych chtěl vidět!“

„Možná že se tvé přání splní. Vždyť bohové jsou všemohoucí a říká se, že někteří z nich také létají ohnivými vozy.“

Bylo to divné, ale z tónu jejích slov zazníval úsměv, jako kdyby se dalo v její situaci žertovat, jako kdyby mohla brát na lehkou váhu takové věci žena z doby bronzové… Neustále o tom pochyboval, neustále chtěl udělat konec té hře, ale nedařilo se mu to, ta žena ho do sebe vstřebávala stále víc a více. Tesáky divadelní obludy, které do něho narazily v aréně, byly skutečnými tesáky. Ani na chvíli nezapochyboval, že slzy v jejích očích byly nyní opravdové stejně jako úsměv, který teď právě možná skrývaly.

„Noc je krátká, máme málo času. Musím ti říct, jak se máš chovat v Justařině chrámu. Nevyznáš se v našich zvycích a vůbec s nimi nemusíš souhlasit, nikdo ti nic vyčítat nebude.“

„S čím nemusím souhlasit?“

„Nemusíš se mnou zůstat až do konce obřadu. Odmítnout to je velice jednoduché. Když kněz rozlomí napůl posvátný plod Tany, hodíš svou půlku do pramene, to bude odmítnutí, pak budeš volný, a kdykoli se ti zachce, můžeš si sám vybrat jinou dívku. Tu, která se ti bude líbit.“

„A když nebudu chtít odmítnout, co mám dělat pak?“ Dlouho mlčela, a najednou promluvila slovy, v nichž nebylo ani stopy po původní pohodě, která celou dobu obsahovala všechno, co doposud řekla. „S tím nelze žertovat, Rotanove. Musíš mě odmítnout.“

„Dovol, abych si to mohl rozmyslet aspoň do zítřka.“ Teď se už usmíval on, protože si začal uvědomovat působení podivného vlivu z tak nepochopitelné hry.

„Nemáš prostě potuchy, jak je to nebezpečné, nevíš, co tě čeká. jestli mě neposlechneš, bude to neštěstí především pro tebe.“

Jistě by nedokázala zvolit vhodnější slova, kdyby od něho chtěla slyšet definitivní kladné rozhodnutí.

Kapitola 4

Svatba

Jejich rozmluva skončila rychle. Snad příliš rychle. Celou tu dobu se něčeho bála. Ta, která skrývá svou tvář… Neskrývá ji pro nic za nic. Rotanov pocítil, že konečně dnes se přiblížil na dosah rozuzlení nějakého nesmírně závažného tajemství…

Jakmile se protáhl úzkou rozsedlinou spojující východ z jeskyně s neznámým výběžkem úžlabiny, zastavil se a naslouchal. „Starou cestou nechoď, tam by na tebe mohli čekat, ukážu ti jiný východ,“ řekla, a on teď stál na sotva. viditelné pěšině. Plazící se podvečerní stíny ho znovu obklopily ze všech stran. Příliš dlouhé svítání, napadlo ho. Nebo je to spíš západ? Jistě, spíš je to západ, vždyť tenhle svět nemá žádnou budoucnost. Všechno tu skončí gravitačním kolapsem a kolaps je prostě smrt pro všechno živé, pro všechno, co existuje, je to konec i pro mrtvou hmotu…

Možná že se tenhle dnešní stav nestabilní rovnováhy udrží ještě tisíc let, možná že to bude trvat pouze deset let, tady není možno dělat prognózy, pokud člověk nezná příčiny, které udržují tuto pozastavenou explozi. Něco takového vyžaduje sílu a energii, na jaké ani dnes člověk nemůže pomýšlet, snít o nich, jenom vyslovení termínu pozastavení gravitačního kolapsu zní jako žert… Copak se doopravdy našel rozum, který tohle dokáže? Nebo se lidstvo setkalo s dalším přírodním fenoménem, který zatím nedokáže vysvětlit? Doba bronzová? Je to možné, ovšem kde se tu bere tolik absurdit, tolik protikladů? O jedné věci se Rotanov dnes přesvědčil s definitivní platností. Ta, která skrývá svou tvář nepatřila ke kmeni Borejů. Adoptovaná knězova dcera se dokázala dokonale ovládat, skvěle se naučila skrývat své myšlenky, všechno, co ví. Na Boreje to jistě stačí, ale v některých drobnostech jejího chování, ve způsobu, jak sestavovala věty, Rotanov pocítil intelekt, který byl přinejmenším na stejné úrovni jako jeho.

Kdo je ta žena? Musíme okamžitě udělat podrobný průzkum, musíme zjistit, jestli tady jsou další země a další národy. Musíme co nejdřív najít ty, kdo ovládají tuto planetu a vytvářejí podivné a kruté zákony. Bohové? Co se dá dělat, budeme vést rozhovory s bohy. Dokázali jsme pokořit naše vlastní bohy na Zemi, poradíme si i se zdejšími.

Rotanov přemýšlel a naslouchal. Ve známém šustění a dalších zvucích vydávaných místními rostlinami, mezi pravidelně se ozývajícím voláním kuků zaslechl zvláštní zvuk, jako kdyby se na svahu uvolnil kámen pod něčí neopatrnou nohou. Ten kámen ovšem mohl spadnout sám od sebe.

Rotanov se opatrně vydal pěšinou, snažil se, aby se nedostal na volný prostor, obcházel neporostlá místa a dlouho vyčkával v malých výklencích, které tu kdysi vyhloubily bujné prameny vody, dnes už navždy zmizelé. To by tak scházelo, aby ho tu někdo objevil! Kolik zákonů a posvátných zákazů vlastně porušil tím, že opustil chýši a ještě před svatebním obřadem se setkal s Tou, která skrývá svou tvář?

Najednou se Rotanov prudce zastavil. Doletěl k němu nový zvuk, byl sotva slyšitelný, zato však docela jistě cizí všem ostatním hlukům naplňujícím houštiny. Bylo to vzdálené zachvění strun? Ani na to nebyl Rotanov schopen dosud reagovat, vzápětí se však ozvalo pištivé zasvištění a něco těžkého prudce narazilo do tlustého kmene trávy nad jeho hlavou.

Okamžitě ležel nehybně přitisknutý k zemi jako kočka Nic víc však už nenarušilo běžné zvuky zšeřelých houštin, a nebýt toho předmětu, který se zabodl do kmene a teď se ještě zlehýnka chvěl, mohl by si Rotanov myslet, že se mu to všechno jenom zdálo. Čekal dlouho, tak dlouho, jak to bylo pro něho únosné, pochopil, že všechno teď je otázkou trpělivosti, toho, kdo se první prozradí, protože právě to nyní rozhodne o výsledku souboje. Byl beze zbraně a bylo mu jasné, že riskuje, ale musel se vrátit do chýše dříve, než se osada probudí, déle už čekat nemohl. Pružně a opatrně se odplížil ke kmeni a znovu znehybněl. Nic se nestalo. Jediným prudkým skokem se přesunul na protější stranu, takže kmen se teď ocitl mezi ním a předmětem, který sem přiletěl neznámo odkud. Znovu se nestalo nic. Rotanov pomalu vstal, přitiskl se k silnému kmeni, který by dokázal ukrýt najednou dva lidi. Nyní měl to, co se zabodlo do kmene, rovnou u své tváře, jenom na opačné straně, stačilo vztáhnout ruku…

Byl to trojúhelníkovitý ocelový klínek se dvěma ostřími a s rukojetí uprostřed. Byla to zbraň zcela jasně určená k vrhání, dostatečně těžká, navíc uprostřed rukojeti byl třmen patřící k tětivě. Něco na způsob samostřílu vymršťujícího ocelové klínky. Na dobu bronzovou to byla příliš složitá zbraň. Lidé tu někomu příliš překáželi a ti někdo jen sotva byli Borejové. Rotanova napadlo, že by to mohl být Ret, neúspěšný ženich, který byl uražen při slavnosti, avšak hned takovou myšlenku zavrhl, protože se na několik posledních dní stačil dobře seznámit s povahou Borejů. Ret by na něho nepřipravoval žádnou past, takové vítězství by mu nijak neprospělo, nanejvýš by měl ostudu, navíc proti tomu mluvila samotná zbraň. Ten, kdo vystřelil, chtěl s ním naráz skoncovat a jenom jeho reflex pěstovaný dlouhými roky ho upozornil na nebezpečí a zachránil před touto střelou. Rotanov přeměřil třmen. Dlaň mu snadno dosedla do žebrovitých prohlubenin. Teď už tu může jednat jako rovný s rovným… Vydal se pomalu na zpáteční cestu, ale nikdo se ho až do samotné osady už nepokusil zadržet.

Stráže u chýše mírumilovně podřimovaly na svých místech, a když se rudé kolečko Epsilonu vyšplhalo nad obzor, Rotanov už ležel na rohoži, jako kdyby se odtud po celou noc ani nehnul.

Kdybychom měli usuzovat podle všech těch obřadů a slavností, museli bychom dojít k závěru, že se Borejům tak špatně nevedlo. Vrcholným bodem programu slavností letošního roku měla být Rotanovova svatba. Následující den se dostavili zástupci ze všech vzdálených míst ostrova, ze všech vesnic. Z jejich počtu vyplývalo, že kmen Borejů má nejméně tři sta lidí, což není zase tak málo pro tak malý ostrov. Poslední den příprav proběhl značně divoce v bláznivém zmatku a hluku. Připravovaly se přístřešky pro hosty. Ženy vařily v obrovských kotlích jídlo a pohlavkovaly děti. Za plotem u sousední chýše upravovali sele, které se spíš podobalo růžové housence se šesti páry nohou. Kybernetický tlumočník však umíněně říkal tomuto zvířeti sele, zřejmě proto, že jemu nehrozilo nebezpečí, že by musel ochutnat kousek takového vepřového.

Ráno toho dne, kdy se měly konat oslavy, začalo velkolepým a zmateným procesím. Rotanova vodili od stolu ke stolu, od chýše k chýši. Hlavu mu zdobil hned věnec, hned klobouk upletený z květin a listí, u každého stolu ho vítali s přípitkem. Bude-li to takhle pokračovat celý den, napadlo ho, sotva se večer udrží na nohou i s univerzálním stimulátorem. Brzy na něho padne únava z toho všeho přecházení mezi stoly prohýbajícími se plody, rybami a masem neznámých zvířat. Byly to plody štědré, zásahy civilizace nezkažené planety, která bohatě zásobila lid Borejů a nevyžadovala výměnou za to žádné nadměrné úsilí. Rovnoměrné a mírné klima, den a noc, které vypadaly téměř stejně, žádné výrazné vzdušné proudění, to všechno působilo takovým uspávajícím ukolébávajícím dojmem, skoro až nudně, a nebýt Pavlovy návštěvy a jeho noční výpravy, Rotanov by tomu všemu klidně mohl snad uvěřit. Zneklidňovalo ho i to, že ostatní členy posádky neustále drželi stranou od hlavní skupiny nejvýše postavených účastníků slavností. Po deseti hodinách nepřetržitého vytrubování, opilého křiku a nesrozumitelných přípitků Rotanov konečně pochopil, že se divadlo chýlí ke konci.

Náčelník kmene pronesl závěrečnou řeč plnou zneklidňujících narážek a neméně zneklidňujících blahopřání. Říkal něco o věčném trestu, o odplatě za porušení tradic, o zapomenutých odkazech předků, o tom, že cizinci, kteří se dostali na planetu ohnivými vozy, si dopřávají příliš mnoho volnosti v jejich zemi. Závěrem řekl, že čas se krátí a že odplata se blíží. Navrhl, aby se všichni napili na štěstí, které je teď v blízké budoucnosti čeká, a na Rotanova, kterého čeká už dnes. Zatímco za oslavného volání si všichni předávali společnou číši s alkoholickým nápojem, Rotanovovi se konečně podařilo dostat se k Elsonovi.

„Pavel se nevrátil, baterie nejsou. Drž se! Pokusíme se proniknout k Justařině chrámu hned po zahájení obřadu.“

„To ať vás ani nenapadne! S tím si poradím sám. Zjistěte, co je s člunem a kam se poděl Pavel.“

Elsona odtlačili pryč, k Rotanovovi přistoupila početná vojenská eskorta. Schylovalo se k závěrečnému ceremoniálu, kvůli kterému snášel všechen ten cirkus.

Chrám bohyně Justary ležel u paty horského hřebenu, který prorazil neporušené moře černých travin asi dva kilometry daleko od osady. Údolí šeptajícího listí — tak se tomu místu říkalo. Rotanov nejednou obdivoval přesnost a svéráznost místních poetických názvů.

Slavnostní procesí vedené knězovým pomocníkem šlo poměrně dlouho po dně zvolna stoupajícího svahu horské úžlabiny. Dýchalo se těžce, trochu to bylo stoupáním, trochu tím, že vzduch tu byl nesmírně vlhký. Konečně se v hloubce na šedivém nebi začala rýsovat nějaká obrovitá stavba vytvořená lidskýma rukama. Čím blíže byli chrámu, tím více Rotanov obdivoval temnou velkolepost stavby. Obrovité zdi sestavené z velikých neopracovaných kamenných balvanů připomínaly stavbu pro kyklopy. Do této úzké soutěsky se nemohly vejít žádné mechanismy, které by vynesly nesmírně těžké balvany do takové výšky. Tím spíš něco takového nemohly dokázat lidské ruce. Přesto se tady zdi chrámu slavnostně vypínaly vzhůru a pevně stály v půdě planety. Z kamenných balvanů opracovaných časem to čišelo šerým dávnověkem. Příliš mnoho protikladů, uvažoval Rotanov. Přírodní hospodářství, doba bronzová a najednou ocelové ostří, samostříly, teď tenhle chrám, který zcela jistě nebyl dílem lidských rukou. Ale čí je to pak dílo? Příliš mnoho záhad, příliš mnoho tajemství bylo na této planetě. A poznali jsme toho tady tak málo! Vlastně vůbec nic podstatného. Nic, kvůli čemu by stálo za to bezhlavě se vrhnout do gravitační propasti. Kde jsou ti, co odesílají k Zemi černé koráby? Kde jsou skuteční páni planety? Uskutečnil přistání, na které se připravoval už na Zemi, přistání, o němž mohl přemýšlet po celou dlouhou cestu. Teď stojí před tímhle chrámem, který tu je už jistě dlouhá staletí, má za sebou přitroublý obřad, dobu bronzovou, viděl se se ženou, která docela jistě něco ví, ví a mlčí. Instinkt mu napověděl, že už nebude dlouho čekat a dnes, možná že už za několik hodin, se dozví spoustu věcí, ne-li dokonce všechno o této planetě. Jenom jestli budou tyto získané vědomosti natolik užitečné a důležité pro lidstvo, aby bylo opodstatněné riskovat život čtyř lidí, koráb a celou svou bezúhonnou reputaci inspektora mimozemského osídlování. Co když se zmýlil, co když ta planeta nemá vůbec nic společného s antiprostorovými bublinami ani s útoky na pozemské kolonie, co když měl nepřátele hledat někde docela jinde? Co když je tohle všechno jenom obratně připravená, lstivá a složitá past, sloužící k odpoutání pozornosti, snaze odvést jejich pozornost někam docela jinam, s cílem získat čas… Jedním si však byl naprosto jist: někdo si nesmírně přál, aby přistáli na téhle planetě, někdo to nesmírně potřeboval. A přitom někomu tady nesmírně překážejí. Tak proč jedni i druzí tak dlouho váhají? Nevyčkávají nebo neprohlížejí si je už příliš dlouho? První krok byl už ostatně udělán tam v lese.

Tak tedy obřad spojený s únosem nevěsty? No dobrá, uvidíme, co to vlastně znamená. Jenom se ale nemůžeme zúčastnit cizích obřadů, které neznáme. Teď je řada na nás.

Pod oblekem nahmatal dlouhé ostří dýky, kterou vytrhl z kmene trávy v nočním lese. Měl pocit, že ten kov je studený a spolehlivý.

Paprskomet to tedy není, ale já taky nejsem jenom tak obyčejný lovec, aby si lovená zvěř nemohla s lovcem vyměnit svou úlohu v tomto mystickém divadle.

Odstrčil od sebe průvodce a rozhodně vykročil k obrovské bráně připomínající vchod do chrámu. Se skřípotem ztěžka vyjela vzhůru, jakmile se jen přiblížil, a dala mu tak nahlédnout do temného a ponurého vchodu, odkud na něho vydechla ledová pronikavá vlhkost. Rotanov už déle neváhal a vstoupil dovnitř.

Ke svému údivu zjistil, že tu je dost světla. Padalo sem shora z úzkých štěrbin ve stropě a od všudypřítomných běžných svítidel z plodů gingo. Rotanov udělal několik kroků a dokonce se ani neohlédl, když za ním se skřípotem a rachotem brána zapadla. Neměl v úmyslu prozrazovat svým neznámým protivníkům, jak na něho zapůsobila zabouchnutá vrata za jeho zády. A i když se teď ocitl sám, ani na okamžik nezapochyboval, že ho sledují nejedny oči.

Chrám byl jednoduchý, majestátný a ponurý. Vnitřní prostor obrovské kuželovité věže, jejíž tvar zvenku nebylo možno určit, nerozdělovaly žádné zdi. Rozpukané, neomítnuté zdi zvýrazňovaly klenbu mizící v šeru. Uprostřed chrámu asi sto kroků od Rotanova stála socha ženy. Nahrubo otesaná postava z jednoho kusu dřeva byla spíše symbolem než uměleckým dílem. Brzy však Rotanov o svém prvním úsudku zapochyboval. Z pouhé pózy té ženy, nehledě na to, že socha postrádala detaily takového díla, čišel nekonečný smutek, prostý lidský žal. Příliš ponurý je ten chrám, příliš ponurý. Rotanov přistoupil blíže k soše. Její tvář ukrýval sotva naznačený závojíček. Co znamená ten opakující se symbol — žena bez tváře? Běžný osud? Nebo jsou jejich bohové tak krutí, že si sami lidé raději svou tvář zakrývají? Proč si však potom musí ukrývat svou tvář živá žena? Vyznat se v tomhle všem, na to není dost času, a taky to není třeba. Jsou věci, které nejsou určeny pro nezasvěcené, věci, které patří pouze tomuto lidu a tomuto místu. Rotanov ustoupil od sochy a teprve teď si všiml malého kamenného bazénu u jejích nohou. V bazénu se vlnila voda. Zřejmě to je posvátný pramen, pomyslel si Rotanov. Jeho myšlenky přerušil hlas rozléhající se vysoko nad kopulí chrámu. Zdi chrámu ho násobily, dodávaly mu sílu, takže se zdálo, že sem přilétá ze všech stran.

„Cizinče, který si chceš vzít za ženu Tu, která skrývá svou tvář, jsou tvé úmysly čisté? Není ve tvé mysli zloba a zlo, které skrývá tvůj zevnějšek? Proč jsi sem přišel?“

„To je příliš mnoho otázek. Odpovím pouze na poslední. Přišel jsem sem proto, abych ochránil Tu, která skrývá svou tvář.“

„To je důstojná odpověď…“ Teprve nyní Rotanov poznal v těchto panovačných pochmurných tónech knězův hlas. „Přistup blíže, aby se splnilo to, co je souzeno…“

Dlouhý teskný tón, který v sobě skrýval libozvučnou melodii, se nesl pod klenbou chrámu, snad to byl gong, snad to bylo zasténání. Rotanov přistoupil až k prameni. Řekl si, že se nebude ohlížet, a neohlédl se ani teď, i když jasně slyšel kroky za svými zády a zachvěl se, teprve když se mu na jeho levou ruku položila úzká chladná dlaň ženy. Dvě tři postavy od hlavy k patě zahalené do tmavých houní jim zůstaly stát za zády. Přistoupil kněz v oranžovém plášti se svým nezbytným náhrdelníkem z perleťových lastur. Dal znamení a znovu zasténal gong. Ruce sochy, až dosud přitisknuté na prsa, se najednou napřímily a socha je vztáhla k Rotanovovi. Na jejích rozevřených dlaních ležel neznámý nazlátlý plod. Posvátný Tanin plod, pomyslel si Rotanov. Stál bez pohnutí a přimhouřenýma očima pozoroval oslepující žlutý plod, který mu připadal jako jediný živý bod v tomto mrtvém chrámu, v mrtvých dřevěných rukách sochy. Možná že on měl udělat to, co nakonec udělal kněz. Přikročil k soše a mlčky jí vzal plod z dlaní, rozlomil ho nad pramenem a Rotanov si všiml, že několik kapek šťávy rudé jako krev dopadlo do vody. Jednu polovinu plodu kněz podal Rotanovovi, druhou ženě. Rotanov vzal svůj díl a obrátil se k Té, která skrývá svou tvář. Dnes byl závoj na její tváři neprůhledný, naprosto černý, neviděl dokonce ani její oči. Její zcela nehybná postava mu připomínala bohyni. Hlas pod kopulí chrámu se ho zeptal: „Souhlasíš, cizince, který jsi zvítězil nad dronem, abys spojil svou životní cestu s osudem ženy, která stojí vedle tebe?“

Rotanov měl pocit, že v té otázce je uskok, přesto však odpověděl bez váhání:

„Ano, souhlasím.“

„Pak ochutnej posvátný Tanin plod.“

Rotanov záporně zavrtěl hlavou a obrátil se k Té, která skrývá svou tvář.

„Ať to ona udělá první. V mé zemi má žena stejné právo volby jako muž.“

Ticho, které se rozhostilo v chrámu, prozradilo ty, kdo měli v režii toto představení. Rituál celého obřadu byl hrubě porušen a bylo zapotřebí několika minut, než se rozhodli, co má přijít dál. Celou dobu Rotanov neodtrhl oči od jediného bodu na neprodyšném závojíčku, kde by měly být velké lidské oči. Oči však v těchto místech vidět nebyly a póza ženy vůbec neprozrazovala, co v té chvíli cítí, na co myslí. Nakonec hlas pod kopulí prohlásil:

„Dobrá, cizince. Bohyně tvé prosbě vyhoví. Ať Ta, která skrývá svou tvář, provede tento obřad první.“

Aniž žena změnila svůj postoj, nadzvedla ztuhlým pohybem, jako kdyby ona sama byla onou sochou, svůj závojíček, pozvedla k ústům plod Taný, kousla do něho a tmavá šťáva podobající se krvi jí stékala po dlouhé říze. Spěšně spustila závoj. Pak vykročila k soše, vložila do jejích vztažených dlaní zbytky plodu, kapky tmavé šťávy prosákly až dolů, dopadly do pramene a zbarvily vodu doruda.

Tyto okamžiky Rotanovovi stačily, aby poznal Tu, která skrývá svou tvář. Všechny pochybnosti pominuly. Teď už věděl, co má dělat dál.

„Teď jsi na řadě ty, cizince,“ zasyčel hlas pod kopulí.

A Rotanov, aniž odtrhl pohled od tmavého závoje, přiblížil plod k ústům. V tom okamžiku doletěl k jeho uším tlumený, přerývaný šepot:

„Nedělej to, prosím tě, nedělej to! Zničíš sám sebe a mně tím stejně nepomůžeš. Hoď plod do pramene!“

Plod byl trpký, na chuť téměř hořký. Rotanovovi až vyschlo v ústech, když spolkl voňavou, hustou šťávu. Posléze vykročil k soše a vložil jí do dlaní zbytek plodu. Husté, syté kapky prosákly dolů, dopadly do pramene a smísily se s jeho zrůžovělými kapkami. Naposledy zazněl gong a svítilny vzápětí pohasly.

Rotanov si všiml, jak se všichni sluhové chrámu před ním uctivě uklonili. Pak pochopil, že obřad je skončen.

Zavedli je k vedlejšímu průchodu. Rotanov neustále držel chladnou ženinu dlaň. Vykročil za sloužícími. Začali stoupat po kamenném schodišti. Šli velice dlouho. Zcela jistě už byli nad chrámovou kopulí v patrech umístěných nad střechou. Schodiště končilo úzkými dveřmi připomínajícími spíš štěrbinu. Rotanov se tudy stěží protáhl v patách za Tou, která skrývá svou tvář. Sloužící zůstali všichni venku, a sotva Rotanov překročil práh, kamenné balvany za jeho zády se zachvěly a uzavřely východ. Ocitl se v malé kužeíovité místnosti o průměru asi sedmi metrů, naprosto hladké zdi vedly někam vzhůru. Podlaha vystlaná nadýchanými kožešinami byla plná plodů a místních pokrmů. Byly tu džbány se šťávou a medovinou. Tu a tam matně svítily oranžové plody ozařující podivný, téměř neskutečný obraz. Žádná okna tu nebyla, jenom na dlaň široké mezery, které spojovaly jejich nové obydlí s vnějším světem. Nebylo to spíš vězení? Rotanov si všiml, že ruka jeho průvodkyně se zlehka chvěje. Aby ji uklidnil, přejel jí rukou po vlasech takovým lehýnkým, rychlým pohybem, jako se hladívají děti, když je chceme utěšit. Od chvíle, kdy zaslechl její přerývaný šepot tam dole u posvátného pramene, nikdo z nich nepromluvil.

„To jsem zvědav, jak dlouho tady zůstaneme,“ prohodil, když se kolem sebe rozhlédl.

„Příliš dlouho ne, jenom do půlnočních červánků.“

Ruka se jí znovu zachvěla, takže se ani nezeptal, co bude dál. Podle místního času zbývaly do „půlnočních červánků“ nejvýše dvě hodiny. Šetrně jí pustil ruku, vykročil ke škvíře, která tu byla místo oken, stoupl si na špičky a vyhlédl ven. Uviděl pod sebou celý ostrov. Kdyby nebylo šero, určitě by odtud našel i pobřeží.

„Nejvíc ze všeho jsem se bála, že mě neposlechneš. Prosila jsem tě, abys nebral na lehkou váhu, co přijde, nic o tom nevíš.“

„Jistě. Pamatuju si to. Právě proto jsem nechal volit tebe jako první. Tys přece taky mohla odmítnout.“

Zavrtěla hlavou.

„Má volba byla dána osudem.“

„Přesto jsi ale mohla odmítnout. Žes to mohla udělat? Tak pověz, mohla?“

Všiml si, že se jí zachvěla ramena.

„Pak by se tu místo mne ocitla jiná žena. Neměls to dělat, Rotanove.“

Nehledě na závoj, nehledě na to, že jí neviděl do tváře, pochopil, jak silně je rozrušena. Hlas jí zněl dutě a znovu se jí viditelně zachvěla ramena. To riziko stálo za to. Stálo za to udělat tohle všechno už alespoň proto, aby se dozvěděl, čeho se vlastně žena tolik bojí.

„Už je pozdě o tom mluvit. Volba je skončena.“

Rotanov pomalu a opatrně obešel celou malou kruhovou místnost Snažil se, aby mu neuniklo vůbec nic.

„Moc vesele to tu nevypadá. Spíš to připomíná pevnost. Jenomže žádný obléhatel se sem nedostane.“

Znovu přistoupil k mezeře nahrazující okno, znovu žasl nad tloušťkou zdí. Byly to nejméně dva metry. Zvenku byly zdi postaveny ze stejných hrubě opracovaných balvanů, jenom s tím rozdílem, že uvnitř byla omítka. Začal se o toto zjištění zajímat. Proč dole v chrámu omítka nebyla, a tady ano? Pokusil se škrábnout do zdi střepem z nádoby, který se povaloval na zemi. Zeď však byla tvrdá. Vypálená hlína v ní nezanechala ani stopu. Že by to byl cement? V každém případě něco přinejmenším stejně tvrdého. A kdo potřeboval udělat tak hladké zdi právě zevnitř? Čím více si Rotanov místnost prohlížel, tím méně se mu líbila. Na místě, kde byl vchod, nenalezl ani škvíru, musel se sklonit, aby vůbec postřehl místo, kde se kvádry spojily, tak přesně do sebe zapadaly.

„Vyjít odtud se nedá, ale dostat se dovnitř taky není tak jednoduché. Jak tě odtud chtějí unést?“

„Pojď, nebudeme o tom mluvit. A nebudeme přemýšlet. Stejně nemůžeš nic dělat. Zbývá nám příliš málo času, má smysl ho utrácet na otázky, které teď nemají smysl? Odtud se nikdy nikdo nevrátil. Ani my se nevrátíme.“

Rotanov poprvé opravdově pocítil, jak nezvratná je její, jistota o bezvýchodnosti jejich situace. To nebyl strach, to nebyla ženská bázeň z neznámého nebezpečí. Z jejího hlasu zaznívala vyrovnaná jistota a beznadějná trpkost. Brzy se však vzpamatovala, nechtěla mu už dávat najevo svůj strach, nechtěla svými obavami, napjatým vyčkáváním nebezpečí krátit, jak byla přesvědčena, jejich poslední hodiny. Bezděčně ho napadlo, kolik odvahy musí mít tahle žena, aby se dokázala takhle chovat.

„Můžeš něco sníst nebo se napít. Je tu spousta chutných plodů. Třeba tenhle plod glada. Je velice aromatický, ochutnej.“

Rotanov zavrtěl hlavou. V ústech ho ještě pálila šťáva plodu posvátné Taný. Zřejmě obsahovala nějaké povzbuzující narkotické látky. Trochu se mu točila hlava a celým tělem se mu rozlévalo teplo. Znal tento stav, obvykle se dostavoval po užití stimulátorů, věděl však také, že se dokáže kontrolovat, i kdyby ve šťávě plodu byla sebesilnější látka. Žena se plodu sotva dotkla, možná že věděla o těchto narkotických účincích a chtěla mít raději čistou hlavu. Ať už to bylo jakkoli, držela se skvěle. Byla vzpřímená a vypjatá jako tětiva luku, přitom se však pohybovala zlehka a plavně, jako kdyby na hlavě nosila neviditelný džbán a bála se, že rozlije jeho obsah. Opatrně se sklonila ke kožešině, rozlomila několik plodů a položila je do nádoby, z číše upila trochu nějaké tekutiny, najednou se však zarazila a zeptala se:

„Poslyš, ve tvé vlasti máte také nějaký obřad, když si muž volí ženu, takový, který tu volbu potvrzuje?“

„U nás je to vždycky volba vzájemná. A pokud jde o obřad… no, možná že by se tomu dalo říct obřad. U nás se zapisují naše jména do velké krásné knihy.“

„A ty ses tam už zapsal?“

„Ne. Ještě jsem k tomu neměl příležitost.“

„Takže já jsem tvá první žena?“

Rotanov si uvědomil, že přišla chvíle, kdy je třeba všechno si vysvětlit, kdy vše musí dostat své místo. Stále však ještě váhal, jestli má s takovou rozmluvou začít, protože věděl, že ji svým vysvětlováním může snadno urazit, nemohl ale dělat nic jiného.

„Já jsem tě přece nemohl jaksepatří poznat, dokonce jsem ti ani neviděl do tváře. U nás se nerozhodujeme tak ukvapeně. U nás se muž se ženou nejprve seznámí, dlouhou dobu se k sobě chovají jako přátelé, pak může toto přátelství přerůst v něco silnějšího, a teprve když se o tom oba přesvědčí…“

Odmlčel se, protože si začal uvědomovat, jak se pomalu zaplétá do nesmyslných slov a že to, co už vyslovil, nejde vzít zpátky. Dlouho mlčela. Najednou začala mluvit, jako kdyby to bylo o něčem docela jiném.

„Chceš vědět, proč u nás máme zvyk, který zakazuje ženám odhalovat tvář?“

Mlčky přikývl.

„Říkala jsem ti, že ve zvycích Borejů je něco rozumného, racionálního. Tohle je proto, aby si muž, až zůstane sám, nemohl vzpomenout na tvář té, která si ho zvolila. Aby celý ten příběh pro něho byl jenom něčím povrchním, aby neměl na koho vzpomínat. Aby navždycky, na celý život, při všech dalších setkáních, která mohou přerůst v něco silnějšího, mohls na mě vzpomínat jako na tu, která neměla tvář, která dokonce neměla ani právo na to, aby sis ji zapamatoval.“

Rotanov cítil, jak strašně se stydí, jak je mu trapně, nedokázal najít slova, kterými by jí odporoval. Chvíli čekala a pak pokračovala:

„Neměls to říkat.“

Pak pomalým, klidným pohybem sejmula stříbrnou čelenku spolu s tmavým závojem, který jí až dosud zakrýval tvář.

V prvním okamžiku mu připadala ošklivá. Rusé vlasy se jí jako vodopád rozlily na ramena, odhalily vysoké čelo, možná že bylo příliš vysoké, trochu zvednutý nos snad postříkaný pihami, i když si tím nebyl jistý, a obrovské modré oči veliké jako jezera. Tisíce let ho na jeho rodné planetě oddělovaly od této individuální, příliš osobité krásy. Míšení ras, míšení stylů a jako důsledek toho nevyhnutelná unifikace nejprve oděvu, posléze i měřítek pro ženskou krásu. Ne, nepřipadala mu krásná, proč však ale jako očarovaný nemohl odtrhnout oči od její tváře? Měl najednou dojem, že se podíval do pramene s čistou vodou a spatřil v něm lesní žínku, nemohl se odtrhnout a stále pil a pil čistou studenou vodu z toho pramene. Ani ona nesklopila oči a dívala se na něho přísně a tvrdě, jako kdyby ani na chviličku nezapochybovala ani o sobě, ani o tom, jaký na něho udělá dojem, jako kdyby předem věděla, že trest za jeho nadměrnou a nevhodnou pýchu bude neposkvrněný a přísný.

V dolních chrámových prostorách zasténal gong. Jeho sytý, vibrující tón se prodral na svobodu a snášel se od chrámu někam dolů, do údolí. Na okamžik Rotanovovi připadlo, že ozvěna zrozená horami jim tento zvuk vrátila, že se na ně zřítila odněkud shora jako sotva slyšitelné povzdechnutí, jako kdyby si povzdechlo samo nebe.

„Musíme něco udělat. Musíme se pokusit dostat se odtud. Pokora není právě nejvhodnější způsob, jak se vyrovnat s osudem.“

Žena jenom zavrtěla hlavou.

„Odtud není návratu, i když ty bys to mohl ještě odmítnout. Ještě není pozdě. Jestli chceš, zavolám sem kněze.“

„Tak ho zavolej! Ať jenom trošinku pootevřou dveře a odejdeme odtud společně.“

Znovu zavrtěla hlavou.

„Na schodišti jsou stráže? Ty nás nezadrží.“

„Já vím. Pak sem ale přivedou někoho jiného. A los padl na mne. Tvé zásady připouštějí takové jednání?“

„Nepřipouštějí, nelze takhle jednat podle mých zásad. Dobře. Zůstaneme tady a uvidíme, jak skončí tenhle únos.“

V té chvíli sem znovu odněkud shora přiletěl silný a hrozivý řev, jako kdyby se chvěly a hřměly samotné hory. Rotanov zvedl hlavu a teprve teď si všiml, že věž neměla střechu. Kousek bledé šedivé oblohy byl vymezen přesným kruhem zdí, které téměř splývaly s jeho tmavou barvou. Teď však byla obloha světlejší, bylo před úsvitem a Rotanov si všiml toho, co předtím neviděl. Povrch zdí byl nahoře rozdrásán hlubokými rýhami, jako kdyby je někdo rozškrábal obrovitými drápy. A zvuk, který se snášel shora podél těchto rozervaných zdí, byl stále hrozivější, přecházel do chvějivého pískotu, na který dvoumetrové chrámové zdi odpovídaly drobným chvěním.

Kapitola 5

Střelec

Jakmile Pavel dostal od Rotanova úkol, rozhodl se opatřit si průvodce. Od místa, kde na pobřeží přistál člun, dělilo Boreje pouze několik hodin chůze, v cizí zemi je však lepší, když člověk nemusí cestovat sám. Potřeboval někoho, na koho by se mohl spolehnout. Rotanov ho žádal, aby cestu ke člunu zachoval v tajnosti, a jistě k tomu měl závažné důvody. Po dlouhém uvažování se Pavel rozhodl promluvit o tom s Lartem. Byl to vzdálený příbuzný majitele chýše, kde ho ubytovali. Vytvořily se mezi nimi docela dobré, téměř přátelské vztahy. Lart se Pavlovi líbil pro svou nemluvnost a upřímnou dobrosrdečnost, které často mívají nadbytek silní lidé, kteří dovedou snadno překonávat potíže. Navíc byl Lart jedním z nejlepších lovců svého kmene a zcela jistě znal okolí a kmenové zvyky místních lidí.

Lart Pavla uvítal jako starého přítele, posadil ho na nejlepší místo a rozproudila se mezi nimi pomalu plynoucí beseda o počasí, o vyhlídkách na příští lov a o dalších nepodstatných věcech. Borejové neměli v lásce, když někdo příliš spěchal při práci nebo i při závažných rozmluvách. Konečně Pavel zvážil, že místní etiketa byla dodržena, a přistoupil k věci.

„Už jsi někdy byl na jižním pobřeží?“

„Samozřejmě. Před sto nocemi jsem tam kladl oka na kurlany. Je tam spousta divoké zvěře. Dříve jsme tam často chodili lovit.“

„Nemohl bys mě doprovodit k místu, kde přistál náš ohnivý vůz?“

Pavel se rozhodl, že nebude před Lartem nic skrývat. Byl toho názoru, že když už si k takové věci někoho zvolí, musí mu plně důvěřovat. Lart chvíli uvažoval. Konečně promluvil, díval se přitom někam stranou a bylo vidět, že mu není příjemné takto odpovídat:

„Je tam teď cizí území. Nesmíme chodit na jižní pobřeží, pokud nám to Gojové nedovolí.“

Pavel neměl potuchy, kdo to jsou Gojové, ale v této chvíli ho to ani příliš nezajímalo, i když taková překážka v něm vyvolala trochu neklidu. Pokusil se proto celou tu záležitost vysvětlit:

„Jeden z Borejů nás přivítal krátce po přistání, copak ten si vyžádal svolení Gojů?“

„Posledních sto nocí Borejové na pobřeží nechodí.“

„Copak ale člověk na zvířeti jménem Poutník, který nás doprovodil do osady, nebyl Borej? Vítal nás jménem Té, která skrývá svou tvář.“

„Tak říkají bohyni Justar a její kněžka je v úctě různých kmenů na našem ostrově. Člověk, který vás přivedl do osady, nebyl Borej. Byl to Goj.“

„Dobře, byl to tedy Goj. Nechceme přece na jejich území lovit a navíc nejste žádní nepřátelé, když mohl přijít do osady. Proč bychom my nemohli udělat totéž?“ pokračoval v přemlouvání Pavel.

„Gojové nemají svůj domov, chodí si všude, kde chtějí. Ti dům nepotřebují.“

„Nemají domovy, ale mají svou zemi? Já ti nerozumím.“

„Země u pobřeží patřila nám, ale Gojové řekli, že ji potřebují. Teď se tudy nesmí chodit bez jejich svolení.“

„Dobře, tak se tedy zeptáme, jestli nám to dovolí, když je to nutné.“

„S Goji smí mluvit jenom kněz nebo panovník.“

Problém stále narůstal, už tak Pavel porušil Rotanovův příkaz, když do svých plánů zasvětil Larta. Teď musel za každou cenu najít způsob, jak dílo dovést do konce, jak ho přesvědčit, aby mu pomohl, a nějak se obejít bez kněze a panovníka.

Seděli u ohně a popíjeli z hliněných číší zdobených důmyslnými ornamenty něco, co připomínalo zapraženou polévku. Pavel se už patřičně vyznal v místních zvycích. Věděl, že nabídnutá číše mu dávala právo vyptávat se hostitele na cokoli a počítat s pravdivou a vyčerpávající odpovědí, protože takový nápoj byl nabídnut jenom tomu, koho tu považovali za přítele. V Lartově domě si Pavla považovali od chvíle, kdy naučil hostitele, jak speciálně kalit špice kopí, jediné zbraně, která se směla používat při lovu. Kopí se nesmělo nosit do osady. Pro všechno, co jakkoli připomínalo zbraně, měli Borejové celou řadu nesmírně složitých pravidel, která si někdy protiřečila, byla velice propletená, takže musel vzniknout dojem, že alespoň část z nich byla do kmene zanesena zvenku. Nebylo to dílo právě oněch Gojů?

Pavel s otázkami nespěchal, už chápal, že rozmluva o Gojích Lartovi nepůsobila příliš mnoho radosti, a i když postavení hosta a přítele tohoto domu mu dávalo velká práva, nebylo dobré jich zneužívat. Pavel si však nijak zvlášť diplomacie nevážil. Třeba právě proto si tak rozuměli s Lartem, kdo ví? Nakonec se zeptal rovnou:

„Poslyš, Larte, kdo to jsou Gojové a proč je musíš poslouchat?“

Lart odpověděl okamžitě, i když si Pavel všiml, jak se mu napjaly na velkých silných rukách svaly, zřejmě to znamenalo skrytý hněv nebo snad vzrušení.

„Gojové mají obrovskou sílu. Mohou poručit náhodě.“

„Komu že mohou poručit?“ zeptal se Pavel, jako by nevěřil svým uším.

„Člověk, který neposlechne Goje, si může snadno zlomit nohu při lovu, může mu shořet dům, může onemocnět, potkat nebezpečné zvíře za hranicemi loveckého území, může se mu zničehonic zlomit kopí.“

„Jinými slovy, zaklínání se dříve nebo později uskuteční… To je moc dobře vymyšleno.“

„Nemáš pravdu. Gojové nejsou kouzelníci. Dovedou, však určovat, co se má stát. Mohou vyměnit dobrý den za špatný a člověk nebude mít žádný úspěch. S Goji člověk nesmí vstoupit do sporu. Přicházejí a odcházejí, kdy se jim zachce. Vidíme je jen málokdy, někdy jednou nebo dvakrát za celý život.“

„Co potřebují od tvého kmene? Platíte jim nějakou daň?“

„Co to je daň?“

„Dáváte jim potraviny, nářadí, zbraně?“

„Gojové nic takového nepotřebují. Oni sami neloví, divoká zvěř chodí za nimi, kdy potřebují. Na stromě, ze kterého Goj utrhne plod, rostou vždy plody nejlepší a nejzralejší. Dostane-li Goj chuť napít se, pramen vytryskne nejvýše dva kroky od něho. Gojové nemívají nepřátele. Jakákoli zvěř, jakýkoli lovec, dokonce i vojáci z kmene Darů, kteří se nikoho nebojí, ustoupí Gojům z cesty. Je jenom jediný ostrov v našem světě, nad nímž Gojové nemají moc. Proč tomu tak je, to nevím. Lidé z našeho kmene nebývají v jiných zemích, máme dost své.“

,A copak vy si nevyměňujete zboží s jinými zeměmi?“

„My máme všechno. Proč?“

„Copak bys ty sám nechtěl zkusit lovit na neznámých místech, vidět nové lidi?“ nechtěl se vzdát Pavel. Lart dlouho mlčel.

„Vyprávěl jsi mi o svém světě. Je zařízen jinak. V našem světě člověk dlouho nežije. Na cizí země nám nezbývá čas.“

Lart se zamračil a Pavel si najednou vzpomněl, že všichni lidé z kmene Borejů jsou mladí, že se mezi nimi téměř nevyskytují starci, nejvýše snad kněz a panovník. Pomyslel na to, že musí být nějaká závažná příčina, proč lidé umírají mladí v této zemi úplného blahobytu, kde jedlé plody rostou po celý rok téměř na každém kroku. A ještě ho napadlo, že vyptávat se Larta na tohle by bylo netaktické. Jsou věci, o kterých se jen těžko může hovořit s někým cizím. Uplyne však nějaký čas, Pavel byl přesvědčen, že to nebude trvat příliš dlouho, a oni tu přestanou být cizinci. Proto je nutno umět si poradit se zdejšími zvyky a mravy, dokonce i když se ti to příliš nezamlouvá. Pavel pomalu vstal, rozloučil se s pánem domu a šel k východu. Lart ho zastavil, až když už byl za prahem.

„Moc potřebuješ být na území Gojů?“

„Zůstala tam má loď. Velká loď, která může plout po nebi. Vy jí říkáte ‚ohnivý vůz‘.“

„Poslyš, a ve tvé lodi jsou kopí?“

„Kopí?“

„Kopí s ostrými špicemi, jaké jsi mě učil dělat, velmi dlouhá a silná kopí, která mohou dosáhnout do nebe?“

Pavel se snažil nedat na sobě najevo, jak ho taková otázka ohromila.

„Ano, v mé lodi taková kopí jsou. K čemu ti budou?’

Lart se zamračil. Na jeho čele se objevily vrásky, odhodil dozadu dlouhé kudrnaté vlasy, které mu pod širokou bronzovou čelenkou spadaly až na ramena. Jako kdyby zalitoval, že o tom vůbec začal mluvit.

„Já nepotřebuju obyčejné kopí. Musím mít kopí, kterým bych mohl zabít strika.“

„Když já nevím, kdo to je strik.“

„Ty toho víš o naší zemi ještě příliš málo. Strikem u nás matky straší děti. Otec s matkou zemřeli velmi mladí…“ Lart zmlkl a odvrátil se.

„Může za to strik?“

Lart se neotočil, jenom přikývl.

„Myslím si, že v mé lodi se najde takové kopí, kterým je možno zabít jakéhokoli strika.“

„Pak s tebou půjdu.“

„A co Gojové?“

„Nejdřív přijdou Gojové a pak přiletí strik. Jsou vždycky spolu. Dosud se nikdy nikomu nepodařilo strika zabít. Gojové sami o sobě nejsou tak hrozní, ale se strikem jsou neporazitelní. Víš dobře, jak je tvé kopí silné?“

Teď už Pavel litoval, že takový rozhovor zapředl. Znal příliš dobře sílu pozemské zbraně a znal také pravidla, která, zakazovala použít je na cizích planetách s rozumným životem. Pravidla, která nebyla diktována libovůlí nějakého úředníka, ale která vytyčila dlouhá, nikoli však ničím nerušená zkušenost z kontaktu lidí s jinými světy. Bezprostředně po zničení tohoto tajuplného strika může na ostrově vypuknout válka, jako tomu bylo třeba na Gartě, kde útoční dravci, kteří napadli lidi, byli podle místních obyvatel považováni za posvátná zvířata patřící nějakému božstvu. Příliš málo toho věděli o této planetě: pravděpodobnost chybného rozhodnutí, špatného nebo nejistého kroku byla příliš velká. Nemohl Larta obelhat, a nevěděl, jak by mu měl vysvětlit celou složitost vzniklé situace. Přesto to musel zkusit, jiné východisko neměl.

„Nevím, jestli mě, příteli, pochopíš, ale u nás máme vlastní zákony, a ty nám nedovolují použít zbraně v cizí zemi, to, čemu ty říkáš ‚silné kopí‘. Možná že později, až lépe poznáme vaši zemi, dokážeme pomoci tvému lidu, ale teď musíš pomoci ty nám.“

„Lart nevyžaduje daň za svou pomoc. Slib mi ale, že vezmeš s sebou své silné kopí. Ukážu ti strika a ty sám rozhodneš, co se má udělat.“

Taková podmínka Pavlovi vyhovovala a více už o tom nemluvili. Přípravy na cestu netrvaly dlouho. Ráno následujícího dne se setkali u zátočiny řeky, za níž začínalo panství Gojů.

Zamračený a mlčenlivý Lart odrazil od břehu kmen, který zlomila bouře, a když se ujistil, že je oba unese, dal Pavlovi pokyn, aby ho následoval. Tahle přeprava jim zabrala asi čtyřicet minut. Ani hlásek, ani jediný zvuk k nim nedoletěl z protějšího břehu, do něhož se zapíchl kmen vedený jistou Lartovou rukou. Lart chvíli mlčky čekal a naslouchal, pak opatrně vklouzl do houští a ukázal, že ho má Pavel následovat. Vedl ho jinou, mnohem kratší cestou, přesto Pavel zanedlouho poznal známé ohbí řeky, které si pamatoval od chvíle, kdy přistáli. Řeku museli překonat ještě jednou. Lart proťal staré koryto a cestu tak zkrátil o několik hodin. Teď je obklopovaly právě ty nizoučké keře, z nichž vyběhl na svých pavoucích nohách Poutník. Lart znásobil svou opatrnost. Jeho pohyby byly pomalé a plynulé. Jako kdyby neustále něčemu naslouchal. Avšak ticho mrtvých křovisek nenarušil ani jediný zvuk. Dokonce i volání všudypřítomných kuků, které sem dolétalo z protějšího břehu, znělo v těchto místech tlumeně a nebylo tak časté. Pavlovi se rozbušilo srdce, když rozhrnul větve a uviděl známou mýtinu, uprostřed níž ležel jejich člun jako ocelová želva. Na jeho bocích si pohrávaly stříbřité odlesky. Staré stopy už zanesl písek, žádné jiné vidět nebylo. Jako kdyby se za celou tu dobu ke Člunu nepřiblížilo ani jediné zvíře. Pavel věděl, že jinak tomu ani nemohlo byt. Ochranné pole se po jejich odchodu zapojilo a nikoho cizího na louku nepustí. Na opuštěném otevřeném místě, které je teď dělilo od člunu, nehrozilo žádné nebezpečí, avšak Lart najednou znehybněl a vysunul před sebe krátké kopí. Pavel, který si zvykl spoléhat se na cit svého přítele, následoval jeho příkladu. V naprostém tichu plynula jedna sekunda za druhou a vůbec nic se nedělo, až se konečně Lart pohnul a tiše oznámil:

„Jsou tam Gojové…“

Z pravé strany vyšli na holou plochu tři lidé, jako kdyby chtěli právě potvrdit Lartova slova. Zastavili se asi čtyřicet metrů od houštin, v nichž se skrýval Pavel s lovcem. Teď jim stáli v cestě, a třebaže neměli v rukou zbraně a stáli zcela nenucené, Lartův neklid se přenesl i na Pavla. Objevení neznámých lidí bylo příliš nečekané a současně jakoby naplánované, jako kdyby právě tady u člunu na ně čekali. Všichni tři byli oblečeni velmi jednoduše v krátkých plátěných košilích stažených opasky, zdobenými snad ornamenty, snad nějakými symbolickými vzory. Na nahých nohách měli sandály z mazané holiny, musely být pohodlné a nesmírně lehké. Ten, který stál vpovzdálí, držel v rukou podivné dřevěné trubky, které bylo možno do sebe zasunout, připomínalo to hůl nebo kopí bez špice. Podle toho, jak se Gojové rozmístili, jak se výsměšně dívali do houští, bylo možno usuzovat, že o nich věděli. Dál se skrývat bylo hloupé, Pavel se obrátil na Larta a řekl:

„Ať se děje, co chce, ani se nehni! Čekej tu na mě.“

Nevěnoval pozornost Lartovým protestům, rozhrnul křoví a vyšel na holé místo. Gojové svůj postoj nezměnili, neobrátili se na něho. Každý z nich se dál věnoval své práci. Jeden něco dělal se svými dřevěnými trubkami, druhý kousek stranou sbíral nějaké kamínky a ten, který stál na pěšině vedoucí ke člunu, řekl nadutě, aniž na Pavla pohlédl:

„Sem nesmíš, cizinče.“

„To je naše loď. Budeme sem chodit, kdykoli to budeme potřebovat,“ klidně odpověděl Pavel a pomalu vykročil k člověku, který mu stál v cestě. Malý kamínek, takový zaoblený, kluzký jako křemen, se ocitl právě na tom místě, kam došlápl. Noha se mu podvrtla a Pavel se zcela nečekaně ocitl na zemi.

„Ke Gojům se nesmí přicházet bez svolení, to ví každý divoch.“

Tak takhle to je… Pavel si sedl, zvedl tento kamínek a najednou ho přesným nečekaným švihem poslal dopředu. Kamínek uhodil člověka stojícího na cestě do lopatky, až se zkroutil bolestí.

„To máš za toho divocha. Takhle sprostě se hosté nevítají.“

Pavel vstal a očistil se od písku. Gojové, kteří stáli až dosud stranou, ocitli se najednou na cestě a bránili mu v přístupu ke člunu. Pavlovi se moc nelíbily dřevěné trubice výhružně namířené proti němu, mohla to být neznámá zbraň, už se chystal, že jim je vyrazí z rukou, když najednou ten, koho bolestivě zasáhl kamenem, výstražně zvedl ruku.

„Počkejte. Ať nám nejdřív ukáže cestu k nebeské lodi.“

„No prosím,“ usmál se Pavel. „To je docela jednoduché. Pojďte za mnou.“

Věděl, že ochranné pole je nařízeno na jednotlivé členy posádky a nikoho cizího dovnitř nepustí, takže vlastně nic neriskoval a nepochyboval o tom, že když všichni ještě pořád vysedávají tady, když na něm chtějí, aby jim ukázal cestu do člunu, musí být v člunu všechno v pořádku, nehledě na jejich kouzla s ovládáním „náhody“, o nichž mluvil Lart. Přes ochranné pole se jim proniknout nepodařilo. Pro jistotu se ještě otočil, aby se přesvědčil, že se Lart v křoví neukázal. Pak se už jenom spokojeně usmál. Ten člověk se mu líbil stále víc a víc. Byl sice hrdý a od přírody samostatný, přesto dokázal dokonale pochopit, jak je důležitá disciplinovanost v takových složitých situacích. Jestliže se cestou houštinami Pavel beze slova podřizoval všem Lartovým pokynům, pak nyní u člunu si úlohy vyměnili. Nemusel pochybovat, že ať se stane cokoli, zůstane jeho průvodce v křoví tak dlouho, dokud se Pavel nevrátí.

Vše, co následovalo dál, proběhlo zcela prostě. Pavel úplně volně, jako kdyby tu žádná překážka nebyla, prošel ochranným polem, zatímco tři Gojové, kteří šli o krok za ním, odskočili zpátky, protože narazili na neprostupnou zeď. Téměř současně ten, který nesl dřevěné trubky, jednu z nich pozvedl a na hranici ochranného pole, tam, kde byla před chvílí Pavlova záda, zazářil plamínek. Neobával se pro nic za nic těch trubek. Vstupní otvor do člunu se otevřel, jakmile se jen přiblížil, a na hranici vymezené ochranným polem zazářilo ještě jedno světélko. Soudě podle síly, šlo o nějaký druh reaktivní zbraně. Pěkné dřevěné trubičky, pěkné zbraně dávných předků! Jedno teď bylo jasné: Gojové nebyli tak primitivní, jak, by se mohli zdát. Někde tu musejí mít výrobní základnu, na stromech přece takové trubky nerostou.

Jakmile se za ním vstupní otvor zavřel, Pavel se otočil k ovládacímu pultu. Jeho pozornost upoutal vyrovnávač paliva. Aktivní látky tu zbývalo dost málo, podstatně méně než při přistání. V podmínkách této planety spotřebovávalo ochranné pole tolik energie, že shromažďovače pracovaly na maximální výkon, ještě několik týdnů při takovém režimu, a nezůstane jim energie vůbec žádná.

Pavel usedl do křesla pro pilota a uvažoval. Baterie se vybijí po několika hodinách, individuální ochrana, zbraně, vysílače, všechno přestane fungovat. Jako kdyby se energie doslova někam propadala. Planeta ji vysávala jako mohutné čerpadlo. S tím je nutno okamžitě něco udělat, jenomže co? Ochranné pole je možno přepojit na vyčkávací režim, uvádělo by se do činnosti pouze tehdy, když vysílače budou signalizovat nebezpečí. Není to sice tak spolehlivé jako trvalé ochranné pole, zato však jejich zásoby energie vydrží podstatně déle. Kdyby se tu tak dala najít aktivní látka, která by nahradila palivo … Kde ji ale vzít? Měniče výsadkového člunu mohly v podstatě využít pro vodíkovou syntézu třeba obyčejnou vodu, byla v tom však jedna potíž: voda na planetě neměla běžné složení, zcela v ní chybělo deuterium, izotop těžkého vodíku, bez něhož nemůže reakce proběhnout. Vhodné by mohly být i těžké uranové prvky, aby je však bylo možno najít, musely by se provést speciální geologické práce, na vrty by však znovu potřebovali energii. Prostě to byl takový začarovaný kruh.

Měsíc není tak krátká doba, pokud se jim však nepodaří za ten čas něco vymyslet, s výsadkovým člunem se budou muset rozloučit, protože se dostane do cizích rukou. Gojové tady nehlídkují pro nic za nic. Pavel si vzpomněl, jak bezmocný se cítil v aréně, když se na Rotanova vrhl dron a když jeho paprskomet vyplivl směšný plamínek. Podle Lartova vyprávění tu musí žít ještě strašnější zvířata. Proti lidem by zbraň nepoužili, kdyby však měli spolehlivou ochranu, cítili by se na této planetě mnohem jistější, mohli by donutit i ty Goje, aby s nimi počítali,…

Něco musel vymyslet hned teď, protože jakmile vyjde ven, Gojové mu nezůstanou nic dlužni. Vzpomněl si na namodralý záblesk za svými zády. Ochrana skafandru bude fungovat tak dvě hodiny při čerstvě dobitých bateriích, kde však má záruku, že se mu za tu dobu podaří zbavit se Gojů? Co když za ním půjdou až do vesnice? Rotanov také potřebuje pomoci, zbytečně ho sem do člunu neposílal. Pavel horečně přemýšlel, probíral a hned zavrhoval nejrůznější varianty, všechny však byly závislé na energii. Všechny mechanismy planetárního komplexu, vůbec všechny pozemské mechanismy mohly pracovat pouze s malinkými, avšak velice výkonnými mezonovými bateriemi, a když o ně teď lidé přišli, byli vlastně bezmocní. Než se však na Zemi začaly používat tyto baterie, existovala tu solidní technika, existovaly i zbraně…

Dost, tady je třeba se zastavit, rozhodl se Pavel a bylo mu jasné, že konečně přišel na ten pravý nápad. Jestliže tu nemohou fungovat moderní zbraně, musí vyrobit něco jednoduššího, něco, co bude fungovat v podmínkách této výjimečné planety. Navíc zákon pro mimozemské kontakty dovoluje v případě nutnosti použít zbraní a zařízení, které se zásadně neliší od toho, co je známé místní civilizaci. Jestliže se mu podaří takovou zbraň vyrobit, mohl by dokonce možná splnit i Lartovu prosbu. Gojové používají reaktivní zbraně, znamená to tedy, že mají vhodné chemické výbušné materiály. Nemůže to být nic složitého, je nutno zjistit složení směsi, vypočítat rychlost úniku plynů během výbuchu a zhotovit zbraň, která by mohla na takovém principu fungovat. Pokud jsou v provozu mechanismy výsadkového člunu, je jednoduché něco takového vyrobit, horší to bude s výpočty, sotva totiž bude mít malý mozek řídící výsadkový člun v paměti potřebné údaje. Bude si muset vzpomenout na všechno, co si zapamatoval ze školy.

Pavel zapojil obrazovku a udělal předběžný propočet, teď tedy už v podstatě věděl, co bude potřebovat. Přesto všechno se experimentování nevyhne, musí uložit předběžný úkol planetárnímu výrobnímu komplexu. Musí udělat výkres se základními funkcemi, údaji. Všechno ostatní už udělá řídicí výpočetní středisko. Dokud ještě má energii, je pánem situace, tak tedy výkres… Půjde jenom o přibližný náčrt, nemá smysl ztrácet více času. Tak co vlastně potřebuje? Především chemickou látku, která při zahřátí nebo nárazu začne vylučovat dostatečné množství plynů. Rychlost unikání plynů však nesmí být příliš velká, jinak by tlak nevydržela hlaveň. Nějaká dusíkatá sloučenina. Vybíral na ovládacím pultu několikrát různé kombinace a konvertor poslušně vydával malé dávky látky. Pavel je zkoušel v uzavřené komoře, měřil tlak a ukládal nové úkoly. Po dvou hodinách usilovné práce byl konečně znovu vynalezen pyroxilinový střelný prach, který byl na Zemi už docela zapomenut.

Jakmile získal potřebné údaje o této látce — rychlost šíření plynů, jejich objem a tlak, musel vypočítat kvalitu oceli, tloušťku stěny u hlavně. Podoba potřebné zbraně dostávala konkrétnější podobu. Získané údaje, Čísla předběžných propočtů se začala rodit na výkresu. Konečně bylo Pavlovi jasné, že se mu dílo v hrubých rysech podařilo. Bylo to něco mezi starou karabinou na střelný prach a reaktivní zbraní. Zbraň to byla snadno přenosná a současně dokázala skoncovat s jakýmkoli zvířetem. Musel se rozhodnout ještě pro zvýšení hmotnosti kulky a ráže zbraně. Zato hlaveň byla krátká, a dá-li se sejmout pažba, karabinu bude možno nosit u pasu. Zbývala teď ještě muška a tady Pavel nelitoval času. Paprskomety měly široký rozptyl, nemuseli se v takových případech starat o přesné zamíření, takže žádné střelecké zkušenosti neměl. Z těchto představ vycházel, když na horní část hlavně upevňoval výkonnou moderní optiku s korekcí. Když vkládal výkres s definitivními výpočty do stroje, znovu zaváhal. Gojové měli k dispozici reaktivní zbraně, Borejové primitivní kopí a ty vlastně ještě měli zakázané. Ostrov není tak velký a Gojové mohli těmito reaktivními zbraněmi ochránit obydlí Borejů před nebezpečnými zvířaty, přesto však Borejové umírali mladí a Goje to podle všeho vůbec neznepokojovalo.

Mají lidé vůbec právo míchat se do této složité rovnováhy sil, aniž budou vědět, kdo tu hraje jakou roli? Může se snadno stát, že nebudou mít dost času, aby se v tom stačili vyznat, zbraň vystřelí velice snadno, podstatně složitější je pak napravovat způsobené zlo.

Výrobní mechanismy v dolním patře výsadkového člunu nepřetržitě hučely, plnily program, který jim uložil. Lidé si nemohli dovolit být pouhými pěšci v cizí hře, kvůli tomu je sem Země neposlala. Nemá teď smysl uvažovat o společných strategických otázkách. Jeho úkol je podstatně jednodušší — vrátit se k Rotanovovi a pomoci mu, pokud to stihne. Cesta to byla příliš složitá, mnohem složitější, než by ho kdy napadlo.

Na co Gojové potřebují výsadkový člun? Jejich jednání moc nepřipomínalo jednání naivních divochů. Poté, kdy mu kámen, na který šlápl, ujel pod nohou, nedíval se na Lartovo vyprávění o nadpřirozených schopnostech Gojů tak nevěřícně. Samozřejmě že v jejich umění „ovládat náhodu“ je objektivní podstata, avšak jestli něco takového skutečně existuje a jestli skutečně takovou schopnost mají, pak nebude snadné se s nimi vyrovnat a jeho zbraň na principu střelného prachu bude proti nim ubohou hračkou. To všechno se však dá brzy ověřit. Nehledě na jejich moc, do výsadkového člunu se nedostali. Tam, kde je třeba jedné síle postavit druhou, tam ztrácejí jistotu, avšak tam, kde lze jednat úskočně, kde mohou někoho napadnout zezadu, neuznávají sobě rovné. Lart pro nic za nic nemluvil o náhle se hroutících kopcích, o zamaskovaných jámách, které se objeví na cestách lovce, který je pro Goje nepohodlný.

Nejlepší ze všeho by bylo nevcházet s nimi do kontaktu, odstartovat se člunem a přeletět s ním na jiné místo, jak ho o to žádal Rotanov. Nebýt nedostatku paliva, určitě by to Pavel udělal. Avšak v podmínkách Enny by je jen přelet i sebekratší vzdálenosti připravil o zbytek aktivní látky. Pavel si povzdechl a přistoupil ke vstupnímu otvoru vedoucímu do strojového oddělení. Na konci automatické linky byly tvarovací agregáty spojené s konvertorem vyrábějícím jakékoli potřebné materiály. Blikalo tu zelené světélko, které oznamovalo, že uložený program byl splněn. Pavel vylovil z komory ještě teplou zbraň. Příliš pohledná nebyla, zato však byla šikovná. O výkonnosti a přesnosti střelby nepochyboval, i když to samozřejmě nebyl paprskomet. Pavel dal příkaz k výrobě dvou stovek nábojů a dalších čtyř takových zbraní. Pak vyšel ze člunu, aby zbraň vyzkoušel.

Gojové byli kousek odtud, a jakmile uviděli Pavla, okamžitě pozvedli své dřevěné trubky. Dva záblesky na hranici ochranného pole je přesvědčily o marnosti jejich snažení, takže další střelby nechali. Zřejmě nebyli schopni pochopit, o co tu jde, nedokázali si vysvětlit, jak je možné, že člověk je nezranitelný. Ochranné, pole působilo jenom z vnější strany. Zvenku dovnitř nepropustilo žádný předmět, zato zevnitř byla cesta volná. Toho se Pavel rozhodl využít. Bude zajímavé, jak se zachovají sebejistí, nadutí vládci náhodných situací, když si s nimi vymění úlohy. Beze spěchu pozvedl karabinu a začal otáčet zaostřovacím kroužkem. Pažba sice tak úplně šikovná nebyla, zato optika překonala všechna jeho očekávání. Mohl do všech podrobností rozeznat vyškubanou trojúhelníkovitou bradku toho, jehož tvář nyní zaplnil zaměřovači kříž. Sjel s karabinou o něco níže, trochu doprava a plynule stiskl spoušť. Těžká kulka se svištěním roztříštila kámen asi půl metru od vybrané oběti. Úlomky kamene a olověná tříšť donutily Goje vyskočit. S voláním se rozběhl do křoví. Druhý výstřel mu vyrval pod nohama pořádný kus půdy. Goj zakopl a vystrašeně vklouzl do rozsedliny. Druhý Goj pozvedl svou trubku a poslal na Pavla tři výstřely za sebou.

„Jen střílej, střílej. Zvykl sis střílet na bezbranné, tak co tomu říkáš teď?“ Pavel zachytil v záměrném kříži dřevěnou trubku, zaměřovač mu umožňoval střílet s přesností téměř jednoho centimetru, a přesvědčil se o tom hned po výstřelu, kdy roztříštěná trubka vypadla nepříteli z rukou. Ještě dva tři výstřely a Gojové jako kdyby se z mýtiny vypařili. Cesta byla volná.

Pavel se vrátil do člunu, vzal náboje, další karabiny a soupravu baterií. Už chtěl odejít, když si znovu uvědomil, že na téhle planetě se vyskytuje příliš mnoho náhod. Příliš mnoho nenadálých a nečekaných situací. A jestli všechno dopadne tak, že se nikdo z nich koncem měsíce nebude moci vrátit do člunu…? Nelze riskovat.

Přistoupil k pultu a vyklepal na ovládacím zařízení program, podle kterého poslední zbytky energie ve shromažďovačích budou použity na zničení člunu. Takhle se aspoň nedostane do cizích rukou. Hodil si přes rameno pořádně těžký pytel, ke skafandru připojil čerstvě nabitou baterii a překročil hranice ochranného pole.

Lart na něho čekal na stejném místě, kde ho opustil. Bitva, která se odehrála u člunu, na něho zřejmě silně zapůsobila, protože se nesmírně mračil.

„Gojové se pomstí nám oběma.“

Pavel se usmál.

„Máme teď kopí, o které jsi mě žádal. S ním se nemusíme bát žádných Gojů.“

„Kopí Gojů jsou silnější a oni sami nikdy neodpustí tomu, kdo je urazil.“

Jako na potvrzení Lartových slov se ohromné stéblo, kolem kterého právě přecházeli, najednou zlomilo až u samotného vrcholku a tento těžký kus s okraji ostrými jako břitva narazil Pavlovi do zad. Nebýt zapojeného ochranného pole na obleku, byl by propíchnut skrz naskrz. Náraz byl tak silný, že se mu oblek v momentě nárazu vtlačil několik centimetrů do těla.

„Myslí to doopravdy,“ prohodil Pavel. „Jestli takhle budou pokračovat, tak to s námi nedopadne dobře… Mají nějaké zranitelné místo? Musím se dozvědět, odkud sem přišli a co to vlastně jsou ty jejich tajuplné schopnosti, které mohou připravit takové nečekané svinstvo.“

„Všechna jejich síla pochází od strika… Když přiletí strik, umírá mnoho Borejů, ale Gojové jsou neporazitelní. Kdyby tvé kopí mohlo zvítězit nad strikem, vyrovnáme se i s Goji.“

„Tak tedy toho strika sami najdeme.“

„Toho není třeba hledat. Proletí kolem tamté skály. Kdyby se nám podařilo dostat se k jejímu vrcholku, kdyby nás Gojové cestou tam nezabili, uvidíš strika.“

Kapitola 6

Drak

Rotanov nemohl ze dna toho kamenného poháru vidět celý ten obraz a představit si rozměry zrůdy, která se ovinula kolem chrámu. Proto hlava, která se objevila v oválu vymezeném zdmi, na něho neudělala žádný zvláštní dojem. Zřejmě očekával něco mohutnějšího. Předcházející rituál předpovídal mnoho záhad. Třímetrová tlama dštící smrdutý dech, tupé kalné talířovité oči byly pro něho. příliš snadným vyřešením celé té záležitosti. S takovými obludami se už setkal v Barmovově zemi. Nezalekl se, neztratil ani chvilku. Ještě než se k nim přiblížila tupá rozevřená tlama, odstrčil ženu stranou co nejdále od nebezpečí. Krk měla ta obluda příliš tlustý a těžko jím mohla otáčet. Zrůda nepospíchala, byla si jista svým úspěchem, Rotanovovi stačilo těch několik zvolna plynoucích zlomků sekundy, které má dobře trénovaný člověk ve vypjatém okamžiku k dobru. Stačil odstrčit ženu, uhnout před cvaknutím zubů těsně před svou rukou, stačil vytáhnout nůž a vést první ránu ještě dříve, než se hlava stačila stáhnout nahoru. Rotanovův útok byl neúspěšný. Ostří sklouzlo po rohovitých šupinách, nezasáhlo vůbec oči a jenom na straně zranilo zrůdě jazyk. Řev, který následoval, byl strašný. Vypadalo to, že se zrůda musí zalknout zuřivostí, člověk měl dojem, že to nemůže vydržet jeho sluch nebo že se musí zdi chrámu zhroutit. Teprve nyní podle toho řevu Rotanov poznal a ohodnotil obrovitou sílu zrůdy, která na ně zaútočila. Téměř vzápětí následoval další útok, byl mnohem přesnější a prudší než ten předcházející. Přesto se Rotanovovi znovu podařilo uniknout a hlava neúspěšné zrůdy s podivným rachotem narazila na chrámové zdi. Na všechny strany se rozletěly kaménky, zeď v jednom místě pukla, zrůda se znovu rozeřvala a na okamžik po takovém nárazu ztratila orientaci. To Rotanovovi stačilo, aby mohl hluboko, až po samotné rameno ponořit ruku do dračí tlamy. Udělal to spíš instinktivně, nepočítal s velkým úspěchem, pouze hledal zranitelné místo tohoto ze všech stran opancéřovaného beranidla. Přesto se obě ostří nože zabořila do měkké hmoty a pevně uvízla mezi lebečními a čelistními kostmi. Nůž to byl dlouhý, snad neznámý zbrojíř zvláště k této příležitosti vypočítal délku a pevnost jeho namodralého ostří. Jak se zrůda pokusila sevřít tlamu, tím více se jí tam zaklínil nůž, který jí způsobil hroznou, dosud nepoznanou bolest.

Nemohla teď po nějakou dobu používat své největší zbraně — ostrých půlmetrových tesáků, Rotanov však teď byl bezbranný. Rozzuřená zrůda zaslepená bolestí a vztekem se mírně zaklonila a další svou ránu na nepřítele vedla skosenou horní částí hlavy, kterou měla dobře chráněnou rohovitými deskami. Rotanov znovu uhnul, podařilo se mu to v poslední chvíli. Chrám se zachvěl, jako kdyby na něj dopadla těžká ocelová palice. Kusy kamení, kusy nádoby, všechno teď leželo na podlaze pomíchané v neuspořádané’ hromadě. Dříve než zrůda stáhla zpátky hlavu a vedla svůj další útok, Rotanov se stačil ohlédnout a podívat se na ženu. Stála u zdi na docela jiném místě, než kam ji odstrčil na začátku souboje. Stála naprosto klidná s hrdě skříženýma rukama a se vztyčenou hlavou. Ani stín strachu nebo vzrušení neměla ve tváři. Něco ho na ní ohromilo, snad to byl výraz očí, neměl však čas rozebírat její stav, i když cítil, že v jejím nepřirozeném klidu se skrývá něco závažného. Drak zaútočil znovu, tentokrát byla rána vedena částečně do podlahy. Slabá vrstva pod jejich nohama nevydržela a na místě, kam byl veden náraz, vznikla díra snad dva metry v průměru. Rotanov se vrhl stranou, tentokrát se mu to zcela nepodařilo. Uklouzl po kaši z rozdrcených plodů. Uvědomil si, že ztrácí rovnováhu, a v tom okamžiku se ocitl na podlaze. Vysoko nad ním se tlustý dvoumetrový krk zkrátil a nafoukl. Opancéřovaná část hlavy mířila teď rovnou na jeho prsa. Napadlo ho, že tentokrát se mu už uniknout nepodaří. Myslel na to s naprostým klidem a odevzdaností, jako kdyby šlo o někoho jiného a ne o něho. Smrt pod touto mnohatunovou horou masa mu připadala hloupá, a proto snad neskutečná. Hlava zatím mířila dolů a stále zrychlovala své smrtící pohyby. Žena, která dosud stála naprosto nezúčastněně, náhle udělala krok kupředu a vztáhla ruku, jako kdyby chtěla ochránit Rotanovovo bezmocné tělo. Její rty šeptaly, bylo to něco nesrozumitelného, podivného. Dračí hlava se náhle zachvěla, jako kdyby narazila na neviditelnou překážku. Trhavým pohybem zmizela v tmavé díře.

Rotanov už stál. Chvíli ženu pozoroval, pokoušel se vysvětlit si, co právě viděl.

„Znám jedno prastaré zaklínadlo, někdy to pomůže…“

„Samozřejmě, zaklínadlo… Že mě to hned nenapadlo! Vždyť je to tak jednoduché!“

„Ty mi nevěříš?“

„Budu věřit, čemu chceš, když nás tahle obluda nechá na pokoji.“

Zavrtěla hlavou.

„To nejde. Nenechá nás… Nemusela jsem to udělat, ale chtěl tě zabít a teď už tedy ví…“

„Co ví?“

Mlčela. Vrhl se k ní, chytil ji za ramena a zatřásl jí. Nahoře u okraje zdí se převracela a hučela zrůda. Rotanov si uvědomil, že krátká doba odpočinku skončila.

„No tak! Máme tak málo času! Řekni mi, co teď už ví?“

„Pochopil, že nejsem z kmene Borejů. Hledali mě dlouho a teď mě nenechají v klidu. Ten drak… Drak není to nejhroznější. Mnohem hroznější je ostrov Rin. Měls mě poslechnout a zůstat v chrámu. Ale teď…“

Nedokončila větu, protože shora se na ně s rachotem sneslo klubko chapadel. Rotanov ještě chvíli bojoval. Avšak klást odpor těmto živoucím lanům bylo nemožné. Obluda je omotávala, svírala, znemožňovala dýchání, nedala člověku pohnout se. Silná a mohutná chapadla podobající se pozemské krajtě byla nepředstavitelně pružná a pohyblivá a za chvíli dokázala to, co nebylo v silách tlamy s tesáky. Rotanov se nemohl ani pohnout. Byl svázán, nemohl dýchat a téměř nic neviděl kolem sebe, jenom ta neustále se chvějící chapadla pokrytá suchou a horkou kůží, odporná pevná a živá lana.

Drak vylovil z vnitřku chrámu svou jedinou nohu podobající se kolu letadla a pomalu ji zasunul do zvláštního prostoru v dolní části břicha. Jenom klubko devítimetrových pružných prstů pevně a spolehlivě ovinutých kolem dvou lidí se nevešlo do skladu na břiše a zůstalo venku jako zrůdný pohyblivý nádor. Ostatně při letu to nepřekáželo. Zrůda začala roztahovat pár po páru svá šustící křídla podobající se plachtám dávných korábů. Nakonec se ztěžka odlepila od chrámu, vznesla se a pomalu začala nabírat výšku.

Postavení, které zvolil Lart, vypadalo dobře, zdálo se téměř nedobytné. Jediná pěšina vinoucí se mezi sutí po strmém svahu hory právě tady nahoře končila. Na vrcholku byla malá plošinka ze všech stran chráněná kusy skal a těžkými balvany. Pavel ulehl za výčnělek a rozhlédl se. Dole pod sebou viděl jako na dlani cestu, kterou urazili. Jediný člověk by se sem nemohl dostat nepozorovaně. Než jim dojdou náboje, nemůže jim tu nic hrozit. Gojům přijde tento boj draho.

Dvě hodiny je pronásledovali lesem, odřízli jim cestu k osadě Borejů, neustále po nich stříleli z reaktivních zbraní, a jim se ani jedinkrát nepodařilo své pronásledovatele spatřit, tak dokonale se dovedli Gojové maskovat v lese. Připadalo jim, že reaktivní střely na ně létají ze stromů jako shnilé přezrálé plody. Když si Pavel uvědomil, že baterie ve skafandru začínají pomalu ztrácet výkon, požádal Larta, aby ho zavedl na otevřenou plochu. A tak se ocitli tady. Cesta zpátky nejspíš neexistuje. Gojové už jistě obklíčili tuto osamělou skálu a nepustí je odtud. Do západu slunce se zřejmě udrží, v průběhu dne se ledacos může stát. Uvidíme…

Pavel přejížděl zaměřovačem v prostoru, kde začínala pěšina. Nikdo se tam ani nepohnul, jenom mrtvé kamení se lesklo v namodralém okuláru zaměřovače. Gojové jsou opatrní, nezaútočí a nebudou riskovat své drahocenné životy. Vymyslí něco jiného, nějakou další ránu pod pás. Čestný souboj, to není jejich způsob boje, tak to aspoň řekl Lart a ten dobře znal všechny, o nichž mluvil. Neuplynulo ani půl hodiny, když se dole na pěšině objevil parlamentář. Mával černým listem džuty, což u Borejů mělo stejný význam jako bílý prapor u lidí.

„Nevěř mu! Gojové ti nabídnou mír, odmění tě, když budeš souhlasit s tím, že odejdeš z této skály.“

„Tak si aspoň poslechneme, co nám povědí.“

„Naslouchat Gojovi je nebezpečné. Zabij ho.“

„Copak Borejové zabíjejí ty, kdo přicházejí s ratolestí džuty?“

„Ne. Ale pro ty, kdo začali válčit s Goji, žádné zákony neexistují.“

„To tedy znamená, že nejsme první? Někdo se už pokusil vyrovnat si s nimi účty?“

„Mezi Boreji je spousta statečných vojáků. Porušili zákaz a nevrátili se. Nikdo se nedozvěděl, jak zahynuli. My se také nevrátíme.“

Pavel zajistil zbraň a poslouchal. Zvuk kroků člověka jdoucího po pěšině nedolehl až k nim, bylo slyšet jenom hvízdání studeného větru před nadcházejícím svítáním.

„Lidé mají také svá pravidla. Kvůli Gojům je nebudeme měnit.“

Pavel rozepnul batoh s prozaickým obsahem, se zásobami, které s sebou vzal ze člunu. Vylovil několik konzerv s výraznými nálepkami. Šťávy, ovocné želé, snad se to bude hodit. Rozložil na kamení papírové ubrousky a začal na ně pokládat improvizovanou večeři.

„Proč to děláš? Máš snad hlad?“ nevydržel to nakonec Lart a stále překvapeněji sledoval tyto přípravy.

„Lidé si zvykli setkávat se u prostřeného stolu.“

„Copak Goj je nějaký host? Ty chceš hostit Goje?“ Lart před Pavlem dokonce couvl. „Ten tvé pozvání nepřijme, a když je přijme, tak si pamatuj, že ten, kdo jí u jednoho stolu s Gojem, nemůže se vrátit ke kmeni. Pro něho zbývá jediná cesta — na ostrov Rin.“

„Vážíme si cizích zákonů a zvyklostí. Teď se to však týká jedině mne. Ty jíst nemusíš. Nikdo tě k tomu nenutí.“

Lart neskrýval své rozhořčení a odešel do vzdáleného kouta plošinky. Ozval se hluk padající půdy a za malou chvíli se nahoře objevil Goj. Vypadal důstojně a velice vážně. Tři mihotající se pruhy zdobící jeho plášť svědčily o jeho vysokém postavení. Pavel mu vykročil vstříc.

„Jaká byla cesta?“ zahájil rozhovor, jak tomu je u Borejů zvykem.

Goj se usmál.

„Dobře znáš naše zvyklosti, cizince. Cesta sem nebyla snadná, já jsem si sem ale nepřišel s tebou povídat.“

„Nepospíchej. Nejdřív se musíš posilnit, když byla cesta obtížná, tím lépe se nám bude rozmlouvat.“

„Gojové znají sílu těch, kdo přilétají na ohnivých lodích, a proto ti chceme navrhnout dohodu s čestnými a důstojnými podmínkami.“ Goj mluvil a zcela ignoroval Pavlův návrh, aby spolu usedli k prostřenému stolu.

„Ti z vás, se kterými jsem se setkal před tebou, si moc povídat nechtěli…“

„To jsou obyčejní vojáci. Dostali rozkaz chránit loď, nemohli s tebou mluvit. Proto jsem sem přišel já.“

„A co nám tedy chtějí Gojové navrhnout?“ zeptal se Pavel a nenucené a jakoby bezděčně k sobě přitáhl ubrousek s jídlem.

Borejové zastávali názor, že když se jeden z těch, kteří spolu vedou rozmluvu začne během řeči věnovat jídlu, svědčí to o jeho mírumilovných záměrech, a on by velice rád skoncoval s konfliktem s Goji mírovou cestou. K tomu, aby se mohli pořádně vyznat na planetě, potřebovali mírové vztahy se všemi kmeny, které ji obývaly. Na druhé straně však chápal, jak nebezpečné je ukazovat svou slabost, dávat příliš najevo svou touhu po míru, což by si Goj mohl vysvětlit všelijak. Proto Pavel plod chvíli v ruce podržel a položil ho zpátky. Čekal na odpověď na svou otázku. Goj pozorně sledoval všechno jeho počínání, neušlo mu jediné gesto. Zamračil se.

„Ti, kdo létají na ohnivých lodích, se často vměšují do záležitostí, kterým nerozumějí, a vždycky to končí špatně.“

„Pro koho?“ s nevinným pohledem se zeptal Pavel.

„Především pro ty, kdo se vměšují, a také pro ty, jimž chcete pomoci.“ Goj vrhl významný pohled na Larta. „Tohle je Strikova skála, přišel jsi sem se zbraní a porušil jsi tím všechny naše zákony. Člověk, který tě sem přivedl, za to zaplatí svým životem. Pro tebe bude lepší, když se vrátíš zpátky do své země. Nikdo ti v tom bránit nebude. Cesta je volná. Gojové jsou ochotni zapomenout na urážky, které jim byly způsobeny, pokud odejdeš v míru.“

„Tak moc urážek jsme vám nezpůsobili. Dříve než ti odpovím, chtěl bych vědět, proč pronásledujete naše přátele Boreje?“

„Nikoho nepronásledujeme. Pouze vládneme této zemi a vládnout bez tvrdých opatření není možné. Každý národ má své vymezené místo na Enně.“

„Kdo mu to místo určuje?“

„Chceš toho vědět příliš mnoho, cizinče.“

„Vám také někdo vládne?“

„Copak vy se nepodřizujete svému osudu?“

„Ne vždycky. Někdy ten osud měníme,“ usmál se Pavel.

„Nikdo se nemůže stavět na odpor osudu a člověk si ze dvou zel vybírá vždycky to menší. I vy budete muset opustit tuto skálu.“

Pavel se nepřestal usmívat, vzal znovu do ruky plod a teprve pak řekl:

„Neodejdu, dokud se nedozvím, co to vlastně je ten Strik.“

„V takovém případě zahynete oba.“

„Přesto tady zůstaneme.“

Goj si povzdechl a vstal.

„Věděl jsem, že tě nedokážu přesvědčit. Líbí se mi ale tvá odvaha a na rozloučenou ti ještě řeknu: nejsou to Gojové, kdo vám přejí něco zlého.“

Vyslanec se pomalu vydal na cestu pěšinou dolů. Hluk jeho kroků zanedlouho utichl, ztratil se ve hvízdání větru otírajícího se o vrchol skály od východu. Jako kdyby to vítr plakal bolestí, že se zraňuje o zubatá skaliska. Několik minut uplynulo v naprostém mlčení. Každý z nich uvažoval o tom, co právě zaslechl.

„Všechno, co předpovídají Gojové, se vždycky uskuteční,“ pochmurně promluvil Lart a jakoby na potvrzení těchto slov se jim skála pod nohama zachvěla. Dunění těžkého podzemního úderu se šířilo do všech stran. Obrysy všeho kolem dokola najednou ztratily svou ostrost. Frolov viděl, jak se z nejbližších skal řítí obrovské balvany. Druhý podzemní náraz je srazil na zem.

Rotanov žádnou bolest necítil. Jako kdyby ho někdo omotal tlustou gumovou hadicí, nesmírně poddajnou a pružnou hadicí svírající jeho tělo, znemožňující pohyb, ale nepůsobící žádnou bolest. Po nesmírné námaze se mu podařilo ohnout ruce v lokti a přitáhnout si je k trupu. Vzepřel se teď lokty a koleny, uvolnil sevření pevných chapadel, dokonce se mu zdálo, že to sevření povolilo, věděl však, že je to jenom zdání. V určitém okamžiku se svaly napjaly a pružina pak sevřela jeho tělo, jako kdyby byla z oceli. Nejhorší byla ta naprostá fyzická bezmocnost, nemohl dokonce ani zjistit, co se stalo s Tou, která skrývá svou tvář. Pokoušel se na ni zavolat, ale letěli tak rychle, že proud větru odnášel jeho hlas. Pokoušel se uvolnit si aspoň hlavu. Úplně se mu to nepodařilo, přesto však něčeho docílil. Tam, kde měl oči, vznikla velká mezera, a protože ho drak nesl tváří dolů, v rozhořívajícím se rudém ranním svítání pod sebou viděl nejasné obrysy lesů a kopců, nad nimiž letěli. Nevěděl, kolik času uplynulo. Ostrov se zřejmě tímto směrem táhl do dálky, ve skutečnosti však Rotanov dosud žádné moře neviděl. Pořád se ještě nedokázal soustředit a zvážit svou situaci, rozhodnout se, co bude dělat dál. Ovšem jaké plány taky mohl vymýšlet, všechno záviselo na tom, co bude dál, co udělá drak, kam je odnese. Aby od toho odpoutal svou pozornost, soustředil se na krajinu, která proplouvala pod nimi. Z takové výšky vypadala jako nedobrým štětcem nahozený obraz a nedalo mu příliš mnoho práce převést tohle všechno na kartografické schéma.

Teď jde jen o to, jestli těch znalostí bude moci ještě někdy využít. Drak nyní letěl pomaleji a Rotanovovi připadalo, že ztrácejí výšku. Houštiny rozdělené rovnými průseky jako kdyby se přiblížily. Daleko vpředu si všiml osamělé vysoké skály trčící na obzoru jako kamenný zub. Drak zcela zjevně mířil k ní. K Rotanovovi doletěl vzdálený neznámý hluk z tohoto směru. Obrysy skály se zachvěly a rozplynuly se. Jako kdyby tam dole nějaká neznámá ničivá síla otřásala skálou od paty až k vrcholku. Zemětřesení, napadlo Rotanova, nebo sopečná činnost. Tady drak jen těžko dosedne. A skutečně, drak znovu a prudčeji zamával křídly ve snaze dostat se do potřebné výšky. Šlo mu to jen těžko, skála se stále blížila a zdálo se, že její ostrý vrcholek se musí každou chvílí zrůdě nesoucí bez námahy dvě lidská těla zabodnout do břicha. Stalo se však něco docela jiného. Kousek před vrcholkem drak nabral výšku a bez potíží se přenesl přes skalnatý zub. Nebylo to pro něho snadné a člověk by těžko mohl pochopit, proč nezměnil směr letu a neobletěl překážku, která před ním vyvstala. Ať už k tomu měl jakýkoli důvod, vrcholek skály se už mihl pod nimi. Došlo k tomu tak rychle, že Rotanov prakticky nic neviděl, zahlédl jenom malý zarudlý záblesk tam dole. Vzápětí proťal vzduch ostrý zvuk po výstřelu. Znovu a znovu se dole objevovaly záblesky a rachot z druhého a třetího výstřelu je dostihl během letu. Ještě než však zaslechli zvuk třetího výstřelu, drak sebou prudce trhl, jako kdyby mu projela tělem žhavá jehla. Prsty zrůdné tlapy se křečovitě sevřely a Rotanovovi připadalo, že nastal konec. Tak bolestivé bylo to železné sevření na prsou. Kdyby mu ruce přitisknuté na prsou nepomohly sevření překonat, snad by to nevydržela jeho žebra. Celé to však trvalo jenom několik sekund, drak se ještě jednou zachvěl a vyrovnal svůj let. Avšak křídla se teď míhala častěji a jejich pohyb nebyl tak rytmický jako doposud. Živá lana svírající Rotanovovo tělo náhle trochu povolila. Vzpíral se teď chodidly a lokty a podařilo se mu posunout se kupředu natolik, že si uvolnil hlavu. Tohle malé vítězství mu dodalo nové síly, posunul se o několik dalších centimetrů, až mohl nakonec otočit hlavu a podívat se, co se stalo se ženou. Byl však zklamán. Živý chapadlový závitek zůstal pevně uzavřen. Ani jediný pohyb, ani jediný zvuk odtud nepřicházel. Možná že poslední křečovitá drakova reakce byla příliš velká a Ta, která skrývá svou tvář už nebyla mezi živými. Možná že jenom ztratila vědomí, pomoci jí však teď nemohl. Drak neztrácel výšku, letěl teď rychleji než před chvílí. Rotanova to udivilo, a když pohlédl na jednotvárný obraz pod ním, pochopil, že už neletí nad lesem, a dokonce ani ne nad pevninou. Drak je nesl nad mořem. Uplynula hodina, možná to bylo o něco více. Rotanov trpělivě čekal na chvíli, kdy drak zeslábne. Nepochyboval o tom, že výstřely, které zaslechl u vrcholku hory, zanechaly na drakovi stopy. Jenom aby ta zrůda vydržela až k pevnině! V tomhle nekonečném mrtvém oceáně by byli ztraceni! Kdo má navíc tušení, jaké jiné příšery obývají hlubiny zdejšího moře? Kulky podle všeho zasáhly nějaký důležitý orgán v drakově těle, protože slábl mnohem rychleji, než by si Rotanov přál. Hladina moře byla stále blíž a blíž, nad hlavou se jim míhala stále řidčeji a stále křečovitěji blanitá kožená křídla. Uvolnit sevření chapadel teď už bylo docela snadné, Rotanov si osvobodil ruce a celou přední částí těla teď visel ve vzduchu. Několikrát se pokusil zachytit se za kostěné výstupky táhnoucí se podél celého těla zrůdy, až se mu to konečně podařilo. Výstupek byl drsný, držet se za něj nebylo nic těžkého. Rotanov se odstrkoval nohama od chapadel nekladoucích teď už žádný odpor a centimetr po centimetru se přitahoval nahoru, až se mu nakonec podařilo chytit se obrovité tlapy a usadit se na prostorné ploše, z níž vyrůstala chapadla. Teď se mohl přitáhnout ke svitku chapadel skrývajících dívku. Po dlouhém úsilí se mu konečně podařilo uvolnit živou pružinu a dívce osvobodit tvář.

Závan čerstvého větru s sebou přinesl drobné krůpěje vody. Žena otevřela oči a pohlédla na Rotanova.

„Kde jsme?“ ?

„Žiješ? Nejdůležitější je, že žiješ. Letíme, tedy zatím letíme, ale někdo postřelil našeho draka a podle všeho už dlouho nepoletíme. Jak se cítíš?“

„Někdo postřelil draka? To je vyloučeno. Drak je nedotknutelný pro všechny kmeny. Navíc je ještě chráněn, to mohl udělat snad jedině někdo z vašich…“

„Poslal jsem svého přítele ke člunu, ale někdo střílel zřejmě ze zbraní prachových, my takové zbraně nemáme. Kam letíme? Jak je daleko k nejbližší souši? Jestliže spadneme do oceánu, nedostaneme se odtud.“

„K ostrovu Rin drak přilétá obvykle navečer. Cesta trvá celý den. Dnes ale pospíchá, slyšíš, jak často o sebe bijí jeho křídla? Na naší planetě není nic horšího nad ostrov Rin. Jestliže tam doletíme, čeká nás otroctví. Ponižující otroctví bez sebemenšího práva na cokoli. O takovém otroctví nemůžete mít ani představu. Žádné vaše historické knihy, žádné videokrystaly nemohou vyjádřit pocity toho, kdo to sám prožil… A těžko říct, jestli na tom dokážeme něco změnit.“

„Počkej, tomu nerozumím. Ty víš o našich knihách, o videokrystalech? Odkud to víš?“

„Vím toho hodně, Rotanove, je ti jasné, že nejsem z kmene Borejů. Kdysi jsem byla panovnicí této planety, tehdy tu žádné otroctví nebylo. To je však dlouhý příběh a takové informace ti teď nejsou k ničemu. Jestli tam doletíme, povím ti všechno.“

„Pomůžu ti dostat se z těch chapadel, jejich sevření je stále slabší…“

„To je zbytečné. Kdyby drak ucítil, že nikoho nenese, mohl by se vrátit zpátky. Navíc já už nemám sílu, abych se mohla sama držet.“

Na dlouhou dobu se odmlčela. Vítr postupně sílil. Naštěstí jim foukal do zad a let jenom urychloval. Už pouze kousek pod nimi poskakovaly podrážděné hřebeny vln ozdobené pěnou. Moře bouřilo a tam nad nimi je předháněly chuchvalce mraků, z nichž začal padal drobný, až do morku kostí pronikající déšť. Vítr do sebe nasál uvnitř těch oblaků vlhko jako houba, a nebýt skafandru, Rotanov by byl promoklý. Chtěl zjistit, jak se cítí dívka, naklonil se k ní, aby ji aspoň trochu ukryl před deštěm, aby ji uklidnil.

„Nelituješ, že ses za mne provdala? Jako manžel za moc nestojím, lovit nedovedu, na dracích jsem taky doposud nelétal, nevím, co se při tom má dělat“ Chtěl si trochu zažertovat, ale nevyšlo to, místo žertu dívka odpověděla nečekaně vážně:

„Dlouho jsem se rozhodovala, to mi věř. Pro mne nebylo nic těžkého vybrat si, protože jsem nehledala manžela, ale člověka, který by se mnou dokázal nést odpovědnost za osudy mnohých lidí na této planetě. Tam v chrámu sis vedl jako opravdový muž, ale já jsem už předtím věděla, že jsem se nezmýlila.“

Drak padal jako obrovský balón. Jeho neohrabané tělo dlouhé dobře sto metrů stále ještě trčelo ve vzduchu, udržovalo je tam křečovité škubání křídel, ocas už však brázdil hřebeny vln a v moři za ním zůstávala zpěněná stopa.

Rotanov ještě naposledy obhlédl obzor, kromě jednotvárné šedivé mořské hladiny pomalované hřebeny vln neviděl však nic. Před nimi se rozsvítila vzdálená blýskavice a v jejím neskutečném světle na zlomek sekundy zahlédl skalní obrysy. Vzápětí však blesk ozářil oslepujícím světlem celou oblohu a obrovitý rozvětvený výboj se řítil k těm přízračným skalám čnícím nad oceánem. Rotanov ještě stačil pomyslet na to, že tím směrem je určitě nízký bouřkový mrak.

Jak dlouho se mohou udržet na mořské hladině? Půl hodiny, hodinu. Je hloupé zahynout právě takhle, proletět nekonečným vesmírem, dostat se na dosah tajemství Enny, potkat tuto ženu, získat si její důvěru a po tom všem spadnout do studeného nepřátelského moře, které nedávalo vůbec žádnou naději, že by se mohli dostat ke břehu. Jejich let skončil. K vodě zbývalo už jen pár metrů. Každým okamžikem se mohlo tělo zrůdného obra zřítit a rozdrtit je svou hmotností. Byl nejvyšší čas vyskočit. Ve svištění větru a hučení vln nebylo slyšet vlastního slova. Rotanov se pokusil gestikulací dát dívce najevo, co musí udělat, přesto si nebyl jist, že mu rozuměla. Rázně uvolnil živá lana, která ji už téměř bezvládnou svírala, přitiskl ji k sobě a skočil. Snažil se udržovat rovnováhu, aby nedopadl na vodu bokem. Přesto špatně odhadl výšku, v takovém šeru nad vířící vodou uprostřed bouřlivého větru se to mohlo stát docela snadno. Náraz o vodu byl silnější, než počítal, na chvíli ztratil vědomí. To stačilo, aby se ocitl hluboko pod vodou. Rotanov zoufale bojoval, ruce však měl plné a stoupal nesmírně pomalu. Před očima se mu dělaly mžitky, když se mu konečně podařilo prodrat se na hladinu, a sotva se nadechl, viděl, jak takových sto metrů od nich se za řvaní zřítil do vody drak. Byl příliš velký na to, aby ohl bojovat s vlnami. Ještě chvíli mu trčela hlava nad vodou, každou chvíli ho vlny zalévaly a netrvalo dlouho a na nekonečném povrchu oceánu zbyly už jenom ony.

Kapitola 7

Věci pozemské

Na Zemi zatím pršelo. Byl to déšť, který nikdo nenaplánoval. Rozsáhlý cyklon se přesouval od rovníku k severu a nedal se ovlivnit žádným úsilím meteorologů. Jako kdyby se počasí zbláznilo. Za poslední dva roky, tedy od doby, kdy se vrátila ze své výpravy Caravella, která přišla o svou speciální výsadkovou skupinu, přicházel jeden cyklon za druhým. Jako kdyby se tak chtěl někdo vysmívat všemu pozemskému úsilí povětrnostní služby. Jako kdyby se planeta znovu chtěla postavit na odpor a dokázat svým nerozumným dětem, že nehledě na všechny ty velkolepé technické výsledky, nehledě na všechny vědomosti, na obrovské zkušenosti existují v přírodě síly, které se nedají pokořit.

Linková raketa Země — Základna obletěla Měsíc, otevřela neviditelné kopule gravitačních padáků a pomalu začala klesat. Do okének pronikalo slunce. Světelné filtry si nedokázaly plně poradit s oslňujícím pronikavým světlem. Olga mhouřila oči a pokoušela se rozpoznat blížící se povrch měsíčního kráteru. Vlastní základnu vidět nebylo. Hlavní její prostory, hangáry hvězdných korábů, dílny, obytné úseky, to všechno bylo hluboko pod povrchem Měsíce, jenom dispečerská kabina starého kosmodromu se odlišovala od jednotvárného šedivého základu skal kruhovitě obepínajících kráter u samotného obzoru. Z té výšky kabina připomínala zvětšený krystal horského křišťálu jako přírodního produktu zrozeného divokou měsíční přírodou. Její protáhlé skleněné plochy se třpytily ve slunečních paprscích stovkami různobarevných odlesků. Jako kdyby doprostřed černých propastí a šedivých hřebenů beze stopy po životě spadl drahokam.

„Za pět minut náš raketoplán přistane, prosíme, abyste se připoutali a uzavřeli křesla…“

Olga chvíli zaváhala, než splnila tuto druhou výzvu, avšak tmavá ochranná kopule uposlechla příkazu automatu, sama od sebe sjela shora a odřízla ji tak od světa. Na malé obrazovce před sebou mohla číst řádky s posledními zprávami.

…Byla dokončena stavba velitelského korábu „Orfeus“. Flotila sestávající ze sto čtyřiceti korábů byla připravena ke startu na Černou. Na vnějších základnách sedmé kolonie došlo k další srážce s černými koráby. Útok byl odražen. Bylo zlikvidováno osm z útočících korábů. Na naší straně nebyly žádné ztráty. Dnes potvrdila nejvyšší rada Thprsonovu kandidaturu do funkce velitele flotily. Start k Černé se uskuteční za měsíc, výběr účastníků expedice byl již ukončen. Z dvou set tisíc dobrovolníků komise vybrala osm set odborníků vedle posádek korábů. Vědci, inženýři, technici, kteří byli zařazeni do této speciální skupiny, tvoří vědecké jádro výpravy a budou zajišťovat realizaci projektu „Energetický průlom do ovzduší Černé planety“…

Olga zavřela oči a ztěžka si povzdechla. Nebyla zařazena do této skupiny šťastlivců, i když sdělila všechno, co jí jen mohlo při výběru pomoci. Komise měla příliš vysoké požadavky na přípravu a fyzický stav všech kandidátů, a na jejím zdraví zůstaly stopy z velkého zatížení na Hydře. Bylo to na ni příliš mnoho zkoušek, nemocí a utrpení za tak krátký život, pro jiného by to mohlo stačit na životy dva. Bezděčně záviděla mladým, opáleným chlapcům a děvčatům, kteří se připravovali v internátech na Zemi a neměli potuchy o smrtelném sevření neznámých planet. Ti měli otevřenou cestu, ona nikoli. Věřila, že rozhodne její zkušenost, avšak lékařské zprávy byly neuspokojivé. Byl odmítnuta a teď měla docela poslední možnost. Velitel expedice mohl totiž ze své pravomoci zařadit do výpravy deset lidí, aniž s tím komise musela souhlasit. Otázka je, bude-li s tím souhlasit on. Dokáže ho během krátkého rozhovoru přesvědčit? Jak mu má vylíčit pocit bezvýchodnosti z nenávratné ztráty člověka, který jí byl nejbližší? Pochopí, bude souhlasit s tím, že právě ona tam musí být, že tam nemůže chybět…? Bude ji vůbec chtít vyslechnout? Vždyť je v těchto předstartovních dnech tak zaneprázdněn! Co mu je do prosby nějaké bioložky, bývalé kolonistky, která spolu s ním letěla z Hydry na stejném korábu? Určitě si ani nezapamatoval její tvář, od té doby už uplynulo tolik let…

„Měla jsem něco podniknout už dřív,“ řekla si tvrdě. „Už tehdy, kdy člověk, kterého mám ráda, byl ještě tady na Zemi…“ Ve skutečnosti však váhala, vyčkávala, stála jí v cestě přehnaná svědomitost, hrdost a teprve nyní, když beze stopy zmizela v hlubinách Černé celá speciální skupina, když naděje na setkání s ním byla prakticky nulová, najednou pochopila, že její nekonečné vyčkávání musí skončit, že konečně nastal čas činu a že ji teď už nic neudrží, nezastaví, že jí v tom nikdo nemůže zabránit. Tak jí to připadalo ještě před týdnem, pak však začala pracovat komise a její jméno se do seznamu nedostalo. Byla to krutá bolest, která pohltila všechno ostatní. Jako kdyby zvláštním ženským smyslem cítila, že nyní musí být vedle něho, že nejde o pomoc, že jde o něco mnohem víc, něco, co se týká především jeho samotného. Všechny tyto pocity se ukládaly do všední logiky, do běžných konstatujících slov, a proto ani v nejmenším nevěděla, co Thorsonovi řekne. Několikrát se pokoušela nesouvisle si přeblábolit nějaká slova o povinnosti, o dávném přátelství, brzy však toho. nechala. Seznámit neznámého člověka s tím, co cítila, se zdálo prakticky nemožné.

Koráb se lehce zachvěl. S táhlým hvízdáním vyjela kopule nahoru a složila se Olze nad hlavou do sotva viditelné harmoniky. V okénku viděla šedivý povrch betonové desky překrývající komoru. Po několika sekundách se jim nad hlavami mihla široká vstupní brána a koráb jistě dosedl na přistávací opery hangáru. Už byli pod povrchem Měsíce a všechno kolem dokola zalévalo měkké rozptýleně světlo fosforeskujících ploch. Mohli vystoupit. Cestující se netrpělivě hrnuli k východu. Jenom Olga stále ještě seděla v křesle, jako kdyby čekala na nějakou zvláštní výzvu, znamení, snad věřila, že pro ni Thorson někoho pošle nebo že jí sdělí informační sítí, že obdržel její radiogram. Nic takového se však nestalo, přirozeně, takže osamocena pomalu došla k východu.

V sekretariátě jí řekli, že na její radiogram doposud nemají odpověď, že velitel nikoho nepřijímá bez speciální výzvy. Bude muset čekat. Olga nebyla tak naivní a bezmocná, jak by se mohlo na první pohled zdát. Počítala s tím, že to takhle dopadne, proto už na Zemi podnikla určitá opatření. Obrátila se s prosbou o pomoc na svého učitele, člena rady profesora Grunského, který slíbil, že jí určitě pomůže. Nevěděla jenom, jak to udělá a jestli stihne, aby se výsledky jeho intervence dostaly až k Thorsonovi. Času bylo málo, příliš málo…

Ten čas je zvláštní věc. Když je člověk mladý, řítí se jako blesk, ale zdá se, že nemá konce. Když člověk dozrává, docela nenápadně a tak, že si to člověk ani neuvědomí, rychlost běhu času se snižuje, a teprve když si člověk začíná všímat, jak málo mu ho zůstalo…

Thorson seděl u stolu zavaleného děrnými štítky, plného automatů pro přímé spojení s nejrůznějšími dílnami a koráby, s centrálním informačním centrem Země. Proti němu sedělo pět nejbližších spolupracovníků. V této chvíli právě mluvili dva najednou a pokoušeli se přerušit jeden druhého. Na stole červeně blikala obrazovka pro přímé spojení s Radou. Ústřední informační centrum začalo konečně předávat na displeji už včera vyžádané propočty maximálních drah při příletu k Černé. Thorson v té chvíli prvně uviděl svou pracovnu, jako kdyby se na ni díval odjinud. Jako kdyby ho někdo průhlednou stěnou oddělil na malou chvíli od všeho, co se tu dělo, odpoutal svou pozornost, přinutil se k uvažování o důležitějších věcech, než byla běžná práce všedního dne naplněného až po okraj. Při organizování svého času přišel na něco, s čím nepočítal. Přehled, snaha vědět o všech sebemenších podrobnostech na korábu mu dala během jeho kapitánské služby co proto, teď však najednou pocítil, jakou neúnosnou spoustu věcí na sebe navalil, začal si uvědomovat, že se v nich topí, že ztrácí pojem o tom, co je důležité a co až druhořadé, cítil, jak se začíná topit v té nekonečné spoustě informací. Proč vlastně souhlasil s tím svým jmenováním? Vždyť příliš dobře věděl, že tato funkce se pro něho nehodí, že mnohonásobně převyšuje jeho možnosti. Proč s tím vlastně souhlasil? Najednou cítil, že na to musí přijít právě teď, dokud je ještě čas napravit to. Vzpomněl si najednou na všechny podrobnosti, jak ho doma ve Vologdě navštívil docela cizí člověk, jak přišel a vrátil mu daleké cesty ke hvězdám. Potom se často spolu dohadovali, nejednou mezi nimi vznikaly neřešitelné rozpory a tento člověk se nikdy nestal jeho přítelem. Zůstal však dluh, který člověk nikdy nemůže zaplatit a na který nikdy nezapomene. Byl tu navíc ještě jeden důvod. Ať kdysi Rotanov říkal co chtěl, v hloubi duše Thorson považoval jeho i celou jeho skupinu za členy posádky Caravelly. Samozřejmě že se dostali do výjimečné situace a v rozhodujícím okamžiku se nepodřídili jeho rozkazu. Měli na to podle všech pravidel právo. Nebyl tedy odpovědný za důsledky jejich činnosti. Ale ať se tam dělo cokoli, zbývala ještě jiná, skrytá logika událostí. Zbývala fakta ve své úplné nahotě. Caravella se vrátila na Zemi a část své posádky zanechala na Černé. Uplynuly dva roky. Země dodneška neví, jestli jev vůbec ještě někdo z posádky naživu. Musí se vrátit na Černou, a jestliže k tomu bude zapotřebí celá flotila, skládající se ze sto čtyřiceti korábů, nedá se nic dělat, vrátí se tam v čele této flotily…

Je přirozené, že Země nevypravila takovou obrovskou expedici proto, aby se zjistilo, jaký byl osud Rotanovovy skupiny. Spíše byl osud této skupiny pouze částí úkolu expedice, nejdůležitější bylo zjistit, kdo vyzval na souboj pozemskou civilizaci. Čí nepolapitelné koráby čas od času útočily na hranice pozemské federace? Jaké cíle dotyční sledovali, proč se s nimi doposud nepodařilo navázat kontakt, kdo určoval směr jejich letů, kdo jim ukládal takové úkoly? Země dokonce pochybovala, že za tím vším stojí rozumný protivník, pokud se lidstvo ovšem nesetkalo s nějakými rafinovanými, zuřivými, přes to všechno však rozumem neovládanými silami přírody. Tohle všechno měla vysvětlit druhá expedice na Černou. Navíc se lidstvo pokusilo ještě jednou o to, co se nepodařilo Caravelle: předvést neviditelnému protivníkovi sílu a moc Zemské federace.

Lidé, kteří se překřikovali u jeho stolu, najednou zmlkli, a to Thorsona vrátilo do reality. Všichni na něho hleděli vyčkávavě, čekali na odpověď nebo rozhodnutí, a on neměl potuchy, o čem se tu vlastně mluvilo. Nevěděl, co od něho očekávají.

„Tak tohle jsme si tedy vysvětlili,“ řekl neurčitě a vyčkávavě se odmlčel. Nikdo nic nenamítal. „Co tam máte dál?“

„Kolosovskij sděluje, že přijímače energie nevydrží propočtený výkon.“

„V oblasti přenosu energie musí být trojnásobná rezerva,“ řekl rozhodně Thorson. „Trojnásobná. A ne propočtená. Přijímače musejí vydržet trojnásobné přetížení při zkouškách…“

„Ale to znamená devět set gigawattů na každý kanál! Něco takového není možné ani teoreticky!“

„Pak tedy musí existovat jiná teorie a jiné způsoby. Copak nechápete, že Orfeus bude na těchto spojích viset doslova jako na lanech? Stačí, aby vypovědělo poslušnost jediné, a koráb se už nemůže vypořádat s gravitací Černé. Trojnásobné jištění je prostě nevyhnutelné.“

Thorson vstal a dal tak na srozuměnou, že pro dnešek končí. Začali hlučet všichni najednou. Zarazil je však jediným pohybem a stroze řekl:

„Všechny další otázky řešte podle vlastní úvahy. Existuje přece štáb expedice. A za spolehlivost energetických přenosů bude odpovídat Lanov. Osobně si to pak zkontroluji.“

„Tohle přece není má věc! Na mně už takhle leží celé hospodaření výpravy.“

Thorson chvíli hleděl na svého elegantního zástupce a dalo mu hodně práce, aby nevybuchl. Vrásčitý, jako vysoustruhovaný krk mu zrudl, když však promluvil, ani v pohybech, ani v intonaci se nic nezměnilo, i když hlas snad zněl drsněji, hruběji.

„A myslíte si, že dvakrát kontrolovat vaše seznamy je má práce? Víte co, domluvíme se takhle. Pro ty, kdo poletí k Černé, takové slovo neexistuje. Každý z vás může ode mne dostat jakýkoli úkol a chci si být jist, že ten úkol bude splněn s maximální svědomitostí a dokonce s radostí. Jestliže to někomu nevyhovuje…“ Thorson se odmlčel, jako kdyby chtěl Lanovovi dát možnost vyjádřit se, ten však mlčel, a Thorson viděl v jeho klukovsky umíněně sevřených zubech nevyjádřený protest. Pak ho napadlo, že volba zástupce pro hospodářské záležitosti se mu příliš nevyvedla a že je pozdě na změny, protože než by se našel vhodný člověk, než by byl zasvěcen do všech záležitostí… Lanov tohle musí moc dobře vědět. Přesto Thorson dokončil své vystoupení: „Teď ještě není pozdě na to, aby kdokoli odstoupil, dobře víte, že těch, kteří by chtěli letět, je spousta.“

Odešel, aniž se rozloučil. Špatná nálada šla za ním jako stín od samého rána, každou chvíli musel lidem říkat strohá, někdy dokonce až nezaslouženě tvrdá slova.

Rozhodl se jít pěšky. Země už vyšla. Její přízračné namodralé světlo se rozlévalo ze stropních obrazovek a vytvářelo tak pocit, že člověk má nad hlavou opravdové nebe. Šel kolem kamenných domků na širokém náměstí ústřední ulice. Geologové objevili pod kráterem obrovské prostory, takže když stavěli základnu, nešetřili místem.

Většinu oken na domech skrývaly neprůhledné obrazovky, a i když skrze některé pronikalo světlo, připadalo mu, že okna domů oslepla. Hodiny na tabuli ukazovaly čtyři podle Země. Druhá směna ještě nenastoupila, ale lidé už podle všeho popíjejí kávu. Měl pocit, že ve vzduchu cítí lehkou kořeněnou vůni a napadlo ho, že drobné zvyky, které člověku zpříjemňují život, si každý s sebou odnáší i ke hvězdám.

Ohromná čtvercová budova Měsíčního parku byla výrazně osvětlena, linul se odtud smích, hudba, Thorson dostal chuť vstoupit dovnitř, překonal však v sobě toto pokušení. Bylo mu jasné, že svou přítomností by vadil rozradostněné mládeži, která se tam shromáždila. Venku prakticky v této neutrální době mezi dvěma směnami nikdo nebyl a Thorson šel pomalu, s chutí vdechoval chladivý sterilní vzduch trochu vonící gumou a umělou hmotou z generátorů. Ulice se postupně zužovala, domy tu už nestály na každém kroku, umělá obloha s modrou pozemskou koulí se naklonila a byla níže. V dohledu byl vidět konec ulice — slepá zeď ze šedivého bazaltu jako kdyby uťala živé tělo tohoto města, jako kdyby rozpůlila a zhasla nebeskou klenbu za sebou. Někde tu musí být výtah. Teprve teď si Thorson uvědomil, jak mu chybí široký, ničím neomezený prostor i bez nebeského tělesa vzniklého na obrazovce svítící nad hlavou. Ruka automaticky nahmatala v kapse osobní univerzální klíč, kterým bylo možno otevřít jakékoli dveře na základně. Šachta tohoto výtahu spojovala dolní patra základny s dispečerským stanovištěm starého, dnes už uzavřeného kosmodromu. Už třetí rok byl mimo provoz. Zařízení a navigační přístroje tu už beznadějně zastaraly. Všechny ty ovládací přístroje volaly po modernizaci. Základně zatím stačily dvě nouzové startovací plochy. Všechny rezervy byly předány jeho výpravě. Dnes mu to vyhovovalo. Thorson navíc nepotřeboval být ve společnosti službukonajících dispečerů. Chtěl zůstat naprosto sám.

K jeho údivu se speciální klíč do zámku nehodil a kabina výtahu spojujícího město s dispečerským centrem byla navíc otevřená.

Lajdáci, pomyslel si. A pak ho ještě napadlo, že lidé nejsou schopni uvěřit vážnosti této války, tomu, že skutečně existuje nepřítel. Že je nutno víc držet pohromadě, že je třeba být opatrnější. „Naše nekonečno nám přijde draho. Musím se ještě zeptat Logněva, proč nejsou hlídky u všech východů z města. Ostatně v dispečerském centru nejsou žádné komory a jen těžko by se někomu podařilo překonat jeho sitalovou průhlednou schránku…“

Výtah ho dost neochotně se skřípotem unášel vzhůru.

Když Thorson vstoupil do dispečerské kabiny, do očí mu padlo modré světlo Země, které bylo pro jeho oči po šeru výtahu příliš prudké. Chvíli vůbec nic neviděl, s výjimkou horského prstence stejně jasně osvětleného jako celý měsíční povrch, který se ještě nestačil ponořit do stínu. Naprosto neproniknutelné plochy černé tmy nahrazující na Měsíci stíny vytrhovaly z horského hřebene celé kusy a skrývaly je pod svou pokrývkou.

V kabině bylo šero a ticho. Sotva slyšitelně se ozývalo cvakání nějakého hlídkujícího přístroje, na pravém okraji pultu ještě svítilo žluté světélko. Z šera se pomalu vynořovaly obrysy jednotlivých předmětů. Thorson stále ještě po hmatu našel křeslo po své pravici a klesl do něho.

Uplynulo několik sekund, než si všiml, že v křesle vlevo od něho někdo sedí. Ruka mechanicky sjela k pultu, aby nahmatal vypínač palubního osvětlení, které tu ovšem nebylo. Dříve než však stačil něco podniknout, oči si definitivně zvykly na šero a poznal svého souseda. Byla to spící žena. Neviděl jí do tváře, slyšel jenom její rovnoměrný dech, viděl vlasy, které se jako bohatá vlna rozlily po pultu. Spala s tváří opřenou o lokty. Nechtěl ji budit, ale otázka mu vyklouzla z úst sama od sebe dříve, než stačil zhodnotit celou situaci.

„Co tu děláte?“

Probudila se, asi jako se dokáží probudit zvířata, která neustále očekávají nějaké nebezpečí. Prudkým pohybem odhodila dozadu vlasy a její hlas zazněl v prázdné místnosti kabiny hlasitě a výrazně, vypadalo to, jako by před malou chvílí vůbec nespala:

„Čekám tu na jednoho člověka. Kdo jste vy?“

„Na jakého člověka?“ zeptal se ještě tvrději Thorson, měl na sebe zlost, že jí přetrhl spánek, ale současně se nedokázal vyrovnat s tím, že ta žena jasně porušila předpisy. V dispečerské kabině neměl co dělat nikdo, kdo tu nepracoval. Není to přece sál, kde si může dát kdokoli s kýmkoli schůzku.

„Na kapitána Thorsona.“ .

„Já jsem Thorson.“

Nedůvěřivě popotáhla, pak vztáhla ruku a cvakla nějakým vypínačem na svém pultě. Boční stropní panel se rozsvítil, takže teprve teď si mohli jeden druhého prohlédnout. Pro Thorsona to byla zcela neznámá žena s trochu drsným výrazem, přesto stále ještě krásná. Určitě jí bylo kolem třicítky. Zřejmě ho hned nepoznala, a jako kdyby ztratila odvahu, zcela viditelně upadla do rozpaků.

„Nezlobte se… Řekli mi, že tady občas býváte a že je to jediný způsob, jak se s vámi setkat. Doopravdy jsem tomu příliš nevěřila, přesto tady hlídkuji už třetí den. Neměla jsem jiné východisko.“

„Proč byste ke mně nemohla přijít normálně, jak to dělají všichni, kdo mi něco chtějí?“ zavrčel Thorson.

„Zkuste se k sobě někdy sám objednat pod cizím jménem a uvidíte, jak je to jednoduché.“

„Cože, oni ke mně nechtějí nikoho pustit?“ Thorson se konečně usmál. Žena si povzdechla.

„To jste neřekl přesně. Kdysi dávno bylo určitě jednodušší získat audienci u nějakého krále.“

„Co se dá dělat? Asi by za mnou chtělo přijít příliš mnoho lidí a většinou kvůli všelijakým maličkostem. Nemám prostě pro všechny dost času. Mám ale náměstky. Spoustu náměstků.“

„Nemohla jsem se v té věci obrátit na náměstky, potřebuji vás.“

„Tak dobře, poslouchám vás.“

„Velice stručně: musím se dostat do vaší výpravy.“ Byla zcela viditelně rozčilená, mluvila trhaně, nesouvisle. „Strašně to potřebuji, je to nutné.“

„Já vám věřím,“ řekl nečekaně jemně Thorson. „Jinak byste tu přece neseděla tři dny. Tak se uklidněte a pokuste se mi nějak to své rozhodnutí zdůvodnit.“

„Vy si na mě vůbec nepamatujete? Vlastně je to přirozené…“

Thorson zavrtěl hlavou.

„Výprava k Hydře před deseti lety, evakuace zbytků pozemské civilizace, byla jsem mezi kolonisty, kteří byli přepravováni na váš koráb. Ještě před vámi byl na Hydře Rotanov…“

„To já vím.“

„A ten Rotanov…“

„Jakou máte odbornost?“

„Jsem kosmobiolog. Mám zkušenosti z léčení lidí po kontaktu s antiprostorem … Byla jsem mezi kolonisty na Dzetě.“

„Obrátila jste se na komisi?“

„Ano.“

„Nevzali vás?“

„Přesný důvod neznám, zřejmě zcela nesplňuji všechny požadavky na zdraví po pobytu na Hydře, na tom není nic divného.“

Thorson dlouho nic neříkal, a tak mu Olga položila rozpačitou otázku. „Potřebujete o mně vědět ještě něco?“

„Ne, stačí mi to, co jste řekla.“ Thorson opět nevěděl, co na to odpovědět. Nemohl té ženě jen tak pro nic za nic nechat spadnout do klína jedno ze svých rezervních míst a přijít tak o nějakého potřebného odborníka. Navíc neměl nejmenší chuť měnit rozhodnutí přijímací komise. Kdyby se na něho obrátila dřív, ještě než byla oficiálně odmítnuta, dalo by se to vyřešit mnohem jednodušeji. Na druhé straně mu bylo jasné, že ji k němu nepřivedla mladická honba za romantikou nebo ztřeštěné vrtochy. Tady jde o něco podstatně důležitějšího, závažnějšího. Rotanov, Rotanov… Řekněme, že bych neletěl já, ale Rotanov, jestlipak by ji vzal s sebou?

„A proč nechcete počkat na Zemi, jak to dělají všichni ostatní?“

„Protože jsem čekala už příliš dlouho, protože se výprava vůbec nemusí vrátit, a já mám přece v takovém případě právo vědět, co se stalo s Černou. Protože je to pro mě poslední příležitost uvidět ho, nezbývá mi dokonce žádná naděje…“

Znovu se na dlouhou dobu odmlčela a Thorsona napadlo, jaká spousta hořkosti a víry byla v jejích slovech, i když právě tu víru už docela odepsala. Seděl mlčky, zvrácený do křesla. Světlo Země se prodíralo skleněnými stěnami kabiny. Vypadalo jako něco hmatatelného, hmotného. Snad jako modrý vodopád? To ne, vodopády se vždycky řítí dolů s nesmírným hlukem, rachotem. Světlo Země se na ně snášelo v naprosté tichostí. Pestrobarevná světla družic a kosmických stanic na sebe mrkala při cestě kolem jasné sváteční koule rodné planety, navíc trochu stranou, skoro jako kdyby byly tlumeny pozemským světlem, krčily se sotva zřetelné body dalekých hvězd.

Thorson přemýšlel, proč si lidé nemohou prostě jenom tak žít. Proč se nikdy nespokojí s tím, čeho dosáhli, a nenechají stranou to, co je nad jejich síly. Jednou se o to pokusil, téměř se mu podařilo začít nový život podle moudrosti starých filozofů — v tichu a pokoře. Pak ale přišel člověk, který se jmenoval Rotanov, a znovu mu daroval hvězdy. Teď má on právo rozhodovat o osudech jiných lidí. Už si byl téměř jist, jak se rozhodne, najednou však žena znovu promluvila.

„Čekat na Zemi může jenom člověk, který má na co čekat. Člověk, kterého hledám já, se ke mně nevrátí ani v případě, že bude zpátky na Zemi. Ten staví vzdušné zámky, honí se za přeludy. Jde však o to, že jeho zámky jsou někdy pevnější než ty kamenné a ty přeludy… ty jsou příliš životné. Někde na nějaké té křižovatce cest ho musím ještě jednou potkat, jak se mi to už jednou podařilo. Jenom tak se může něco stát, něco nenadálého, nečekaného. Já už nemám, na co bych dál… čekala.“

„Nepatříte mezi pokorné…“

„Mezi pokorné? Kdepak, byla jsem vychována docela jinak. Vzpomeňte si na Hydru, vždyť jste to tam dobře znal. Pokorní tam dlouho nevydrželi. Mě ale vychovali k hrdosti, jenom proto jsem vždycky vydržela tak dlouho čekat. Teď mě však už nic nezastaví.“

„Povězte mi, prosím vás, ale naprosto upřímně — co uděláte, když vaší prosbě nevyhovím?“

„Pak budu muset proniknout na jeden z vašich korábů nelegálně. Znám takových možností jedenáct.“

„Ve vašich letech jsem jich znal patnáct. Nechte mi svou žádost v sekretariátě. Nebo ne, nechtě mi ji tady. Dejte mi ji teď hned. Bude to tak jistější. Nemám nejmenší zájem o černé pasažéry na mém korábu. A ještě něco. Tohle zatím ještě nikdo neví. Start k Černé se má uspíšit. Takže si odleťte na Zemi, vyřiďte si, co potřebujete, a na pěkně dlouho se rozlučte. Bude to náročná výprava. Možná že nejtěžší ze všech, které jsem doposud poznal…“

Kapitola 8

Zajatec

Puška se mu zasekla po čtvrtém výstřelu. Pavel ještě viděl zvířený obláček prachu na pěšině, kam dopadla poslední kulka, když vedle sebe zaslechl tupý zvuk výbuchu. Jeho oblek fungoval, baterie náboj zadržela, jenom proto zůstal naživu. V hlavě však měl po takovém zranění všechno vzhůru nohama. Rovná čára pěšiny vedla najednou klikatě někam nahoru, půda pod nohama ztratila svou pevnost a oporu. Ještě viděl Larta, jak vyskočil v celé své velikosti a jak se na něho vrhlo najednou snad deset lidí. Bambusové výhonky se mu míhaly před očima, jak kdyby se to odehrávalo všechno jenom ve snu. Poslední, co si pamatoval, než klesl pod tíhou těl, která se na něho sesypala, bylo, že předcházející tři výstřely zasáhly svůj cíl a pořádně daly do těla létající obludě, kterou Lart tak nenáviděl a tolik se jí bál. Viděl, jak se zrůda křečovitě zachvěla ve vzduchu, jak zmateně zamávala křídly. Teď už daleko nedoletí ten váš Strik, stačil si ještě pomyslet Pavel, a to byla docela poslední myšlenka.

Probudil ho za úsvitu čerstvý mořský vítr, který mu chladil tělo. Ochrannou kombinézu už na sobě neměl. Pootevřel slepená víčka a spatřil, že sedí na palubě nějaké primitivní lodi poháněné větrem. Hrubé provazy rostlinného původu mu svíraly tělo a působily bolest. Obepínaly ho několika prstenci a tiskly pevně ke stožáru, takže se nemohl ani pohnout. Zmlácené, zraněné tělo mu skrývalo jenom rozedrané prádlo. Batoh s planetární soupravou tu také neviděl.

Je to špatné, sklíčeně si pomyslel Pavel, je to moc špatné.

Paluba lodi postavená ze stébel trávy příliš bezpečně nevypadala, a proto nevzbuzovala ani moc důvěry. Pavel byl ohromen tím, že tu nebyla skoro žádná posádka, jenom vpředu na lodi se tyčila lidská postava. Na všech stranách se široko daleko prostíral bezbřehý cizí oceán. Neměl kam odtud utéci a ani neměl proč. Chtěl se napít, levé rameno zraněné při poslední rvačce mu oteklo a pořádně bolelo. Stiskl zuby a přestal věnovat pozornost bolesti v rameni, soustředil všechny síly a pokusil se přetrhnout nebo uvolnit svírající pouta. Nepodařilo se mu to. Najednou za sebou zaslechl zasténání, nechal tedy marného úsilí a jak to šlo, pootočil hlavu. Koutkem oka mohl rozeznat, že na opačné straně stožáru sedí zády k němu připoutaný Lart.

,To je dobře, že jsme spolu.‘ Hned se mu ulevilo, dokonce i bolest ustoupila. ,Spolu už něco vymyslíme, najdeme vhodnou chvíli a pak už tahle loď popluje tam, kam bude zapotřebí. Jenomže kam to vlastně je?‘ položil si otázku a bylo mu jasné, že bez map a bez navigačních přístrojů budou v cizím moři naprosto ztraceni. ‚Jestlipak Lart umí plavat? Mám dojem, že ještě nikdy neopustil svůj ostrov, aspoň to snad říkal. Zřejmě tedy budeme muset počkat na konec putování.‘

Skončilo dřív, než čekal. Navečer následujícího dne se na obzoru objevil skalnatý ostrov. Zuřila nad ním zřejmě ta nejstrašnější bouřka, úplné vodopády blesků se řítily jako divoká voda po skalnatých vrcholcích do moře. Takovou bouřku Pavel doposud nikdy neviděl, bylo na ní něco nepřirozeného, strašného. Přistoupil k němu Goj, ten jediný Goj, který tvořil posádku lodi. Všechno dělal mlčky, přistrčil oběma zajatcům pohár s nazelenalou šťávou. Pavel měl takovou žízeň, že všechno naráz vypil bez jakéhokoli uvažování. Vzápětí však pocítil zrádné uvolnění, cítil, jak se mu v celém těle rozlévá teplo. Chvíli se s tím pokoušel bojovat, zakrátko však jeho tělo zůstalo bezmocně viset v poutech.

Goj vzal mohutnou ulitu, natočil se ke břehu a zatroubil signál. V hlučící kaskádě blesků se vytvořila mezera. Do ní vplula loďka řízená zkušenou rukou, aby se vzápětí skryla před světem za ohnivou oponou blesků.

Člověk stál ve vyrovnané řadě naprosto stejných, jako kapka kapce podobných lidí, oholených a nahých, podivně lhostejných, podivně bezvýrazných, podivně pokorných. Nevěděl, kdo je. Nevěděl, proč tu všichni stojí, jenom nejasně si pamatoval, že v téhle řadě je někdo, koho zná. Někdo, koho potřebuje. Pokoušel se rozpomenout, ale marně. Pokoušel se objevit v té řadě známou tvář, všechny však vypadaly jako zrcadlový odraz jedné jediné podoby. Ti, kteří stáli před ním, mizeli po povelu ozývajícím se ve stejných časových intervalech za dveřmi, které se před nimi samy otvíraly. V takových okamžicích se řada vždy posunula a dveře jako kdyby připlouvaly k člověku stále blíž a blíže. Nejasně chápal, že přítelovu tvář musí objevit ještě tady, dříve, než ho pohltí tyto hrozné dveře. Nevěděl, proč to považoval za tak nesmírně důležité. Skutečně, proč? Každým krokem, každou sekundou, která uplynula v této mlčenlivé řadě, rodilo se v lidském mozku stále víc otázek a myšlenek. Ty myšlenky neměly stejnou hodnotu. Některé mu v hlavě vytvářely měkké laskavé teplo a ve tváři tupý úsměv, jiné ho z neznámých příčin bolely. Myslel na to, jak je dobře tu takhle stát, stát tiše a stále stejně, jak to dělají všichni ostatní. Na nic nemyslet, nic nechtít, nechat si ve tváři bloudit přitroublý úsměv. Jakmile se pokusil rozpomenout se, jak se sem dostal, ozývala se prudká bolest procházející celou hlavou od čela až do zátylku. Tehdy rozdrobil tuto v podstatě prostou myšlenku na jednodušší. Na myšlenky ještě primitivnější. Vstupuje. Dveře se zavírají. Předtím stál na docela jiném místě. Dokáže si to představit: Nízký klenutý strop. Spolehlivý strop z betonu. Dlouhý kovový stůl, řemeny, které mu bránily v pohybu. Injekce. Další injekce. Slaboučké hučení v uších… Pak zapomněl své jméno… Co bylo před tím? Jak se jen jmenoval?… To ale teď není důležité, protože oklamaná bolest se teď vrací s novou silou. Člověk tu bolest přivolával a v jednotlivých fázích zkracoval, studoval povahu té bolesti, objevoval v ní slabá místa, učil se s ní bojovat, a nehledě na zákaz, přemýšlel. Měl příliš málo času, proti sobě stály nerovné síly, proto začal hledat v jednotvárné řadě stejných tváří tvář svého přítele. Hledal ji, ale nenašel. Ke dveřím mu zbývaly už jenom čtyři kroky. Čtyři minuty. Přikázal si, že musí vytrpět všechno až do konce, překročil práh bolestivosti a uzavřel se do podvědomí. Kdysi to dokázal udělat. Kdysi ho to učili. Nepamatoval si, kdo to byl a kdy to bylo, to ani nebylo důležité, důležitý byl výsledek. Protože v hlubinách jeho osobnosti, uzavřených před vnějšími vlivy, se nezachovalo jenom pouhé jméno. Zapotácel se, bezmála ztratil vědomí, skoro upadl, přesto se nakonec vzpřímil a znehybněl s tuhou tváří. Teď už si na všechno vzpomněl, teď už věděl všechno. Byl připraven na pokračování své těžké cesty. Bolest už ho nedokázala přemoci, sám nad ní zvítězil svým vzkříšeným vědomím a vůlí, zahnal ji do kouta, zlikvidoval ji. Odstranil ze svého mozku cizí vliv, cizí zákazy, cizí vůli. Znovu se stal člověkem.

Nejdříve Lart, na prvním místě je teď Lart, musím najít Larta, opakoval si v duchu, ale Lart tu nikde nebyl. Pavel stál poslední v řadě. To tedy znamená, že Lart už dovnitř vstoupil, s tím, co ho čeká za těmito dveřmi, se tedy bude muset utkat sám bez pomoci svého přítele.

Dveře se otevřely a. Pavel vstoupil.

Místnost velká asi deset krát deset metrů, holé zdi, uprostřed stůl. Teprve za zlomek sekundy pochopil, že to žádný stůl není. Nebo spíš že to není tak úplně stůl.

Čtyři nožičky, rozsáhlá plocha se svitky a kartičkami, to všechno tu bylo, navíc nechyběla ani lidská tvář. Nebo lépe řečeno hypertrofická lidská hlava tvořící se stolem jeden celek. Tvář to byla obrovská a odporná. Upřela své věčně otevřené oči na Pavla. Přežvykovala. Posléze dvě malinké ručičky trčící odněkud za krkem (předtím si jich. Pavel vůbec nevšiml) začaly hledat na rovném povrchu stolu. Objevily nějakou kartičku, zvedly ji a hlava si ji nemrkajícíma očima prohlížela. Pak slabounký hlas, syčící tak, že to působilo až legračně, pronesl:

„Jméno, příjmení, funkce! Odpovídat okamžitě a rychle!“

„Funkci nemám, jméno si nepamatuju,“ odpověděl bez rozmýšlení Pavel, který neměl v úmyslu předčasně odhalovat svou těžko znovunabytou paměť.

„Správně. Funkci dostanete později. Pokládám další otázku: Kdo je největším nepřítelem našeho tak vřele milovaného ostrova?“

„Žádné nepřátele neznám,“ srozumitelně podal hlášení Pavel, vzápětí však pochopil, že tentokrát šlápl vedle.

„Vy neznáte nepřátele?“ Stůl byl viditelně rozrušen, jeho povrch se mírně prohnul a obrovské čelo se zamračilo, ručičky se začaly zmateně probírat v papírech, hlava rozzlobeně zamumlala: „Co tam v tom normovacím oddělení vlastně dělají? Oni mi posílají zcela nepřipravený materiál! Bude nutno ho odeslat k opakovanému zpracování!“

Pavel pochopil, že nemá co ztratit. Stál před robotem, před obyčejným biologickým robotem poměrně primitivní skupiny. Jenomže na robota si vedl poněkud podivně, divil se jako člověk… Roboti se nedovedou divit. V takové úzce specializované bytosti, v mechanismu, nemůže být příliš mnoho intelektu. Toho se Pavel rozhodl využít, a navíc ještě také toho, že v robotech musí být určitý program, určitý způsob pro vykonávání činnosti. Bylo nutné dostat robota do slepé uličky, narušit běžný způsob jeho jednání, donutit ho, aby se musel rozhodnout zcela nestandardně. To by Pavlovi přinejmenším pomohlo získat čas a pak se uvidí, jak se situace vyvine dál.

„Opakovanému zpracování nepodléhám!“ Pavel odpověděl zase týmž komisním hlasem.

„Nepodléháte zpracování? Proč nepodléháte zpracování?“ podivil se docela upřímně robot a jeho údiv Pavla ujistil, že nyní postupuje správně.

„To je tajemství. Ale vám, jenom vám je mohu svěřit.“ Pavel se chtěl k robotovi přiblížit, ten však okamžitě uskočil.

„No, no, no! Dodržovat odstup. Žádné takové kousky tu nedovolím!“

„Já jsem to chtěl říct vám, jenom vám…“ Pavel se rozhlédl. „Kolem dokola jsou nepřátelé, pochopte to, tajemství se nemůže říkat příliš nahlas.“

„Žádní nepřátelé na ostrově nejsou! Můžete mluvit. Já mám dobrý sluch.“

„Můj drahý příteli, jde totiž o to, že já jsem člověk. A člověk žádnému zpracování nepodléhá.“

„Člověk, člověk, člověk…,“ brumlal robot, jeho zrůdně tlusté rty se pokřivily, snad to byl úsměv, snad to znamenalo rozpaky, že ničemu z toho nerozumí. Jedna z nožiček u stolu se zachvěla, najednou se přitrouble ohnula a podrbala se na zátylku. Kdyby Pavel nebyl v takové zoufalé situaci, tahle legrační zrůda by ho určitě rozesmála. Malinkaté ručičky se rychle prohrabovaly v kartičkách na stole, jako kdyby mezi nimi hledaly odpověď, a protože zřejmě nic nenašly, robot se konečně zeptal: „Kdo je to člověk?“

„Člověk je bytost, která má právo na svobodu vůle a rozumu. Víš, kdo tě udělal?“

„Samozřejmě že to vím! Mne udělal veliký Eschin. Nejvyšší štěstí spočívá v plnění jeho vůle. Tebe bude nutno opravit, drahý člověče! Ty musíš jít na zpracování, abys mohl dosáhnout nejvyšší pravdy a abys nakonec mohl poznat, v čem spočívá štěstí každé živé bytosti.“

„A v čem tedy spočívá?“

„V plnění božské Eschinovy vůle, jenom v jeho pokynech…“

Pavel přestal poslouchat. Neměl už čas proniknout do smyslu této blouznivé odpovědi. Nejspíš se s ním nedomluví. Má zřejmě odstraněny všechny omezovače, program pro takové blouznění má uložen do svého bloku, vyžaduje neomezenou podřízenost… To jsem si tedy našel někoho, s kým se mám bavit o vysokých morálních hodnotách! Potřebuji k němu najít klíč, jednoduchý a zcela bezpečný, asi jako jsou pravidla vtlučena do něho tím zatraceným programem… Jestlipak tu mají nějakou ochranu? Nebo že by si tenhle chodící bufet dovedl poradit se svými oběťmi sám? Něco tu docela jistě musí být, třeba má nějakou zbraň, jistě je v plné pohotovosti a stálo by za to použít sílu… Ovšem jak by se v tomhle případě dala použít síla, když nemám potuchy o umístění jeho nervových center… Někde bude mít zapojování programu. Třeba půjde o nějaké slovo, to bych je ale musel znát. Elson dovedl mluvit i s těmihle zrůdami, přemýšlel Pavel. Měl k biorobotům vždycky odpor, nemohl je ani cítit.

„Eschin je člověk?!“ vykřikl do široké tváře robotovi svou otázku přesně podle plánu, který si vymyslel.

„Eschin je Eschin.“

„Eschin je člověk! Já jsem taky člověk. S tvým pánem patříme k jednomu kmeni. Můžeš poslat na zpracování Eschina?“

Všiml si, jak se nožičky u stolu začaly drobně třást a bezvýraznou tvář pokryla bledost hodná opravdových zrádců.

„Co říkáš? Člověk?! Eschin je veliký, jenom nekonečná úcta…“

„S tou úctou ještě počkej. Představ si, že já i on jsme z jednoho kmene. A co se s tebou stane, jestliže se teď zmýlíš? Co se u vás dělá s roboty, kteří poruší základní pravidla svého programu?“

„Nemám žádné údaje o tom, že Eschin je člověk! Nikde nikdo takové údaje nemá!“ zvolal zoufalý robot.

„Třeba ale máš údaje o tom, že Eschin není člověk?“

Tím Pavel položil tu nejtěžší otázku. Doufal, že na tomto oříšku známém už z logiky předků si robot vylomí zuby. Měl všechny předpoklady pro to, aby v této rozmluvě pokračoval už kvůli tomu, aby získal nějaký čas. Každým okamžikem cítil, jak se jeho trénovaný organismus vyrovnává s otravou způsobenou zavedením jedu do jeho krve, jak mu ho vytlačuje do ledvin a odtud pryč. Měl stále jasnější hlavu, bolest svírající mu jako železný prstenec spánky postupně ustupovala, slábla. Pomalu, opatrně napnul svaly, zhluboka se nadechl a zadržel dech. Co kdyby zkusil… Do místnosti vedly dvoje dveře, jedněmi vstoupil a nechtěl se jimi vracet, byla tam příliš silná stráž, zbývala mu tedy jediná cesta — kupředu. Čtyři kroky, dělící ho od dveří, proletěl v jediném okamžiku, rozevřel je a zmizel ještě dříve, než si robot vůbec uvědomil, co se stalo. Zavřenými dveřmi k němu ještě doletělo zoufalé robotovo volání.

„Eschin je člověk! Eschin může být člověk, protože neexistují údaje, které by hovořily proti tomu. Teď už tedy vím, že veliký Eschin je člověk!“

Tak hotovo, s tímhle bude mít hodně dlouho co dělat, ujišťoval se Pavel a rychle postupoval dlouhou jasně osvětlenou chodbou. Sem zřejmě postupovali všichni, zpracovaní a kdo prošli kontrolou jako materiál. Tyhle ubožáky už nebylo nutno hlídat. Poprvé za celý dnešní den pocítil, jak mu vlna vzteku zrychlila tep, a konečně se ujistil, že je v plné formě.

Já vám ukážu velkého Eschina!

Chodba byla dlouhá snad padesát metrů. Nejdůležitější teď bylo schovat se, zamést za sebou stopy, aby zmátl pronásledovatele a aby mohl získat aspoň nějakou zbraň. Další dveře… To je dobře, že na nich nejsou závory, vlastně je tu ani nepotřebují, protože ti, kteří jdou touhle cestou, by si se závorami jenom těžko poradili. Obrovský sál táhnoucí se do dálky. Čtyři úzké průchody přepažené poměrně nízkými stěnami, které nevedly až ke stropu. V prostoru mezi těmito zdmi byly dlouhé, úzké buňky a v nich nehybné postavy podobající se mumiím. Roboti? Nebo skafandry? Najednou ale přišel na to, co to asi je… někde mezi těmito loutkami zbavenými vůle, něčím uspanými, musel být i Lart… Pavel se zastavil a začal si pozorně prohlížet jednotlivé, navlas si podobné tváře. Sál byl příliš velký, na hledání by ztratil příliš mnoho času a Lartovi by teď stejně nemohl pomoci, i kdyby ho našel… Musí se dostat k těm, kdo celé tohle odporné divadlo řídí, k těm, kdo si dovolili dělat z živých lidí mechanické loutky. Lart to pochopí. Na jeho místě by určitě udělal totéž. Tak teď už je jasné, kam se ztrácejí lovci kmene, když vyspějí, získají dostatek zkušeností.

Za dveřmi zaslechl hluk těžkých bot. Pronásledovatelé už byli docela blízko. Pokud mohl usuzovat podle hluku, za dveřmi byli obranní roboti, kteří byli mimo budovu oblečeni do těžkých skafandrů. Měl dojem, že se chodbou žene stádo splašených slonů. Pochopil, že už nestačí přeběhnout celý sál a dostat se k protějším dveřím. Roboti jsou zřejmě ozbrojeni. Stačí jediný výstřel, ti určitě neminou… Okamžitě musí na něco přijít. Zbývalo mu pár posledních sekund. Najednou pohlédl na šedivé cáry, které měl na sobě místo obleku, a bylo mu jasné, co musí udělat. Prázdnou buňku nemusel dlouho hledat, je docela klidně možné, že byla určena právě pro něho. Nacpat se do kamenného čtyřúhelníku, znehybnět, donutit tělo, aby zmrtvělo, to už pro něho nebylo tak těžké. Mnohem těžší bylo čekání. Všechno v něm vřelo vztekem. Jeho, hvězdoletce první třídy, pozemšťana, který se zúčastnil desítek nebezpečných výprav, chtěli proměnit v mechanickou loutku, chtěli mu odebrat paměť, vůli! Vy ode mne ještě uslyšíte, kdo je to člověk!

Kroky se blížily. Přimhouřenýma očima viděl, jak se hlídky rozdělily. Byli to čtyři roboti pro čtyři průchody, znamená to, že kolem něho půjde jenom jeden. Dalo mu hodně práce ovládat se, aby se nevrhl na pancéřovanou robotí horu holýma rukama. Jenom zadržel dech. Splynul se zdí, byl k nerozeznání od stovek nehybných šedivých postav narovnaných do kamenných buněk. Robot ho minul. Zarachotily dveře a kroky se vzdalovaly. Hlídky minuly sál. Odešli ale skutečně všichni? Nenalíčili tu past? Protivník se nikdy nesmí podceňovat. Hlídkoví roboti tak hloupí nejsou. Měl příležitost se s nimi seznámit, když loďka přistála u břehu. První srážka skončila jeho úplnou porážkou. Omráčeného a bezmocného ho dopravili na operační stůl a dali mu injekci. Víckrát jim takovou příležitost nedá!

Opatrně a lehce, tak, aby neudělal ani trochu hluku, vykoukl ze své buňky.

Samozřejmě. Jeden robot zůstal u dveří.

Ani se neskrýval. Upřel svůj připitomělý pohled na průchod. Plochy na přilbě skafandru se matně leskly. Elektronickou pušku držel hlavní dolů, Pavel už ale věděl, jaký má tento mechanismus výkon. Takové zbraně se dají snadno nastavit. Ani v nejmenším nepochyboval, že ho nezabijí, tím však pro něho situace lehčí nebyla. Co má tedy dělat? Těmito dveřmi neprojde, má se snad vrátit zpátky?

To by nemělo smysl, tam je ten stůl a sotva už teď bude sám. Že bych tedy počkal? Hlídka tam nebude stát věčně. To je sice pravda, ale roboti jistě nemají méně trpělivosti než já a nakonec se stejně dřive nebo později prozradím. Jestliže pronásledování pokračující někde v sousedních místnostech neskončí úspěšně, hlídku odtud hned tak neodvolají …

Vzrušení z prvních okamžiků pominulo, teď Pavel začal vnímat zimu a únavu. Přece jenom ty injekce po sobě zanechaly památku, nemůže ani vědět, na jak dlouho mu vystačí síly. Okamžitě musí něco podniknout. Ještě jednou velice pozorně prohlédl celý sál a kabinu, neušla mu žádná maličkost. Nechtěl-li opustit kabinu, mohl vidět jenom část stropu, podlahu a protější kabinu přímo před sebou, v níž stála strnule nehybná postava. Nějak je přece musejí přivádět k životu, určitě jim nějak přenášejí povely, musejí s nimi mít nějaké spojení… Otočil se a za svými zády uviděl měděné plošky.

Tak tohle je to spojení!

Cítil, jak mu po zádech přeběhl mráz, když si pomyslel, že tu mohl bez hnutí stát, ke všemu naprosto lhostejný a s těmito ploškami na holých zádech. Najednou něco cvaklo, mezi ploškami přeletěla modrá jiskra výboje. Téměř okamžitě se v sále něco změnilo. Viděl, jak se postava stojící proti němu zachvěla, vypnula se a pomalu stoupala nahoru. Podlaha v každé buňce sloužila zřejmě jako speciální výtah pomalu stoupající ke. stropu, kde se už otevřely čtvercové otvory.

Odtud tedy vede východ!

Jeho vlastní buňka se však ani nepohnula. Po pravé i levé straně pomalu ožívaly stále další a další buňky a odnášely svůj obsah někam nahoru. Poplach na celém ostrově! Potřebují posily a do tohoto skladu robotů přiletěl rozkaz, aby tu oživili obsah. Proto tedy došlo k tomuto výboji, proto se jeho buňka ani nepohnula. Lidské tělo nepropojilo kontakty. Mohl najít třeba kousek kovu a kontakty propojit, nechtěl však riskovat. Odpor mezi ploškami musí mít naprosto přesnou hodnotu a on velmi dobře věděl, jaký odpor to měl být. Nemůže se přece nic tak hrozného stát, když výboj projde pouze rukou, když nezasáhne životně důležitá centra. Nemohl už dál váhat. Kabiny po pravé i levé ruce stačily vyšplhat téměř ke stropu, za chvíli třeba jeho vlastní výtah přestane fungovat. Stiskl zuby a levou ruku přiložil na obnažené plochy kontaktů. Byl to poměrně bolestivý výboj, nebyl však příliš silný, přesto měl po určitou dobu levou ruku docela bez citu, teď už to ovšem bylo v podstatě jedno, protože jeho kabina začala rychle šplhat vzhůru a doháněla ostatní.

Kapitola 9

Experimentátoři

Voda byla teplá a hustá. Vysoké, ploché hřebeny vln každou chvíli Rotanova vyhazovaly několik metrů vysoko, v takových okamžicích před sebou viděl na mořské hladině ležící temný mrak, neustále osvětlovaný rozeklanými výboji blesků vystřelovaných odtud na všechny strany. Potřeboval najít nějaký orientační bod, a protože nic jiného nebylo vidět, snažil se držet směr právě k tomuto mraku. Jednou rukou přidržoval zesláblou dívku, druhou už únavou skoro nemohl vládnout. Přesto byl mrak stále blíž a blíže, zvětšoval se každým okamžikem. Buď ho k nim hnal vítr, nebo je unášel proud vstříc bouři. Teprve teď si Rotanov všiml podivné věci. Obrysy mraku se za celou tu dobu nezměnily. Ve svištění větru a v hluku vln nebylo slyšet vlastního slova. Naklonil hlavu až k dívce a křičel, že to může být ostrov. Souhlasně přikývla.

„Kde se tu pak berou ty blesky?“

„To nejsou blesky. To jsou elektrické výboje ostrova Rin.“

Rotanov měl dojem, že špatně slyšel. Ten ohňostroj vypadal příliš neskutečně, s hromovým rachotem elektrických výbojů směřujících proti prázdnému bouřícímu moři. Teď už o tom nepochyboval, před nimi byla země a proud je unášel rovnou do oblasti elektrických výbojů. Kypící voda zasažená nekonečnou spoustou hrozivých blesků byla už docela blízko. Žena na něho něco volala, ale v nepřetržitém hromobití jí nebylo vůbec rozumět. Pak nastalo podivné a zcela nenadálé ticho. Šplouchání vln a svištění větru bylo po hluku působeném blesky něžným šeptáním.

„Půlhodinová přestávka. Teď hromadí energii, musíme se dostat přes chráněnou zónu, třeba se nám to podaří,“ volala žena.

Snažila se pomáhat mu, jak to jen šlo, sil však ani jednomu z nich mnoho nezbývalo. Přesto Rotanovovi připadalo, že se teď pohybují mnohem rychleji. Po nějaké době si všiml, že tma před nimi zhoustla, že se změnila v něco hmatatelného, a v horní části bylo možno uhodnout nevýrazné obrysy horských vrcholů. Znovu se zablesklo. Veliký plochý výboj jim osvítil oblohu nad hlavami a zasáhl moře za nimi. Voda začala vřít. I přesto, že místo, kam blesk dopadl, bylo od nich vzdáleno nejméně sto metrů, Rotanov pocítil, jak mu pod nohama proletěl elektrický výboj. V chvějícím se světle blesku byly jasně vidět obrysy břehu. Po dalších asi dvou hodinách se ocitli v malém zálivu chráněném převislými skalami. Nalezli tu vlnami vyhloubené místo, trochu připomínající malinkou jeskyni. Bylo tu teplo a ticho.

Voda se Rotanovovi dostala za límec ochranného obleku a cítil se teď tak, jako kdyby měl celé tělo naložené ve slané vodě.

„Nezlob se, ale budu se muset svléknout a vylít vodu.“

Jenom se usmála.

„To přece nevadí. Jsi můj muž. Nemusíš se stydět.“

Stáhl ze sebe ochrannou kombinézu, a když se přesvědčil, že se přece jenom odvrátila, svlékl se.

Tmavé rubínové světélko mu slabounce zářilo na prsou. Rotanov na ten kámen už téměř zapomněl, na kámen, který vyvolal tolik diskusí a sporů. Časem si na něj zvykl a kámen ho pak doprovázel na každém kroku. V těžkých chvílích ho toto podivné světlo, které sem přivezl z neznámo jakých světů, zahřívalo. Teď mu bylo líto rozloučit se s jeho živým teplem. Oblékl se, sundal kámen a zahřál ho v dlaních.

Když se otočil, všiml si, jak najednou zbledla, jak se jí rozšířily oči a rozechvěly rty.

„Co ti je? Co se stalo?!“ ‘

„Odkud to máš, Rotanove?“ řekla a ukázala na kámen chvějící se rukou.

„To je dárek. Říkal jsem ti přece, že naše ohnivé vozy létají na daleké hvězdy, na jedné z nich mi krásná princezna darovala tenhle talisman.“

„Přestaň se mnou mluvit jako s divoškou a nech těch žertů. To je příliš vážná věc.“

„Jestli je to tak důležité, pak tedy při jedné z výprav jsem se setkal s Renity. Tak si tam říkaly bytosti z daleké minulosti, kterým se zřejmě podařilo pokořit samotný čas a které byly právě tím samotným časem krutě potrestány za přehnané sebevědomí.“ Opatrně přejel dlaní po svítících plochách kamene a usmál se při vzpomínce na tvář Renitky, v jejíž čelence se třpytil tento kámen. Jmenovala se Velda. Byl to dárek od ní. Všechno, co zbylo po Renitech, nepočítáme-li trosky na dalekých planetách a snad ještě to, co zůstalo v paměti…

„Chceš vědět, co to je?“

„Vždyť jsem ti to říkal, talisman. Taková věcička pro štěstí.“

„To není talisman, Rotanove. To je klíč ke chronaru.“

„Klíč ke…“ Najednou si uvědomil, co to řekla. „Ty víš, co je to chronar?“

„Abych nevěděla! Byla jsem jeho ochránkyní po celé… Ostatně to vůbec není důležité. Ty se tedy znáš s mým národem? Jak se to stalo? A kdy?“

Začal vyprávět o Reaně, o podivných bílých explodujících rostlinách, o svém skoku časem, o ženě, která mu zkráceně libozvučně říkala Rolano…

„Byl jsem tam po značně dlouhé době ještě jednou a nenašel jsem tam nikoho. Ani jediného člověka. Nezůstalo tam nic, jenom prach, vzpomínky a k tomu tenhle kámen. Našel jsem ho tam ve svém pokoji…“

„Myslím že vím, o jaké výpravě mluvíš. Naše výprava se konala podstatně později.“

„Vyprávěj mi o ní podrobněji.“

„To je dlouhé vyprávění, Rotanove. Dlouhé a smutné.“

Našel ve tmě její ruce, pevně je sevřel ve svých a snažil se zahřát ji. Mlčela a on na ni nepospíchal, jenom poslouchal, jak hučí moře, jak rachotí blesky. Konečně sama promluvila.

„Aby nedocházelo k omylům, k nepromyšlenému jednání, ke zneužití, v každé výpravě byla ochránkyně chronaru. Obvykle to bývala žena. Možná proto, že právě ženy vnímají citlivěji odpovědnost za všechno živé, za použití chronaru vždycky v souvislosti s nebezpečím pro různé životní formy. Bez souhlasu ochránkyně nebylo dovoleno chronaru použít. Mohl být zapojen pouze tímto klíčem a pouze v přítomnosti té, jejíž bioproudy byly otištěny ve stavbě tohoto krystalu. Já jsem svůj krystal zničila. Neměla jsem jiné východisko.“

Na dlouhou dobu se odmlčela. Rotanov mlčel také, bylo mu jasné, že jsou chvíle, kdy nevhodná otázka může člověku způsobit velikou bolest. Vlny se jedna po druhé s hučením tříštily o kameny. Jako kdyby v tom samotném jejich rytmu byl uzavřen všechen ten čas, celé to ohromné kyvadlo vážící minulost a budoucnost, chyby a bloudění, cesty a pěšiny bez ohledu na to, jestli vedou kupředu, do budoucna…

Konečně znovu promluvila:

„Každý renitský koráb měl svůj chronar. Naše koráby létaly rychlostí blížící se rychlosti světla, čas se během letu mnohokrát zpomaloval. Ke vzdáleným světům jsme přilétali do jejich budoucna, na naší planetě uplývaly stovky, tisíce let a na zvláště k tomu zvolené planetě se zapojoval chronar…“

„Aby byl zničen tento současný svět a aby byl přenesen do vzdálené minulosti?“

„Tak ty znáš i tohle… Volili jsme planety bez života, abychom nikdy nikomu neuškodili.“

„Takové planety nejsou, neexistují planety, na nichž není vůbec žádný život! Nemohli jste vědět, jaké formy života by tu vznikly v příštích tisíciletích!“

„Ano, máš pravdu. V tomto případě jsme si našli planetu, které v nedaleké budoucnosti hrozila zkáza. Naši vědci vypočítali, že Epsilonu hrozí gravitační smrt, spolu s touto hvězdou měla zahynout i Enna. Dala jsem souhlas k zapojení chronaru. Tehdy jsme ještě nevěděli, že oblasti černých děr jsou v kontaktu s jiným vesmírem. A že čas v takových oblastech je relativní, někdy podmíněný…“

„Co to znamená ‚podmíněný‘?“

„Hned to pochopíš… Výprava ještě nesplnila svůj hlavní úkol. Našim vědcům, a nikoli jenom jim, celému národu Renitů nemohlo být lhostejné, kdo převezme dědictví renitské civilizace. Vědci věděli, že vývoj každého národa má konec a začátek. Renitové dosáhli svého zenitu a na jedné z planet v okrajovém výběžku Galaxie objevili rozvědčíci létající do vzdálené budoucnosti zárodky nového života, kterés libovaly v budoucnu přinést bohatou rozumovou žeň. Čas pro naši výpravu byl propočten tak, abychom se mohli přesvědčit, jestli byly tyto naděje opodstatněné. Avšak to nebylo nejdůležitější. O tom, že život na této planetě se vyvíjel podle našich předpokladů, jsme se přesvědčili okamžitě, před námi však byl ještě jeden úkol, byl podstatně důležitější. Chtěli jsme pomoci lidem této planety v jejich rozvoji. Chtěli jsme jim usnadnit a zrychlit cestu vývoje, snažili jsme se vyrovnat klikaté vývojové čáry dějin. Chtěli jsme je zavést na přímou a správnou cestu. Tady je právě velká pravděpodobnost, že může dojít k chybě, žádné výpočty nemohly dát správnou odpověď. Bylo nutno sáhnout k sociálnímu experimentu.“

Rotanov měl dojem, že se přeslechl — sociální experiment? Jak lze tohle chápat?

„Bylo vybráno několik individuí z různých kmenů, ti byli umístěni do izolovaných skleníkových podmínek a na nich se prověřovalo působení rozdílných faktorů, a to jak kladných, tak i záporných.“

„Tak vy lidem říkáte ‚individua‘? A na nich jste si ověřovali působení záporných faktorů?“

„Nepospíchej, Rotanove, ono to není tak jednoduché. My se teprve dostáváme k pojmu ‚imaginární čas‘. Představ si teď, že se takový pokus dělá na planetě, která se po získání všech odpovědí přenáší do minulosti. Co myslíš, co se stane s účastníky experimentu?“

„Ti, kteří plnili úlohu pokusných králíků, museli být jednoduše zlikvidováni.“

„To ne, Rotanove. Prostě se vrátí do svého prvopočátečního stavu, vzhledem k tomu, že k minulosti této planety žádný vztah nemají, celá ta doba strávená tady pro ně bude ‚imaginární‘, jinými slovy — jako kdyby neexistovali.“

„A smutek, bolest ze zániku, bolest ze ztráty blízkých, nakonec i docela obyčejná fyzická bolest, to pro ně taky bylo imaginární?“

„Samozřejmě. Vždyť ve vědomí těch, kdo se zúčastnili experimentu, nezůstanou na to ani vzpomínky.“

„A v době, kdy jste prováděli tento svůj pokus, ti lidé nic necítili, byli pouhými loutkami, roboty?!“

„Ani jediná sekunda nesměla zmizet z jejich opravdového života na rodné planetě. Jakmile byl zapojen chronar, vraceli se do okamžiku, z něhož byli vytrženi. Pro ně žádný pokus neexistoval, chápeš to?!“

„Proč křičíš?“

„Promiň. Máš takový divný pohled na věci. Jako kdyby prostředky bylý důležitější než cíle. Chtěli jsme vytvořit šťastný život pro celý svět, pro všechny lidi, kteří ho obývali.“

„Někde jsem už něco podobného slyšel, jenomže to bylo trochu jinak formulováno: ,Cíl světí prostředky.‘ Pak se ovšem ukázalo, že šťastná společnost se nemůže budovat špinavýma rukama. A kdo vám vlastně dal právo vměšovat se do vývoje cizích civilizací? Vy jste mi pěkní bohové, nositelé nejlepších osudů. Kdybyste si raději hlídali svou vlastní planetu! Víš aspoň, v co se nakonec proměnila vaše Hydra?“

„Co je to Hydra?“

„Lidé tak říkali vaší Laole. Zrůdně znetvořené pozůstatky vaší vědecké činnosti se dostaly až do naší doby, uchovaly se milióny let“

„To není naše vina… Hledali jsme nesmrtelnost, hledali jsme, jak zvítězit nad časem. Přijde čas, a vaše vlastní civilizace se začne zabývat stejnými problémy. Soudíš nás příliš přísně.“

„Možná že máš pravdu. Po takových nevydařených pokusech zůstane příliš mnoho trosek, příliš mnoho z nich přináší lidem to nejobyčejnější hoře.“

„Uklidni se, Rotanove. Pokud jde o náš pokus, nepodařilo se nám vůbec nic. Nebo spíš nepodařilo se nám nic dobrého.“

„Cože? To by mě zajímalo, čemu říkáš ,špatný‘ výsledek, když všechno ostatní bylo ,dobré‘.“

„Nutíš mě, abych pomalu začala litovat, že jsme o tom mluvili. Vůbec bych o tom nezačala, nebýt kamene ve tvých dlaních — takový kámen se nedaruje jen tak někomu.“

„Dobře. Budu se snažit, abych tě nepřerušoval. A všechno, co si budu myslet, vyjádřím až úplně nakonec. Nejdůležitější teď jsou informace, které máš, nikoli tvá raněná ješitnost. Budeme muset nakonec všichni společně napravovat chyby, ke kterým tu došlo.“

Dlouho mlčela a Rotanova napadlo, jestli bude mít Elna dost odvahy, aby mu přiznala pravdu. Nemohl jednat jinak, musel jí říct všechno, co si myslel, protože v ní hledal spojence, přítele a nechtěl být spoluúčastníkem toho, co předtím udělali na této planetě a na tolik vzdálené Reaně.

„Co to vlastně je, ostrov Rin? To je taky vaše dítě?“

„To je naše bývalá základna. Bývala tu biologická laboratoř, tady se vyráběli různí biologičtí roboti, které jsme nevyhnutelně potřebovali pro naše pokusy. Navíc tu byl umístěn chronar. Avšak po jeho zapojení došlo… Já nevím, jestli to dokážu vysvětlit… My sami spoustě věcí kolem toho nerozumíme, nebo aspoň ne úplně. Nejspíš v okamžiku jeho zapojení došlo k mohutnému energetickému impulsu a k posunu času opačným směrem. Asi jako k tomu někdy dochází v blízkosti obrovských hmot předurčených ke gravitačnímu kolapsu…“

„Jinými slovy, čas se začal zrychlovat a systém se místo do minulosti posunul do budoucna?“

„Ano, ne však intenzívně. V běžných podmínkách se takový posun do budoucna dá snadno kompenzovat, tady však nastal v okamžiku gravitační smrti hvězdy. Hvězda se společně s planetou začala propadat do černé díry. Celý ten proces se nám vymkl z rukou. Kolaps sám o sobě měl být procesem okamžitým, v tomto případě se však nic takového nestalo. Měli jsme dojem, že uvnitř této soustavy někdo ‚vypojil‘ čas, že zastavil všechny procesy v nestabilní rovnováze. Pomocí prostředků, které jsme v dané situaci měli, jsme nemohli nic změnit Dokonce i chronar se choval podivně, nevypojil se úplně, když dokončil cyklus. Část energie z něho přecházela do hvězdy a my jsme museli sestavit speciální energetické zařízení pro jeho napájení. Vzniklá rovnováha byla natolik nestabilní, že jsme se báli cokoli podniknout, abychom nepřivodili katastrofu. Nesměli jsme se dotknout ani jediného zařízení spojeného s chronarem. Věděli jsme, že v centrální soustavě s námi pracuje ještě jedna výprava. Koráb a většina členů naší skupiny odletěla k Centauru pro pomoc.

Nevrátili se a já nevím, co se s nimi stalo. Tady na Enně zbyli pouze tři lidé. Já jako ochránkyně chronaru jsem tu musela zůstat. Čekali jsme asi rok podle místního biologického času. Za tu dobu za hranicemi naší uzavřené soustavy musely uplynout desítky, možná i stovky let, přesto nám nikdo nepřišel na pomoc. Pak se objevilo Jezero zapomnění… A za velice podivných podmínek se ztratil velitel naší výpravy Sleng.“

„Co to vlastně je, to jezero?“

„Ve skutečnosti to jezero není, protože v něm není žádná voda. Je to nějaká nám neznámá substance, která se do našeho světa dostala z jiného vesmíru. Ty samozřejmě víš, že každá černá díra je vstupem do jiného světa. Pro nás to nakonec byl oboustranný vstup. Jimi pronikl do našeho světa cizí svět. Vím o tom velice málo. Krátce po vzniku jezera zmizel Sleng a vlády se zmocnil Eschin. Na ostrově došlo k bitce mezi roboty, kteří neměli změněný program, a mezi těmi, kterých se podařilo Eschinovi využít v zájmu svých cílů. S roboty se vůbec děly podivné věci, čas od času se vymykali jakékoli kontrole a začali jednat naprosto samostatně. Při svém souboji s Eschinem jsem byla na hlavu poražena. Eschin se zmocnil chronaru a ostrova, ovšem chronaru nemohl používat bez klíče, proto jsem pro jistotu klíč zničila. Bála jsem se zajetí. Podařilo se mi uprchnout a ukrýt se u Borejů, jako kdybych byla dcerou kněze, nikoli však tohoto kněze. Tenhle se narodil podstatně později. Od té doby se u Borejů už vystřídala dvě pokolení a celou tu dobu jsem zůstávala Tou, která skrývá svou tvář. Nevím, jestli mě Eschin hledal, nebo mu byl můj osud lhostejný. Faktem je, že využil stanice pro své vlastní cíle. Pro získání vlády nad celou planetou, k podřízení všech místních plemen a pro využití těchto plemen v zájmu svých vlastních, mně neznámých cílů.“

„Jak to udělal?“

„Za pomoci biorobotů. Eschin dal přednost tomu, že neopustí ostrov, vypěstoval však celá stáda „nejrůznějších oblud, sblížil se s Goji a posléze si tento kmen naprosto podrobil a udělal z něj vládce planety. Jsou z nich takoví svérázní dozorci.“

Jako na potvrzení jejích slov se nad ostrovem přehnal rachot hromu, až se zachvěly skály. Oslepující modrý záblesk přikryl celý obzor.

„Proč je ochrana ostrova zařízena tak marnotratně?“ „Ochranu ostrova Eschin zřizoval až podstatně později, když už neměl k dispozici všechny naše technické prostředky. Navíc od té doby, kdy se objevilo jezero, byla narušena energetická rovnováha planety. Na celé Enně vznikl obrovský nedostatek energie. Začala degenerovat, mizet. Zato ale tady na Rinu, poblíž samotného jezera, naopak vznikal její přebytek, já si dokonce myslím, že Eschin musel vytvořit tato zařízení, aby se mohl čas od času zbavit nadbytku energie přeplňující jeho shromažďovače a musel ji vrhat do moře. Proto také děla zapojená na ochranu ostrova fungují tak neekonomicky.“

„Zřejmě je to svérázný vybíječ. Jestli to ale je skutečně tak…“ Rotanov nedomluvil, nechtěl prozradit, jak je vzrušen, rozepnul zdrhovadlo svého skafandru a vylovil odtud mezonovou baterii. Indikátor napětí se malinko chvěl u nejnižšího dílku, znamenalo to, že v plně nabité baterii zůstal ještě zbytek energie. Rotanov věděl, že za určitých podmínek, třeba v silných elektrických polích, měla baterie schopnost samostatně se dobíjet, a je tedy možné, že po uplynutí nějaké doby tu začne ochrana znovu působit. Teď je důležitá každá hodina navíc. Rozhlédl se. Vlny se neustále valily na písečný břeh, už trochu oslabené úzkým hrdlem zálivu, a ostrov zalévaly kaskády kapek. Přímo za jejich zády strmě stoupaly temné skalní masívy, jejichž vrcholky splývaly s tmavým neprůhledným nebem. Každou chvíli je oslepovaly výbuchy blesků, tupé dunění hromu bilo shora do vody jako obří kladivo.

Zdálo se, že skály jsou rovné a hladké a záliv u jejich paty že je docela titěrný. Nebyly tu žádné velké kameny, žádné rostliny, jenom miniaturní ploška písečné mělčiny rovnou u paty skal a všem větrům odhalená mělká jeskyně.

„Nemáme se tu ani kde schovat, jsme tu jako na dlani, jak začne svítat, okamžitě nás objeví.“

„Už nás dávno objevili. Na ostrově jsou velice citlivé biologické detektory, navíc Eschin jistě sledoval let draka.“

„Tak kde je?“

„Proč by pospíchal? Má nás v moci. Možná že ho zajímá, co uděláme.“

„Myslíš, že nás vidí?“

„Skoro jistě.“

„A slyší, co si říkáme?“

„Asi sotva, i kdyby nás ale slyšel, bylo by to jedno. Už dlouho mluvím tvým jazykem, ani sis toho možná díky tvému kybernetickému tlumočníkovi neuvědomil, a Eschin zcela jistě tento jazyk nezná. Takže buď klidný. Nerozumí nám.“

Elna vstala z písku, ušla kousek a postavila se vedle Rotanova.

„Je to pro tebe hrozná situace…“

„Nedovedu se bát předem, a pak mi na to nikdy nezbývá čas.“

„Vždycky jsem snila o tom, že nastane den, kdy budu znovu stát na břehu tohoto prokletého ostrova vedle člověka, jako jsi ty. A že to bude začátkem konce toho, kdo přinesl zlo na tuto planetu.“

Kapitola 10

Ohnivá pyramida

Hluk vznikl zničehonic, byl na hranici slyšitelnosti a zpočátku si ho Rotanov jednoduše nevšímal. Postupně však sílil, změnil se v dotěrné bzučení zcela jasně slyšitelné v hluku příboje. Rotanov se rozhlédl a po krátkém pátrání zjistil, že zvuk přicházel od neporušené žulové skály, šedivé a trochu vlhké od přilétajících vodních spršek.

V místě, kde bylo bzučení nejsilnější, se kámen zlehka chvěl. Amplituda chvění byla nízká, frekvence dosahovala hranice infrazvuku. Skutečně, skála jako kdyby se chvěla. Plocha, kde k tomuto podivnému jevu docházelo, nepřesahovala v úhlopříčce dva metry a zdálo se, že je zřetelně oddělena od další plochy. Zcela jasně začal být vidět ovál, uvnitř kterého se kámen přímo tavil, ztrácel svou kompaktnost. Po několika minutách se ve skále objevil otvor, z něhož se vysypal rozpálený a ještě trochu kouřící písek. Všechno utichlo. V nastalém tichu a v napjatém očekávání uplynulo ještě asi pět minut. Jako kdyby ten, kdo si vytvořil tuto cestu žulovou skálou, příliš nepospíchal, aby jí využil.

,Třeba je to pozvání… Ovšem v takovém případě si pěkně dlouho počkají.‘

Rotanov netoužil lézt do tohoto rozžhaveného podzemí. Konečně se v hloubi chodby ozvaly něčí těžké kroky. Pokud bylo možno soudit podle zvuku, byly to kroky několika lidí. Rotanov pocítil, jak mu rozpálená Elnina dlaň sevřela ruku. Instinktivně začala couvat k moři a táhla Rotanova za sebou.

Na hromadě kouřícího se písku, který se vysypal z otvoru, se objevil vysoký člověk zahalený do dlouhého tmavého pláště. Za jeho zády bylo vidět postavy strážních robotů s neohrabanými lesknoucími se zbraněmi. Neznámý připadal Rotanovovi nesmírně hubený, velmi vysoký a příliš starý. Večerní rozptýlené světlo umožňovalo dobře rozeznat rysy jeho tváře. Mrtvolná, trochu nažloutlá pokožka těsně obepínala široké čelo vysušené snad příliš dlouhým časem. Oči měl tak hluboko zapadlé do očních důlků, že mu téměř nebyly vidět.

Příchozí se zachvěl a schoulil se do pláště, jako kdyby mu bylo chladno, i když od rozpáleného písku stoupalo dusivé vedro. Rotanov si opatrně uvolnil ruku, ale ještě než stačil udělat krok, Elna mu zašeptala: „Buď opatrný. Je to sám Eschin, nevěř mu.“ Rotanov přikývl, vykročil a zastavil se asi tři kroky před ním. „Vítám vás na ostrově Rin, cizince. Už dlouho tu na vás čekám.“

Rotanov se ještě nerozhodl, jak se bude chovat k tomuto nafoukanci s přezíravým úsměvem, v němž bylo něco známého, už kdysi viděného, nebyl však schopen si vzpomenout, co.

„Po tak obtížné cestě je třeba si odpočinout. Pojďme.“ Eschin se prudce otočil a vykročil k tunelu, jako kdyby ani na okamžik nezapochyboval, že jeho přání, podobné spíše rozkazu, bude bez jakýchkoliv námitek splněno. Roboti se rozestoupili a uvolnili průchod, Rotanov se však z místa ani nehnul. Až u samotného vchodu se Eschin otočil, udiveně pozvedl obočí a zeptal se: „O co jde?“

„Jde o to, že zatím dáme přednost tomuto místu.“ „Mám takový dojem, že si svou situaci nevykládáte správně.“

„V jakém smyslu?“

„V tom nejpodstatnějším. Jste mým zajatcem. Radím vám, abyste nezneužíval mé trpělivosti.“

„To je jiná řeč,“ řekl klidně Rotanov. „Teď mám konečně jasno. Budete mě však muset odtud odvést násilím, pokud se vám to samozřejmě podaří.“

Bylo vidět, jak už tak bledá Eschinova tvář ještě zbělela. Rychle se však vzpamatoval a přikázal robotovi:

„Židli!“ Robot zvedl zbraň, připomínající signální pistoli, namířil s ní na hromadu písku a stiskl knoflík. V místě, kam dopadl neviditelný paprsek, začal písek vířit, po chvíli víření zhoustlo, po další chvíli ztuhlo, až dostalo podobu pohodlného žulového křesla přesné kopírujícího do všech detailů hubenou postavu vládce ostrova. Ten ztěžka dopadl do křesla a ukázal na Rotanova: „Jemu taky!“

Pár chvil trvalo napjaté, tísnivé mlčení. Rotanov dosáhl drobného ústupku, který v jejich postavení zase tak docela malý nebyl. Rozhodl se víc nečekat a promluvil první ve snaze uvolnit napětí.

„Tak si hned upřesníme situaci. Kdo jsem já, zřejmě víte. Není mi tak docela jasné, kdo jste vy. Jménem koho chcete mluvit se mnou, který na vaší planetě oficiálně zastupuje pozemskou Federaci?“

Eschin se přezíravě ušklíbl.

„Nechtě toho, Rotanove, nikoho nezastupujete. Váš koráb odletěl, člun se nemůže hnout z místa a posádka… Skupinka rozdělených bezbranných lidí. Nechali jsme vás tak dlouho na pokoji jenom proto, že jsme nepovažovali za nutné vás izolovat.“

„Kdyby to všechno byla pravda, vůbec byste se se mnou nebavil.“

„Proč ne? Na tomhle ostrově je dost velká nuda, proč bych si tedy nepopovídal s člověkem, který není unaven? Pokud jde o vaši nepříliš taktní otázku, koho tu zastupuji, tak tedy zastupuji sám sebe.“ Chraptivě se zachechtal. „No, řekněte, není to příjemné, když člověk může zastupovat sám sebe?“

„To nevím, ještě jsem to nezkoušel,“ stroze odpověděl Rotanov.

Pořád nechápal, co od něho Eschin chce. Proč tohle setkání uvítal, co se za tím vším skrývá? Proto nespěchal, snažil se získat co nejvíce informací. Shromážděná fakta se vždy dříve nebo později nakupí do přehledného systému a změní svou kvalitu ve znalosti. Ve zbraň, která mu může pomoci dostat se z těch nejsložitějších situací. Tato metoda se už dávno stala systémem. I nyní si Rotanov pozorně prohlížel Eschina, jeho nafoukanou pózu, křeslo stvořené z písku a pomyslel si, že Eschin víc síly předstírá, než jí ve skutečnosti má. Zbytky techniky, kterou sám vytvořil a která je už pěkně unavená, roboti a několik divokých kmenů podřízených Gojům a zřejmě již patřičně nespokojených se svou situací. Tak veliká ta jeho síla přece jenom není. Jen sotva má něco společného s černými bublinami. Kdo to může ale s jistotou tvrdit? Elna ho přece upozornila, že se nějak spoléhá na to tajuplné jezero. Tady je třeba hledat vysvětlení. Znamená to, že se s ním musí domluvit, za každou cenu musí zůstat na tomto ostrově. Dříve nebo později najde klíč k tomuto ostrovu, dozví se více a pak se uvidí. Teď jenom nesmí dát Eschinovi najevo, jak důležitá je pro něj tato dohoda, dohoda za každou cenu…

„Já vlastně nikam nepospíchám,“ usmál se zamračený Eschin. „Mám strašnou spoustu času. A co vy? Jak dlouho vydržíte v tomhle zálivu bez jídla a vody? Dejme tomu, že se spolu nedohodneme a já vás tu nechám vašemu osudu. Z ostrova se nedostanete. Tak uvažte, jestli má smysl se přít.“

„Třeba ne. Třeba máte dokonce pravdu. Jenže já nerad kupuji zajíce v pytli. Jestli se se mnou opravdu chcete dohodnout, pokuste se, aby to nebylo tak jednotvárné, berte mě jako rovnocenného partnera a pokuste se věcně a otevřeně vysvětlit, o co jde. Co vlastně ode mne chcete?“

„V podstatě nic. Nic tak důležitého. Jde o obyčejnou formalitu nebo tomu můžete říkat opatrnost, když budete chtít. S vašimi současnými kvalitami pro mě nejste vůbec zajímavý. Máte ale určitou, i když minimální šanci, jedna k miliónu, že by se situace změnila… Vy ale stejně nepochopíte, ničemu neuvěříte, pokud se o všem sám nepřesvědčíte. Já jsem vás za tu dobu moc dobře prostudoval, Rotanove. Protivníka musíme vždycky, dokonale znát. Takže vám navrhuji, abyste se mnou šel na nejdůležitější místo mé základny. Něco vám tam ukážu. Uvědomte si, že tam hned tak každého nezvu.

Za těmi slovy se něco skrývalo. Něco nesmírně důležitého. Rotanov nic nenamítal.

Šli průchodem proraženým ve skále a Rotanov si pozorně všímal třpytících se stěn. Výsledek činnosti molekulárního řezače. Nebo možná fotonového. To nebyla zase tak špatná technika, ani v nejmenším…

Chodba zanedlouho skončila, vstoupili do sálu, který Rotanova úplně ohromil. Pokud ho Eschin chtěl překvapit, pak se mu to dokonale podařilo. Po osadách Borejů, po těch chrámech a zámcích Renitů čekal něco zastaralého nebo aspoň stylizovaného do prastarých dob. Ocitli se však v moderní ovládací kabině. Sem se sbíhala výkonná i povelová zařízení, indikátory a displeje, kontrolní zařízení. Mírně prohnuté plochy obrovitých prázdných obrazovek zaplňovaly skoro celé stěny. Kabina to byla nebývalé funkční a prostorná. Nebylo tu nic zbytečného. Poslání řady přístrojů bylo Rotanovovi zcela cizí, i když kabina jako celek připomínala ovládací kabinu korábu a vůbec nevznikal dojem, že její tvůrci jsou bytosti s jiným rozumem… Snad leda nábytek… Křesla i pracovní skříňky měly všechny jednotnou popelavě šedou barvu a velice zvláštní tvary.

Eschin neztrácel čas a přistoupil k ovládacímu pultu. Elna i Rotanov se zastavili hned u vchodu. Dívka se k němu naklonila a zašeptala:

„Odtud jsme kdysi řídili přistání našich korábů. Připadá mi, že od té doby uplynula celá věčnost. Je k neuvěření, že všechny ty přístroje jsou ještě v provozu…“ Elna neskrývala svůj smutek a Rotanov ji plně chápal. Eschin mezitím posunoval páčky, cvakal přepínači. Rozhučely se motory ukryté pod pultem, záclonka na hlavní obrazovce se otevřela.

Trvalo poměrně dlouho, než se obrazovka rozsvítila tlumeným nažloutlým světlem. Možná že pro Eschina nebylo tak jednoduché poradit si s ovládáním, tady by přece měl pracovat operátor. I samotná zařízení, zvláštní svítící umělá hmota na obrazovce, stopy po žlutých čmouhách, poškozené kryty různých zařízení, to všechno mluvilo o tom, že čas přece jenom vykonal své na kdysi dokonalém díle neznámého génia.

Rotanov už začal ztrácet trpělivost, měl dojem, že si Eschin přes všechno úsilí nedokáže s aparaturou poradit, když najednou přes obrazovku přeběhly tmavé pruhy… Něco nebylo v pořádku. Řádkování odmítalo poslušnost, neposlouchalo ladění, vysílač byl podle všeho příliš vzdálen. Bylo strašné pouhé pomyšlení, jak daleko asi museli být, pokud tohle ovšem není záznam. Avšak nehledě na všechny tyto poruchy, vznikal na obrazovce obraz nějakého zámotku, jakéhosi tmavého vajíčka zabírajícího polovinu obrazovky. Na všech stranách kolem tohoto ne docela jasného obrazu hořela světélka hvězd.

Rotanovovi stačil jediný pohled na obrazovku, aby poznal oblohu. Měl před sebou soustavu Enny a Epsilonu. Byl to zámotek zakřiveného prostoru. Vysílače byly podle všeho venku a nějakým neznámým způsobem přenášely informace do kopule. Eschin zabručel: „To není ta strana. Obraz se musí otočit!“ Začal pohybovat nějakými pákami. Zcela jasně nepatřily k původnímu vybavení kabiny, byly sem nainstalovány později. Takové páky tu byly čtyři, po jedné u každého ovládacího křesla, a Eschin musel neustále křesla obíhat, dolaďovat obraz postupně hned jednou, hned druhou pákou. Snažil se nenarušit synchronní činnost nějakých vnějších systémů, a soudě podle toho, že se hvězdy na obrazovce přece jenom pohnuly a odpluly stranou, zřejmě se mu to podařilo. V naprostém tichu, rušeném jenom těžkým Eschinovým oddechováním, vrchol uzavřeného prostoru se na obrazovce začal pomalu otáčet Obraz byl ostřejší, přiblížil se a Rotanov sotva zadržel výkřik, protože od černého vajíčka se najednou odlepila mihotající ohnivá pyramida mířící svou špicí do skořápky svinutého zámotku v prostoru.

Vrchol pyramidy se vnořil už dostatečně hluboko do zámotku, její základna svítila matným oranžovým světlem. Rotanov se nedokázal hned zorientovat, aby pochopil, co to je. Celá pyramida sestávala ze samostatně svítících bodů propojených mezi sebou domodra rozžhavenými nitkami. Těch bodů byla spousta, obrovská spousta, Rotanov je nedokázal všechny spočítat, nemohl doufat, nechtěl to ani nahlas vyslovit, jako kdyby se bál, že je vyleká, že zničí ten pocit obrovské pýchy, síly, že zničí tu víru v sebe samého, která pramenila z této pyramidy, protože každý ten bod byl samostatným korábem. Protože modré nitky byly vodiči energie přenášející každou sekundu od korábu ke korábu celé řeky síly, v jejíž moci bylo zpopelnit planetu, vysušit moře nebo zapálit hvězdu. Protože vrchol této ohnivé pyramidy stále hlouběji pronikal do zámotku a rozléval kolem sebe vodopád energie, proti níž snad nebylo možno nic postavit. Dokonce i Eschin mlčel, jak byl ohromen a zmražen touto velkolepou podívanou.

„Každou chvílí musí prorazit, zbývá jim tak málo!“ To se už Rotanov neudržel a promluvil.

„Odpor roste s hloubkou. Ještě nepronikli jeho nejsilnější zónou, teoreticky to je vlastně nemožné. Kdo ale při takovéhle síle může tohle vědět, vždyť to se ruší i mnohé fyzikální zákony a hmota se chová docela jinak…“

Eschin krátce pohlédl na Rotanova a promluvil: „Mám obavy, Rotanove, že mě nepochopíte, jste proti mně ještě příliš mladý, proto počítám s nepochopením. Jsem prostě unavený. Unavil jsem se tím věčným vyčkáváním, balancováním na okraji propasti. Spoustu toho nevíte a já zatím nejsem ochoten se s vámi dělit o všechny ty informace. Musí vám stačit, když vám předám tuhle planetu se vším, co k ní patří, včetně problémů, a to za pouhou energii vaší flotily. Stačilo by mi pět minut na zaplnění prázdných nádrží, pak se s vámi rozloučím a nechám vám tuhle planetu. Proč mlčíte? Bude váš generální kapitán spokojen? Vždyť já toho ani tak moc nechci…“

„Nejsem zplnomocněn mluvit s vámi jménem velitele flotily. V tom vašem návrhu je spousta nejasností. Nechceme se vám mstít nebo trestat kohokoli. Na něco takového nemáme právo. Musíme si ale být jisti, že naše pomoc nepřinese zlo jiným bytostem. Na co potřebujete energii? Žádné koráby nemáte, aspoň pokud je mi známo.“ Eschin mlčel, Rotanov proto dokončil svou myšlenku: „Mám dojem, že všechno tohle budete muset vysvětlit dříve, než dosáhnete případného souhlasu.“

„Proto právě potřebuji vás, abych nemusel odpovídat na některé otázky. Až se to váš kapitán dozví, nebude tolik naléhat, když budete mým náměstkem, co vy na to, Rotanove? Spokojí se s informací, kterou mu předložím, nebo snad ne? Bude to velice kvalitní informace, bude dobře zvolená a bude obsahovat absolutně všechno.“

„To půjde sotva. V každém případě se dozvíme pravdu dříve, než se rozhodneme k nějakým závažným akcím. Jsou to naše základní principy.“

„O principech si popovídáme později, až vaše flotila prorazí kopuli. Není to tak jednoduché. Už jsem vám říkal, že šance na něco takového je prakticky nulová. Nebo aspoň nesmírně titěrná…“

„Skutečně?“ výsměšně se zeptal Rotanov. „Kdybyste se opravdu něčeho takového neobával, těžko byste tu se mnou mluvil.“ Rotanov se odmlčel a hlavou ukázal na ohnivou pyramidu zakusující se do černé kopule zakřiveného prostoru. Společně pak oba chvíli pozorovali tu skvělou podívanou.

„Budoucnost ukáže, kdo z nás měl pravdu,“ prohlásil Eschin a odvrátil se konečně od obrazovky. „A když už se mi nepodařilo ve vás získat spojence, chci z vás mít aspoň rukojmí. Jak tu chcete dál zůstat — jako host, nebo jako zajatec?“

„V podstatě je mi to jedno. Nebudu nic namítat, bude-li naše dohoda doplněna ještě o jeden bod.“ „O jaký?“ „Osvobodíte Elnu.“

„Ta mě už dávno nezajímá. Ať si jde, kam chce.“

Rotanov v té větě postřehl podivný smutek, možná však, že na tom nic podivného nebylo.

„Odejít z vašeho ostrova není tak jednoduché.“

„O to se nestarejte. Dostane dopravu a může jít, kam chce.“

Rotanov pohlédl na Elnu a zeptal se jí interlektem.

„Dá se mu věřit?“

„V tomhle ano. Když je to pro něho výhodné, dokáže dodržet slovo.“

„Vrátíš se k Borejům? Nebo kde tě mám hledat?“

„Najdu si tě sama, až nastane čas, neměj o mě strach a buď opatrný.“

Stálo za to vydržet tak těžkou cestu sem na ostrov, když se může takhle vrátit…? Ostatně pokud jejím cílem bylo dovést mě sem, pak samozřejmě ano…

Rotanova napadly vzrušené myšlenky, někde v nitru svého vědomí chápal, že nikoli podřadnou úlohu tu sehrála uraženost a zraněná mužská ješitnost. Příliš snadno souhlasila s jejich rozloučením, příliš lhostejně…

Rotanovovi se zdály divné sny. Divné a neklidné. Vždycky večer, když ho nespavost přepadla jako obrovská tíha, uléhal naznak na lůžko ve svém přepychovém pokoji plném nábytku, nasyceném těžkou vůní, v pokoji příliš prostorném, příliš opuštěném… Věděl přesně, co pro něho znamená svoboda pohybu. Mohl vyjít na vnější vyhlídkovou galérii ostrova rozprostírající se nad prstencem elektrických baterií. Mohl se potulovat po všech patrech prostředního křídla, které bylo opuštěno už před mnoha lety, jenom cesta dolů, do fungujících obytných a pracovních místností základny byla pro něj uzavřena. Zpočátku se domníval, že té svobody je příliš mnoho, avšak už po několika dnech pochopil, že si to Eschin všecko spočítal velice dobře. Dny mu plynuly v naprostém osamění. Připadalo mu, že se čas zastavil. Informace o daleké minulosti renitské základny by určitě zajímaly pozemské archeology. On sám však archeologem nebyl, jeho vrozená pracovitost špatně snášela nečinnost a izolaci. Kromě hlídajících robotů neviděl vůbec nikoho. Nespatřil ani jedinou živou bytost a vždycky navečer se ho zmocňoval tupý smutek. Nedokázal se s tím vyrovnat, nedokázal usnout, vždycky jenom vytáhl svůj osudný rudý kámen, položil si ho na ruku a pozoroval ornamenty vytvářené narudlými žilkami v jeho nitru, vzpomínal na odvážnou a hrdou ženu, která zůstala mimo přehradu času, která se rozplynula v jakýchsi neznámých světech a která mu kdysi říkala Rolano. Její bioproudy jsou zapsány v tomto kameni, je v něm titěrná částečka její bytosti. Svíral v ruce kámen, zavíral oči a pokoušel se představit si její tvář, místo toho však výrazně a zřetelně, jako kdyby rozhrnul nějakou oponu, viděl najednou tvář docela jiné ženy, té, která zůstala na daleké Hydře mezi singlity, ve světě tak vzdáleném a tolik podivném, že ani lidé ho nedokázali v plném rozsahu pochopit. Třeba právě proto po celou tu dobu viděl mezi sebou a její tváří mihotavou průhlednou přehradu, skleněnou stěnu, právě tu, kterou nelze rozbít, kterou nelze porušit a rozervat, nehledě na její zjevnou nezranitelnost. Stěnu nepochopení, stěnu jiné nelidské bytosti. I na ni zbyla jen památka, trpká památka. Pak před sebou náhle spatřil tvář své „ženy“, kněžky kmene Borejů. Svýma slabýma a bezmocnýma rukama ho chránila před zubatou tlamou příšery. Jako kdyby všechny ty obrazy žily v krystalu rudého kamene. Jako kdyby je ten kámen soustřeďoval právě proto, aby mu mohl v podivném propletenci snů nabídnout zlomek vlastní paměti. Něco bylo ve všech těch tvářích společného. Něco skrývajícího se nesmírně hluboko, něco tajuplného, co nebyl schopen pochopit a o čem věděl, že dokud to nepochopí, bude se věčně toulat po prašných cestách cizích světů, po cizích pěšinách, dokud nenalezne svou vlastní cestu, která vede člověka podle jeho názoru k tak jednoduchému štěstí. K pocitu domova, kdy by mohl vnímat Vedle sebe blízkého člověka. Tak už je to ve světě uspořádáno, že silní lidé se dostanou často na obtížné cesty, které jim přinášejí úspěch, slávu, prostě všechno, co si jen člověk přeje, jenom to lidské štěstí přitom schází. A těžko někdo ví, čí je to vina, jestli těch, co si takové cesty volí, nebo jestli je to záležitostí osudu…

Po celá ta léta, co se potuloval jinými světy, bojoval a vítězil, po celá ta léta kámen mlčel, až teprve nyní, v trpkých chvílích porážky, zahřátý teplem lidské dlaně nebo snad vnímající jeho smutek, vstřebal tyto pocity a promluvil. Ostatně ani nevěděl, zda byly tyto podivné obrazy na hranici snů, nebo zda patřily skutečnosti, zda byly zplozeny neznámými tajuplnými silami uzavřenými v červeném kameni, či zda byly výplodem vyprovokované obrazotvornosti. Dokonce ani na tohle si teď nedokázal dát odpověď. Snažil se vždycky shromažďovat informace a pak se orientovat v podstatě fakt. Teď se mu podařilo tyto informace shromáždit, podařilo se mu dostat se až na místo, kde byl skryt zlý osud této planety, a přitom se z něho stal obyčejný rukojmí. Jeho přátelé bojují. Někde tam daleko drtí neprůchodné přehrady prostoru, rvou se, aby mu mohli přijít na pomoc, možná že riskují a obětují se, a on si tu sedí a neví, co má dělat, není schopen vyznat se ani sám v sobě. Každý člověk zažívá trpké chvíle, kdy všechno vidí v tmavých barvách, kdy prosté pravdy se zdají beznadějně složité. Zřejmé je tajuplné, pravda připadá jako lež. V takových chvílích člověk nejvíc potřebuje přítele, Rotanov však vedle sebe neměl nikoho, snad jenom tenhle kámen. Z jeho nitra se zjevovala nová tvář, tvář, kterou si nepamatoval, která však kdysi pro něho znamenala mnoho a na kterou už dávno ve své podstatě zapomněl. Tak úplně na ni zapomněl, že dokonce ani nyní, když usíná, si nedokáže vzpomenout, kdo to je, z jak vzdáleného neznámého světa k němu ta žena přišla, a jenom rty z nepochopitelných důvodů šeptají jméno rodné planety …

Kapitola 11

Olga

Střed pyramidy se hroutil. Ani. jediný přístroj nedokázal zachytit vertikálu prostoru hned zhrouceného, hned posunutého do několika os. Laserový paprsek se křivil, stáčel, směřoval do strany. Zaměřené signály lokátorů vůbec nedosáhly ke korábům plujícím před nimi.

Každou chvíli bylo přerušeno spojení mezi koráby plujícími vedle sebe. Navíc začalo docházet i k časovým poruchám, šlo zřejmě o souvislost se sevřeným a zakřiveným prostorem. Kapitáni korábů dostávali rozkazy, které ještě nebyly vydány, jindy je dostávali se zpožděním několika dní. Jediným víceméně spolehlivým kanálem zůstávaly vodiče energie. Ohnivé řeky o výkonu stovek tisíc gigawattů si razily ve zmrzačeném prostoru svou vlastní cestu, která na něm nebyla vůbec závislá. Nebýt toho, flotila by už dávno musela přerušit průlom. Spojaři pomocí modulace přizpůsobili výkon, aby mohli předávat energetickými kanály nejnutnější informace. Jenom v jediné věci nebyli schopni pomoci — ve stanovení směru útoku pro velitelský koráb. Před Orfeem nebyly žádné energetické přijímače. Vertikála unikala, koráb byl neustále unášen stranou. Bylo by zapotřebí nesmírně výkonného paprsku, který by si dokázal prorazit cestu prostorem. Čas od času Thorson střílel v salvách všemi čelními zbraněmi a v takových chvílích fialový, absolutně přímý proud plamene mizel před Orfeem y neproniknutelné černi sevřeného prostoru. To však příliš nepomáhalo, protože vertikální směr se neustále ztrácel a zaměřovači zbraní, kteří před sebou neměli žádný cíl, každým výstřelem zaváděl koráb stranou. Někdy se jim dokonce zdálo, že se ohýbá i samotné tělo korábu. Měnily se délky chodeb, neexistovalo dole nebo nahoře. Na jednom ze snímků z podpůrných korábů Orfeus vypadal jako rozplácnutý preclík.

Thorson seděl ve své admirálské kabině, odkud měl přímé spojení s ústřední kabinou korábu. Na jeho obrazovky přicházely informace ze všech podpůrných korábů. Bohužel však byly časově zkresleny, a třebaže se v energetických kanálech vliv časového odstupu neprojevoval tak silně jako v jiných spojových kanálech, i tady se hromadily chyby a směry letů na velké obrazovce přicházející z počítače podle toho, jak sem postupovaly informace, se každou chvíli pokřivily. Vyrovnané koráby v pyramidě byly neustále uváděny ve zmatek. Vzdálenosti mezi koráby neodpovídaly skutečným vzdálenostem. Každou chvíli se nepřípustně prodlužovaly vodiče energie a hrozilo nebezpečí, že budou přerušeny. Jeden ze čtyř kanálů už byl přerušen, a jestliže dojde k poškození ještě druhého, Orfeus nevydrží znásobenou gravitaci, odtrhne se od doprovodných korábů a roztrhne se uvnitř gravitační kopule. Nikdo nemohl předpovědět, kam je v takovém případě zanesou víry sevřeného prostoru. Druhý kanál dával jenom sedmdesát procent celkového výkonu. Energetici měli problémy s měniči. Situace začínala být neúnosná. Thorson zkrátil na minimum vzdálenost mezi Orfeem a první podpůrnou linkou. Doufal, že se mu podaří přejímat energii na přerušeném kanálu, avšak ani to nepomohlo. Další přiblížení korábů v nespolehlivém a stále se měnícím prostoru hrozilo srážkou. Každým okamžikem docházelo k nenadálým skokům, kterými se koráby buď k sobě přibližovaly, nebo se naopak rozptylovaly na všechny strany, a přitom nedocházelo vůbec k žádnému zrychlení, koráby se vůbec nepohybovaly, měnil se jenom prostor mezi nimi. Thorsonovi bylo jasné, že postupně ztrácí kontrolu nad pohybem korábu, a povolal proto k sobě do kabiny hlavního energetika.

„Kdy skončí oprava měničů druhého kanálu?“

Ve chvíli maximálního napětí, ve chvíli vážného nebezpečí Thorson nikdy nemluvil se svými podřízenými tvrdě. Snažil se tak podle možností zmírnit napětí a nekomplikovat situaci nervozitou.

„Výkon není stálý. To je hlavní problém. Energetické kanály nejsou uzpůsobeny k přenášení informací. Neustále jsou mimo provoz filtry v měničích.“

„Tak je vyměňte!“

„Už jsme dvakrát měnili desky ve všech čtyřech kanálech. Všechny rezervní soupravy jsou už spotřebovány. Musíme okamžitě požádat o nadnormativní soupravy mřížek z podpůrných korábů.“

„V téhle situaci? Kde vezmu člun, který se dokáže dostat ke korábu v tomhle šíleném zmatku?“

„V takovém případě zhasne za dvě hodiny i třetí kanál.“

Thorson okamžik uvažoval.

„Dobře, pokusíme se o to. Nemáme jiné východisko.“ v Přepnul volič a vydal rozkaz:

„Odešlete na N-15: okamžitě připravit deset raket s mřížkami a jednu po druhé odeslat v různých směrech na Orfeus.“

Přerušil spojení a zvrátil se do křesla. Pochyboval, že třeba jen jediná raketa dosáhne svého cíle.

Už po půlhodině zablikala na pultu zelená světélka, která potvrzovala, že flotila začala odesílat na velitelský koráb nákladové rakety. Automatika nefungovala, pět raket beze stopy zmizelo, sotva se jen odlepily od korábu. Sedmá a osmá se roztříštily o velitelský koráb a roztrousily ve vesmíru svůj vzácný náklad, teprve devátou se konečně podařilo spojit s nákladovým hangárem. Thorson si ještě ani nestačil uvědomit své velké vítězství, když z N-17 dostal zprávu, že na jedné z prvních raket, která beze stopy zmizela v prostoru, byl člověk.

Noc nahlížela do okének korábu. Neproniknutelná noc volného vesmíru. N-17 se nezúčastnil útoku na zakřivený prostor. Byl v horní vrstvě pyramidy mířící svým ostřím k nepřístupné neviditelné planetě. Úkolem tohoto korábu nebyl průlom. Neměl přistát, dokonce ani v případě úspěchu ne, musel zůstat společně s dalšími podpůrnými koráby zajišťujícími neustálé zásobování energií průlomovou skupinu sestávající ze třiceti korábů. Na sedmnáctce byli biologové, fyzici, matematici, prostě vědecké centrum výpravy.

Olga dost dobře nechápala, co mají dělat biologové uvnitř kovové krabice, navíc v korábu, který nesmí na planetě přistát. Vůbec toho spoustu nechápala. Nechápala, proč je Thorson tak opatrný a proč tolik váhá. Proč průlom k planetě, který byl zahájen již potřetí, probíhá tak neúspěšně. Proč koráby uvíznou v sevřeném prostoru. Proč je to, nehledě na obrovitý výkon vynaložený na průlom, stále vymršťuje ven. Nakonec nechápala už ani to, proč tu vlastně je. Povrch Černé tu pro ni byl stejně nedostupný jako na Zemi. Planety tak vzdálené, až neskutečné.

Snad jenom obraz všech sto čtyřiceti korábů na obrazovkách hlavního informátora dával ještě aspoň pocit naděje, jakési tušení cesty, která nebyla dosud dokončena. Avšak cíle jí připadaly stejně vzdálené a neskutečné, jako tomu bylo dřív. Nyní se k tomu všemu ještě přidal pocit bezvýchodnosti. Den ze dne ztrácela víru v sebe. Ztrácela víru v úspěch výpravy, přestávala věřit, že ještě jednou alespoň na chvilku spatří tvář člověka, jehož památka ji povolala na tuto dalekou a obtížnou cestu.

Olgu obklopovaly stěny, které znala do poslední podrobnosti, měla kolem sebe známé předměty, známé krystaly videoknih. Křeslo u pracovního stolu. Dokonce i práce, která jí vždycky přinášela zapomenutí a uklidnění, v této chvíli ztratila smysl. Olga ležela na úzkém palubním lůžku a pokoušela se usnout. Nepomohly jí zvyky nacvičené v dětství. Zbýval jí poslední prostředek. Podívala se na krabičku s červeným pruhem. Ležela na stolku hned u hlavy. Netrin, lék, který jí zaručí dlouhý a klidný spánek. Zapomenutí. A posléze na určitou dobu otupení všech reflexů a emocí. Nenáviděla ten lék, přesto byla nucena v poslední době sahat po něm stále častěji. Připadalo jí, že jedovatá chemická sloučenina jí narušuje dokonce i paměť. Dělá z ní lhostejnou, na nic nereagující loutku… Odhodila krabičku, aniž ji otevřela, a prudce se posadila na lůžku. Měla proč.

Ještě před chvílí viděla své křeslo prázdné, teď v něm však seděl člověk. Věděla zcela jistě, že nespala. A že nikdo neotevřel dveře. Nikdo jí ani nevolal. Přesto seděl v křesle neznámý muž v těžkém planetárním skafandru. Inspekce? Nesmysl! V takovém skafandru se nebude nikdo po korábu procházet. Zatraceně, halucinace! To jí ještě scházelo! Měla pocit, že je už nejvyšší čas obrátit se na psychologa. Ať jí třeba doporučí netrin nebo cokoli jiného, jenom tohle ne! Sáhla po krabičce, koutkem oka sledovala přízrak sedící v křesle. Připadalo jí, že ten člověk je unavený, měl skleslá ramena, do tváře mu za neprůhledným filtrem vidět nebylo, zato skrze ruce opřené o opěradlo bylo vidět trochu na protější stěnu kabiny. Už neváhala, byl to případ docela obyčejných halucinací, teď už jenom spolknout tabletku.

„Nepospíchejte, Olgo, musíme si promluvit,“ pronesl přízrak a běžným lidským pohybem se pokusil sáhnout si na krk, ovšem přes límec takového skafandru se mu to jen těžko mohlo podařit.

„Běžte ke všem čertům, to mi tak ještě scházelo mít před sebou mluvící přízraky!“

„Nejsem přízrak.“

„Ne? Tak kdo, prosím vás, jste?“

„V minulosti jeden z hvězdoletců, kteří navštívili tuto planetu. A teď, ne, to nemůžete pochopit.“

„Jo, docela nedávno, a hvězdoletec…“ Vůbec neskrývala ironii, kterou však směřovala spíš k sobě samé.

„Vzpomínáte na singlity?“

„Co jste to říkal…?“ Teď poprvé upadla do rozpaků.

„Pak pro vás nebude těžké mě pochopit. Považujte mě třeba za singlita, pokud budete chtít, i když to není tak vzdálené, ale já teď nemám čas vám všechno vysvětlovat. Důležité je, že jsem váš přítel, že jsem ještě nedávno byl člověkem, i když jsem patřil k jiné, málo známé hvězdné civilizaci, ještě důležitější však je to, co vám potřebuju sdělit. Proto se pokuste nepřerušovat mě a pozorně naslouchat. Ale nestačí jen poslouchat, musíte mi uvěřit, že všechno, co budu říkat, je pravda.“

„Proč?“

„Jak to — proč?“ .

„Proč vám musím věřit?“

„Protože na tom záleží příliš mnoho.“

Rychle se ovládla a seděla teď vzpřímeně na svém lůžku, upřeně ho pozorovala široce rozevřenýma očima, v nichž nebyla ani stopa strachu nebo pochybností, jenom nekonečný zájem a údiv.

„Tak poslouchám, mluvte.“

Odložila krabičku s tabletami, sedla si co nejpohodlněji a těsněji se zahalila do županu, jako by jí bylo chladno. Člověk ve skafandru pohlédl na hodinky. Nebyl čas na dlouhé vysvětlování. Musel ji přesvědčit teď hned, jinak všechno zcela ztrácelo svůj smysl.

„Tak tedy poslouchejte. Přesně za dvaačtyřicet minut zachytíte z velitelského korábu příkaz, abyste vyslali nákladní raketu s rezervním zařízením. Pamatujte si, člun číslo pět, je v páté komoře, víte, jak jsou v dolních prostorách rozmístěny místnosti?“

„Vím, pokračujte.“

„Tak tedy tenhle člun nedoletí k velitelskému korábu. V dávné minulosti jsme hrubě narušili zákony přírody na této planetě, vznikly zlomy v prostorové a časové souvislosti, to ale těžko pochopíte, nakonec to ani není tak důležité. Nejdůležitější je, že v prostoročase kolem vašich korábů jsou trhliny. Jednou takovou trhlinou pronikne za čtyřicet minut váš pátý člun. V této trhlině plyne čas opačným směrem, člun přistane na Enně v daleké minulosti. V době, kdy sem dorazila naše expedice. Můj národ se jmenuje Reniti, ti najdou tento člun a v něm bude malé dítě. Malá holčička. Vychovají ji, přijmou ji mezi sebe, udělají z ní Renitku. Té dívce je souzeno, aby sehrála hlavní úlohu v rozvoji celé civilizace. Stane se opatrovatelkou chronaru, nepřipustí, aby došlo ke zradě a ke zrůdné chybě, posléze se stane kněžkou bohyně Justary v divokém kmeni Borejů, nato se setká s člověkem, do kterého se zamiluje… Stane se jeho ženou, pomůže mu přemoci zlo na této planetě, pomůže mu napravit chyby, ke kterým došlo. Tuto ženu bude čekat obdivuhodný a nádherný život. Nic však nedostane zadarmo. Za to bude muset zaplatit pamětí, zapomene na svou minulost, zapomene na svůj předcházející život. Je pravda, že tomu tak nebude navždycky, možná že nastane čas, kdy trhliny v čase se zacelí, zakřivený, zmrzačený prostor se vyrovná a ona si pak možná vzpomene, kým byla na vzdálené Zemi. Bude to záviset jenom na ní samotné a na tom člověku, kterého potká na Enně a do kterého se zamiluje. Toho člověka znala už dřív ze svých důležitých osudových chvil, ničemu však nemůže uniknout, nemůže se vzdálit a proniknout časem…“

„Kdo to je?“ Hlas se Olze zachvěl vzrušením.

„Jmenuje se Igor Rotanov.“

Dlouho míčela.

„Co se stane, když v tom člunu nikoho nenajdou?“

„Osud té civilizace se v této části vesmíru změní, změní se i samotná skutečnost. Setkáváme se se základními momenty, se zpětnými body, které určují veškerou další cestu dějin, celý průběh vytváření skutečnosti. Jestliže tu holčičku nenajdou, opatrovníkem chronaru se prvně v celých renitských dějinách stane muž. V nejzávažnější chvíli se nesprávně rozhodne a tato planeta bude zničena, ve vašem vesmíru vznikne průlom, který už nebude možno zacelit. Všechny síly vaší civilizace budou vyplýtvány na nekonečnou, nesmyslnou válku. Té válce nebude konec a nebude v ní vítězů. A s tebou osobně nebude mít časový průlom, do něhož bude zatažen osud tobě drahého člověka, nikdy žádnou spojitost. Rozdělí vás cizí tváře, cizí osudy, pro celý život pro něho zůstaneš dívkou, se kterou čistě náhodou chvíli poseděl v Modrém lese …“

„Jak tohle můžete vědět?“

„Vím teď všechno. Minulost a budoucnost jsou v jednotě a jsou zcela otevřené ve světě, kde žiju. Udělal jsem všechno, co jsem mohl. Teď i ty znáš budoucnost. Tvůj osud bude během zbývajících třiceti minut záviset jenom na tvém rozhodnutí. Sbohem.“

Křeslo bylo prázdné. Člověk zmizel. Zlomek sekundy před sebou ještě viděla jeho obrysy, obrysy postavy oblečené do skafandru, a najednou tu není vůbec nic. Jenom hodiny na malé tabuli u hlavy jí odpočítávají nemilosrdně sekundy.

Na to, aby se mohla dostat ke člunu, potřebuje asi patnáct minut. Má tedy ještě čas. Moc jí ho nezbývá, ale přesto čas má. Má čas na to, aby si všechno mohla promyslet, aby ze sebe setřásla to mámení, které na ní sedělo. Co to vlastně bylo? Kdo to byl?! Bytost z jiného světa, ten nejsilnější nepřítel? Jak mohl vědět o Modrém lese? Jestli je ale všechno tak, jak jí to vyprávěl, co potom? A podle toho, jak na všechno reagovalo srdce, už předem věděla, že se nemusí dlouho trápit s rozhodováním. Taková rozhodnutí musí člověk dělat naprosto upřímně, bez jakékoli sebelítosti, aby se nemusel litovat později. Takové chvíle přicházejí v životě jenom jednou jedinkrát.

Najednou ji ale doslova uzemnilo něco jiného: Ztráta paměti, vždyť to je ve skutečnosti smrt… Smrt lidské osobnosti, všeho, co jí teď patří, všechno, co jí je drahé, bude zničeno zapomněním, to se týká i její lásky. Někde tam u Renitů se narodí jiná žena, kdoví jaká vůbec bude? Mohl ten člověk skutečně nahlédnout do tak daleké budoucnosti? A dokonce i kdyby mohl, kdyby měl pravdu, co to znamená pro ni, pro Olgu?

Minuty plynuly, sledovala, jak se mění zelené číslice na displeji. Zbývalo posledních třináct minut, už nedoběhne ke člunu, nemá smysl klamat sebe samu, vždyť to všechno je pouhé blouznění. Jsou to představy nemocného člověka. Člověka, který toho tolik vytrpěl. Za třináct minut se naposledy změní číslice a všemu bude konec. Zazní povel ke startu, na palubě korábu se lehce zachvějí stěny, jak odstartuje prázdný člun. Navždycky zůstane tady v této železné krabici sama s tím, co ví, se svým svědomím …

Ještě jedna věc ji však donutila, aby vstala z lůžka. Pokud je tohle všechno blouznění nebo halucinace, nemůže přece dojít k žádnému povelu, aby odstartoval člun. Ten zůstane v komoře. V nákladovém prostoru jsou pouze automaty, nebude muset dokonce ani nikomu nic vysvětlovat, sama přece nic neriskuje a po dalších patnácti minutách se vrátí klidně do své kajuty.

Chodbou utíkala jako kdysi při závodech, dávala do toho běhu bezezbytku všechno, jako kdyby doháněla svůj vlastní cíl. Zatáčka, ještě jedna zatáčka… Výtah je nahoře. Nesmí čekat. V druhém křídle je ještě jeden výtah. Po schodech rychle dolů. Někdo jí stojí v cestě. Energetik Sjomin, nesmí se zastavit, nesmí se zdržovat. Něco za ní volal, to ale není ani v nejmenším důležité. Všechno další teď ztrácí svůj smysl. Ještě jedna zatáčka a tam stojí výtahová kabina.

Devátá nákladová paluba!

Výtah se dal do pohybu. Srdce jí bušilo až v hrdle, možná že tak ale pracoval motor nad kabinou výtahu…

Silný náraz. Dveře se otevřely. Ocitla se v nákladovém prostoru. Na šikmých startovních plošinách ležela dlouhá doutníkovitá tělesa nákladových raket zpola ukrytých v hermetických startovních komorách. První, druhá, třetí, čtvrtá, ta následující musí být pátá.. Náhle zavyly sirény, zablikalo červené světélko. Jak na to mohla zapomenout?! Dvě minuty před určenou dobou patří předstartovní přípravě, teď budou zablokovány všechny východy, všechny vstupní otvory do raket. Přišla pozdě! Spíše setrvačností narazila stejnou rychlostí do tělesa s velikou bílou číslicí pět. Páku vstupního otvoru přitáhla k sobě a pootočila ji ve směru hodinových ručiček. Kryt k jejímu údivu povolil. Uvnitř kryt znovu uzavřela a hned pochopila, proč to všechno tak proběhlo — dokud byl v hangáru člověk, blokovací automaty se nemohly zapojit. Siréna teď zavyla mnohem silněji a vzápětí zmlkla. V pološeru jí dalo dost práce nalézt pilotní křeslo, pak se hned připoutala. Tyto rakety totiž vůbec nebyly určeny pro lidi, mohlo jich být použito pouze jako záchranných člunů, proto tady bylo i pilotní křeslo.

Ve spáncích jí zběsile bušila krev, myšlenky jí hlavou probíhaly zpomaleně a téměř lhostejně, jako kdyby se. oddala osudu, jako kdyby tohle všechno, co se tu dělo, nemělo s ní nic společného, jako kdyby všechny ty další úvahy byly o někom jiném, o docela cizím člověku. Siréna nakonec přece ještě vůbec nic neznamená, mohla to být pouhá shoda okolností, mohli přece odeslat docela jinou raketu. Vnitřně však byla přesvědčena, že to žádná shoda okolností není, že k takovým náhodám nedochází a že právě tuhle raketu v několika sekundách automaty vymrští do vesmíru.

Další úvahy už její stav nezměnily. Zdržela start tím, jak utíkala v hangáru, nevěděla přesně, o kolik, možná že to byla celá minuta. To však mohlo stačit, aby dráha jejího člunu nevedla právě tou trhlinou, o které ji informovali. Co potom? Kde přistane? Možná že nikde. Možná že bude věčně kroužit vesmírem. Nebo za půl hodiny spatří v hangáru velitelského korábu rozčilené i udivené tváře svých přátel. Co řekne Thorsonovi? Jak své jednání vysvětlí? Nic ji však už nemohlo vyvést z její strnulosti. Všechen strach, obavy, propočty zasáhly pouze její podvědomí, její bytost teď byla schoulena do vystrašeného klubíčka, v němž zaznívaly jenom sekundy odpočítávané neviditelným strojem času.

Vždyť je to všechno nesmysl. K žádnému startu nedojde. Raketa zůstane v hangáru…

V tom okamžiku hlasitě vydechla vakuová čerpadla a neviditelná paže hydraulického pístu ji posunula i s raketou kupředu.

Přesně za čtyři minuty zmizela nákladní raketa s číslem pět, mířící k velitelskému korábu, ze všech obrazovek.

Eschin dodržel slovo. Kord se rozletěl kolmo vzhůru a Elna osaměla. Stála u vchodu do svého tajného obydlí v soutěsce kmene Borejů. Jeskyně jí připadala studená a cizí. Všechny důvěrně známé předměty ji dráždily. Zmocnilo se jí podivné prázdno a lhostejnost.

Všechno proběhlo v pořádku, uklidňovala se. Jednala jsem, jak měla jednat opatrovnice času, zákony hvězdoletců se nikdy nemění. Splnila jsem přání svého velitele, snad by se dalo říct, že to byl rozkaz. Ano, splnila jsem rozkaz…

Problém spočíval v tom, že Eschin přestal být jejím velitelem od doby, kdy na sebe strhl moc na celé planetě, kdy porušil řád i zákon své vlasti. Od té doby, kdy byl v nerovném boji zabit její adoptivní bratr a kdy byl vhozen do Jezera zapomnění.

Co se dá dělat, pomyslela si. V takovém případě si můžu říct, že jsem splnila Eschinův příkaz, i když to teď není můj velitel. Ať se zmýlil, ať spáchal zločin, je to přece jenom člověk mého kmene a já jsem splnila jeho přání. V nadcházejícím boji s cizinci jsem měla stát na straně civilizace, která mě vychovala, která mi dala vědomosti a téměř neomezenou moc…

Kde je ta moc? A kde je ta civilizace? Ubohá hrstka sytostí rozptýlených po dalekých hvězdných soustavách, to je všechno, co zbylo z mohutné civilizace. Třeba Eschin, opilý vlastní mocí, podřizující si tolik lidí, neztotožňující se s jejich utrpením a smrtí, i on patří k Elnině civilizaci? I Krutá, mrazivá a nelítostná pravda před ní najednou vyvstala v plné nahotě a dívala se jí rovnou do očí. Měla v zásobě ještě další vážné důvody. Vždyť nikoho nezradili Nemůže přece za to, že přání dvou různých lidí se v jednom bodě ztotožnilo. Jeden z nich chtěl za každou cenu odhalit tajemství Enny, a proto chtěl na ostrov Rin. Druhý ji žádal, aby za každou cenu dopravila na ostrov Rin velitele pozemské výpravy. Oba dosáhli toho, co si přáli. Ten pozemšťan byl tak naivní a důvěřivý, měl tak milé ruce… Najednou na ni něco padlo, snad to byla zvláštní bolest, kterou doposud nikdy nepocítila, bolest sladká a trpká současně. Nedokázala ten pocit ani pojmenovat. Takový nával slz zadržet nedokázala, ohnula se pod tou bolestí, po hmatu našla lavičku a klesla na ni. Seděla bez pohnutí a v naprosté tichosti. Po tváři jí kanuly veliké slzy. Pak jí slzy vyschly, avšak stejně jako předtím stála před studenou, nemilosrdnou pravdou, která byla ještě krutější než bolest. V té chvíli totiž pochopila, že ten člověk z cizí civilizace jí vůbec nebyl lhostejný. Pokusila se aspoň trochu se vzpamatovat, aby nějak zmírnila tuto bolest, znovu pohlédla tváří v tvář mrazivé pravdě a sotva slyšitelně si řekla:

„Byla jsi oddána podle zákonů kmene, který byl cizí tobě i jemu. Bylo to divadlo, byl to dohodnutý obřad nutný pro dosažení cíle. Byl to prostě jenom takový obřad…“

Šeptaly to spíš jenom její rty, srdce se jí svíralo bolestí, protože nebylo kam se schovat před pravdou. Protože nechá-li stranou ospravedlňování a všechny důvody, bude-li všechno hodnotit jako celek, pak se přece jenom dopustila zrady. Ne pokud jde o vztah k pozemšťanovi, ale ve vztahu k ní samotné. Byla potrestána za tu zradu tak krutě, že teď může jenom prosit o pomoc. Neměla však koho prosit, neměla už žádné přátele, všechny ztratila, když postupně nemilosrdně klesala k poslednímu kroku, ke zradě člověka, kterého měla ráda.

„Vždyť to není možné, není to pravda!“ vykřikla sama na sebe. „Je to přece cizinec, který patří k jiné civilizaci!“

Slova se tupě odrážela od stěn, dokonce ani ozvěna se o ně nezajímáte. Poté řekla nahlas všechno, docela všechno, nelítostným a přesným slovům dala pravý smysl svého jednání.

„Věděla jsi přece, co ho čeká. Přišla jsi na to, že Eschin nepotřebuje, žádné rukojmí. Že ho čeká cesta k Jezeru zapomnění. To si Eschin jen tak nedovolí. Pozemšťan nakonec není nějaký primitivní divoch, jeho mozek dokáže klást odpor vedlejším vlivům, Eschin se bude bát riskovat, s Jezerem nejsou žádné žerty…“

Neklid ji však neopouštěl. Chodila rozčilená po jeskyni a stále se nemohla uklidnit. A vzpomínky, které byly ták čerstvé, jako kdyby je nyní před sebou jasně viděla, na ni útočily na každém kroku. Dřevěné ruce bohyně klesly, odhalily posvátný plod a ona tím získala právo volby, právo rozhodnout se. Odstrčil ji však pryč od dračí tlamy a chránil ji svým tělem… Bojoval s vlnami, ani na okamžik nepustil její vysílené tělo, ani na chvilku si neodpočinul. A pak tam na ostrově Rin, kdy Eschin tak ochotně souhlasil, že ji osvobodí, neřekla ani slovo, když přijímala tuto podmínku, a on mlčel, jenom na ni pohlédl. Ten pohled si bude pamatovat celý život.

Musím se uklidnit, musím si všechno znovu promyslet. Musím něco udělat a dojít k nějakému řešení. Neexistují situace, kdy se nedá vůbec nic dělat. Ať se člověk třeba vlastním přičiněním dostane do sebehlubší propasti, vždycky tam nahoře je vidět kousek světla, vždycky existuje možnost návratu, vždycky je možno začít znovu, stačí mít dostatek odvahy…

Už si neodporovala, lhostejným rezignujícím pohybem, aniž rozsvítila, nahmatala na stole broušenou skleněnou kouli, která tolik udivila Rotanova, když sem za ní prvně přišel. Skleněná koule se rozsvítila, naplnila se chuchvalci mlhy. Mlha se pak sevřela do hustého svítícího mraku, dostala tvar a po chvíli už známý dravý úsměv pokřivil ústa člověka, kterého tak nenáviděla. Nenáviděla a současně se ho tolik bála.

„Co chceš? Mám málo času.“

„Potřebuju pozemšťana, Eschine. Rozmyslela jsem si to. Vrať mi ho.“

„To je všechno?“ Eschin pohnul rty a na jeho kostnaté tváři se až odněkud z jeho nitra vynořil výsměch. Měla pocit, že se skrze ni dívá a dokonce se zachvěla, tak odporný jí byl jeho škleb.

„Je mi líto, holčičko. V tom ti bohužel nemůžu pomoci. Pozemšťana potřebuju sám. Navíc nikdy neměním to, na čem jsem se dohodl.“

„Není v tvých silách, abys ho předal Jezeru, je to příliš nebezpečné. Vrať mi ho.“ Sama cítila, jak uboze a nepřesvědčivě zní její hlas, jak upřímně v něm zaznívají rozpaky a prosby. Tentokrát se ani neusmál.

„To už není tvá věc. Já sám se rozhodnu, co s pozemšťanem udělám.“

Najednou se jí zmocnila vlna vzteku. Pronikl celou její bytostí, v hlase jí zazněla tvrdost, která jí nebyla vlastní a kterou u sebe ani neznala.

„Poslyš, Eschine, jestliže mi nevrátíš pozemšťana, budeš toho litovat. To ti slibuju.“ Chvíli se jí mlčky díval upřeně do tváře, jako kdyby se seznamoval s něčím, co doposud neznal.

„Zřejmě jsem byl příliš zbrklý, když jsem tě tak brzy pustil z ostrova Rin. To se ale ještě dá napravit.“

Okamžitě přerušil spojení. Vlna vzteku jí pomohla vyrovnat se s věčným strachem z tohoto člověka. Teď už aspoň věděla, co má dělat dál. Hluboko v paměti už po mnoho let ležely neužitečné vědomosti, vědomosti bývalé hvězdoletkyně, ochránkyně chronaru. Vědomosti kněžky, bohyně Justary, vědomosti, které získala od těch, kdo ji vychovali a učinili dospělou. Mezi těmito vědomostmi byla spousta takových, které neměl ani samotný Eschin. Znala tajné přístupy na ostrov a k jeho samotnému srdci — chronaru. Cesty, o nichž neměl potuchy ani jediný člověk.

Tak tedy znovu uvidím pozemšťana…

Vzápětí před ní vyvstala otázka: Co bude dál? Co mu řekne? Co udělá? Existovala jediná cesta, jak zvítězit nad Eschinem a osvobodit pozemšťana z jeho rukou. Jediná cesta, která byla pochybná a riskantní. Věděla, proč Rotanov potřeboval ostrov Rin. Bez její pomoci nikdy nemůže dosáhnout toho, co si přál.

Chce zastavit a posléze zničit největší úspěch jejího národa, mechanismus ovládající čas, mechanismus, který jí byl už před mnoha lety svěřen, aby ho chránila. Staré zákony a zvyklosti jí utkvěly v hlavě tak samozřejmě, jako člověk dělá své první kroky, jako člověk vysloví první slova v rodném jazyce. Ostatně, šlo skutečně o rodný jazyk? Proč se nemohla dozvědět, kdo byli její rodiče? Proč před ní vůbec skrývali tajemství jejího narození? Copak je tohle nyní důležité? Neměly ty vzpomínky snad vyznít v jejích očích jako ospravedlnění jejího jednání? Nemělo to vyznít jako urážka, jako něco, co mohlo narušit spojitost s tímto kmenem?

‚Cizinec nemá právo chronar vidět, nemá právo o něm vědět. Toto zařízení nesmí být v zájmu jiných národů nikdy použito…‘

Tak to aspoň hlásala pravidla, jejichž první část už porušila, a to, co ještě zbývalo… Ostatně nebyla si jista, že když mu daruje všechno, co mu darovat mohla, svou lásku i nesplněnou povinnost, že za takovou cenu dosáhne úspěchu… Nikdo by teď nedokázal předpovědět, co se stane po zastavení chronaru na této planetě, když se tu objevilo Jezero zapomnění. Nemohla už couvnout, tak se do toho všeho zapletla, pokoušela se na nic nemyslet a nejdůležitější problém odsunout do nejzazšího koutku vědomí. Rozhodnutí odložila na pozdější dobu, jako kdyby ten odstup mohl něco změnit. Tak ho tedy přece jenom znovu uvidí! Tahle prostá myšlenka dokázala zastřít všechno ostatní, byla najednou důležitější než všechny další úvahy, nejzávažnější povinností, nutností… Nevěděla, jak dlouho bude trvat tento přelud, nechtěla nic propočítávat, předpovídat. Věděla, že letí k němu a že letí právě teď. Kordové neposlouchají jenom Eschina, ona sama má svého ptáka, o němž nikdo neví. Skrývala ho až do poslední chvíle, která podle jejího názoru právě teď nastala. Odložila do budoucna řešení všech důležitých problémů a začala přemýšlet, v jaké podobě se mu ukáže. Až doposud ji znal pouze v oděvu jí cizího národa. Teď chtěla vypadat tak, jak vypadají ženy v jeho vlasti. Nevěděla však o tom vůbec nic. Rozhodla se proto pro oděv co nejjednodušší, rozpustila si vlasy do široké světlé vlny. Pak si je vzadu spletla, ale nespínala si je. Moudrý, hluboký instinkt řídil každý její čin. Měla podobu ženy z dálky daleké. Nevěděla nic o Olze, nevědomky se jí přizpůsobila a pak už neskrývala nekonečnou radost a spěchala vstříc člověku, kterého znala tak krátce, kterého však milovala tolik, jako kdyby jí v zádech stál nějaký neviditelný a nehmatatelný cizí život, jako kdyby tohle všechno mělo aspoň nějaký smysl, jako kdyby ti dva měli jednu krev, jako kdyby patřili k jednomu kmeni…

Jakmile bylo toto rozhodnutí přijato, jakmile se kord vznesl tisíce kilometrů vysoko, za hranicemi zakřiveného prostoru se v jednom z podpůrných korábů otevřel nákladový otvor a hydraulický píst vysunul do vesmíru titěrnou raketku, v níž schoulena strachy, který se jí už podařilo překonat, seděla jiná žena. Už se však spojil prstenec přerušeného času a raketa teď připomínala obrovského ptáka vznášejícího se na šedivém nebi. Podivné obrazy probouzející se paměti letěly hlavou té, která koleny svírala umělého ptáka a letěla vstříc člověku, na kterého tak dlouho čekala.

Kord k sobě přitiskl křídla a vrhl se dolů z obrovské výšky. Elně zalehlo v uších, silný proud vzduchu jí rval vlasy, dral se do plic, bránil jí v dýchání. Ještě pevněji přitáhla řemeny připevňující její tělo ke kordově sedadlu. Zanedlouho se pod ní otáčel titěrný ostrov Rin, titěrný prstenec hor uprostřed nekonečného oceánu. Pozorovatelé okamžitě zjistili cizího korda a už ve výšce dvou kilometrů zahájily obranné baterie palbu. Elna dobře věděla, že baterie nepočítají s útokem shora, že jsou uzpůsobeny pouze na ochranu ostrova od moře. Kmeny žijící na Enně neměly k dispozici létající stroje a Eschin se neobával útoku shora, z kopule zakřiveného prostoru. To všechno věděla a srdce jí zmíralo strachy, když se kolem ní míhaly oslepující modré dráhy střel. Kord vycítil nebezpečí dříve a sotva patrným pohybem složených křídel změnil směr letu, aby se vyhnul další střele.

Nehledě na nebezpečí, nehledě na strach, zmocnila se jí taková šílená radost, která ji celou prostoupila, jako kdyby salvy elektrických baterií byly pouhým ohňostrojem zapáleným na její počest, jako kdyby přilétala právě v den který byl sváteční.

Už docela blízko se mihly vrcholky skal, naposledy zuřivé zarachotily salvy nyní už nepotřebných elektrických děl, ještě jednou nad ní zazářila obloha. Kord rozprostřel křídla, aby zmírnil pád, a Elna se ocitla uvnitř kráteru .

Kapitola 12

Neúspěch

Rotanov se probudil, protože v místnosti byl někdo cizí. Prudce se posadil na posteli. Ani ve spánku se nedokázal zbavit pocitu nebezpečí. A teď někdo seděl napůl odvrácen u stolu. Dotyčný si okamžitě uvědomil, že se Rotanov probudil, a otočil se k němu. Rotanov uviděl spoustu rozpuštěných světlých vlasů a téměř vykřikl:

„To jsi ty?“ Elna však přiložila prst na ústa a šeptem mu odpověděla:

„Kdysi jsem byla vládcem tohoto ostrova. Znám všechna jeho tajemství, o nichž nemá potuchy ani Eschin.“

Oči jí hořely skrývaným vzrušením. Jiný účes jí změnil tvar tváře a Rotanov na okamžik zapomněl, kdo ta žena je. Tak zvláštně a nepochopitelně na něho zapůsobila, až měl dojem, že před ním sedí někdo, koho poznal před dlouhou dobou. Znal ji a zapomněl na ni, a pak čekal tak dlouho, až se nedočkal. Třel si spánky, vstal, přešel po místnosti, ale přelud nezmizel.

„Ty dokonce spíš v ochranném obleku?“

„Je to k něčemu dobré.“

„Chudáčku,“ usmála se na něho. „Neměla jsem tě tu nechávat samotného.“

„To je docela vhodná chvíle pro legraci.“ Rotanov se zamračil, usedl proti ní ke stolu a stále se nebyl schopen vzpamatovat. Nebylo to údivem, dokonce ani ne proto, že se u něho ocitl člověk, kterému důvěřoval, aniž k tomu měl nějaké zvláštní důvody. Nebylo to dokonce ani proto, že teď není sám. Způsobila to jakási podivná tísnivá radost. Jako kdyby se na známé fotografii skrze nekonečnou spoustu náhodných a neznámých rysů objevilo něco nesmírně důležitého, rysy tváře tolik drahé, kterou už někdy někde zcela jistě viděl a znal…

Paměť ho nikdy nezradila, ale teď nedokázal říct, proč mu ta tvář připadala tolik známá. Neustále mu hleděla přímo do očí, dívala se a usmívala.

„Poslyš, Rotanove, jestlipak víš, proč jsem zničila svého posledního korda a proč tu vlastně jsem?“

„To přece není vůbec důležité, nejdůležitější je, že ses vrátila… I když si nejsem jist, že to všechno dobře dopadne, spíš můžu říct, že to vím.“

„Tak mi to řekni,“ vyzvala ho a znovu se usmála. V očích se jí objevila taková zvláštní světélka. Jako kdyby věděla něco, co neví on. Slova jako kdyby mu zůstávala na rtech: „Kdysi dávno bylo takové pravidlo, že žena nesmí opustit svého muže.“

Mlčky a vyčkávavě ho pozorovala bez úsměvu, cítil, že mu vyschlo v ústech, jak se v místnosti zadrhla slova nedořečeného žertu.

„Se mnou se stalo něco zvláštního, Rotanove. Když jsme se rozloučili ha břehu zálivu, když mě Eschin v klidu a míru propustil a dokonce dodržel slovo, což se u něho tak často nestává, a dopravil mě na místo, kam jsem chtěla, tak tehdy mi při loučení připadlo, že je všechno v naprostém pořádku, že jsem udělala všechno, co jsem měla udělat, že i ty ses dostal sem, kam jsi chtěl… Také já jsem splnila všechny své povinnosti, stručně řečeno, mohla jsem odletět s klidným svědomím.“

„A nešlo to?“

„Nešlo. Zřejmě tu je ještě nějaká jiná pravda, i když doposud nechápu, proč jsem se vlastně vrátila. Nemusela jsem se vracet, nemusela jsem ti říct to, co jsem se ti chystala říct. A jak vidíš, přesto jsem tady.“ Odmlčela se a ani on nepromluvil, vycítil, že jí v té chvíli nemůže nijak pomoci, že jenom ona může rozhodnout, co udělá dál.

„No dobrá, tak tedy, jak říkají Borejové: ‚Nikdo nemůže dvakrát přejít přes most, aniž by se vrátil.‘ Člověk se nemůže dvakrát rozhodnout stejně. A my nemáme čas na dlouhé uvažování. Eschin už ví, že jsem tady. Slyšíš to pískání stráží? Za chvilku tu budou. Pojďme.“

Kam chce jít? napadlo Rotanova. Vedou odtud jediné dveře na chodbu, a tam jsou roboti.

„Pojďme. Ukážu ti chronar. Největší úspěch naší civilizace a největší její tajemství.“

„Máš právo to udělat?“

„Co myslíš ty?“

„Třeba bych to měl udělat sám.“

„Tam nemůže vstoupit nikdo cizí. Pojď, nebo si to rozmyslím.“

Dveře už se otřásaly pod nárazy zvenku. Rotanovem vlastnoručně vyrobené závory povolovaly, prohýbaly se. Bylo mu jasné, že dveře nevydrží už ani minutu. Elna vylovila ze záhybů svých šatů malý předmět, nejvíc se podobal vysavači pro děti. Stiskla na něm knoflík. Nic zvláštního se nepřihodilo, přístroj jenom táhle zavyl a vzápětí utichl.

Vzala Rotanova za ruku a přitlačila ho na stěnu. Stále ještě nechápal, co má v úmyslu udělat, instinktivně se chtěl i stěnu opřít, ale pocítil, jak se mu ruka noří do poddajné kamenné hmoty. Znovu ho postrčila. Vykročil už rovnou do zdi. Ta se rozestoupila, propustila ho a hned za ním se zavřela. Elna už stála vedle něho a oba se ocitli ve vedlejší místnosti. Byla to podle všeho místnost určená ke sledování a odposlouchávání. Na stěnách byly přisáty zrůdné mechanické uši, leskly se tu čočky zaměřené do štěrbiny, Teď tu nebyl nikdo, všechny stráže podle všeho plnily úkoly po vyvolaném poplachu. Elna znovu pozvedla miniaturní vysavač.

„To je molekulární dezintegrátor. Oslabuje spojení mezi molekulami jakékoli hmoty, ovšem jenom na krátkou dobu. Spotřebuje mnoho energie, proto při průchodu neváhej, mohl bys zůstat zazděný.“

„Znovu stiskla knoflík, přístroj zavyl a oni jako ve snu procházeli z místnosti do místnosti, poznávali dlouhou řádu sálů, chodeb, služebních místností, skladů. V jedné místností uviděli ohromené oči stráží. Byli to bioroboti, zpomalená reakce jim nedovolila dokonce ani hned pochopit, co se to děje, a Elna s Rotanovem už zmizeli v protější stěně. Chodba. Další chodba. Nakonec nesmírně silná zeď. Zdálo se, že už nebudou mít dost energie, aby se skrze ti dostali. Na druhém konci byl odpor kamene téměř nepřekonatelný. Šel za Elnou jako druhý, soustředil všechny své síly a vrhl se za ní. Stěna je propustila a oba se teď ocitli v obrovském sále. Byl téměř prázdný, jenom uprostřed na kamenném podstavci spočívala obrovská krychle ze šedivého kovu. Z různých stran k ní směřovala asi desítka nakloněných sloupů. Podle vibrace, podle nepříjemného vedra, které jim sálalo do tváře z místa, kde se uvolnila zřejmě tepelná izolace, Rotanov pochopil, že sloupy tu plní funkci vodičů energie. Každým okamžikem přiváděly do studeného kovového tělesa celé řeky energie. Přistoupili blíže a teprve nyní mohl Rotanov ocenit rozměry celého toho zařízení. Krychle byla vysoká jako patrový dům.

Nebyla na ní ani jediná ryska, prasklina, nebyla na ní ani stopa, kterou by po sobě mohl zanechat čas na jejích matně se lesknoucích bocích.

„To je chronar?“

Elna mlčky přikývla.

„Jak jste mohli dostat do korábu takový kolos?“

Pokrčila rameny.

Chtěl krychli obejít, prudce ho však zastavila.

„Nepospíchej. Část ochrany jsem odstranila, mohou tu však být ještě bloky, které neznám ani já. Cizím lidem se nedoporučují procházky tímto sálem. Nevzdaluj se ode mne. V mé přítomnosti nemůže ochranný systém začít fungovat.“

„Ukaž mi ovládací pult.“

Usmála se.

„Naši inženýři na rozdíl od vašich neměli v lásce složitá zařízení. Pult je před tebou.“ Stiskla malinký, téměř neviditelný knoflík a krychle se mírně rozestoupila. Tam byly pouze dva knoflíky, dvě páčky s neznámou stupnicí a uprostřed ještě úzký broušený otvor. Právě ten chtěl Rotanov vidět. V duchu porovnal jeho rozměry s rozměry broušeného kamene. Tvar i velikost odpovídaly.

Měl před sebou otvor pro klíč.

Rotanov si rozepnul límeček, vylovil kámen a opatrně natočil velký drahokam. Kámen ležící na dlani teď byl studený a zcela bezbarvý, jako kdyby se nikdy předtím v jeho nitru neskrývala tajuplná hra světel. Pohodil si kamenem v ruce, snad se s ním tak chtěl rozloučit, a podal ho Elně.

„Proč ho dáváš mně?“

„Přece jsme se sem nepřišli kochat pohledem na tuhle krychli. Zkus to, kdo ví, třeba ten klíč bude fungovat. Možná že se záznam bioproudů za dlouhá léta už změnil.“

„Dokud je vcelku krystalická mřížka tohoto kamene, bude celý i záznam.“

„A co se stane, když bude chronar zapojen cizím klíčem?“

„Nevím. To nikdy nikdo nezkoušel. Možná že bude uvedena do činnosti ochrana. Možná že se chronar zastaví…“

„Tak to tedy zkusíme.“

„Jestliže se ale skutečně zastaví, víš, co se stane?“

„Myslím si, že energie potřebná k tomu, aby hvězda byla udržena v částečně kolabujícím stavu, bude několikanásobně vyšší, než může dát tohle zařízení.“

„Rovnováha nemusí být trvalá, a pak stačí malý impuls, nepatrná změna jednoho z faktorů, a dojde ke katastrofě.“

„Poslyš, mohli skutečně vaši vědci předpovídat budoucnost?“

„Ne tak docela. Mezi našimi lidmi se občas narodili takoví, kteří dokázali proniknout do informačního pole budoucnosti. Je to výjimečný dar přírody a věda s tím nemá nic společného.“

„A vidíš, já mám dojem, že jsem takového člověka znal. Ženu, která mi darovala tento klíč…“

„Chceš snad říct, že dokázala předpovídat budoucnost? Že si přála právě tohle, abychom společně…“

„Musíme to zkusit, Elno. Musíme se pokusit zastavit chronar! Jeho činnost porušuje přirozený průběh času, je v rozporu s přírodními zákony a téměř pokaždé to vede k nějakému neštěstí. Je naší povinností obnovit rovnováhu nebo se aspoň o to pokusit. Dříve nebo později se musí chyby napravit…“

Mlčky ho pozorovala. Dovedl si představit, co se v ní teď děje. Vztek a rozhořčení, protože on, cizinec, se pokusil několika slovy škrtnout všechno, čeho její národ dosáhl.

„Dříve nebo později se vy, lidé, setkáte se stejnými problémy. I vy je budete muset řešit…“

„Máš samozřejmě pravdu. Jsem si ale jist, že není možné hrubě zasahovat do nejsložitějších přírodních zákonitostí, aniž by se předem zvážilo, co pak bude následovat… A proč se mnou vůbec mluvíš tak, jako kdybys stále ještě patřila k renitské civilizaci? Nad vaší rodnou planetou přeletěla tisíciletí, byl jsem tam, když ji poslední Renit navždycky opustil. O jakém národu to dnes mluvíš? Copak ty sama nepatříš jinam?“

„Co to říkáš?!“ Téměř křičela.

„Jsi člověk, Elno, a jsi má žena.“ Pokusil se najít její ruku, ale prudce ji odtáhla.

„To byla pouhá hra. Byl to obřad národa, který je nám oběma cizí…“

„Možná že Borejové byli tvými předky, o to ale nejde. Obřady mají vždycky takový význam, jaký jim přikládají lidé. Rozhodni se, Elno. Nevím, kolik času nám zbývá na takové úvahy. Tady máš ten kámen. Jenom ty ho můžeš vložit do chronaru. Ochranné výkonné mechanismy znají jenom tvou ruku. Zkus to. Je to samozřejmě riskantní, ale nebezpečí není o nic větší, než bylo ve chvíli, kdy jsi prvně ten stroj uvedla do chodu. Nejspíš se porušený čas vrátí do svého původního řečiště. V přírodě je spousta zdravých sil, které dovedou navíc léčit i rány.“

Teď konečně řekl všechno, téměř násilím jí vložil do sevřené pěsti klíč od chronaru a odvrátil se, aby jí nebyl na obtíž ve chvílích, kdy má člověk zůstat sám. Teprve když zaslechl zvuk mechanismů, znovu se k ní otočil. Obě páky teď byly v dolní krajní poloze na nulách.

„Víš, co se s námi stane, jestli se čas vrátí do výchozího bodu ve chvíli, kdy byl chronar prvně zapojen? Ty budeš na své planetě, doma, a na mě si nikdy ani nevzpomeneš. Nebudeš ani mít na koho vzpomínat. Můj život je vlastně výsledkem nemocného znásilněného času.“

Nedovolila mu, aby odpověděl, jenom mu pohlédla zpříma do očí, jako kdyby se s ním loučila, pak pozvedla kámen a zasunula ho do otvoru.

Ozval se tupý táhlý zvuk podobající se zasténání. Zvuk sílil, stoupal vzhůru, drásal uši. Vibrace se přenesly i na krychli, pak podivně živé chvění přešlo na podlahu a zdi. Zvuk začal slábnout. Jako kdyby sálem proletěl nějaký vichr a jeho vlivem se staly kamenné zdi i celý svět kolem nich najednou prostupné. Po krátké chvíli však začal zvuk slábnout, začal klesat do hlubokých tónin, až se v tom hlubokém zvuku ztratil a docela zmizel. Elna stála u ovládacího pultu a byla úplně ohlušená, rukama si tiskla spánky.

V jejím výrazu se změnilo něco, co nebylo možno dost dobře postřehnout, trpké rysy kolem rtů a brady získávaly docela jinou podobu. V koutcích očí jí zmizely vrásky, trochu jí zesvětlely vlasy, oči měla najednou průhlednější, ovšem je možné, že se mu to všechno jenom zdálo. Proč ho to však tolik zabolelo, když na tu tvář pohlédl a uvědomil si znovu, že je mu tak blízká? Proč najednou takové podivné obrazy z minulosti postavily přehradu v tomto sále? Proč najednou vidí dívku, osamělou dívku, která sedí u ohně v Modrém lese? Vidí, jak prudkým pohybem vrhá do plazící se smrtící nebezpečné mlhy poslední protonový granát a zachraňuje mu život… Pak ji nese v náručí Modrým lesem a rty mu samy od sebe šeptají zapomenuté všední jméno Olga … jestlipak viděla tohle všechno také ona? Jestlipak se rozpomněla na své jméno? Kdo na tohle může odpovědět? Ani se nepohnula. Nevrhla se k němu. Sama se dokázala vyrovnat se svou bolestí a odvrátila se. V sále nastalo ticho, energetické přívody se ani nepohnuly, ručička na jediném přístroji oznamujícím množství pohlcené energie se ani nezachvěla. Chronar se navždycky zastavil.

Posléze se v drsné kamenné zdi proti nim objevil světlejší ovál a v jeho nitru surová Eschinova tvář se špičatým nosem. Šklebil se.

„To byl nebezpečný pokus, co, holčičko? Ale vyrovnala ses s tím bezvadně. Čtyřicet tisíc gigawattů denně. To není špatný dárek. Povedu všechnu energii na dezintegrátory, na ochranu proti korábům. Ani jediný cizí koráb se nemůže objevit na obloze Enny. Mohlas to udělat jenom ty a jenom on tě mohl k něčemu takovému donutit. Oba jste se dokonale zhostili úkolů, které jsem vám uložil.“

„Jakmile poklesne gravitace, jakmile se vyrovná kopule prostoru, nic naši flotilu nezastaví,“ řekl výhružně Rotanov a bezděčně postoupil ke svítícímu oválu.

„Gravitace nepoklesne. Prostor se neuvolní, protože čas se mění okamžitě, jinak se nezmění nikdy. Zastavili jste chronar, planeta však zůstala ve stejném bodě prostoru i času.“ Eschin téměř řval a z jeho hlasu zaznívala taková zloba, že Rotanov ani na chvíli nezapochyboval, že to, co udělali, nemělo výsledek, jaký očekával. Téměř vzápětí zhaslo světlo a oba osaměli.

„Třeba se zastavení chronaru neprojeví okamžitě. Možná že nám Eschin prostě lhal, musíme počkat.“

Elna však zavrtěla hlavou.

„Eschin měl pravdu. Čas se může změnit okamžitě, nebo se nezmění vůbec. Vidíš tu vrstvu prachu na stěnách? Kdyby se čas vrátil do výchozího bodu ve chvíli, kdy byl zapojen chronar, vypadal by tenhle sál docela jinak. Nic se tu ale nezměnilo. To jsem nečekala. Měla jsem dojem, že všechno naráz skončí a že se planeta v nekonečně malém časovém úseku zhroutí do nitra kolabující hvězdy. Bylo to nejpravděpodobnější, ale nic takového se nestalo. Je to divné… Od chvíle, kdy byl chronar zapojen, se do naší činnosti neustále vměšuje cizí vůle. Není to hrubé vměšování, někdy si toho ani nevšimneme. Avšak síly, které řídí tento nám neznámý rozum, jsou tak mohutné, že si ani nedokážeme představit míru jejich působení na svět kolem.“

„Mně se také celou tu dobu zdálo, že na téhle planetě nepůsobí živelné síly této přírody, ale že to je něčí nepřátelská vůle. Po celou tu dobu jsem hledal její zdroj u Borejů, u Eschina. Možná že k tomu má nějaký vztah Jezero zapomnění.“

„Jezero je podle všeho pouhým důsledkem, pouhou částí toho, co k nám proniklo ze sousední oblasti vesmíru. Ostatně tento rozum nám nemusí být nepřátelský. Může být prostě cizí všemu lidskému světu. Cizí našemu Vesmíru. A tím je nám nepochopitelný.“

„Pak by stálo za to seznámit se s ním.“ „Jsme pro ně pouzí mravenci, možná… Nakonec jsme se o něco takového už pokoušeli. Jeden z našich se o to pokusil. Jmenoval se Sleng. Šel k Jezeru zapomnění, a nevrátil se. Odtud se nevrátí nikdo. Se Slengem se však stalo něco zvláštního. Když zmizel, několikrát byl viděn. Nešlo o jeho postavu, ale o jeho hlas, byla to nějaká fosforeskující postava. Když si uvědomil, že z něho lidé mají strach, začal se objevovat ve skafandru s uzavřeným krytem na přilbě. Nestávalo se to často, jenom ve chvílích, kdy dozrávaly události, které by mohly změnit celý průběh času. Říkalo se o něm, že může předpovídat, co se v budoucnu stane. Nevím, možná že to byla jenom krásná legenda, avšak já si matně pamatuju, že jsem s ním jednou mluvila už poté, kdy odešel k Jezeru.“

„Možná že vyluštění leží právě někde tam, třeba přímo v Jezeře.“

„Eschin má teď volné ruce. Už nás nepotřebuje, udělali jsme všechno, co od nás požadoval. Zastavili jsme chronar… Je pravda, že pokud jsem v tomhle sále, nemůže nič dělat. Ochranné mechanismy jsou seřízeny jenom na mne, a kdokoli by se pokusil…“

Nenechal ji domluvit, nepřistoupil na její neobratný pokus odvést řeč někam jinam.

„Poslyš, Olgo…“

„Jak jsi mi to řekl?“

„Promiň, přeřekl jsem se.“

„Mně ale tohle jméno… Mám pocit, že mi tak kdysi někdo říkal, že je to ale strašně dávno, v nějakém jiném čase, je to všechno tak podivné…“

Neposlouchal ji. Tolik se soustředil na vlastní myšlenky.

„Poslyš, Elno, já to Jezero musím vidět. Mám pocit, že času moc nezbývá, že se něco změnilo, když jsme vypojili chronar. Nevím konkrétně, co se stalo, ale cítím, že si musíme pospíšit.“

„Věděla jsem, že tím to všechno skončí. Věděla jsem, že tam budeš chtít jít. Ale to není možné, nepustím tě tam! Slyšíš mě, nepustím!“

„Musím tam jít, holčičko, to je totiž má práce, musíš přece pochopit, že vůbec nejde o Eschina, a dokonce ani ne o chronar. Jde o něco mnohem důležitějšího. Na hranici pozemské federace někdo vztáhl ruku, někdo nám hodil rukavici… Celému našemu světu ve všech jeho časech, v minulosti Renitů a v lidské současnosti… Musím vědět, kdo to je, co od nás chce. Možná že experimenty Renitů k nám otevřely nějaká zadní dvířka. Ještě teď možná není pozdě na to, aby se všechno změnilo, aby se to napravilo. Nejdůležitější však je, abychom znali podstatu. Lidé už jsou takoví, na tom nikdo nemůže nic změnit.“

„Nepustím tě, nepustím! Odtamtud se nikdo nevrátil, slyšíš?! Nikdo!“

„Já se vrátím, slibuju ti to. Znal jsem jednu pozemskou dívku, která ti byla strašně podobná. Žila v drsném, krutém světě, žádný jiný svět neznala, a přesto tomu cizímu světu hodila rukavici, když nastal její čas… My teď musíme udělat totéž, a jestli nebudeme úspěšní, přijdou jiní, kteří se dříve nebo později vyrovnají s tím, co lidstvo postihlo. Vzpomínám si, že tam, v chrámové věži, jedna kněžka, která se stala mou ženou, si nechtěla se mnou vyměnit osud, nechtěla, aby těžký osud musel prožívat někdo jiný. Proč to teď ode mne chceš? Půjč mi svůj integrátor. Kolik tam zbylo energie? Hm, moc toho už není. Pro dva to nestačí. Nevycházej ze sálu. Čekej na mě tady!“

Kapitola 13

Eschinův konec

Člověk v těžkém kosmickém skafandru seděl v hlubokém křesle proti Eschinovi. Bylo vidět, že je napjatý a že sedí nepřirozeně, jako kdyby v tom křesle seděl robot, ale Eschin už věděl, že jemu je lhostejná jakákoli pozice. Tvář mu nebyla za stříbřitým světelným filtrem na přilbě vidět a ještě těžší bylo uvědomit si, že za celou tou umělou hmotou nic není. Prázdno, vakuum v plném smyslu toho slova. Ostatně, jestliže tam skutečně bylo vakuum, pak to nebylo vakuum z našeho světa. Fyzikální podstata Eschinova spolubesedníka byla pro něho příliš velkou záhadou a možná že se ji ani nesnažil odhalit. Vyhovovalo mu, že návštěvy tohoto podivného hosta nebyly příliš časté a také to, že se spolu téměř vždycky dohodli. Nakonec si Eschin pro usnadnění situace stále opakoval, že před ním sedí pouze prostředník, loutka, která plnila úlohu posla cizí vůle. I když věděl, že tomu tak není, opakoval si tu škodolibou myšlenku a do jisté míry se tak stavěl na roven svého neviditelného hosta.

„Co myslíš, že se stane, až pozemšťan najde cestu k Jezeru?“

„Na to se mě ptáš ty, Slengu? Ty znáš budoucnost, já ji neznám. Já pouze řídím tento ostrov.“

„Nedělej ze sebe šaška, Eschine.“

V Slengově hlase zněla únava, snad dokonce roztrpčení.

„Každou budoucnost není možno vidět. Když možnosti pro další rozvoj jsou naprosto totožné, pak vznikají dvě různé cesty, taková vidlice. A nikdo nemá potuchy, na kterou z těchto cest čas vstoupí. Jenom částečka rozumu ukrytého v Jezeře to ví. Ta malinká izolovaná částečka mi nepodléhá, nepodléhá ani jeho vůli, ani jeho rozhodnutí. Většina tohoto rozumu je vůbec uzavřena dalšímu chápání… Ale o tom jsem si s tebou nepřišel promluvit. Mám dojem, že jsi znovu začal hrát špinavou hru a že jsi porušil naši dohodu. Proč se zastavil chronar?“

„Jak mám tohle vědět? Hned na začátku jsem navrhoval, abychom se zbavili pozemšťanů. Měli jsme je zničit! Hned po jejich přistání!“

„Špatně je znáš. Přišli by znovu. A na nich neleží vina, že ty jsi nikdy neuposlechl mého varování. Copak jsem ti neříkal, že se chronar dříve nebo později zastaví, jestliže nepřestaneš se svými šílenými pokusy? Copak jsem ti neříkal, že cizí bolest, cizí utrpení se stane dříve nebo později tvou bolestí a utrpením?“

„Já jsem chronar nezastavil. Já ho ani nepotřebuju! Co já s tím mám společného? Proč mi vlastně kladeš takové otázky?“

„Tak vidíš, dokonce mě ani neposloucháš, nechceš mi ani v nejmenším porozumět. A chronar už stojí. Čas nezadržitelně proudí do vzniklého průlomu. A ani v jednom z obou výběžků budoucnost pro tvůj ostrov prostě neexistuje. Ani ty tam nejsi, co tomu říkáš?“

„Co je mi do tvé budoucnosti? Ta nepřijde. Zítřek vůbec nemůže přijít, a to tak dlouho, dokud neskončí dnešek. A já vím, co mám udělat, aby dnešek trval donekonečna. Chronar je zastaven, to je pravda, ale spolu s ním je zastaven i čas. Copak jsi to sám neříkal? Nevaroval jsi mě, že zastavením chronaru se čas ještě více zpomalí? Copak to tak doopravdy není? Byl jsem chytřejší než vy všichni dohromady.“

„Šílenče! Co může být strašnějšího nad den, který neplyne? To ti ale nehrozí, slyšíš ty kroky? Slyšíš to dupání za dveřmi? To je tvůj osud.“

„Dupání? To se střídají na stráži hlídkoví roboti.“

Eschin ztěžka vstal, přistoupil k trojnožce uprostřed sálu, pohlédl na skleněnou kouli a stiskl knoflík u jejího okraje. Koule se rozsvítila, rozplynula a objevila se tu prázdná chodba.

„To je divné… Kam se poděly stráže?“

„Nejsou tu a už nikdy nebudou. Nemysli na podružné věci, zbylo ti jen málo času. Poslyš, ty skutečně nelituješ toho, jak marně jsi prožil život? Přinesl ti štěstí tenhle podivný dar, kterému jsi dal přednost?“

„Byl jsem oklamán. Hnusně jsem byl oklamán. Nešťastný ostrov bláznivého robota! Copak jsme spolu jednali o takové moci? Copak jsem se tě o něco takového prosil?“

„Moc zůstává vždycky mocí. Ať ve velkém, nebo v malém, jaký je v tom rozdíl? Poznal jsi, jaké měli pocity císaři a vládci. Dával jsi příkazy a řídil jsi, rozdával jsi smrt a rozhodoval o osudu lidí. Dostal jsi naprosto všechno, co jsi chtěl.“

„To je podvod! Obrovský podvod! Dokonce ani na tomhle ubohém ostrově jsem neměl chvilku klidu. Celou tu dobu mi připadalo, že ty kamenné zdi se sesypou, že roboti mě dřív nebo později zradí a ti, z koho jsem roboty udělal, že mi to budou chtít oplatit.“

„Taková je cena. Museli ji zaplatit všichni velcí králové, všichni tyrani, prostě ti, kdo si zvolili takovou cestu.“

Kabiny se zastavily a tlupa biorobotů se vyhrnula do vnější galerie. Pavel zůstal trochu pozadu, nikdo si ho nevšímal, nikdo mu nic nepřikazoval, nedával pokyny, každý jednal podle předem stanoveného programu.

Vnější galerii vytvářela nízká kamenná stříška obepínající podle všeho celý ostrov. Za stříškou se rozprostíral rovný převis, na němž stála v rovnoměrných vzdálenostech dobře promazaná a pečlivě ošetřovaná zařízení energetických vybíječů. Hned tam, hned tady z jejich dlouhých zdvojených antén protažených dopředu i dolů tryskaly oslepující modré kaskády výbojů a skalami otřásal rachot.

Každý další přicházející robot zaujal své místo u děla a Pavel pochopil, že teď všechny rezervní zbraně, které nebyly v činnosti, zahájily palbu. Kaskády elektrických výbojů vypařovaly dole vodu. Nepřerušovaný ohnivý prstenec obepínal ostrov a voda jako kdyby se dole vařila. Přímý cíl tu však stále nebyl. Pavlovi však bylo jasné, že poplach nebyl vyhlášen pro nic za nic, že cíl se musí objevit, a pak činnost každé z těchto postaviček bude mít jednoznačně hrozný smysl.

Nelítostné vedro nasycené párou pohltilo celou atmosféru vlhkem. V narůžovělé mlze se ukryl i ten ubohý zbyteček slunce, který v tuto denní dobu obvykle visel nad obzorem Enny.

Pavel měl pocit, že ho někdo ponořil do obrovského hrnce s pokličkou, pod níž voda začínala pomalu vřít…

Desítky skloněných lidských postaviček to vedro zřejmě nevnímaly, nic kolem sebe nevnímaly. Jejich tváře byly zcela nehybné a vážné. Protáhlé vybíječe elektrických zbraní se leskly mazací hmotou. Stejně se leskla a mrtvolně vyhlížela lidská těla, která soustředěně a nesmyslně vykonávala přikázanou práci. Každé z nich bylo částečkou společné činnosti, neviděla, co je kolem nich, nikdo nevnímal ani samotného Pavla, který osaměle a vyzývavě stál stranou. Bylo mu jasné, že to tak dlouho nemůže zůstat, že dřív nebo později si ho všimnou, pokud něco okamžitě neudělá.

V dálce, až u samotné zatáčky, se tyčila nehybná postava stráže. Možná že na tuto vzdálenost považoval muž Pavla za stejnou stráž. Plynuly však drahocenné sekundy a Pavel cítil, že mu zbývá stále méně času, který by mu dovolil uvažovat, obhlédnout celou situaci, najít východisko. Vrhnout se na strážícího robota holýma rukama? Hrdinsky zahynout před očima všech? Nikdo mu nepomůže, dokonce ho nikdo ani nepochopí. Nejspíš si nikdo ani nevšimne toho nesmyslného činu.

Musí vás přece něco probudit, musí přece existovat nějaký prostředek…

A náhle naprosto jasně, téměř s hrůzou pochopil, proč jim nemůže pomoci. Na jedné straně stál on, hrdý vědomím své nezávislosti na zlu, které ohýbalo záda těchto lidí. Hvězdoletec a pozemšťan. Na druhé straně se lopotily ubohé šedivé postavičky, které jako kdyby od něho byly odděleny nekonečnou vlastní pokorou, které se provinily pouze tím, že zlo bylo nad jejich síly. A pokud v jeho vědomí existovala tato neznámá bariéra, nemůže nic změnit. Všechny jeho bláhové záměry přinesou těmto lidem jenom nové utrpení. Tímto hořkým pochopením vlastní bezmocnosti, vyplývající z toho, že prostě neměl dost času, aby změnil něco na této bezvýchodné situaci, začal promýšlet plán, který byl neuskutečnitelný a nebezpečný. Měl pocit, že zneškodnit obsluhu nejblíže stojícího děla není nic složitého, jsou tam jenom tři lidé. Bude mít tedy v rukou jedno z těchto děl. Co dál? Otočit je ve směru galerie a zahájit palbu na ostatní? Dejme tomu, že se mu podaří obsluhu zničit, všechny ostatní obsluhy se však budou zabývat stále svou činností. Jsou naprogramovaní a jakékoli další působení zvnějšku jim do mozku nemůže proniknout. Nejspíš dostanou nový povel a vrhnou se na něho. Co tedy dělat? Střílet do nich?

Ve chvíli, kdy už neměl daleko k zoufalství, objevil se vysoko nad pustým bělavým obzorem Enny třpytící se bod, který se rychle zvětšoval. Podle stop rozžhavených plynů, podle toho, jak se bod zanedlouho přeměnil ve tvar čočky, pochopil, že je to výsadkový člun. Takže přece jenom objevili palivo! Nebo sem možná letí s posledními zbytky energie, protože už nemohli déle čekat. Vždyť naprosto stejně by jednal i on, kdyby se ocitl na jejich místě. Jako kdyby je všechny najednou viděl, soustředěného, zamračeného Frolova sklánějícího se nad řídicími pákami, jemnou nervózní tvář Elsonovu, zamyšlený, hlubokými vráskami zbrázděný obličej Durovův. Ti všichni byli tam v tom svítícím talířku řítícím se k ostrovu Rin rychlostí, kterou tu dosud nikdy nikdo neviděl. A přesto už tu na výsadkový člun čekali. Zbraně se zachvěly a střely šplhaly vzhůru. Vypadalo to, že se snad vztekají, když vymršťují nekonečné množství ohnivých střel. Pak konečně pochopil, že ochranné pole je na člunu vypojeno, protože člun udělal prudkou zatáčku nad ostrovem ve snaze uniknout z dostřelu. Kdyby měli dost energie, Frolov by takhle nemanévroval. Ochranné pole by si bez problému poradilo s těmito střelami, protože však člun kličkoval, prudce měnil kurs, bylo jasné, jak velkému nebezpečí se vystavují jeho přátelé v této křehké a bezbranné skořápce. Jediný zásah z těchto rachotících, ani na okamžik neumlkajících ohnivých kaskád a bude konec, postačí jeden jediný zásah. Živě si představil, jak to bude vypadat, až zasáhne člun jeden z těchto blesků, až ho roztaví, pronikne dovnitř, zasáhne živá lidská těla, a zachvěl se, jako kdyby ho něco silně rozbolelo, ale nějaká podvědomá, pro něho zcela nepochopitelná, ale v podstatě velice prostá souvislost mu náhle vnukla, co má dělat. Poté, když se v duchu postavil na místo svých přátel, kterým hrozilo nebezpečí, nebylo tak obtížné postavit se na místo těch, kteří na ně mířili děly, kteří to však nedělali ze zlé vůle, ale podřizovali se pouze příkazu, jehož splnění nemohli odmítnout. Jakési náhlé vnuknutí ho přivedlo k tomu, že jakákoli srážka se strážemi, použití zbraně nic nezmění na této hrozné situaci, která se každým okamžikem ještě zostřovala.

Bylo nutno najít nějakou zcela jinou a nezvyklou cestu.

Člun mezitím unikl další salvě, prudce zamířil dolů až k samotné hladině oceánu, téměř o ni zavadil, nakonec prudký sestup vyrovnal a znovu zamířil prudce vzhůru. V tom okamžiku Pavel přistoupil k dělu. Ramenem odstrčil toho, kdo nabíjel, postavil se ke dvěma ostatním a stal se jedním z těch, kdo posílali na jeho přátele tuto létající smrt, vzal na sebe díl z jejich strašné práce, splynul s celou masou vojáků. Když to udělal, věděl, že pod šedivě popelavým lhostejným zevnějškem tlučou lidská srdce, že vnitř doutná neuhasitelný, hrozivý žár. Pokusil se tedy předat jim svou bolest, své zoufalství a vzápětí hned ucítil neviditelný a nehmatatelný rytmus tlumeného lidského vědomí, bylo mu jasné, že zvolil správnou cestu a věděl už, o má dělat dál.

Nejdůležitějším a současně nejtěžším bylo teď nepřipustit, aby zeslábl pocit z tohoto společného vnitřního rytmu, že naopak aby se znásobil, zesílil, nechal ho proniknout tupou clonou zákazu a bolesti, jak to udělal jednou se svým vlastním vědomím. Měl pocit, že to nevydrží, že mu pukne srdce tím obrovským napětím přesahujícím snad jeho síly. Pot se mu lil z tváře, cítil, jak je zadýchaný, uvědomoval si, jak ho ten cit pomalu, ale neúprosně opouští. Vtom před sebou uviděl živé, uvědomělé lidské oči. Někdo se postavil vedle něho, někdo na sebe vzal část té tíhy, někdo, kdo chtěl rovněž pomoci, a tamhle o kousek dál zazářil a myšlenkou zajiskřil další pohled a další… Jako kdyby k němu mířily živé nitky ze všech stran a současně s tím slábly a odkláněly se od směru ohnivé střely přinášející smrt jeho přátelům. Ta clona už měla mezery, nejprve byly řídké a posléze téměř najednou zmlkla všechna děla na severní straně. Frolov toho okamžitě využil, vyřítil se s člunem do vzniklého prostoru a v přesně propočtené chvíli pronikl palbou. Člun spěchal s přistáním, až se mu podařilo přilepit se na titěrnou rovnou plošinku pár metrů za Pavlovými zády.

„Vzpomínáš si na noc, kdy k nám prvně přišlo Jezero zapomnění?“

„Nic si nepamatuju. Nepamatuju si vůbec nic!“ Eschin se odvrátil, aby neviděl lesknoucí se beztvarou plochu, nahrazující tvář jeho společníka. Po celou tu dobu měl dojem, že se uvnitř pod kovovou vrstvou třpytí živé lidské oči, i když věděl naprosto jistě, že v přilbě nic kromě prázdna není. Ta představa se mu zdála stále skutečnější.

„Tehdy jsme byli oba mladí, Eschine. Proudil v nás bouřlivý život a tys to pokušení nevydržel. Jeden z nás dvou musel být obětí. Tys vybral mne, a tak jsem teď tady, abych tě mohl pozorovat a sledovat tvé poslední okamžiky.“

„Dost! Jdi pryč! Už nemám dost sil, vezmi si zpátky všechny své dary a nech mě na pokoji!“

„Kdepak, tys do posledního drobečku využil všech našich společných darů. Nastala chvíle, abys za všechny ty směnky zaplatil. Slyšíš ten křik v chodbě?“

„Nikdo tam není! Obrazovka je prázdná!“

„Kde se potom bere to volání? Kde máš ty své hlídající roboty, Eschine? Co je to za dav rozezlených lidí tam na konci chodby, vidíš je? Nemá se jim kdo postavit do cesty. Nemáš nikoho, kdo by tě chránil v téhle chvíli. Já teď odcházím a ponechávám tě tváří v tvář tvému osudu. Zapamatoval jsem si tvé oči. Jsme vyrovnáni, nic víc mi nedlužíš.“

A v okamžiku, kdy pod tlakem mnoha těl povolily vstupní dveře, neseděl už proti Eschinovi v křesle nikdo. Lidská postava ve skafandru se rozplynula a chvíli před tím, než se rozletěly dveře, zmizela docela.

Kapitola 14

Pokušení

Ještě než Olga stačila cokoli namítnout, ještě než stačila cokoli udělat, Rotanov posunul páčku na přístroji na maximální výkon a ústí si namířil pod nohy. Stiskl knoflík. Strop praskl jako silně napjatá gumová membrána. Shora na něho padaly kousky omítky, ještě ani nestačilo zmizet fosforeskující světlo v místě, kde integrátor oslabil molekulární spoje, Rotanov už však stál na nohou. Pád z výšky tří metrů ho trochu vyvedl z míry, zato už byl o patro níž. Chvíli stál bez pohnutí, přivykal matnému světlu. Stále se ještě bál, že ho Olga bude následovat, že najde způsob, jak ho dohnat a tím zadržet svou přítomností. Bylo však ticho. Ocitl se sám v té obrovské místnosti, jejíž zdi a strop se ztrácely v šeru, světlo na zaprášených stropních panelech sotva blikalo, přesto stačilo, aby pochopil, kam se dostal. Byl to sál, kde bylo možno vyvíjet výkon potřebný k zastavení nebo změně času. Uplynou staletí, než lidé dokáží něco podobného. Byla to velkolepá civilizace, velkolepí a hrdí lidé, kteří neznali porážky. Přesto všechno ti lidé zmizeli, zanechali po sobě jenom rozvaliny a zpola zničené pozůstatky bývalé síly, jako třeba na této planetě. Proč?

Co je zničilo?

Nadměrná pýcha? Úkoly větší než možnosti? Nebo snad kolos technické civilizace jednou uvedený do činnosti neustále směřuje ke zkáze, stupňuje přitom svou rychlost, plodí obludy, které dříve nebo později zničí samy sebe… Ve vlhkém zatuchlém vzduchu se umělá hmota postupně rozpadala, z kovu už dávno byla hromádka rezu. Podivné spirály obrovitých trubek podobajících se hadům zvedaly vzhůru zdeformované kostry armatury. Strmé plochy generátorů tvořící kdysi jeden celek ztrácely nyní svůj tvar. Žádné ovládací pulty, žádné vysílače, žádné přístroje. Už jenom podle toho bylo možno usuzovat, na jak vysoké technické úrovni se vytvářela před tisíciletími tato technika, nyní už mrtvá. Ostatně všechno tu mrtvé nebylo. Rotanov objevoval generátory, které nehledě na to, že se o ně nikdo nestaral podle všeho podstatně déle než jenom jedno století, byly neustále v činnosti, plnily žhavou plasmou vedoucí neznámo kam vodiče energie. Co to je? Bývalé napájení chronaru, nebo tu jsou ještě další výkonné mechanismy? Musí tu být! Eschin mluvil o obranných mechanismech planety. Bylo by dobré vědět, kam tyto vodiče energie vedou. Mohou znamenat vážné nebezpečí pro flotilu.

V sále se stroji bylo v délce několika kilometrů několik pater. Rotanov se stále pokoušel sestoupit dolů, věděl, že jedině tam dole může vést cesta do hlubin ostrova, k samotnému jeho srdci, které dávalo život černým korábům. Jezero zapomnění? Je to zvláštní jméno, zvláštní a poetické jako všechno, co pocházelo od kmene Borejů. Vzpomněl si na obřad v chrámu Justary, vzpomněl si na Elnu a usmál se, jako kdyby v té chvíli spatřil v hlubinách tohoto mrtvého sálu planoucí ohníček. Hned se ho však zmocnily mučivé pochyby. V paměti mu vyvstala tvář ženy podobné Elně, ale přesto to nebyla ona, pokoušel se od sebe zahnat tu tvář, spojit ji s tváří ženy, která stála vedle něho v chrámu, jenomže se mu to nedařilo. Existuje vůbec nějaká cesta k tomu legendárnímu jezeru?

Toulal se labyrintem mrtvých mechanismů už druhou hodinu, stále ještě věřil, že najde odpověď na svou jedinou otázku, ve skutečnosti však stále víc bloudil v tom labyrintu záhad, v kovovém labyrintu minulosti, ve vlastních pochybnostech. Únava ho nakonec zlomila. Byl to těžký den, příliš těžký i pro jeho trénovaný organismus. Strašně se mu chtělo pít, kolem dokola byla shnilá voda otrávená odpadovou radiací, i taková voda však při pouhém pohledu zvětšovala jeho žízeň. Na některých místech zdí fosforeskovali obrovští slimáci, na jiných místech svítily celé zdi. Nehledě na uplynulou propast roků, sál v sobě stále skrýval smrt a nebezpečí. Musel se odtud co nejrychleji dostat, teď už by však ani nedokázal najít směr. odkud sem přišel. Do cesty se mu stavěly hromady pokrouceného mrtvého kovu a umělé hmoty.

V rukávu ochranného obleku měl všit úzký proužek barevné látky. Byl to nesmírně citlivý indikátor nejrůznějších druhů záření. Doposud mu pomáhal vyhnout se nejnebezpečnějším místům, ale teď touha dostat se z tohoto mrtvého sálu, najít jakýkoli východ zvítězila nad prostou opatrností. Zvuky jeho vlastních kroků se ztrácely v zaprášeném tichu, které bylo jenom občas porušováno podivnými zvuky vydávanými polomrtvými přístroji. I vzduch tu byl jedovatý. Rotanov chápal, že tady člověk může být jenom v těžkém skafandru a nikoli v jeho planetárním obleku bez přilby. Musel hned něco podniknout. Šlo o nějakou zvláštní radiaci. Indikátor zaznamenával přítomnost neznámých částic, spánky mu tisklo železné sevření, které mu bránilo v myšlení, v soustředění a cílevědomosti.

Přesto však přešel tento několikakilometrový sál, zářící radioaktivním kovem a plný páchnoucích výparů. Postupně se začaly projevovat první příznaky nemoci ze záření. Byly to zvláštní příznaky, na obyčejnou radiaci se projevily příliš brzy. Žízeň už měl k nevydržení, každou chvíli narazil na kaluže otrávené vody. Pokoušel se tam nedívat, protože na první pohled ta voda byla zcela vhodná k pití, byla čirá a zřejmě studená. Jinak vnímal dokonce i čas. Každou chvíli musel pohlédnout na hodinky, aby neztratil přehled, nehledě na to, že hodinky ukazovaly pouze čtyřicet minut od chvíle, co se ocitl v tomto otráveném prostředí. Připadalo mu, že se potuluje mezi obrovitými lasturami z umělé hmoty, spojenými s nějakými číšemi visícími od stropu, nesmírně dlouho. Snad celý den.

A když už docela ztratil pojem o čase, když se mu v otupělém podvědomí vytvářely podivné zkreslené obrazy, zaslechl zvuk.

„Tik-tak, tik-tak…“

Jako kdyby tu potichu, ale neúnavně tikal budík. Rotanov nemohl vědět, že tento zvuk vznikl ve chvíli, kdy v horních patrech ostrova povolily dveře Eschinovy pracovny a kdy v křesle začala pomalu mizet, rozplývat se lidská postava ve skafandru. Rotanov nemohl vidět, že současně s tímto zmizením mu za zády na žebrovitém krytu jednoho z přístrojů vznikl stříbřitý obláček, který se za okamžik zhmotnil, až dostal jasné obrysy titěrné kovové bytosti. Když se otočil, bytost měla už pevnou podobu. Hned si jí nevšiml. Snad proto, že ta bytost se nejvíc ze všeho podobala jeho dávné mechanické hračce, kuřátku, a nešla ani trochu dohromady se zařízením mrtvého sálu plného radioaktivity.

Takové hračky dostával, když byl malý. Trojúhelníkovité tělíčko dole zúžené a nahoru se rozšiřující se kývalo na tenkých kuřecích nožkách a ohromnýma talířovitýma očima bez jediného mrknutí pozorovalo Rotanova. Pokaždé, když kuře přešláplo, ozvalo se „tik-tak“.

„Nazdar,“ řeklo kuře. „Proč tu chodíš?“

„Kuřata přece nemluví. Jdi pryč.“

„Já nejsem kuře.“

„Co tedy jsi?“

„Jsem robot s informačním programem.“

„Co ode mne chceš?“

„Poslali mě za tebou, abych ti dal informaci.“

„Tak mi tu informaci dej, ale dělej rychle, nebo se mi snad rozskočí hlava.“

„Tady je špatné místo. Tebe informovat nemusím?“

„A koho bys chtěl informovat?“

„Tamty,“ řekl nejistě robot, „co mě poslali.“

„Dobře, tak plav. Mně je úplně jedno, koho budeš informovat.“

„Já ale nechci. Tamti se mi nelíbí.“ Robot přešlápl, zkřížil si nohy a smutně se otočil.

„Poslouchej, to ale neděláš dobře. Jestliže jsi robot, máš mít nějaký program, který musíš plnit, ať chceš nebo ne. To podle mne není v pořádku…“

„Správně! Není to v pořádku!“ radostně souhlasil robot. „Já vůbec nejsem v pořádku, nejsem standardní, teď je nás takových spousta. Že prý kvůli nám je všechno zničené.“

Robot přešel na mrňavých kuřecích nohách sem tam po výstupku — ruce založené za zády asi jako přednášející před posluchači na univerzitě. Přijal Rotanova bez sebemenšího údivu jako něco docela samozřejmého. Rotanov proto pochopil, že s robotem není všechno v pořádku. Radiace ho sužovala stále více, škrtila ho, dusila, bránila mu v přemýšlení. Byl čas odejít.

„Ukážeš mi cestu?“

„Kam potřebuješ jít?“

„Hledám Jezero zapomnění. Znáš k němu cestu?“

„To je úplně špatné místo, ale jestli tam moc potřebuješ jít…“

„Už jsi tam někoho vyprovázel?“

„Ano, bylo jich hodně. Někdy se těch, kdo byli předěláni na roboty, zmocňuje takový zvláštní smutek a oni odcházejí k Jezeru.“

„Proč?“

„Jezero dává energii a za to si bere ty, kdo chtějí zapomenout. Odtud se ještě nikdy nikdo nevrátil. To není obyčejné jezero. Nezabíjí, nebo spíš nezabíjí hned… Nebudeš vnímat ten zápach, žízeň, dokonce ani bolest. Jezero ti dá klid a ponechá ti vědomí.“

„Dobře. Ukaž mi je.“

Robot seskočil na zem, poskakoval před ním jako malinkatý šedivý míček a při každém jeho titěrném kuřecím kroku bylo slyšet milé uklidňující „tik-tak“.

Rotanov už nevěděl proč, ale prakticky okamžitě plně důvěřoval této rozumné hromádce. Možná to bylo proto, že půlku z jeho trojúhelníkovitého obličeje zabíraly velké a hodné oči připomínající jasné lucerničky. Šli jenom chvíli, snad dvacet minut, a radiace začala klesat, začala uvolňovat své ocelové sevření.

Robot se konečně zastavil před žulovou zdí. Byla to první přírodní kamenná zeď v tomhle železném bludišti. V hluboké prohloubenině bylo vidět kryt kulatého otvoru s mohutnými uzávěry. Jako kdyby tu byl průchod do podtlakové komory nebo přechod do korábu.

„Co je tam venku?“ zeptal se ochraptěle Rotanov, ale robot mu už neodpověděl, jako kdyby věděl, že na tuhle otázku není třeba odpovídat Rotanov mlčky přistoupil ke vstupnímu otvoru, stiskl nějaké knoflíky a uvedl tak do činnosti neviditelné mechanismy. Uzávěry cvakly, jak pomalu otvíraly svou tlamu, kryt vstupního otvoru se pomalu, jakoby rozespale posunul dozadu a do strany, až odhalil metr silný pancíř. Z kulatého průchodu sem z prostoru za průlezem čišel chlad a vlhko. Neproniknutelná tma venku znemožňovala cokoli vidět Rotanov udělal krok kupředu a zastavil se. Něco ho zadrželo. Bylo to v podvědomí, zcela jasně pocítil, že udělá-li ještě další krok, už se nevrátí zpátky. Probudila se v něm opatrnost ztvárněná záludnostmi cizích světů. Váhal, i když věděl, že teď už stejně neustoupí, že stejně ten poslední krok udělá. Otočil se. Robot tu už nebyl. Zmizel, rozplynul se. Jako průvodce svůj úkol splnil. Všechno ostatní teď záleželo na něm samotném. Rotanov se vrátil do sálu, našel tam kus tlustého kovového nosníku, takovou pevnou a spolehlivou tyč, že mu dalo dost práce dovléci ji k otvoru, který zaklínil, aby se nemohl sám zavřít. Pak konečně udělal svůj poslední krok.

Chvíli stál bez pohnutí v šedivé mlze, neviděl nic, přitiskl se zády k drsnému, studenému povrchu kamene. Oči pomalu přivykaly vnějšímu rozptýlenému světlu a beze spěchu na všech stranách začaly vyrůstat nevýrazné obrysy různých předmětů. Stál na nízké kamenné římse, dva kroky ho dělily od strmého srázu, který ostatně nebyl hluboký, někde tady docela blízko tiše šplouchala voda. Voda to však nebyla. To, co mu leželo rozprostřené u nohou jako tmavá vodní nádrž uzavřená prstencem hor, nebylo ve skutečnosti jezero. Zdola od tohoto rozprostřeného tmavého prostoru čišel chlad. Povrch vytvářející hranici mezi dvěma prostředími slabě fosforeskoval a bylo vidět víc podrobností. Co to ale bylo? To, co leželo dole, nebyla celistvá hmota, to nebyla tekutina, nebyla to však ani pára nebo mlha. Bylo to něco lehčího, prchavějšího než pára. Snad to bylo prázdno. Jak však mohlo před atmosférickým tlakem ničím nechráněné prázdno existovat tady, v samotném středu planety? Nebo snad bylo chráněno, přece jenom neviditelnou průhlednou blankou? Nedokázal to pochopit, viděl jenom, že povrch pod ním se vlní, nikoli jako voda, docela jinak, lehčeji. Pohyby jednotlivých proudů byly jemnější, proudily z hlubin tohoto jevu a každý pohyb vyvolával na dělící hranici celý ohňostroj barev. To však nebylo všechno. Zvláštní zvuková vlna v souhře s tímto prchavým pohybem světelných vrstev mihotajících se na povrchu té tmavé plochy tlumeně doléhala k jeho uším. Připadalo mu, že zvuky sestávají ze dvou tří tónů hned táhlých a smutných, hned pronikavých a drsných jako vytí větru. Jako kdyby to obrovité varhany někde tam dole zkoušely své síly.

Postupně se tyto jednotlivé neuspořádané pohyby tmavé hmoty dole začaly třídit, řadit se do podivného průvodu. Tmavé prázdno pod světelnou vrstvou se začalo pomalu otáčet, vzdouvat a uprostřed se vypínat, jako kdyby se tam rodil neznámý obrovitý vír. Najednou se od středu tohoto tvaru k okolním skalám vymrštily členité tlapy elektrických výbojů a hrom, který zarachotil uvnitř té kamenné číše, násobený ozvěnou od skal, Rotanova ohlušil. Avšak i to bylo pouhým začátkem. Po chvíli začal černý sloup uprostřed jezera růst, vypínal se stále výš a nafukoval se jako obrovitý balón, vsával do sebe povrch jezera, které bylo pod ním. Při stálém rotování neustále zvětšoval svůj objem. Nejzáhadnějšími pro Rotanova byly melodické tóny provázející zrod této koule. Byl v nich bezesporu nějaký podivný hudební výraz, rytmus, vůbec nešlo o náhodné seskupení tónů. A stále mohutnější, velkolepější byla ta podívaná, jak se neustále zvětšovala koule nasávající do sebe jezero, jako kdyby ho vysoušela. Koule měřila nyní v průměru nejméně dvě stě metrů a neustále se otáčela. Její povrch se slabě chvěl a spolu s tím se zdálo, že probíhající chvění v taktu podivné hudby zasáhlo okolní skály. Okraj koule byl už velmi blízko člověku, zbývalo několik posledních metrů a Rotanov nakonec pochopil, co se to před ním děje. Byl přítomen zrodu „černé bubliny“, právě té, s níž se už několikrát setkaly ve vesmíru koráby pozemské federace. Jedné z těch záhadných „černých bublin“, jejichž útok donutil pozemské kolonisty opustit Lidu. Ostatně, byl to vůbec útok? Bylo možno považovat za útok setkání ve vesmíru, která skončila pro četné pozemské koráby tak tragicky?

Před ním se otáčela a pulsovala zvenku duhová, uvnitř černá a studená gigantická masa cizího světa, výměšek antiprostoru, černá díra, gravitační kolaps. Rádi si vymýšlíme výstižné názvy pro nevysvětlitelné, připadá nám, že když přikryjeme touto slovesnou pokrývkou hranice nevědomosti, že si to uděláme příjemnější a jednodušší. Černá díra. Dnes už o ní ví každý školák a každý školák také věří, že když on sám nechápe, co to vlastně je, pak že moudří vousatí strýcové, kteří si tento název vymysleli, to zcela jistě naprosto dokonale vědí a za slovesnými kouzly, za matematickou skořápkou ukryli jednoduchou a jasnou pravdu, i když známou jenom zasvěceným. Rotanov se jedním z takových zasvěcených stal, před dlouhým časem pochopil, jak často se podstata zaměňuje za formu, která v sobě neskrývá ani zrnko smyslu.

Tak odtud tedy startují ty vaše černé koráby!

Teď už věděl alespoň tohle.

„My už ti zavřeme ten tvůj chřtán, slyšíš mě?“ zavolal na bezvýrazný černý povrch a slova tam zapadla bez jediné odezvy. Sklonil se pak, vzal kámen a hodil ho dolů do jezera. Voda nevyšplouchla, nic se nerozsvítilo. Kámen se prostě rozplynul, zmizel, nezanechal po sobě vůbec nic. Ještě před chvílí existoval a najednou už nebyl.

„Jsme pro ně něco jako mravenci,“ řekla jednou Elna. Připomněl si ta slova a najednou pocítil vztek na tu příšeru bez tváře, příšeru, která se mu rodila před očima, která chystala v sobě smrt živému světu lidí.

Měl u sebe ještě baterii. Pohlédl na indikátor pro nabíjení. Energie se v něm nashromáždilo dost, zcela to stačilo k tomu, co zamýšlel. Výbuch bude možná příliš silný, možná že se mu nepodaří odtud odejít, protože nikdo nemohl předvídat, co bude následovat po něm. On sám zůstane bez ochrany, dokonce bez vysílačky, bez ochranného obleku neprojde sálem, který měl za zády, přesto všechno věděl, že to udělá, že nepřipustí, aby se znovu beztrestně zrodila ještě jedna smrtonosná koule.

Indikátor nařídit na maximum, odstranit pojistku, rozbít kryt, spojit kontakty, pak nechat dobře zahřát rozdělovač a nakonec hodit…

Ruce vykonávaly běžnou práci docela automaticky a on se škodolibě usmál, když pomyslel na to, že až dosáhne toho, co zamýšlel,, určitě se přinutí, aby se podíval… Hod musí propočítat tak, aby k výbuchu došlo někde na hranici dvou prostředí. Bylo mu jasné, že baterii nesmí odhodit příliš daleko a že nemůže stihnout někam se schovat. Tlaková vlna zasáhne nejdříve jeho. Představil si však, jak všechny jeho čtyři tisíce gigawattů udeří na slupku černé bubliny, jak ji roztrhají, rozmetají na kousíčky, viděl ten obraz a snažil se nemyslet na nic jiného. Ruce rychle dokončily práci, a aniž se zastavily, aniž si ponechal zlomek sekundy na zaváhání, rozmáchl se a hodil baterii, která začala žhavit. Hodil ji vysoko vzhůru a trochu stranou po tečně k povrchu bubliny. Malinký čtvereček se mihl ve vzduchu, téměř se dotkl povrchu koule a vybuchl nějakých deset metrů od Rotanova. Byl to podivný výbuch. Rozžhavená mihotající plazma se rozstříkla na všechny strany, najednou však zpomalila svůj šílený let Rotanov viděl, jak ohnivé Víry, které se k němu řítily, se najednou zpomalily, změnily tvar, znovu se rozvířily a v protuberancích mířily vzhůru. Odkláněly se do stran, jako kdyby něčí obrovská neviditelná dlaň ukryla člověka stojícího na skále. Posléze koule vydala mlaskavý zvuk, do prostoru výbuchu vymrštila černou neprůhlednou kaňku a výbuch zcela utlumila. Poté povrch vzplál oslepující duhovou září, koule zpomalila své otáčení, až se zastavila docela a pomalu se přisunula k člověku, jako kdyby si ho chtěla prohlédnout zblízka. Základna koule se však najednou zmenšila, něco ji vrhlo dolů

k jezeru. Vzápětí se začala nalévat rudým světlem, pomalu se usazovala a její objem se zmenšoval. Všechno se opakovalo v opačném pořadí, zesilovala se základna bubliny, čeřila se, vztahoval se k ní povrch jezera, jako kdyby do sebe nasával před nedávném vyvrženou jezerní hmotu. Nakonec bublina zmizela docela, splynula s hladinou. Nic víc nezbylo, dokonce ani žádný výběžek, který by připomínal její nedávné zrození. A pak se jezero začalo nejprve pomalu, posléze rychle rozlévat na břehy. Jeho hladina začala stoupat a zkracovala těch pár metrů, které dělily jeho povrch od nehybně stojícího člověka. Současně s tím Rotanov zaslechl hluk. Nejdřív to bylo pronikavé pískání, jako kdyby se shora snášel vítr. Ten dojem se násobil tím, že pocítil podivný tlak na ramena a hlavu, jako kdyby ho někdo tiskl k zemi, a ta síla neustále vzrůstala. Zdálo se, že se jezero rozzlobilo na lidskou drzost, že se mu chce nějak pomstít. Drobné vlny se křečovitě rozběhly po hladině, neúprosně se sbíhaly k místu, kde stál člověk. V hlubinách temné hmoty jezera se vytvořily tenké mihotající přímky.

Spolu s tím pískot přešel v melodický akord tónů soustřeďujících lidskou pozornost a paralyzujících jeho vůli. Zřejmě tak nějak zpívaly sirény ve starořeckém legendárním moři. Rotanov udělal krok kupředu, pak další. Teď měl nohy na samotném okraji srázu a od okraje ho dělilo pouze několik centimetrů. Stál a díval se, ani se nepohnul a z ničeho už neměl strach, protože celou tu dobu před sebou viděl ruku, která ho ochránila před výbuchem.

A pak zaslechl hlas, byl smutný a současně přívětivý, jako kdyby s Rotanovem rozmlouvala žena a mluvila s ním tak, jak se mluvívá s člověkem jenom jednou za život.

„Copak nejsi unavený z toho neustálého boje, z cest plných kamení?“

„Nejsem.“

„To je zvláštní, vždyť je spousta takových, kteří si váží klidu. A já bych ti mohla darovat víc než klid. Mé možnosti neznají hranic ve vašem světě. Chceš moc? Tenhle nápoj má tvůj kmen tolik rád, vím, chceš takovou moc, jakou dosud nepoznal žádný člověk. Tví soukmenovci se budou před tebou sklánět, budou zbožňovat tvé jméno, budeš naprosto sám řídit a rozhodovat o osudech miliard, přemýšlej o tom…“

„Přemýšlím. Cena za to je však příliš vysoká. Mnoho z těch, kteří usilovali o moc, kteří za ni položili své životy, stejně nepřesáhlo svou poslední hodinku. Odešli a trpce litovali toho, co se stalo.“

„O jaké ceně to mluvíš?“

„O utracených letech bez jakéhokoli smyslu, o umělém životě kolem dokola, o neupřímných úsměvech, o pokrytecké pokoře, o otrockém pochlebování, o poslední hodince, kdy už je tíha nesnesitelná, kdy se svědomí zeptá každého z nás, cos to, člověče, se sebou udělal, cos to udělal s těmi nádhernými okamžiky, které ti byly dány darem pod teplým sluncem? Kde máš své přátele, člověče? A co já jim na to řeknu? Kde jsou vrcholky, které jsi pokořil, kde máš ženu, kterou miluješ? Copak moc tohle všechno nezabíjí? Copak ona sama nevyžaduje položit na oltář nekonečné a hrozné oběti?“

„Pak tedy třeba chceš nekonečné bohatství, chceš, aby ti patřily všechny skvosty světa?“

„Opozdila ses se svými návrhy o dobrých tisíc let. Avšak i v dávné minulosti bylo bohatství pouhým prostředkem ke stejné moci, ale nejčastěji chyběla i ta. Lačnost člověka oslepovala, nutila šílence kroužit v uzavřeném kruhu a člověk tím vždycky zotročoval sám sebe. Ty časy jsou už pryč. Teď si nemůžeš koupit moc ani za všechny poklady světa. A to málo, co člověk potřebuje k uspokojení vlastních potřeb, dostává od přírody a společnosti zadarmo, asi jako sluneční světlo, jako vzduch, tak k čemu by mi byla všechna tvá bohatství?“

„Pak třeba toužíš po mládí, po věčném životě? I to je v mé moci…“

„Věčný život člověka unaví. Každý člověk by si přál dlouhý život prožitý ve zdraví. Ty však žádáš za svůj dar příliš vysokou cenu.“

„Jsi neústupný, člověče, neústupný a nerozumný.“ Hlas se změnil v táhlý hvizd, na Rotanovova ramena znovu dopadla strašná tíha. Na povrchu duhové skořápky se objevovaly podivné obrazy. Viděl tam své dětství a mládí, viděl tam cizí světy, které pokořil, spatřil své příbuzné a blízké lidi, jako kdyby to bylo zrcadlo jeho vlastních myšlenek. Jako kdyby jezero dychtivě lovilo každý záblesk jeho myšlenek ve snaze pochopit, vyznat se v hlubině, v podstatě jeho jednání. V melodii vzniklo něco smutného, tíha z ramen trochu spadla a Rotanov pomalu a namáhavě přešlápl z nohy na nohu, pak udělal krok zpátky, další, další…

Záda narazila na skálu. Rukou nahmatal otvor, sehnul se a skočil dovnitř. Celý zadýchaný odstranil nosník a zasunul ocelové závory. Zajistil vstupní otvor nosníkem, když znovu zaslechl ten hlas.

„Mohla bych roztavit všechny tyto stěny v několika okamžicích. Posloucháš mě, člověče?“

„Poslouchám tě. Proč tedy váháš? Slibuju ti, že jestli mě teď pustíš, zničím tě.“

„Já vím. Nebudeš to ale muset udělat. Svět, v němž si rozum uvědomil své poslání, je posvátný. Já teď odcházím, sbohem.“

Celý vysílený se přitiskl ke stěně, po tváři mu stékaly krůpěje potu. Nemohl vidět, jak za metr silnými stěnami z kamene a pancíře v jezeře rychle mizela hladina, jak se choulila a valila zpátky.

Nemohl vidět, jak se pak pomalu od planety odpoutal zvnějšku neviditelný černý výběžek, který ji spojil s kolabující hvězdou, jak se ten výběžek neustále zkracoval, mířil k Epsilonu.

Jako kdyby obrovitá chobotnice zatahovala do svého těla obrovité chapadlo.