Anatolij Petrovič Dněprov

Hliněný bůh

1. POUŠŤ

Tady jsem poprvé viděl fatu morgánu.

Čárá obzoru se chvěla a vlnila v proudech rozžhaveného vzduchu. Občas se od písečného moře oddělil z ničeho nic ohromný oblak světle žluté půdy a na chvíli zůstal viset na obloze. Posléze fantastický ostrov s nebe klesal, rozptyloval se a znovu splýval s pouští.

Hodinu od hodiny se vedro stupňovalo a nekonečný písek získával stále fantastičtější podobu. Horký vlnivý vzduch se proměnil v křivé sklo a svět skrze něj vypadal jako zrůda. Hluboko do písečného oceánu se zakously kusy modrého nebe, písečné duny se vypínaly vysoko nahoru. Občas jsem ztrácel z dohledu sotva viditelné obrysy cesty a s obavami jsem chvílemi pohlížel na šoféra.

Vysoký mlčenlivý Arab upřeně hleděl zanícenýma očima do rozpálené dálky. Na hustých černých vlasech se mu usadil šedivý prach, který neušetřil ani opálenou tvář, obočí a rty popraskané vedrem. Jako by se vzdálil všemu pozemskému a stal se součástí auta. To mi dávalo jistotu, že jedeme správně, že jsme se neztratili v bláznivém průvodu žlutých a modrých skvrn, které nás obklopily se všech stran.

Pohlédl jsem na vyprahlé šoférovy rty a dostal jsem chuť napít se. Najednou jsem pocítil, že mám taky rty vyprahlé, že bezvládným jazykem nemohu hýbat a v zubech že mi skřípe písek. Z nákladového prostoru auta jsem si přitáhl na přední sedadlo svůj cestovní vak a vytáhl z něj termosku. Naráz jsem vypil dva kalíšky studené vody. Tady v poušti měla zvláštní příchuť. Pak jsem nalil ještě jeden kalíšek a podal šoférovi.

„Napij se…“

Neodtáhl oči od cesty, jenom pevněji stiskl rty.

„Napij se,“ opakoval jsem v domnění, že neslyší.

Šofér ke mně otočil svou tvář a chladně na mě pohlédl.

„Napij se,“ podal jsem mu vodu.

Vší silou sešlápl plyn. Vůz sebou prudce trhl a voda mi vyšplíchla na kolena. Chvíli jsem nechápavě držel prázdný kalíšek. Více jsem se neodvážil vodu šoférovi nabídnout.

Uběhla trýznivá spousta času. Koleje na cestě se zcela ztratily. Šofér obratně objížděl vysoké duny, citem objevoval pevnou půdu a každou chvíli zapojoval přední náhon, aby auto neuvázlo v hlubokém písku. Zřejmě musel tuto cestu překonávat už mnohokrát.

Byly téměř čtyři hodiny odpoledne a k místu určení zbývala nejvýš hodina jízdy.

Když mi v malé pařížské vile v ulici Chantillon o této cestě vyprávěli, byl jsem přesvědčen, že mě jenom straší, protože mi nechtějí dát práci. Vytáhlý Američan William Burr mi tehdy říkal:

„Nemyslete si, že vám nabízíme nějaký ráj na zemi. Horší místo člověk nenajde. Budete muset žít a pracovat v opravdovém pekle, daleko od všeho toho, o čem jsme si zvykli říkat lidský život. Já sám přesně nevím, kde to je. Vím jenom, že je to někde na kraji světa, v té nejhorší poušti, jakou si jenom člověk dokáže představit.“

„Snad mi to přesto řeknete aspoň přibližně?“

„Přibližně? Prosím. Je to někde na Sahaře. Ostatně v Agadíru na vás už někdo bude čekat a odveze vás, kam je třeba. Já sám nic víc nevím. Jestli chcete, můžete souhlasit, jestli nechcete, nemusíte. Záleží to na vás.“

Vzpomněl jsem si na inzerát, který jsem den předtím četl v ulici Debacque:

„Pro práci mimo území Francie se hledá mladý chemik nebojící se potíží. Skvělé vyhlídky v budoucnu po dokončení výzkumů. Možnost finančních i jiných odměn. Jedinečná odbornost. Doporučení není nutné. Znalost němčiny vítána. Informace v ulici Chantillon 13.“

Souhlasil jsem. Pak následovala záloha ve výši dvou tisíc franků, krátké rozloučení s matkou, doklady, které mi nevím z jakého důvodu vystavili na americkém konsulátě, pak marseillský přístav, Gibraltar, bouře v Atlantickém oceánu, Agadír a teď jsem tady, v tomto nekonečném písečném moři.

Slunce plálo oranžově rudou září, když se najednou za nerovnou čarou obzoru objevilo něco, co nebylo fata morgána. Automobil jel po svém stínu, který se rychle protahoval. Bořil se v hlubokém písku a blížil k ostře rudému pásu, postupně vyrůstajícímu ze země a měnícímu se v nekonečnou zeď. Táhla se na sever i na jih a její hranice se ztrácely za písečnými pahorky. Vypadalo to, jako by celá poušť byla hliněnou stěnou rozdělena ve dvě poloviny. Uprostřed zdi se rýsoval tmavý čtverec, který se postupně proměňoval v ohromná vrata. Zeď byla značně vysoká a na jejím vrcholu se táhly čtyři řady ostnatého drátu. Nad nimi se ve stejných vzdálenostech od sebe tyčily vysoké stožáry s elektrickými světly. Lampy se leskly v paprscích zapadajícího slunce jako krvavě rudé kapky. Vpravo i vlevo od vrat bylo možno rozpoznat dvě okénka. Přijeli jsme těsně ke zdi a já jsem si vzpomněl na slova Williama Burra: „Někde na kraji světa…“ Možná, že to opravdu kraj světa je.

„Jsme tady,“ řekl chraptivě šofér a pomalu se vyškrábal z kabiny. Chvíli se kroutil bolestí a třel si kolena opuchlých nohou.

Vytáhl jsem z auta svých pár svršků — zavazadlo s prádlem, vak a balík knih převázaných provázkem a šel k vratům. Podobaly se veliké obálce v rozích zapečetěné ocelovými šrouby.

Šofér přistoupil k pravému okénku a zabušil na ně. Na okamžik se v něm objevila tmavohnědá tvář. Následoval tichý rozhovor v jazyce, kterému jsem nerozuměl. Pak se ozvalo slabé hučení a vrata se pomalu rozevřela.

Cekal jsem, že za zdí uvidíme něco podobného městu nebo vesnici. K mému překvapení to však byla další zeď, stejně vysoká jako ta první. Šofér se vrátil k autu, spustil motor a pomalu zajel do vrat. Šel jsem za ním. Auto odbočilo vpravo a jelo chodbou, kterou tvořily dvě zdi. Bylo tu už docela tma. Vedle vrat jsem zahlédl veliký hliněný přístavek, u něhož stáli strážní s puškami. Ten, kolem něhož jsem procházel, natáhl krk a pozorně si prohlížel mé zavazadlo.

Tak jsem šel asi pět minut za autem, až jsme se zastavili u dvířek ve druhé zdi.

Šofér znovu vystoupil z auta a zaklepal. Dvířka se ihned otevřela a na prahu se objevil nějaký člověk.

„Pojďte dál, pane Murdale,“ řekl dokonalou francouzštinou a podal mi ruku. „Jmenuji se Schwarz.“

Vstoupil jsem do dvířek. Za mnou zběsile zaburácel automobil. Šofér zůstal za zdí.

„Na formality si tu nepotrpíme,“ oznámil Schwarz, když jsme přišli k malému celtovému stanu. „Buďte tak laskav, půjčte mi váš diplom, dopis od mistera Burra a vaši vodu.“

„A co?“ zeptal jsem se pro jistotu.

„Vodu. Jistě ji máte s sebou v termosce nebo v láhvi.“

„Mám…“

„Tak mi ji musíte odevzdat.“

Otevřel jsem vak a podal mu doklady.

„Na co potřebujete mou vodu?“

„To je profylaxe,“ odpověděl. „Neradi bychom sem s vodou zatáhli nějakou infekci. Chápete to přece, jsme v Africe…“

„Ach tak, samozřejmě!“

Zmizel s mými doklady i s termoskou, já jsem se zatím rozhlížel kolem sebe. Přímo přede mnou se táhly tři podlouhlé barákovité stavby. Poněkud vpravo stál dvoupatrový dům a vedle něho stavba podobající se věži. Vzadu byl světlý pás zdi a za ním jsem spatřil něco, co mě překvapilo a dokonce trochu vylekalo: vrcholky zvláštních palem. Na purpurové, téměř fialové podvečerní obloze vypadaly jako nachové. Nikdy bych nevěřil, že to jsou palmy. Jejich koruny byly však příliš charakteristické; široké, prořezávané listy, tvarované kmeny. Přesto však barva jejich listí byla naprosto rudá. Právě takovou barvu měly baráky ozářené sluncem. „Oáza nachových palem,“ pomyslel jsem si.

Slunce zapadlo a soumrak rychle houstl. Tady v poušti trvá večer jen několik minut. Pak najednou spadne tma, že by ji člověk mohl krájet.

Baráky potemněly, nachové palmy zmizely a všechno se ponořilo do tmy. Najednou bylo chladno. Podél zdi se rozzářila elektrická světla — nekonečná řada elektrických světel.

Schwarz vyšel ze stanu. V ruce držel baterku.

„Tak, a je to všechno. Teď vás doprovodím do vašeho pokoje. Nezlobte se, že jste musel chvíli čekat. Není to nic příjemného po únavné cestě.“

Vzal můj kufr a pomalu jsme vykročili hlubokým pískem k podlouhlým stavbám.

2. MAURICE POISSON

„Jakmile máme universitu za sebou, jsme bohužel všichni jeden jako druhý,“ řekl líně Maurice Poisson. „Spotřebujeme moc času na to, než pochopíme, že hranice mezi různými vědními disciplínami neexistují. Vypadá to tak, že universitní studia existují sama o sobě a praxe taky. A to všechno proto, že na universitě mají většinu staří konzervativci, jako profesor Pereni, Weiss a jiní naši vynikající představitelé.“

„Nepatří jenom nám. Jsou to představitelé světové vědy. Francie je na ně pyšná,“ namítl jsem při prohlížení návodu ke křemíkovému spektrografu.

Poisson dnes přišel brzy. Podle plánu začínáme pracovat v jedenáct hodin. Přišel však už v devět, sotva jsem usedl ke snídani.

Odložil jsem pokyny a pohlédl mu do tváře.

„Řekněte mi, prosím vás, co tu vlastně děláme? Už jsem týden za těmi dvěma hliněnými stěnami, a stále ještě nechápu, co se tu děje. Nejistota mě rozčiluje. Ještě se mi nikdo nezmínil, proč jsem přijel.“

Maurice se smutně usmál a přistoupil k oknu. Pohlédl někam do dálky a trochu jako pro sebe řekl:

„Vy jste tady týden, a já už skoro tři měsíce. Jestli si myslíte, že vám dokážu odpovědět na všechny vaše otázky, jste na velkém omylu. Nekladu je ani sobě. Nač?“

Otočil se ke mně.

„Jen tak mimochodem, mohu vám něco poradit: chraňte si nervy. Nemyslete na nic, co nespadá do vašich povinností. Jste laborant — dobrá. Musíte teď nastudovat spektrofotometrii a naučit se dělat chemický rozbor pomocí fyzikální optiky.“

„Dobře, ale já jsem přece chemik, rozumějte mi, chemik!“

Pokrčil rameny a znovu přistoupil k oknu. Pak se z ničeho nic zeptal:

„Všiml jste si, že všechny optické přístroje tu mají značku Zeissovy firmy… ?“

„Všiml.“

„Je to výtečná německá optická firma. Pamatujete, jak jsme se na universitě při praxi div neprali o to, kdo bude dělat na jeho mikroskopu?“

Oba jsme vystudovali Sorbonu. Maurice Poisson o pouhý rok dříve. Specializoval se na fyzikální chemii. Před setkáním tady jsme se neznali. Představili mi ho třetí den po mém příjezdu. Pocházel z Rouanu. Na Paříž se mě neptal. Nejdřív se mnou jednal suše a se zřejmou nafoukaností. V přestávkách mezi prací jsme mluvili všeobecně o vědě.

„Teď tedy víte, jak je přístroj zařízen. Zopakujte mi postup při spektrální analýze, prosím.“

Zavřel jsem pokyny a stejně jako kdysi před profesorem při zkoušce jsem ze sebe vysypal:

„Nejdříve zapneme vodíkovou lampu a obraz křemenného okénka promítneme přes kondensor na vstupní štěrbinu spektrografu. Pak uzavřeme clonu, mezi štěrbinu a kondensor vložíme kyvetu se zkoumanou tekutinou, kazetu vložíme do komory spektrografu, otevřeme ji, otevřeme clonu a exponujeme. Clonu uzavřeme, odsuneme vodíkovou lampu, na její místo dáme Voltův oblouk se železnými elektrodami, film v kazetě posuneme o jedno políčko a exponujeme světlem železného oblouku. Pak film vyvoláme, usušíme a proměříme.“

„Proč se musí exponovat železným obloukem?“ zeptal se se zavřenýma očima, rozvalen v křesle.

„Abychom mohli porovnat všechny úseky spektra železa, jehož frekvence známe.“

„Kdo je zná? Vy?“

„Já? Zatím ne. Tady v tom katalogu jsou.“

„Správně,“ řekl a vstal. „Naučte se spektrum železného oblouku zpaměti. Není to tak těžké. Člověk si musí zapamatovat všeho všudy dvě stě čísel. Říká se, že Graber nemá rád, když někdo používá příručky.“

Přikývl jsem a po chvíli se zeptal:

„Co je to zač ten Graber?“

Maurice několikrát přešel místnost, pak nevím proč otevřel analytické váhy na stole a zlehka se dotkl prstem pozlacené misky. Místo odpovědi na mou otázku se najednou zeptal:

„Pijete líh?“

Neodpověděl jsem. Odložil jsem příručku na stůl se spektrografem a přešel jsem do sousední místnosti. V deseti skříních podél stěny byla chemická činidla. Když jsem poprvé vstoupil do laboratoře, ohromilo mě nejvíc právě jejich veliké množství. Byla to nejlepší činidla, o kterých jsem kdy slyšel, ohromné množství organických i neorganických sloučenin firmy Kohlbaum, Schering, „Farbeindustrie“. Podle mého odhadu tu bylo kolem pěti tisíc baněk a lahviček všech velikostí a barev. Všechny byly přesně rozestaveny podle tradičního chemického názvosloví. V oddělené kovové skříni, ze které vedla široká odsávací trouba, byla uložena rozpouštědla — organické tekutiny všech možných skupin. Otevřel jsem tuto skříň a rychle vyhledal líh.

„Zředěný nebo čistý?“ zeptal jsem se a podal mu líh ve čtvrtlitrové odměrce.

„Vy nic? Ostatně, na vás je to ještě brzy. Dejte mi sklenici vody.“

Poisson vypil dlouhými loky líh a bez nadechnutí začal pít hltavě vodu. Tvář mu zrudla, z očí vytryskly slzy. Několikrát se hluboce nadechl a znovu přistoupil k oknu.

„Tak vy se ptáte na Grabera? Hm. To je poměrně složité. Myslím, že Graber je nadaný chemik. A ne jen chemik. Musí se vyznat ve fyzice i v biologii. Říká se o něm, že když se na vás podívá tak, jak se na vás dívám teď já,“ Maurice na mě upřel své oči, které se mu rychle kalily, „okamžitě vám řekne, kolik máte chloridu sodného v krvi, kolik pepsinu se vám vyloučilo v žaludku tím, že jste pohnul prstem, o kolik se vám zvýšila koncentrace adrenalinu v krvi, protože jste se ho lekl, které žlázy s vnitřní sekrecí vám začaly pracovat, když se vás na něco zeptal, jak se vám v mozku zrychlil okysličovací proces, když jste začal uvažovat nad odpovědí, a tak by to mohlo pokračovat pořád dál. Graber má v malíčku celou složitou chemickou laboratoř lidského organismu.“

„To je nesmírně zajímavé,“ řekl jsem.

Bylo mi Maurice trochu líto; když líh vypil, jako by ztratil všechnu energii, schoulil se do sebe, proměnil se v politováníhodného, ztraceného člověka. Chtěl jsem mu navrhnout, aby šel domů, najednou mě však napadlo, že opilý mi ochotněji zodpoví otázky, které mě zajímaly.

„To je nesmírně zajímavé. Má však jeho vědecké nadání nějaký vztah k tomu, co mám dělat?“

Maurice se hlučně zasmál a zakýval hlavou. Přistoupil až docela ke mně a zašeptal mi přímo do ucha: „To je právě to, Graber chce totiž provést nějaký nepěkný kousek. Cha-cha…! Tuším, že chce udělat… Ostatně pssst… ! Já o ničem nevím. Nikdo nic neví. A vůbec, co tu mají co dělat ty pitomé řeči? Slyšíte? Žádné otázky! Já si jdu odpočinout a vy račte udělat absorpční spektra pěti roztoků organických látek. Jakýchkoli, na jaké si jenom vzpomenete! Zítra přijdu na kontrolu…“

S těmito slovy potácivě vyšel z laboratoře. Dlouho jsem za ním hleděl.

Den na to mi Schwarz vysvětlil, čemu se u něho říkalo „denní rozvrh“. Bydlet jsem měl přímo u laboratoře. Nepotřeboval jsem příliš vycházet z místnosti. Na procházku jsem směl třikrát denně, a to ještě jenom podél baráku, ve kterém jsem bydlel. Hodinu ráno, dvě kolem poledne, hodinu večer.

Připomínalo to téměř vězeňský řád. Snídani, oběd i večeři mi přinášel v termoskách Arab zahalený od hlavy až k patě do bílého hávu. Byl jsem naprosto přesvědčen, že byl hluchoněmý nebo snad nerozuměl jedinému slovu v žádném jiném jazyce kromě svého, anebo měl přísný zákaz mluvit se mnou. Všechny otázky, které mě kdy mohly jen napadnout, jsem musel vyřizovat prostřednictvím Schwarze. Navštěvoval mě pravidelně dvakrát denně, někdy i častěji. Vždycky byl milý, veselý, zajímal se o mé zdraví a vyptával, zda jsem nepsal svým rodičům nebo známým.

„Dobrý den, pane Murdale,“ zaslechl jsem najednou jeho hlas.

„Dobrý den,“ odpověděl jsem suše.

„Tak se říká, že ovládáte spektrální analýzu, je to pravda?“ zeptal se dobrodušně, když se usazoval se zapálenou cigaretou do mého křesla.

„N-nevím. Zatím jsem to nezkoušel.“

„Po stránce teoretické jste si však jist.“

Pokrčil jsem rameny. Zřejmě ho Poisson informoval o mých úspěších.

„Chtěl bych, abyste mi předvedl přípravu k provádění spektrofotometrie roztoků.“

Beze slova jsem se zásuvky stolu vytáhl válcovitou křemennou kyvetu. Vstoupil jsem do laboratoře, ze skříně vzal první skleničku, která mi přišla pod ruku. Na dlaň jsem vysypal trochu látky a vhodil ji do baňky s plochým dnem. Z vodovodu jsem natočil trochu vody. Když byl roztok připraven, začal jsem plnit kyvetu. V tom okamžiku se Schwarz tiše zasmál a řekl:

„To stačí, Murdale. Úplně špatně, všechno. Dál už nic nedělejte.“

„Vždyť jsem ještě nic neudělal!“ namítl isem.

„Vážený chemiku,“ odpověděl se stále stejným nekonečně milým úsměvem, „už jste toho stačil udělat tolik, že by váš rozbor nebyl k ničemu.“

Nevraživě jsem na něj pohlédl.

„Ano,“ řekl zamyšleně, „Poisson v roli instruktora zřejmě za moc nestojí. Nestojí skoro za nic.“ Sáhl si na dolní ret. „Chcete vědět, proč váš rozbor k ničemu není? Za prvé, nasypal jste si činidlo na ruku. A ruce máte špinavé. Ne, nezlobte se, máte je špinavé, v chemickém slova smyslu špinavé. Sebemenší pozůstatky potu, které vykrystalizovaly v podobě solí, prach usazený na rukou — to všechno by se dostalo spolu s činidlem do roztoku. Dál, nezvážil jste činidlo. Nevíte vůbec, kolik jste ho použil. A když neznáte koncentraci roztoku, nemůžete dělat závěry o absorpčních spektrech. Činidlo jste pak rozpustil ve vodě z kohoutku, a v chemickém slova smyslu je voda taky špinavá. Nevymyl jste kyvetu. Už je vám jasné, kolik chyb jste napáchal za pouhou minutu?“

Zasmál se, dobrosrdečně mi poklepal na rameno a já celý zdrcený jsem cítil, jak rudnu.

„Nevadí, to se ze začátku stává. Jenom vás prosím, abyste to už příště nedělal. V budoucnu budete přece vykonávat nesmírně důležitou práci a když už budete provádět rozbory, doktor Graber se na ně musí spolehnout. Rozumíte?“

„Rozumím.“

„A teď se seznámíme, jak se sluší a patří,“ pokračoval stále stejně veselým tónem. „Jmenuji se Schwarz, Friedrich Schwarz, jsem doktor chemie na bonnské universitě. Řídím tuto laboratoř a vy jste mým laborantem. Budete pracovat pod mým vedením a já věřím, že budete pracovat dobře. Teď udělejte to, co vám řekl Poisson, ale čistě. U každého spektrofotogramu uveďte název hmoty, rozpouštědlo, koncentraci roztoku, délku expozice a vyvolání filmu. Večer si to zkontroluji. Zatím na shledanou.“

Doktor Schwarz vykročil s úsměvem k východu.

Najednou se zastavil a řekl:

„Abych nezapomněl, zakazuji vám, abyste dával Poissonovi líh. Zakazuji ho pít i vám. Když dostanete chuť napít se, řekněte mi to. Máme tu kouzelné koňaky. Martell, Napoleon, co budete chtít.“

3. VĚDA POTŘEBUJE SAMOTU

Ukázalo se, že svět, ve kterém jsem se octl, není tak nekonečný, jak se mi zdálo zpočátku. Kilometr na sever od mého obydlí se tyčila ohrada, která oddělovala území ústavu od toho, co jsem si pokřtil na „oázu nachových palem“. Ve skutečnosti ty palmy nachové nebyly. Nebyly však ani zelené. Ve dne ta barva měla nádech do oranžova, téměř jako barva písku.

Z rozhovorů s Poissonem jsem se dověděl, že hlavní vjezd na ústavní území je v severní zdi poblíž jejího severovýchodního rohu. Těmito vraty byly ke Graberovi dopravovány různé náklady, materiál, palivo pro elektrárnu a cisterny s vodou.

Nejméně ve čtyřech stavbách byly chemické laboratoře. Ve dvou přízemních barácích, přímo před hlavním vjezdem, byly Schwarzovy laboratoře, poněvadž dál na sever byla ještě jedna laboratoř a za ní u zdi oázy nachových palem další. Tam pracoval Poisson. Z místnosti, kde byly prováděny výzkumy, trčely nad střechami baráků charakteristické plechové odsávací komíny.

Ve dvoupatrové zděné budově v jihovýchodním rohu sídlil Graber. Vpravo od budovy se zvedala vodárenská věž.

Od mého příjezdu už uplynulo přes tři měsíce, znal jsem však stejně jako dříve jen území mezi dvěma baráky, kde vládl doktor Schwarz. Kromě mne měl k dispozici už jenom dva spolupracovníky: Němce Hanse a Itala Giovanniho Sacca. Oba pracovali v severním baráku a ke mně nechodili. Celý severní barák byl syntetická laboratoř. Společně s doktorem Schwarzem tam bydlel Hans i Sacco. Já jsem bydlel sám.

Ve dne v noci se po území pomalu procházely stráže s puškami. Hlídaly ve dvou a obcházely území podle nějakého velice složitého systému.

Zřídkakdy se mi poštěstilo někoho na území spatřit. Zvláště jižní část byla vylidněna, třebaže se ve dne valil z komínů dým a v noci někdy zářila okna. Podél východní zdi vedla asfaltová cesta, po které poměrně často přijížděla k vodárně nebo elektrárně nákladní auta. Na téže cestě se občas objevovali lidé v bílých hávech. Byli to dělníci vybraní z místního obyvatelstva.

Kromě Schwarze a Poissona jsem se dlouhou dobu s nikým nestýkal. Hanse a Sacca jsem potkával, když jsem přinášel výsledky rozboru do severního baráku, avšak pokaždé se rychle vzdálili a nechávali mne s doktorem o samotě. Poisson ke mně přicházel sám, avšak po příhodě s lihem se to stávalo zřídka. Přicházel ke mně především proto, aby si ode mne vzal nějaké činidlo nebo aby mi odevzdal přípravek k rozboru. Vždycky byl mlčenlivý a zádumčivý a připadal mi vždycky trochu opilý. Měl jsem dojem, že ho něco rozladilo, co to však bylo, to mi nemohl nebo nechtěl říci.

Ostatně brzy po mém příjezdu jsem získal ještě jednoho známého, lépe řečeno známou. Pravda, ani jednou jsem neviděl její tvář. Tato známost vznikla takhle. Jednou, když jsem nevím už proč zůstal déle ležet v posteli, najednou zazvonil telefon. Protože mi až doposud nikdy nikdo netelefonoval, vyskočil jsem jako splašený a popadl sluchátko. Nestačil jsem říci jediné slovo, když se ozval ženský hlas:

„Pane Murdale, je čas do práce.“ Zena mluvila francouzsky s velmi zřetelným německým přízvukem. „Jdete pozdě do práce, pane Murdale. Je už osm hodin a deset minut.“

Pohlédl jsem na hodinky. Bylo na nich teprve sedm hodin…

„Já mám teprve sedm…“ řekl jsem rozpačitě.

„Nekontroloval jste si správný čas. Volejte mi vždycky večer po osmé hodině. Řeknu vám přesně, kolik je hodin.“

„Jak vám mám volat?“

„Prostě zvedněte sluchátko.“

„Dobrá, děkuji. Ještě jak se jmenujete.“

„Einzigová.“

Později jsem mohl telefonu používat často, abych zbytečně neběhal za doktorem Schwarzem, ale také v těch případech, kdy bylo třeba, abych se informoval o osudu rozborů u Poissona, jehož jsem nesměl navštěvovat.

Zvedl jsem vždycky sluchátko a oznámil, s kým chci mluvit. „Prosím,“ říkala Einzigová a byl jsem spojen. Jednou zvedl sluchátko místo doktora Schwarze Ital. Příšerně lámanou němčinou mi rychle říkal, že množství křemíku, které jsem v preparátu zjistil, je příliš malé, že rozbor se musí opakovat a abych…

V té chvíli nás někdo přerušil. Křičel jsem do sluchátka, aby mě znovu spojili, avšak známý ženský hlas řekl s důraznou zdvořilostí:

„O těchto otázkách vám přísluší mluvit jenom s doktorem Schwarzem. Teď tam není.“

Po této příhodě jsem se začal zajímat o to, kam vede drát od mého telefonu. Ukázalo se, že vede dolů pod podlahu. Elektrické vedení bylo také pod zemí. Pokoušel jsem se odhadnout, kde je telefonní přepojovač. Byl zřejmě ve dvoupatrové budově, kterou obýval doktor Graber.

Za dobu mého pobytu v Graberově ústavu jsem se mnohému přiučil. Mohl jsem teď velice odborně provádět kvalitativní a kvantitativní chemické rozbory, a nutno říci, že mnohem přesněji než na universitě. Kromě běžných činidel pro zjišťování chemických prvků jsem používal citlivých indikátorů. Osvojil jsem si mnohé fyzikální analytické metody, které jsem před tím znal pouze z knížek nebo z jednoho dvou praktických pokusů na zastaralém zařízení. Osvojil jsem si rozbory za použití kolorimetrických, spektrofotometrických, spektrálních, rentgenostrukturních a potenciometrických metod. Doktor Schwarz naléhal, abych potenciometrický rozbor dělal zvlášť pečlivě.

„Koncetraci vodíkových iontů v roztocích musíte určovat nesmírně přesně. Nakonec ji prostě musíte změřit s přesností na tisícinu,“ poučoval mě.

Dlouho jsem nemohl pochopit, proč je to tak důležité. Teprve později, když se tu v poušti začaly odehrávat tragické události, pochopil jsem smysl toho všeho…

Z laboratoře, kde bydlel Schwarz, mi předávali k rozboru buď roztoky, nebo krystalické látky. Poisson mi obvykle přinášel popel. Něco spaloval ve své laboratoři a já jsem měl za úkol určovat složení toho, co zbylo. Někdy mi přinášel roztoky. Nebyly to však ty čiré roztoky, které jsem dostával od Schwarze. Poissonovy roztoky byly téměř vždycky kalné, s usazeninami a někdy nepříjemně páchly. Při předávání na mne naléhal, abych jimi před vložením do potenciometrické kyvety nebo do kyvety nefelometru důkladně zatřepal.

Jednou jsem to nevydržel.

„Poslyšte, Poissone!“ řekl jsem. „Jednou doktor Schwarz označil můj rozbor jako zmetek jenom proto, že jsem si nasypal činidlo na ruku. A vy mi nosíte nějaké splašky. Jen se podívejte třeba tady, ve zkumavce plave nějaké dřevo nebo kousek nějaké látky, čert ví, co to je! Ať si říká kdo chce co chce, ale tahle nečistota se do analyzované části roztoku může dostat nebo taky nemusí. A já jsem přesvědčen, že při přesnosti, která se tu vyžaduje, se mohou získat odlišné výsledky.“

„Zařiďte to tak, aby se ty látky do analyzované části dostaly, především pro kvalitativní rozbor,“ řekl a odešel.

Výsledky každého rozboru jsem psal na zvláštní formulář a uváděl jsem všechny údaje: z jakých chemických prvků se preparát skládá, jaké je jejich percentuelní složení, absorpční pásy látky v ultrafialové a infračervené části spektra, koeficienty rozptylu, koncentraci pro roztoky, druh krystalické stavby pro krystalické látky, koncentraci vodíkových iontů a mnoho jiného.

Ze začátku jsem prováděl všechny práce automaticky, nepřemýšlel jsem o jejich smyslu a významu. Prostě mé upoutala ohromná rozmanitost informací o látce, které je možno získat moderními výzkumnými metodami. Bylo docela příjemné, když se člověk mohl dozvědět, že v nějakém růžovém prášku jsou molekuly uspořádány v přísné krychlové soustavě. To dával vědět rentgenostrukturní rozbor. O tom, že jde o organickou látku, ve které je metylová, hydroxylová, karboxylová nebo aromatická skupina, že jde o dvojnou nebo trojnou vazbu, podával svědectví spektrofotometrický rozbor. O tom, že jde o látku kyselou, mluvila potenciometrická analýza.

Z výsledků spektrální analýzy jsem poznával, že součástí molekulární skladby látky jsou atomy křemíku, hliníku, železa atd. Někdy údaje stačily k tomu, že jsem mohl volně napsat chemické vzorce sloučeniny.

Dokončit chemický rozbor pouhým napsáním vzorce látky se mi dařilo pouze u preparátů, které jsem dostával od Schwarze. Co se týče Poissonových rozborů, ty byly stejně nečisté jako jeho roztoky. Bylo to obrovské seskupení všech možných chemických prvků, skupin, radikálů, iontů. Bylo v nich všechno, na co si jen člověk vzpomene. Spektrální emisní rozbor popele dával tak velké množství čar, že teprve po několikahodinovém studiu spektrogramů jsem mohl vypsat všechny prvky, které jsem tam zjistil.

Když jsem však provedl několik set rozborů, dospěl jsem náhle k závěru. Ať jsem dostával čisté látky od Schwarze nebo „špinavé“ od Poissona, vždycky jsem v nich nacházel křemík. Křemík ve spojení s jinými prvky tam dotěrně vystupoval téměř ve všech případech. Jednou byl součástí kyselých zbytků, podruhé byl v radikálu organické sloučeniny, jindy zase jako komplexní iont ve spojení s jinými prvky. Řekl jsem „téměř“, protože se vyskytovalo několik rozborů, v nichž křemík nebyl, zato tam byl jiný prvek čtvrté skupiny periodické Mendělejevovy soustavy — germanium.

Byl to důležitý objev a udělal jsem ho naprosto samostatně. Ani o krok jsem se tím však nepřiblížil k odpovědi na otázku, která mě zajímala: co tu dělají Němci? Jako chemik jsem znal vlastnosti křemíku i jeho sloučenin. V myšlenkách jsem ve své paměti probíral mnohé z nich a byl jsem si téměř jist, že nemohly vyvolávat zvláštní zájem. Sloučeniny křemíku, to je písek, to jsou různé tvrdé minerály jako křemen, žula, živec, to je sklo v tekutém i pevném skupenství, to jsou materiály pro řezné nářadí, jako je karborundum. Křemík — ta jsou různé silikátové výrobky: cihly, porcelán, majolika… To všechno je už dávno známo. Nač jezdit do pouště tajné zkoumat sloučeniny křemíku?

Nakonec jsem se rozhodl promluvit o tom nejdřív s Poissonem a pak se Schwarzem.

Rozmluva s Poissonem se prostě nekonala. Na otázku, proč se v jeho rozborech téměř vždycky vyskytuje křemík, najednou svraštil obočí a pak, jako by se bál, že ho může někdo slyšet, zašeptal:

„Rozhlédněte se kolem sebe. Je tu samý písek. Písečný prach se může do preparátu dostat vždycky. A je známo, že lze velmi snadno zjistit dokonce i nepatrné stopy křemíku.“

Bylo to řečeno takovým tónem a tak srozumitelně, že to bezpochyby znamenalo: „Nedělejte ze sebe hlupáka a neklaďte mi nemístné otázky.“

Víckrát jsem se ho na to neptal. V jeho preparátech bylo vždycky křemíku veliké množství. Nebude přece speciálně on přisypávat písek do zkumavek! Ukázalo se, že rozmluva s doktorem Schwarzem byla zajímavější. Jednou jsem mu přinesl svazek formulářů s rozbory. Když začal jeden z nich prohlížet, řekl jsem:

„Co se týče tady toho, nejsem si zcela jist.“

„Proč?“ zvedl na mne své světlemodré oči.

Když něco prohlížel, vždycky měl ve zvyku okusovat sirky. Dělal to i teď. Avšak po mé poznámce se mi zdálo, že jeho vždycky klidná a jistá tvář zpozorněla.

„Nenašel jsem tu křemík,“ odpověděl jsem, nespouštěje s něho oči.

„Křemík? Proč myslíte, že se tu musí za každou cenu vyskytovat?“

„Pravidelně ho nacházím ve všech preparátech, které mi dáváte. Pracujeme přece se sloučeninami křemíku?“

Když jsem položil poslední otázku, snažil jsem se vypadat pokud možno co nejlhostejněji a nejklidněji, třebaže mi z nepochopitelného důvodu srdce tlouklo jako zvon. Jakýsi šestý smysl mi napověděl, že jsem se teď dotkl něčeho nesmírně tajného.

Schwarz se najednou hlasitě zasmál.

„Panebože, co já jsem to ale za idiota! Celou tu dobu jsem vás nechal trápit se s otázkou, s jakými sloučeninami děláme! Vždyť jsem vám to měl říci hned na začátku. Vaše práce by hned měla zcela jiný smysl.“

Když se dosyta nasmál, utřel si kapesníkem uslzené oči a klidně, avšak vesele, řekl:

„Samozřejmě, zabýváme se studiem a syntézou organokřemičitých sloučenin. Zabýváme se organickými sloučeninami křemíku. A to je vše.“

Nepřestával jsem na něho udiveně hledět.

Chvíli přemýšlel a pak pokračoval ve vysvětlování:

„Víte, křemíkové organické sloučeniny jsou velice málo prostudovány. Ty, které byly doposud syntetizovány, nemají zatím žádný praktický význam. Podle všeho jim patří budoucnost.“

Doktor Schwarz vstal a přistoupil k veliké knihovně. Vytáhl z ní německý chemický časopis a podal mi ho.

„Vezměte si to a přečtěte si tam článek doktora Grabera o organokřemičitých sloučeninách. Těmito sloučeninami se profesor zabýval už před válkou. Nyní pokračuje ve svých výzkumech se stejnou náplní. A proč tady a ne v Německu? To je úplně jasné. Opravdová věda potřebuje samotu.“

4. URAGÁN

Po půl roce můj život vstoupil do jednotvárných kolejí. Přišla zima. Po západu slunce teď bývalo chladno, takže jsem vůbec neměl chuť vycházet na dovolenou večerní procházku. Elektrická kamna mou místnost nevyhřála, proto jsem si hned po setmění zaléhal pod pokrývku a četl.

Právě v této době jsem si všiml, že se v jižní laboratoři pracuje na plné obrátky. Z komínů baráků se ve dne v noci valil dým, v oknech se svítilo po celou noc. Jednou po pracovní době do mé laboratoře najednou vběhl s porcelánovou nádobou v rukou vysoký, světlovlasý člověk v kostěných brýlích. Ve dveřích se na okamžik zastavil jako solný sloup.

„Promiňte, prosím vás, musím najít pana Schwarze,“ zablábolil nakonec německy s rozpačitým úsměvem ve tváři.

„Pan Schwarz někam šel. Asi do své laboratoře,“ odpověděl jsem mu taky německy.

„Tam právě není. Byl jsem tam. A tolik to spěchá, strašně to spěchá.“

„Třeba bych vám mohl pomoci já?“ zeptal jsem se.

„To já nevím, nevím…“ přitiskl nádobu na prsa. „Posílá mě doktor Graber… Musí se hned udělat rozbor téhle věci.“

„To je právě moje záležitost,“ řekl jsem a vztáhl k němu ruku.

Němec ode mne odskočil a začal couvat ke dveřím.

„A smíte pracovat na ,Isoldě-2’?“ zašeptal, přikrývaje rukama svou drahocennou nádobu.

„Samozřejmě!“ zalhal jsem si drze při vědomí, že se mi nabízí výjimečná příležitost dozvědět se něco velice důležitého. „Samozřejmě. Smím pracovat na sérii ‚Isolda-2‘, ,Siegfried-0‘, ‚Svoboda‘, ‚Lorelei‘ a vůbec na všech druzích práce skupiny ‚Hliněný bůh‘.“

Sestoupila na mě nějaká ztřeštěná inspirace a já jsem si rychlostí blesku vymýšlel krycí názvy prací, které jsem neznal. Zaváhal a nesměle se zeptal:

„Vy jste Němec?“

„Panebože! Samozřejmě, jako kdyby mohl být k těmto výzkumům připuštěn cizinec! Pocházím ze Saaru,“ pokračoval jsem ve lhaní a v hlavě mi vrtala jediná myšlenka: „Dej sem rychle tu svou zatracenou baňku nebo přijde Schwarz a bude po všem.“

„Tak tady to máte. Já u toho ale musím být. Dostal jsem příkaz…“

„Dobře. Znám přece předpisy!“

Podal mi bílou porcelánovou baňku uzavřenou víkem.

„Co se má zjistit?“ zeptal jsem se ho.

„Koncentrace vodíkových iontů, množství křemíku, sodíku a železa.“

„To je všechno?“ zeptal jsem se zvesela.

„Ano! Jenom prosím vás dělejte rychle…“

V laboratoři mi pod stropem svítilo jasné elektrické světlo. Kromě toho stála ještě na pracovním stole jedna lampa bez stínítka. K té lampě jsem přistoupil a baňku otevřel.

Překvapil mě pach tekutiny, která byla uvnitř. Zlehka jsem zahýbal baňkou a stanul jako přimrazený, protože po sněhobílých stěnách stékala hustá rudá hmota.

Byla to krev.

„Panebože, na co čekáte? Je to vzor 17-42… Od toho včerejšího se liší pouze koncentrací vodíkových iontů… Jestli se rychle neudělá rozbor, srazí se…“

Zvedl jsem na Němce vytřeštěné oči, baňku jsem stále svíral v rukou. Najednou jsem ucítil, že krev uvnitř je teplá, docela ještě teplá…

„A jste si jist, že se… srazí?“ promluvil jsem nakonec chraptivě a pomalu jsem k němu přistupoval.

Začal couvat a upřel na mne velké modré oči. Tak jsme pomalu postupovali — on couval ke dveřím, já dva kroky za ním s křečovitě sevřenou porcelánovou baňkou v rukou.

„Teď mi řekněte,“ promluvil jsem skrz zuby, „čí je to krev?“

„Vy jste se zbláznil,“ vypískl. „Copak jste zapomněl? Je to přece série ,Isolda-2‘ — králíci, krysy a holubi. Kdybyste co nejrychleji…“

Rozesmál jsem se. Nevím, proč jsem se tak polekal té krve, nevím, proč na mě udělala takový příšerný dojem. Králičí krev! Cha-cha-cha! Zázrak! A já jsem myslel…

„Ale samozřejmě přece!“ zvolal jsem mezi smíchem a klepl jsem se dlaní do čela. „Já jsem myslel, že je to série…“

„To skutečně existuje série, ve které…?“ najednou mě přerušil Němec a začal postupovat zase on za mnou…

Obličej měl znetvořen nenávistí a pohrdáním. Sympatická mladá tvář se najednou proměnila v cosi příšerného…

Těžko si mohu představit, čím by skončilo toto nečekané setkání, kdyby do laboratoře nevtrhl doktor Schwarz. Přiletěl rozzuřený a divoký jako zvíře. Nikdy jsem ho takového neviděl. Ta tam byla jeho dobromyslnost, přívětivost a laskavost. Už na prahu zařval nějakým cizím hlasem:

„Ven! Ven odtud! Jak jsi sem mohl vlézt bez dovolení?“

Myslel jsem, že to říká mně a chystal jsem se už odpovědět, když se doktor Schwarz najednou rozběhl k Němci a uhodil ho pěstí do tváře. Ten si zakryl rukou oči a uskočil k oknu, ale Schwarz ho dohnal a uhodil ho ještě jednou.

„Zatracená svině, kde máš preparát?“

Němec neodpověděl. Ve tváři se mu leskl pot.

„Ptám se tě, kde je preparát, lotře?“

„Ten mám já, pane doktore!“ tiše jsem řekl německy a podával mu porcelánovou baňku.

Schwarz se ke mně prudce obrátil. Až do té chvíle si asi ani nevšiml mé přítomnosti, v tom okamžiku na mě však upřel vytřeštěné oči:

„Jakým právem sis dovolil vzít ten preparát?“ zařval. „Ty svině francouzská…“

Rozmáchl se, já jsem však stačil nastavit ruku a rána dopadla přímo na porcelánovou baňku. Byla to prudká rána, baňka mi vyletěla z rukou, narazila přímo na zeď nad mým pracovním stolem a rozlétla se na kousky. Po zdi se roztekla ohromná rudá skvrna a tmavé potůčky se rychle rozběhly dolů. Krev postříkala celý stůl, všechny mé papíry. Několik kapek dopadlo i na elektrické světlo a rudé krůpěje vytvářely na rozpáleném skle bublinky.

Chvíli panovalo mrtvé ticho. Naše oči byly připoutány ke skvrně na zdi. První jsem se vzpamatoval já:

„Promiňte, že jsem se ujal té práce, ale rozbor, podle slov tohoto pána, nesmírně spěchal…“

„Spěchal?“ promluvil Schwarz, jako by se probudil. „Ach ano, samozřejmě, spěchal…“

„Králíka právě zabili, pane Schwarzi…“ zakoktal světlovlasý Němec.

„Ano, právě teď. Krev byla ještě teplá a bylo třeba rychle zjistit koncentraci vodíkových iontů …“

„Ano, ano. Čert to vem! A já jsem si myslel… Ten ničema Hans mi říkal… Fuj, takový nesmysl…“

Schwarz přistoupil ke stolu a kapesníkem začal utírat lampu. Pak se dokonale uklidnil a jako vždy s úsměvem pohlédl dobromyslně a vesele nejdřív na mne, potom na Němce.

„Čert aby mě vzal! Asi jsem se trochu rozčílil. Za všechno může ten ničema Hans. Ten by měl dostat svůj díl. A na mne se nezlobte, Murdale. Vy také ne, Fröhlichu. Jako kluk jste jistě také dostával pro nic za nic od otce, když neměl náladu a vy jste právě přišel do rány. Věřte mi, chci pro vás jen to nejlepší. Pojďme, Fröhlichu… sám se doktorovi Graberovi omluvím za zničený vzorek. Zítra to budeme opakovat. Promiňte, Murdale, ještě jednou se omlouvám. Lehněte si a odpočívejte. Je už pozdě. Dobrou noc!“

Schwarz mi přívětivě pokynul rukou a společně s Fröhlichem, s nímž jsem se stejně nestačil seznámit, vyšel z laboratoře. Fröhlich si neustále tiskl dlaň k rozbitým rtům. Zdálo se mi, že na mě pohlédl s údivem.

Když odešli, stál jsem ještě chvíli u stolu zalitého krví. V hlavě se mi motalo páté přes deváté. Slyšel jsem rozzuřené nadávky doktora Schwarze, bázlivý a udivený Fröhlichův hlas, který si automaticky opakoval: „Isolda-2“, „Isolda-2“… Pak jsem zhasl a šel do ložnice. Spát se mi nechtělo vůbec. Ležel jsem na zádech a s očima upřenýma do tmy jsem přemýšlel o všem, co se seběhlo. Skutečně za všechno mohla špatná Schwarzova nálada? Nebo je v tom snad něco jiného? Proč se tak zuřivě vrhl na Fröhlicha? Proč tak najednou zchladl? Co mu Hans namluvil?

Otočil jsem se na druhý bok. V poušti se zvedal vítr a zrnka písku divoce narážela na okna. Ve vedlejší místnosti vyly v odtahu digestoře nárazy větru…

Každým okamžikem vítr sílil a okna v laboratoři se brzy začala chvět a drnčet. Písek všemožně šuměl ve snaze najít ve zdech nějakou štěrbinu, prodrat se dovnitř a všechno zasypat. Zvedl jsem se na lokty a pohlédl do okna. Byla neproniknutelná tma. Písečný prach zakryl oblohu jako hustá clona. Začínala bouře. Při takových uragánech se do vzduchu vznesou tisíce a tisíce tun písku. Celá ta smršť letí pouští, uvádí do pohybu hory písku, den se mění v noc a noc v peklo…

Uprostřed hvízdání a hučení k mým uším najednou dolehly nějaké podivné zvuky… Bylo to jakési škrábání, skřípání, praskání… Každým okamžikem to bylo stále zřetelnější. Vstal jsem a přistoupil k oknu. Škrábání se teď ozývalo docela blízko. Přitiskl jsem se ke stolu, upřeně jsem se díval do neproniknutelné tmy v očekávání, že uvidím něco nepochopitelného a tajemného, a to ve mně vyvolávalo strach i zvědavost současně. Očekával jsem, že se každou chvíli z proudů divoce letícího písku vynoří a ke sklu na druhé straně přilne něčí příšerná hlava… Najednou jsem pochopil, že skřípání a škrábání nepřichází zvenku, ale zevnitř, že zvuk vzniká v laboratoři, v sousední místnosti. Vrhl jsem se ke dveřím a dokořán jsem je otevřel. V tom okamžiku bylo skřípání zvlášť hlasité. Jako by se někdo snažil po tmě zastrčit klíč do klíčové dírky.

Přejel jsem rukou po zdi a otočil vypínačem. Spektro-fotometrická laboratoř byla v mžiku plná světla. Všechno tu bylo stejné jako před hodinou. Avšak podivné zvuky bylo slyšet velmi výrazně. Odkud přicházely? Pomalu jsem šel mezi stoly a přístroji, přistoupil jsem k odsávací digestoři, až jsem se.nakonec ocitl před velkými kovovými dveřmi, ukrývajícími transformátor k snížení napětí. Na šedivých litinových dveřích byla namalována lebka se dvěma hnáty, které škrtal rudý blesk. Německy tu bylo napsáno: „Pozor! Vysoké napětí!“

Ano, tady to bylo! Někdo chtěl otevřít dveře z druhé strany. Kdo to byl? Copak tam není transformátor?

Stál jsem tak poměrně dlouho a s určitými rozpaky hleděl na namalovanou lebku, až skřípání najednou přestalo. Cvakl zámek a dveře se pootevřely.

Nejdřív jsem spatřil jenom tmavou škvíru. Pak se do ní vsunula lidská hlava. Málem jsem vykřikl, když jsem poznal Maurice Poissona.

Naše oči se setkaly a on mi dal znamení, abych zhasl. Otočil jsem vypínačem a po paměti se vrátil ke dveřím. Maurice jsem neviděl, slyšel jsem však, jak těžce dýchá. Pak zašeptal:

„Není tu někdo?“

„Není.“

„Věřte mi, jsem čestný člověk a nemohu tu déle zůstat.“

„Co chcete dělat?“

„Utéci.“

„Kam?“

„Pryč odtud. Do Francie. Každému všechno povědět…“

„Copak odtud není možno odejít jenom tak?“

„Ne.“

„Jak to chcete udělat?“

„To je moje věc. Nemám čas na vysvětlování. Kolik je hodin?“

Pohlédl jsem na svítící ciferník náramkových hodinek.

„Tři čtvrti na dvě.“

„Za sedm minut budou daleko …“

„Kdo?“

„Stráže. Tak. Vezměte si tenhle klíč. S jeho pomocí ledacos poznáte. Jenom nechoďte šachtou vpravo. Jděte stále rovně. Vystupte po schodech nahoru a otevřte stejné dveře jako jsou tyto. Myslím si, že na mé místo nenajdou nikoho jiného dříve než za měsíc. Za tu dobu se stihnete se vším seznámit.“

„Jak vám mohu pomoci?“

„Třemi věcmi: potřebuji brýle, láhev s vodou a sklenici lihu. Líh vypiju hned.“

„Nemám brýle proti prachu. Mám pracovní brýle. A proč nejdete do místnosti?“

„Počkejte. Tak jednoduše k vám přijít nemohu. Dejte mi brýle, bez nich se neobejdu. Písek.“

Vrátil jsem se do svého pokoje a vzal se stolu brýle. Po hmatu jsem pak našel láhev se šroubovacím víčkem a naplnil ji vodou. Poisson vypil sklenici líhu a zapil ho vodou z láhve.

„Tak, to by mohlo být všechno. Teď mě vezměte na záda a odneste k vnějším dveřím. Jestli tam bude klid, půjdu ven.“

„Vás na záda?“ užasl jsem.

„Ano. Ponesete mě. Jinak budou vědět, že jsem u vás. Otočte se.“

Uchopil mne kolem krku, já jsem si ho naložil na záda a odnesl k východu.

Jakmile jsem otevřel vnější dveře, vrhl se na nás mrak písku. Na chvíli jsme se zaposlouchali do sténajícího větru. Maurice se dotkl mého ramene.

„Je čas. Sbohem. Nezapomeňte, že jste taky Francouz a člověk. Zavřete dveře do transformátorové skříně. Brzy vám taky bude všechno jasné…“

Přihrbil se a zmizel v naříkající tmě.

Vrátil jsem se, rozsvítil světlo a zavřel dveře transformátorové skříně.

Tu strašnou noc jsem už neusnul. Teprve k ránu mě přemohl tvrdý spánek. Probudilo mě bláznivé zvonění telefonu.

„Murdale, spíte jak zabitý!“ zaslechl jsem pronikavý hlas frau Einzig. „Proč nejste ještě v práci? Ze v noci nespíte a jako náměsíčník bloudíte po laboratoři, to už je vaše věc. Ale do práce laskavě vstávejte včas.“

„Proboha, a kolik je teď hodin?“

„Je devět hodin a dvě minuty.“

„Ale vždyť je tma jako v pytli…“

„Třebaže to nespadá do mých povinností, mohu vám oznámit, že je venku uragán,“ odpověděla jízlivě a zavěsila.

Rychle jsem se oblékl a šel se umýt.

5. KRYSA

Podivné Poissonovo objevení v mé laboratoři a jeho útěk ve mně vyvolal zmatek. Všechno se to seběhlo tak nečekaně, že jsem se po několik dní nemohl vzpamatovat a stále jsem myslel na všechny podrobnosti této události.

Jeho útěkem se v ústavu nic nezměnilo. Ani doktor Schwarz, ani frau Einzig, ani stráže nedávaly najevo, že došlo k něčemu neobvyklému. Všechno zůstalo při starém.

Jako dříve jsem dostával spoustu organických a neorganických látek od Schwarze. Zmizely jenom ty „špinavé“ preparáty, které mi přinášel Maurice.

Jeho zmizením jsem ztratil jediného společníka, se kterým jsem mohl otevřeně mluvit.

Víckrát jsem nespatřil ani Fröhlicha a doktor Schwarz se mnou začal jednat odměřeněji. Nyní se mnou nemluvil o věcech, které se netýkaly práce. Když prohlížel výsledky mých rozborů, býval často podrážděný a nic ho neuspokojovalo, nutil mě rozbory předělávat nebo opakovat. Všiml jsem si, že ve všech těchto případech látky určené k rozboru byly látky husté, poněkud zakalené, smolovité. Měly obrovskou molekulární váhu, někdy přes milión, a složitou molekulární strukturu, v níž jsem pomoci infračerveného spektrometru zjišťoval sacharidové a fosfátové skupiny spolu s dusíkatými zásadami. V těchto látkách jsem křemík nemohl zjistit a mně připadalo, že právě tato okolnost doktora Schwarze dráždila a znervózňovala. Jednou jsem sebral odvahu a zeptal se Schwarze, co je to za zvláštní látky. Aniž ke mně otočil hlavu a aniž přestal upřeně hledět na údaje sepsané do sloupce, odpověděl:

„RNK.“

Potom jsem si usilovně začal vybavovat všechno, co jsem z lekcí organické chemie věděl o ribonukleinových kyselinách. Bohužel toho moc nebylo. Tyto kyseliny jsou zvláštní biologický produkt a v běžných učebnicích organické chemie se o nich mluví pouze letmo. Téměř nic jsem o nich nenašel ani v té skromné informační literatuře a časopiseckých článcích, které jsem měl k dispozici. Ribonukleinové kyseliny jsou základní chemické látky, které jsou součástí jádra živé buňky. Je jich zvláště mnoho v buňkách, jež se rychle rozmnožují, a v buňkách mozkových. To je všechno, na co jsem si vzpomněl. Spolehlivě jsem věděl, že křemík do složení ribonukleinových kyselin nepatří…

Ke konci zimy mi práce přibylo. Téměř všechny rozbory se teď týkaly buď ribonukleinových kyselin nebo látek příbuzných. Ze soupisů prvků křemík úplně zmizel. Ze samolibého a dobrodružného vědce se Schwarz proměnil ve zlostného inkvizitora. Nemluvil, ale křičel. Když prohlížel mé záznamy, zuřivě je odhazoval stranou a bručel sprosté nadávky. Nedělal přede mnou okolky, vyskakoval, běhal do sousední místnosti, kde pracoval Ital Giovanni, a směsicí německých, italských a francouzských slov se na něho v kletbách obořoval. Začalo mi být jasno, že Ital je syntetický chemik a že má za každou cenu dostat křemík do ribonukleinových kyselin. Prováděl ohromné množství syntéz, po každé při tom měnil teplotu, tlak ve sterilizačních přístrojích a křivulích podle reagujících látek. Sacco křičel, že přesně prováděl všechny pokyny signora profesora a že on nemůže za to, když se křemík nechce spojit s molekulou ribonukleinové kyseliny.

Když se jednou doktor Schwarz obořil na Giovanniho s dalším proudem nadávek, nevydržel jsem to a zasáhl jsem.

„Copak můžete takhle jednat s člověkem? Obviňujete ho z toho, že nemůže podle vašeho rozmaru předělat přírodní zákony!“ vykřikl jsem, když Schwarz napřáhl na syntetika zaťatou ruku.

Schwarz na okamžik strnul a pak ke mně přiskočil.

„Ty jsi tady taky, ty francouzská svině? Ven!“

V očích se mi vztekem zatmělo, ovládl jsem se však a z místa jsem se nepohnul. Skrze zuby jsem procedil:

„Vy nejste chemik, z vás se stává ničema s dutou hlavou, jakmile syntéza dělaná pod vaším vedením nepřináší potřebný výsledek.“

Doktor Schwarz zbledl jak stěna a oči mu málem vylezly z důlků. Zalykal se vzteky a v tu chvíli by mě nejraději roztrhal na kousky. Tu právě přistoupil Giovanni k doktorovi zezadu. Italovy oči se leskly nenávistí. Vysoký, širokoramenný Schwarz byl silnější než kdokoli z nás, proti dvěma by si však těžko mohl něco dovolit. Rozmáchl se, aby mě uhodil, Ital ho však chytil za ruku.

„Okamžik, signore,“ řekl.

Schwarz chvíli stál mlčky mezi námi, hleděl hned na jednoho, hned na druhého a pak procedil skrz zuby:

„Tenhle den si moc dobře zapamatujte. Navždycky si ho zapamatujte. A teď se kliďte odtud!“

Po této bouřlivé příhodě jsem se pomalu vracel do své laboratoře. Zlostí ve mně všechno vřelo. Proklínal jsem chvíli Schwarze, chvíli celý svět především proto, že jsem ničemu nerozuměl. Doposud jsem nepochopil smysl práce v Graberově ústavu. Nechápal jsem, proč Schwarz zuří, když nenajde křemík v ribonukleinové kyselině. Nechápal jsem, proč odtud utíkal Poisson. Nechápal jsem, proč je laboratoř ukryta v poušti. V podstatě jsem nerozuměl ničemu, a to mě přivádělo k zoufalství.

Křemík, křemík, křemík, vrtalo mi hlavou, dokud jsem pomalu šel ke své ubikaci a šlapal po rozpáleném písku. To je on, křemík. Kysličník křemičitý v obrovském množství, rozházený po nekonečných pouštích Afriky. Je ho tu, kolik jen se člověku zachce. Žije si však svým samostatným životem. Existují přísné zákony, které mu předpisují, kde má být a kde být nemá. Je to prvek se svými svéráznými vlastnostmi, jaké má každý chemický prvek. Podle složení své elektronové stavby si určitým způsobem vede při chemických reakcích. Ochotně se sloučí s jednou látkou, nesloučí se však s jinou. Copak za tohle Giovanni může? Proč právě křemík? Jestliže Grabera zajímají organické sloučeniny křemíku vůbec, proč je pro něj tak nutné zabudovat atomy křemíku do molekuly biochemické látky?

Když jsem přistoupil ke dveřím laboratoře, zůstal jsem najednou stát jako opařený. Za tu dobu, co jsem žil v poušti, jsem se nejednou procházel po tom písečném moři. Zvykl jsem si na jednotvárnou krajinu. Znal jsem tu dopodrobna všechno. Od prvního dne mého pobytu v ústavu se zde nic nezměnilo a nepohnulo, jenom černý dým se valil z komína jižní laboratoře jednou mohutně, jindy slabě a povrch písku se podle síly větru pokrýval buď mírně zčeřenými kopečky, nebo byl zvrásněn řadami nehybných vln. Ve slunečních paprscích měl písek krémovou barvu, při zvlášť silném vedru dostával slabě namodralý odstín, jako by se pokrýval tenoučkým lesklým povlakem, v němž se zrcadlila obloha. Kolem dokola bylo všechno zasypáno pískem, na němž bylo sem tam vidět řídké lidské stopy, které rychle mizely.

A tak jsem dlouho stál přede dveřmi své ubikace a udiveně hleděl na předmět, povalující se u kamenných schodů. Byla to chcíplá krysa.

Byl to tak nečekaný objev, že jsem nechtěl věřit svým očím a zlehka jsem do šedivého chomáče kopl špičkou boty. Jaké bylo mé překvapení, když jsem pocítil, že jsem se dotkl něčeho tvrdého jako kámen.

Rozhlédl jsem se kolem. První dvojice stráží stála daleko na severní straně, druhá byla téměř vedle mne. Strážní stáli podle předpisu nehybně a dívali se směrem ke mně.

Okamžik jsem zaváhal, shýbl jsem se ke kryse a pečlivě jsem si začal zavazovat tkaničku u boty. Když jsem se napřímil, držel jsem zvíře v ruce. Vstoupil jsem do laboratoře.

Nejdřív jsem si myslel, že zvíře na sluncí vyschlo. Napadlo mě to proto, že sotva jsem se dotkl jejího dlouhého ocasu, snadno se zlomil docela jako slabá, suchá větvička. Avšak její tělo nebylo tak svraštělé, jako je tomu u vyschlých zvířat. Zdechlina spíše připomínala zvíře vycpané něčím velice tvrdým. Srst měla tuhou jako štětiny.

„Kdo mohl u mých dveří pohodit takovou vycpaninu?“ pomyslel jsem si.

Nemohl jsem krysu přehlédnout při předchozích procházkách. Objevila se tam právě dnes ráno, zatímco jsem byl u Schwarze. Možná, že za tu hodinu někdo přišel k mým dveřím? To by však bylo na písku vidět stopy. To znamená… Nemohla se tu vycpaná krysa objevit sama? Vzal jsem skalpel a zkusil ho zabodnout do břicha krysy. Ukázalo se však, že to bylo stejně nemožné, jako kdybych chtěl propíchnout kámen. Špička nože bezmocně sjížděla po povrchu a strhávala s sebou tenkou vrstvu srsti. Pokus uříznout nožičku skončil tím, že se pod tlakem skalpelu ulomila jako suchá větvička.

Když jsem se přesvědčil, že vycpané zvíře nebo snad mrtvolu se mi nepodaří rozřezat, položil jsem ho na těžkou desku, na níž jsem obvykle žíhal preparáty pro analýzu popele, vzal jsem kladívko a udeřil vší silou. Mrtvé tělo se rozpadlo na několik větších kousků. Povrch úlomků měl lesklý sklovitý vzhled s kresbou, ve které bylo možno snadno rozeznat řez vnitřními orgány zvířete. Nechápavě jsem otáčel v rukou úlomky. I kdybych třeba předpoklákal, že tuto krysu někdo odborně vyrobil z kamene a natáhl na ni kůži, proč by potom tak pečlivě reprodukoval její vnitřní stavbu?

Ne, to není kamenný model krysy. To je opravdová krysa, která z nějakých nepochopitelných důvodů zkameněla. A já jsem nerozuměl jenom jediné věci, zda zkameněla až když přiběhla ke dveřím mé laboratoře nebo…

Po krátké úvaze jsem z úlomků vybral malý kousek a rozběhl se ke spektrografu. Zazářil pronikavý plamen oblouku. Na spektrogramu jsem uviděl to, co jsem očekával — mezi ohromným množstvím různých čar, patřících především železu, byly zvlášť patrné silné černé čáry, podle kterých bylo možno snadno rozpoznat křemík.

Krysa byla opravdu kamenná.

Tento objev rázem vrhl docela jiné světlo na smysl celé mé práce. Pochopil jsem, proč se křemík tak neodbytně objevoval v mých rozborech. Matně jsem začal tušit, že nečistota, kterou mi přinášel Poisson, byla zřejmě produktem hoření nebo drcení podobných kamenných zvířat, jako byla krysa, kterou jsem našel. Mauricova narážka na to, že se doktor Graber chystá provést s biochemií nějaký nepěkný kousek, začala dostávat jinou tvář. Bylo mi už pomalu jasno, že se Němci snaží dostat křemík do živého organismu. Proč ale? Jistě to není proto, aby vyráběli kamenné vycpaniny. Proč?

Začalo se smrákat a já jsem stále seděl zahloubán do úvah.

Napětím se mi kalilo vědomí. Cítil jsem, že zešílím, jestliže co nejdříve nepochopím smysl toho všeho. Teď jsem se nemohl obrátit na Schwarze otevřeně a svůj objev jsem musel udržovat v tajnosti. Musel jsem k odhalení záhady hledat nějakou jinou cestu. A tehdy jsem si vzpomněl. Klíč!

Kde je klíč, který mi dal Poisson v noci, kdy prchal? Ano, je ukryt pod těžkou traverzou, na níž stál spektrograf. Našel jsem ho a jako nesmírně cennou věc stiskl v ruce… Rozhodně jsem přistoupil ke dveřím šedivé skříně, na níž byla namalována lidská lebka se dvěma hnáty přeškrtnutými rudým bleskem.

Ne, takhle to nejde. To není obyčejná procházka. To je nebezpečná výprava, na kterou se člověk musí dlouho a pečlivě připravovat. Každý můj pohyb tam u Grabera sledují. Frau Einzig ví o každém mém kroku. Než se vydám na cestu, musím si mnoho věcí vysvětlit.

Odstoupil jsem od šedivých dveří a znovu jsem položil klíč pod traverzu. Uklidil jsem úlomky z krysy do baňky a uložil do skříně s chemickým nádobím. Pak jsem se uložil ke spánku.

Tu noc se mi zdálo o nehybných kamenných modlách s rukama založenýma na prsou.

6. OÁZA NACHOVÝCH PALEM

To, že frau Einzig sleduje v telefonní centrále každý můj krok, mi bylo jasné brzy po příchodu do ústavu. Nešlo jen o to, že mě budila, když jsem z toho či jiného důvodu zaspal do práce. Byly i jiné, mnohem jasnější důkazy. Jednou po zaměstnání, když jsem odešel do svého pokoje, mi telefonovala a upozornila mě, že jsem zapomněl zavřít vodu ve fotolaboratoři. A jako vždy řekla se zdůrazněnou zdvořilostí a škodolibostí: „Pane Murdale, zřejmě si asi myslíte, že jste v Paříži a že vám pod okny vašeho bytu teče Seina.“ Druhý den se mě ptala, kdo u mě byl, třebaže u mě nikdo nebyl.

„Tak mi, prosím, řekněte, co jste právě dělal?“

„Přestavoval jsem sušicí skříň jinam, blíž k umyvadlu,“ odpověděl jsem udiveně. „A co má být?“

„Jasné,“ zakrákorala a zavěsila.

Tak tedy mohla nějakým nepochopitelným způsobem sledovat, co se děje v laboratoři. Dlouho jsem o tom uvažoval a došel jsem k závěru, že má Einzigová před očima panel s plánem mé laboratoře a na něm se jako u dispečera na nádraží rozsvěcují signální světla hlásící kde jsem a co dělám. Bylo třeba vyznat se v signalizačním zařízení.

Všechny těžké přístroje a skříně v laboratoři stály na kamenném podkladě, který nebyl spojen s hnědým linoleem na podlaze. Když člověk jde po tomto linoleu, má pocit, že šlape na měkký koberec. Podlaha byla zřejmě zařízena tak, že se trochu prohýbala jakmile si na ni někdo stoupl a při tom se někde spojovaly elektrické kontakty. Kontaktů bylo zřejmě několik, protože plocha všech místností, zvláště spektrofotometrické, byla veliká a těžko se mohl tlak na podlahu v jednom místě přenášet na celý povrch.

Jednou jsem se vyzbrojil šroubovákem, lezl jsem podél stěn a zvedal okraje linolea. Hledání bylo brzy korunováno úspěchem. Když jsem pozvedl linoleum přímo pod oknem, zjistil jsem, že na jeho spodní straně je připevněna jemná měděná síťka, která zřejmě tvořila jednu společnou elektrodu. Tato síťka ležela volně na nízkých pružinových třmenech, mezi nimiž byly k dřevěným deskám připevněny malé měděné destičky. Stačilo stlačit povrch linolea, pružinové třmeny se prohnuly a síťka se dotýkala jedné nebo několika měděných elektrod. Dispečerský panel u telefonistky byl na plánku mé laboratoře poset elektrickými žárovkami. Měla možnost stále sledovat mne i ty, kteří ke mně přicházeli. Pochopil jsem, proč mě Poisson žádal, abych ho přenesl přes laboratoř. Telefonistka by jinak udělala poplach!

Ve všech místnostech laboratoře byla signalizace zařízena stejným způsobem. Avšak to, že jsem se vyznal v tomto poměrně jednoduchém elektrickém schématu, ještě nedávalo odpověď na otázku, jak mohu odejít nepozorované z laboratoře. Mohl jsem samozřejmě někde několik elektrod spojit a tím vyvolat u dozorkyně dojem, že sedím na místě. Uvidí však, jak se pohybuji po místnosti a začne se hned zajímat, kde se tu vzal druhý člověk. Stínítko jí přece ukáže, že v místnosti není jeden, ale dva lidé! Najednou jsem dostal nápad. Bez dlouhého přemýšlení jsem si lehl doprostřed místnosti a pomalu se plazil po břiše. Pak jsem chvíli nehybně ležel v očekávání, co se bude dít. Stalo se přesně to, co jsem očekával. Pronikavě zazvonil telefon. Usmál jsem se a zůstal jsem ležet. Telefon ještě několikrát zazvonil a pak začal řinčet nepřetržitě. Byl jsem si jist, že kdybych tak ležel ještě dál, byl by celý ústav vzhůru nohama. Prudce jsem vstal a zvedl sluchátko.

„Kam jste se poděl?“ zaslechl jsem známý hlas.

„Já? Kam bych se měl podít?“ odpověděl jsem.

„Tak mi vysvětlete, co to tam děláte za kousky?“

Chvilku jsem se odmlčel a s předstíraným nadšením jsem řekl:

„Poslyšte, madame, váš pozorovací talent mě ohromuje. Opravdu jsem tu teď dělal kousky. Vylezl jsem na pracovní stůl a snažil jsem se sundat z okna záclonu, na které se usadilo několik kilogramů prachu. Kdyby stůl nebyl připevněn k podlaze, udělal bych to docela jednoduše. Takhle jsem ale musel…

„Stačí!“ přerušila mě prudce. „Zítra k vám někoho pošlu a ten vám záclony vymění.“

Tak jsem se teď mohl pohybovat po laboratoři nepozorovaně. Nesměl jsem chodit, musel jsem se jen plazit po břiše. Nesmírně se mi to hodilo.

Zbývala ještě jedna maličkost. Musel jsem to zařídit tak, aby si Einzigová myslela, že jsem v laboratoři, i když tu ve skutečnosti nebudu.

Při prohlídce postele jsem objevil elektrický kontakt v pérové vložce. Když jsem si lehal, vložka se prohýbala a dotýkala se podélné kovové tyče, izolované od ostatních částí postele porcelánovými vložkami. Stačilo spojit drátem pérovou vložku s kovovou tyčí a Einzigová si bude myslet, že spím. Nyní, když jsem se vyznal v signalizačním zařízeni, zbývalo promyslet podrobnosti nadcházející výpravy cestou, kterou onehdy přišel Poisson. Kontakt pod sebou budu muset spojit, než vstanu z postele. Pak se budu muset dostat na podlahu a přeplazit asi deset metrů ke skříni s transformátorem. Tady provedu složitý gymnastický úkon: protáhnu se dovnitř a nepostavím se při tom na nohy.

Vstup do skříně byl asi půl metru nad podlahou a dostat se do něho z polohy vleže bylo nemožné. Dlouho jsem přemýšlel, jak to udělat. Byl to kus cesty po místnosti, na kterém nejvíc záleželo.

Několik dní jsem se k nadcházející cestě pečlivě připravoval. Spojil jsem drátem pérovou vložku postele s kovovou tyčí a noc co noc jsem se plazil po laboratoři, abych se přesvědčil o spolehlivosti tohoto pohybu. Byla to opravdu spolehlivá metoda, protože ani jednou se neozval žádný poplašný signál. Za tu dobu jsem vymyslel, jak se nepozorovaně dostat do domnělého transformátorového prostoru. Bude třeba předem otevřít dveře a přehodit přes ně smyčku z provázku. Když se chytím za smyčku rukama a nohama se opřu o mohutnou skříň s chemickým nádobím, budu se moci vplížit do dveří, aniž se postavím. Jednu noc jsem absolvoval i toto cvičení. S velkou námahou jsem se zvedl s podlahy a vlezl do úzkého průchodu. Bylo to tu cítit zatuchlým teplým vzduchem; rukama jsem se dotkl kamenných schodů. Pak jsem vykonal tutéž operaci v opačném pořadí: pomocí stejného provázku a skříně jsem se znovu spustil do polohy vleže a vrátil se ke své posteli.

Tak jsem se tedy mohl vydat na cestu.

Vybral jsem si tichou, klidnou noc, kdy byl měsíc v úplňku a jasně ozařoval poušť. Dlouho jsem seděl u okna s pohledem upřeným na měsíční mlčení kolem. Stříbřité písečné duny připomínaly hladké mořské vlny, které strnuly na fotografii. V oknech jižní laboratoře svítilo světlo, okna zářila i v budově, kde bydlel Graber. Přesně v deset hodin večer bude všude tma. Světlo bude svítit jenom v jediném okně, kde má službu frau Einzig. Nevěděl jsem, co mi přinese tato cesta podzemím, avšak touha odhalit tajemství byla příliš veliká, než abych se vzdal svého plánu.

Světla začala konečně pohasínat a v deset se všechno ponořilo do tmy.

Pak jsem zvedl telefon. Za okamžik na to se ozvala Einzigová.

„Co si přejete, Murdale?“

„Měl bych k vám prosbu. Nějak mě zmáhá spaní a už nejsem schopen dodělat práci, která velmi spěchá. Vzbuďte mě, prosím vás, tak v šest sedm hodin.“

„Dobře, vzbudím vás,“ odpověděla.

„Dobrou noc, frau Einzig!“

„Dobrou noc!“

Za okamžik jsem ulehl do postele. Ležel jsem nehybně, jako bych se bál, že někoho vylekám.

„Teď,“ zašeptal jsem sám sobě po půlhodině.

Chvíli jsem hledal po kapsách a kontroloval, zda mám všechno připraveno. Klíč ode dveří, baterka, krabička zápalek… V druhé kapse jsem měl nůž. Do kapsy u pláště jsem si schoval kus provázku pro případ, že bych na druhém konci podzemní cesty musel provádět stejná cvičení jako tady.

Vsunul jsem ruku pod matraci a pevně přivázal pérovou vložku ke kovové tyči.

Zdálo se mi, že jsem vzdálenost od postele ke skříni s transformátorem překonal velmi rychle. Avšak pohled na svítící ciferník mých hodinek ukázal, že jsem se přes laboratoř plížil dvacet minut. Minula jedenáctá hodina. Když jsem se octl v těsném prostoru, pot se ze mne jen řinul. U dveří jsem chvíli počkal, abych se přesvědčil, zda jsem první část cesty absolvoval úspěšně. Pak jsem sestoupil o několik schůdků, zavřel za sebou dveře a rozsvítil baterku.

Kamenné schodiště vedlo šikmo chodbou s betonovými zdmi a končilo na malé plošince, kde začínala úzká vodorovná šachta. Strčil jsem do ní hlavu a posvítil si baterkou. Vypadala jako bez konce. Po pěti metrech začínala řada železných háčků, na nichž ležely kabely a dráty. Jimi byla do laboratoře přiváděna elektrická energie, bylo zajišťováno telefonní spojení a signalizace. Po chvíli prohlížení jsem hned rozeznal elektrický kabel od kabelu telefonního. Telefonní kabel měl modrou izolaci. V silném olověném kabelu bylo zřejmě veliké množství tenoučkých pramenů, které se pod podlahou rozvětvovaly a spojovaly s měděnými kontakty… Některá z dvojic vodičů teď předávala do dispečerské místnosti falešný elektrický signál, že spím. Při pouhém pomyšlení na to jsem se usmál.

Lezlo se mi špatně, protože mi železné háčky každou chvíli zachytávaly za oblek. Musel jsem se zastavovat a složitými pohyby se uvolňovat. Šachta nebyla zařízena na cestování.

Čím dále jsem lezl, tím byl vzduch těžší, až se mi nakonec zdálo, že zmizel docela. Zastavil jsem se, chvíli nehybně ležel a s ústy otevřenými dokořán jsem lapal po horkém, nedýchatelném vzduchu. Pak jsem lezl dále, každých pět až deset metrů jsem se však zastavoval. Podle mých výpočtů vedla šachta přímo na východ. Jestliže jsem se nemýlil, měl jsem se plazit nejméně kilometr, a to nebylo málo. Nepřekonal jsem ještě ani polovinu cesty, když jsem pocítil, že mě opouštějí síly. Před očima mi poletovaly různobarevné skvrny, v uších mi hučelo, srdce nepravidelně bušilo jako při horečce, někdy mi připadalo, že se zastavilo docela.

„Nedojdu. Musím se vrátit…“

Když jsem lezl do šachty, nevím proč jsem nepomyslel na to, že se třeba budu muset vracet. Teprve teď jsem pochopil, že to je nad mé síly. Šachta byla úzká a nemohl bych se v ní otočit. Mohl jsem jenom couvat. Zkoušel jsem tak lézt několik metrů a zastavil jsem se. Košile se mi vyhrnula přes hlavu a kovové háčky mě pevně zachytily za oblek. Abych se uvolnil, musel jsem znovu dopředu.

Nakonec jsem vyčerpal všechny své síly a znehybněl jsem v úplné tmě, někde uprostřed betonové šachty s nedýchatelným vzduchem pod tlustou vrstvou písku. „Poisson přece nějak tou cestou prošel! O co tedy vlastně jde? Dopředu, jedině dopředu.“

Rozsvítil jsem baterku a znovu jsem se plazil, zastavoval jsem se, jenom abych se uvolnil od dalšího háčku.

Nedostatkem vzduchu a nesmírným vypětím jsem téměř ztrácel vědomí, když mi najednou připadlo, že mě ovanul čerstvý vzduch. Zastavil jsem se, posvítil si na zeď a spatřil, že se od šachty odděluje ještě jeden kanál. Tato odbočka byla o něco širší a vedly do ní všechny dráty i kabely. Dovtípil jsem se, že vedou ke Graberovi.

„Jděte stále rovně,“ vzpomněl jsem si na Poissonova slova.

Ležel jsem tu notnou chvíli a popadal dech. Pak jsem pohlédl na hodinky a mráz mi přejel po zádech: byly dvě hodiny po půlnoci. Jestliže budu dál postupovat stejnou rychlostí, nevrátím se včas. Zhasl jsem světlo a postupoval dál, pomáhaje si oběma rukama.

Nakonec jsem hlavou narazil na něco tvrdého. Rozsvítil jsem baterku a viděl, že jsem na dně prostoru podobného tomu, jaký byl pod mou laboratoří. Nahoru vedlo strmé kamenné schodiště…

Když jsem zasunoval klíč do klíčové dírky, měl jsem pocit, že za dveřmi už stojí Graberovi agenti, připraveni zmocnit se mě. Připadalo mi, že má nepřítomnost byla již strašně dávno odhalena a že byl vyhlášen poplach. Dělal jsem všechno tak, jak jsem si promyslel. Ať se stane co chce. Potichu jsem otočil klíčem a otevřel dveře.

Byla tam veliká podlouhlá místnost se širokými, nízkými okny. Měsíční světlo jimi nepronikalo, dovtípil jsem se, že vedou na východ. Uprostřed místnosti jsem viděl něco jako pec starých alchymistů: na čtyřech tenkých nohách spočívala kuželovitá střecha s komínem do stropu. U oken byly široké sloupy a na nich květináče s rostlinami. Jejich listy i větve se výrazně rýsovaly před stříbřitými okny.

Dlouho jsem nehybně stál u otevřených dveří a naslouchal. Ani jediný šelest, ani jediné vydechnutí, ani jediné zašustění. Vzduch tu byl zatuchlý. Jako kdyby v této místnosti už dávno nebyli lidé…

Posvítil jsem si baterkou a zjistil, že tu je dřevěná podlaha.

„Tato místnost není pod kontrolou,“ řekl jsem si.

Místnost připomínala skleník. To, co se tyčilo uprostřed, vypadalo na obyčejná kamna, na nichž stály kovové kádě. V květináčích na stolech opravdu byly rostliny. Avšak i v pološeru jsem pochopil, že to nebyly rostliny obyčejné. Neměly zelené listy. Ve svitu baterky mi připadaly žluté.

Neovládl jsem se, přistoupil k jednomu z květináčů a dotkl se rostliny rukou. Zdálo se, že výhonky i listy jsou drsné jako hrubá kůže. Snadno se lámaly. Pod listy jedné rostliny jsem zpozoroval nějaké plody, byly tvrdé a pevné, třebaže na pohled připomínaly rajská jablíčka. Vytáhl jsem z kapsy nůž, přeřízl výhonek a kořist schoval v kapse.

Hodinky ukazovaly čtvrt na čtyři, když jsem přistoupil ke dveřím v pravém rohu skleníku. Byly pootevřené. Když jsem vyšel ven, nedokázal jsem se hned orientovat. Budova stála v rohu rozlehlé zahrady ohrazené vysokými zdmi, které se rozbíhaly v pravém úhlu a mizely za kmeny stromů. Stromy jsem poznal: byly to právě ty palmy, které jsem vídal, kdykoli jsem vycházel z laboratoře.

Nebylo pochyb, byla to oáza nachových palem. Teď se však podobala spíše obrovskému hřbitovu. Na vysokých záhonech obložených kameny rostlo nějaké křoví. Přihlásil se předjitřní vánek, který každým okamžikem sílil, avšak listy rostlin se ani nepohnuly.

Toto mlčenlivé písečné pole s rostlinami bez života vypadalo v paprscích zapadajícího měsíce jako přízrak, jako něco nepřirozeného. Člověk tu neměl pocit svěžesti, nevoněla tu zeleň a květy. Několikrát jsem se dotkl rukama listů a větviček, vždycky jsem však odtrhl ruku, protože rostliny byly tvrdé a pevné a vypadaly jako vyschlé mrtvoly.

Šel jsem touto podivnou zahradou jako začarovaný a zapomněl jsem na obtížnou cestu zpátky, nemyslel jsem na to, jak se budu vracet. Utápěl jsem se v dohadech a nemohl jsem pochopit, proč byl vytvořen tento příšerný, nepřirozený rostlinný svět. Najednou se mě zmocnila deprese. Mrtvá zahrada v poušti, vysoké záhony podobné hrobům, vzdálené siluety palem, hluboký písek a lehký šum v nehybných listech ve mně vyvolávaly dojem, že jsem se octl na onom světě, v záhrobní rostlinné říši…

Měsíc poklesl nad obzor a téměř se dotýkal zdi, která oddělovala oázu od ostatního světa. Rozhodl jsem se, že je čas vrátit se. Když jsem vstoupil do hlubokého stínu, který vrhala zeď, zaslechl jsem zvuky vypadající jako vzdálené výstřely. Přicházely odněkud zleva. Zaposlouchal jsem se. Opravdu, několik jednotlivých vzdálených výstřelů a pak „ta-ta-ta-ta-ta“, něco jako kulometná dávka…

Stále jsem se držel ve stínu a přistoupil jsem téměř těsně k místu, kde zeď mířila v pravém úhlu na východ. Výstřely a kulometné dávky teď bylo slyšet zřetelně a já jsem se zastavil, abych přemýšlel, co se tam za zdí děje. Pomalu jsem se šoural podél ní sžírán zvědavostí, až jsem najednou narazil na dvířka. Byla zavřena. Znovu jsem v nočním tichu zaslechl „ta-ta-ta-ta-ta“ a vzápětí hned vzdálený hlas jako dětský pláč… „Copak za zdí někoho popravují?“ pomyslel jsem si. Výstřely zmlkly a ať jsem čekal jak chtěl, už se neopakovaly.

Nevím, jak dlouho jsem stál u dvířek, když najednou zaskřípala a já jsem instinktivně odskočil daleko stranou, abych se schoval za nízkým rozložitým stromem.

Neviděl jsem, jak se dvířka otevřela, protože stín v rohu byl příliš hluboký a měsíc poklesl ještě níže k obzoru. Napjatě jsem hleděl do tmy a dlouho jsem nic nemohl rozeznat. Teprve po několika mučivých minutách jsem viděl, jak se podél zdi směrem ke skleníku velice pomalu blíží něco šedivého. Byl to člověk. Spíše jsem odhadoval, že je to člověk. Šedivá silueta postupovala zvláštními trhavými pohyby a ztěžka našlapovala v hlubokém písku.

Stál jsem ve svém úkrytu ve strachu pohnout se a očima jsem sledoval šedivý stín. Kdo je to? Co dělal v této době tam za zdí? Proč jde tak pomalu? Pak mi jako blesk proletěla hlavou myšlenka: „Jde ke skleníku! Všechny cesty pro návrat budou teď odříznuty!“

Klopýtaje o nějaké těžké a jako kámen tvrdé plody, šel jsem rychle přes záhonky a pohyboval se souběžně s kamennou ohradou. Šedivý stín brzy zůstal daleko za mnou a stál jsem u dveří skleníku.

Odtud jsem rozeznal, že loudavý člověk před sebou tlačí ohromný zahradnický trakař. Sotva znatelně bylo slyšet skřípání jediného kola.

Rozhodně jsem vstoupil do skleníku a zamířil ke dveřím. Byla tu úplná tma a musel jsem několikrát rozsvěcet baterku. V okamžiku, kdy jsem sestupoval dolů, jsem zaslechl, jak pod tíhou těžkopádných kroků zaskřípal pod okny písek. Pak jsem za sebou zavřel dveře a tiše otočil klíčem.

Zpáteční cesta šachtou mi připadala mnohem kratší.

7. ROBERT FERNAND

Jednou ráno ke mně doktor Schwarz přivedl člověka, kterého jsem nikdy předtím neviděl. Byl to starší vysoký muž se širokými rameny a se záplavou černých, kudrnatých vlasů.

„Seznamte se, to je pan Fernand, náš biochemik,“ oznámil Schwarz. Fernand na mě hleděl přimhouřenýma očima a s lehkým úsměvem. „Dobrý den,“ řekl jsem.

„Dobrý den,“ odpověděl francouzsky se sotva znatelným cizím přízvukem.

„Doktor Fernand bude u nás plnit funkci, kterou dříve vykonával Poisson,“ řekl Schwarz. „Doufám, že budete dobrými přáteli.“

Kývl na mě a vyšel ven. Fernand mi postavil na pracovní stůl stojánek se zkumavkami naplněnými dobře známými kalnými roztoky a mlčky přecházel po laboratoři. Zastavil se u přístrojů a sklonil hlavu téměř až k nim. Sledoval jsem jeho pohyby a snažil jsem se uhodnout, kdo to je a co tu znamená. Nevím proč se mi zdálo, že to není Francouz. Abych nedal najevo svou zvědavost, pustil jsem se do třídění zkumavek, zatímco Fernand neustále přecházel po místnosti s rukama za zády, aniž se něčeho dotkl. Jenom se díval.

„Mám dělat rozbory úplné nebo jenom spektrální?“ zeptal jsem se lhostejně.

„A jak to máte předepsáno?“ zeptal se a přistoupil k mému stolu. „Záleží na tom, co potřebujete. To já nevím.

Zamyslel se a pak odpověděl:

„Udělejte pro začátek úplný rozbor.“

Přikývl jsem a pustil jsem se do preparátu číslo jedna.

„Nebudete mít nic proti tomu, když se vám budu trochu dívat do ruky?“ zeptal se.

„Když mátě chuť, prosím,“ odpověděl jsem bez sebemenšího nadšení, Řekl jsem si, že mi sem toho Fernanda přidělili jako špeha.

Přešel jsem do přípravné místnosti, přefiltroval roztok a filtr se sraženinou jsem dal usušit do sušárny. Roztok jsem přelil do křemenné kyvety a vrátil se ke spektrografu. Fernand mě neodbytně sledoval. Začalo mě to dráždit.

„Teď budu exponovat spektrum a vy si můžete odpočinout,“ řekl jsem německy a snažil jsem se vyslovit větu co nejkousavěji.

„Děkuji,“ odpověděl mi ryzí němčinou.

„Přirozeně, Němec to je,“ pochopil jsem.

Zahučel transformátor vodíkové lampy. Uchytil jsem kyvetu do držáku a usedl vedle spektrografu. Fernand usedl ke stolu. Několik minut jsme mlčeli.

„Nebojíte se, že si sežehnete obličej ultrafialovými paprsky?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou.

„Už jsem si na to zvykl. Na můj obličej ultrafialové paprsky nepůsobí.“

Hleděl jsem mu do tváře. Na Němce byl příliš opálený. To mě uvádělo trochu do rozpaků.

„Už jste tu dlouho?“ vyptával se.

„Ano, dlouho,“ odpověděl jsem mu a odvrátil jsem se.

„Z Francie?“

„Z Francie.“

„Líbí se vám tu?“

Pozvedl jsem na něho udiveně oči.

„A to má něco společného tady s tím?“

„Promiňte,“ zasmál se Fernand. „Je to přirozeně pouhá zvědavost… Promiňte,“ opakoval.

Od té chvíle mi už na paty nešlapal. Opřel se lokty o stůl, zavřel oči a zdálo se, že se pohroužil do svých myšlenek. Když jsem se pustil do třetí zkumavky, najednou vstal a bez jediného slova vyšel z místnosti. Oknem jsem viděl, jak obešel mou ubikaci a širokými kroky zamířil po písku k jižní laboratoři. V půli cesty ho zastavila stráž, ukázal propustku. Strážný zasalutoval a odešel.

„Nějaké velké zvíře. Chodí si, kde se mu zlíbí.“ Vrátil se teprve navečer. Vypadal trochu neklidně a unaveně.

„Je všechno hotové?“ zeptal se.

„Dávno. Tady na formulářích to máte všechno napsáno.“

Chvílí mlčky prohlížel mé záznamy a pak ke mně zvedl své krátkozraké oči.

„Podle mého mínění to všechno nemá smysl,“ řekl trochu nejistě.

„Nevím. Doktor Schwarz a doktor Graber to vědí lépe.“

Fernand pokrčil rameny.

„Vůbec nechápu, proč je třeba dělat z obyčejných králíků kamenné, kdo potřebuje mít místo dobrých, šťavnatých rajských jablíček a banánů rajská jablíčka a banány tvrdé jako kámen.“

Zpozorněl jsem a upřeně se na něho podíval. Za celou dobu mého pobytu tady se mnou nikdo nepromluvil tak otevřeně o věcech, které se děly v Graberově ústavu. Že by to byla provokace? Třeba mě Němci podezřívají, že už příliš mnoho vím a chtějí mít prostě jasno, kolik toho je? Pevně jsem stiskl rty a neodpověděl jsem.

„No dobře. Dobrou noc,“ řekl Fernand a odešel. Několik dnů se neukázal. Za tu dobu došlo k události, která měla sehrát rozhodující úlohu v celém tomto příběhu.

Jednou večer po práci jsem telefonoval Einzigové, abych si zkontroloval čas. Zvedla telefon, řekla známé „haló“ a najednou se mnou přestala mluvit. Místo jejího hlasu jsem z ničeho nic zaslechl několik hlasů najednou. Nebyl to hovor příliš srozumitelný, byl uspěchaný, velice brzy jsem však pochopil jeho smysl. Kdosi Einzigové hlásil, že přišel radiogram oznamující příjezd vysokých hodnostářů do ústavu. Vzhledem k tomu bylo třeba něco udělat, s něčím si pospíšit, pro někoho poslat. Datum příjezdu nebylo přesně stanoveno. Einzigová zavěsila a já jsem nic víc neslyšel.

Druhý den ráno vypukl na území ústavu shon. Viděl jsem Schwarze, jak několikrát spěšně přechází ze své laboratoře do laboratoře jižní a zpět, jak z jižní laboratoře vybíhá poklusem několik lidí v bílých pláštích do Graberovy budovy, jak podél východní zdi dopředu i dozadu vzrušeně pobíhají místní dělníci.

Ten den na mě zapomněli.

Avšak brzy odpoledne se v mé místnosti objevil Fernand. Na první pohled bylo vidět, že je nesmírně vzrušen, a já jsem se dokonce ani nedivil, že nepřinesl žádné preparáty.

„Čím mohu posloužit?“ zeptal jsem se výsměšně, protože jsem věděl, že Němci jsou příjezdem představených rozrušeni.

Fernand se provinile usmál a nějak docela prostě řekl:

„Fuj, to jsem se naběhal. Chtěl bych si u vás odpočinout…“

„Odpočinout?“

„Ano. Nebudete mít nic proti tomu, když si u vás na chvíli sednu?“

Pokrčil jsem rameny a ukázal na židli. Sedl si a promluvil :

„Prosím vás, kdyby sem přišel doktor Schwarz, říkejte mi něco o své práci. Bude to vypadat, že jsem za vámi přišel služebně.“

Pozorně jsem mu pohlédl do očí. Začínalo mě to všechno rozčilovat.

Zeptal jsem se:

„Vy si asi myslíte, že jsem úplný pitomec a že té celé komedii nerozumím?“

„Komedii?“ řekl a dokonce trochu povstal. „Podle mě to komedie není. Pro vás možná ano, pro mne však ne…“

„Pane Fernande, pojďte, domluvíme se: jestli jste dostal úkol hlídat mě, dělejte to nějak chytřeji…“

Sklopil hlavu, otřel si rukou čelo a tiše se zasmál.

„Zatraceně! Vždyť je to logické, jaké já mám právo na vaši důvěru? Žádné…“

Připadalo mi divné, že tak mluví. Choval se velice bezprostředně.

Zamyslel se a najednou promluvil znovu:

„Dobře. Buďme upřímní. Nic jiného mi nezbývá. Jenom mi odpovězte na jedinou otázku. Možná, že vám bude připadat zvláštní. Pro mne to však je důležité. Souhlasíte?“

„Záleží na otázce,“ řekl jsem v neklidném očekávání.

„Máte rád Francii?“

Zatímco jsem přemýšlel, hleděl na mne široce otevřenýma černýma očima. Najednou jsem pocítil, že přede mnou nestojí člověk, za kterého jsem ho měl.

„Je-li to důležité, mohu vám odpovědět. Mám.“

„Věřím vám. Poslouchejte,“ začal šeptat. „Nejsem Fernand a hrozí mi nebezpečí…“

„Kdo tedy jste?“ zašeptal jsem.

„Dozvíte se to, až přijde čas. Němec ale nejsem. Nejsem ani Francouz!“

„Pojďte do rentgenologické pracovny. Tam se můžeme zavřít a promluvit si, aby nás nikdo neslyšel,“ přerušil jsem ho.

Odešli jsme do rentgenologické laboratoře a já jsem zapojil přístroj. V místnosti to začalo hučet. Fernand se ke mně naklonil a řekl:

„Přijel jsem sem s doklady nějakého Roberta Fernanda z Mnichovského výzkumného střediska. Ten Fernand byl po válce odsouzen k doživotním nuceným pracím za lékařské a biologické pokusy s vojenskými zajatci. Ale za pomoci svých západních přátel se brzy octl na svobodě a nastoupil v důležité funkci lékařského poradce u dnešní vlády…“

„Dobře, jenže co vy…“

„Neptal jsem se nadarmo, jestli máte rád svou vlast. Jde totiž o to, že má vlast je tady…“

„Tady? V Africe?“

„Ano, tady, na této půdě. Už dlouho nás znepokojuje to, že se tady uhnízdili Němci. Je čas tomu udělat konec.“

Poslední slova Fernand vyslovil rozhodně jako výzvu.

Najednou jsem se začal stydět za to, že jsem Evropan.

„Počkejte okamžik, Fernande, nebo jak se vlastně… Vždyť pokud já vím, Graber tu provádí pouze vědecké výzkumy.“

„Vědecké?“ Prudce se sklonil až k mé tváři. „Robert Fernand dělal také s lidmi takzvané vědecké výzkumy. Za živa je zmrazoval, vléval jim do tepen roztoky olovnatých solí, aby získal unikátní rentgenové snímky, on…“

„A copak tohle dělá Graber?“ užasle jsem vykřikl.

„Nevím, nevím… Jsem tady vlastně proto, abych se to všechno dozvěděl. Mezi našimi lidmi kolují různé zvěsti…“

„Jaké zvěsti?“

„Nebudu je opakovat. Musí se to prověřit.“

„Jak vám mohu pomoci?“ zeptal jsem se dojatě.

Pomyšlení na nelidské práce v Graberově institutu mě napadlo velice často, zaháněl jsem je však od sebe, protože jsem nevěřil, že v naší době by se věda mohla zabývat něčím tak ničemným a zločinným. Když tuto myšlenku teď vyslovil Fernand jasně a srozumitelně, pochopil jsem najednou, že se určitě stanu jeho pomocníkem, nechci-li se stát spoluúčastníkem zločinu.

„Jak vám mohu být užitečný,“ znovu jsem se zeptal.

„Dobře, poslouchejte,“ zašeptal. „Brzy přijede na inspekci do Graberova ústavu skupina vojáků. Kromě vojáků tam budou zástupci dvou výzkumných firem: americké Western biochemical service a německé Chemische Zentral. Je to vlastně jedna firma. Obě u nás začaly tím, že sem dovážely mýdlo a cukrkandl. Jedno i druhé se objevovalo ve stejném balení, jednou však s nápisy anglickými, podruhé německými. Tak tedy zástupci těchto dvou firem přijedou prohlížet a současně předvádět generálům své, abych tak řekl, africké panství, seznamovat je s úspěchy a výsledky Graberových prací. Je třeba dostat se na zkoušky.“

„Na jaké zkoušky?“

„Graber bude předvádět výsledky své práce.“

„Kde?“

„Zřejmě v parku za zdí.“

„Co tedy máme udělat?“

„U těch zkoušek musíte být vy.“

„Já? Děláte si legraci! Pouštějí mne z tohoto baráku třikrát denně na procházku. Padesát kroků od dveří vpravo, padesát vlevo. Víte přece, že území hlídají stráže.“

„Ano,“ povzdechl těžce, „vím. Tím spíš toho musíme dosáhnout.“

Vzpomněl jsem si na svou podzemní cestu k oáze nachových palem a svitla mi jiskřička naděje.

„Dejme tomu, že něco vymyslím. Třeba se stane zázrak a podaří se mi dostat se na zkoušky, i když ani nevím, kde se budou konat. Ale co s vámi? Vy přece musíte zmizet. Musíte utéci. Jestliže přijedou zástupci firmy a uvidí, že nejste Fernand…“

Pomalu pokyvoval hlavou.

„Nemohu utéci. Nesmím se jim jen dostat na oči. Dokonce i kdyby mě potřebovali, třebaže doufám, že mě nijak postrádat nebudou.“

Dlouho jsme mlčeli. Pak jsem se zeptal:

„Vy se zřejmě můžete poměrně volně pohybovat po území?“

„Ano, poměrně ano.“

„Kam můžete chodit?“

„Všude, s výjimkou Graberova sídla a té divné zahrady za zdí.“

„Myslíte oázu nachových palem?“

„Nachových? Proč právě nachových? Ty palmy mají barvu jako špinavý písek.“

Zasmál jsem se.

„Ten název jsem si vymyslel. Když jsem sem přijel, byly zbarveny paprsky zapadajícího slunce do ruda.“

„Za zeď nesmím, přestože má laboratoř leží těsně u zdi, za níž je oáza.“

Podivil jsem se. Copak Poisson nesměl volně chodit do skleníku, ve kterém jsem byl? Ostatně…

„Poslyšte,“ řekl jsem. „Měl bych plán. Můžete se dostat do zahrady. Ale pamatujte, že stavba za zdí je obydlena a já nevím, kdo tam bydlí. V době, která zbývá do příjezdu vojáků, musíte všechno dopodrobna zjistit. Podaří-li se vám vyzvědět, kde budou předváděny výsledky Graberovy práce, pokusím se něco udělat.“

„Ale jak se dostanu do oázy?“

Vypnul jsem rentgen a vyšli jsme do laboratoře.

„Abych nezapomněl, jak se doopravdy jmenujete?“ zeptal jsem se.

„Říkejte mi zatím Fernand,“ odpověděl mi s úsměvem.

Zastyděl jsem se za svou prostoduchost.

Přistoupili jsme ke skříni zavěšené na zdi. Na dveřích byla namalována lebka se dvěma hnáty, přeškrtnutá rudým bleskem.

„Máte tohle ve své laboratoři?“ zeptal jsem se. Přikývl.

Přistoupil jsem ke spektrografu, pod traverzou jsem vytáhl klíč a skříň otevřel. Fernand pohlédl dovnitř a tiše hvízdl.

„Je to jasné?“ zeptal jsem se.

Přikývl.

„Nezapomeňte však ještě na něco.“

Zavřel jsem dveře, přivedl ho ke zdi a pozvedl okraj linolea. Ukázal jsem mu kovové kontakty.

„O tom vím,“ zašeptal. „Je to ve všech místnostech, ve kterých pracují cizinci.“

„Vždyť přece Poisson…“

„Když Poisson utíkal, někde poškodil signalizaci. Po mém příjezdu se rozhodli neobnovovat ji.“

„Odkud to všechno víte?“ podivil jsem se.

„Máme tu ještě jednoho přítele…“

„Koho?“

„Až později. Teď mi půjčte klíč.“

Podal jsem mu klíč a on mi pevně stiskl ruku.

„Jestli tedy chcete, abych vám pomohl, snažte se sehnat o všem co nejvíc informací. Definitivní postup vypracujeme večer před zkouškami.“

„Na shledanou!“

„Na shledanou, pane Fernande!“

Den po mé rozmluvě s Fernandem jsem přestal dostávat jídlo. Ráno, přes den ani večer se Arab s termoskami neobjevil a já, pěkně vyhladovělý, jsem zatelefonoval Einzigové. Dlouho se nikdo neozýval, když však zvedla telefon, mluvila se mnou ostrým, podrážděným tónem. Předešla mou otázku:

„Však nezemřete, Murdale! Jsme na tom všichni stejně. Chtěla bych se najíst stejně jako vy. Čekejte!“

Místo večeře jsem si vyšel na „procházku“ a přemýšlel, proč se najednou Graberův ústav octl bez jídla. Chtěl jsem vstoupit do Schwarzovy ubikace, abych si promluvil s doktorem o tomto nečekaném zvratu událostí, najednou se však otevřely dveře a z domu vyběhl Giovanni Sacco, italský syntetik.

„Signore!“ zavolal jsem na něj. „Taky máte hlad?“

Sacco se rozhlédl kolem sebe a sotva znatelně mi dal najevo, abych přistoupil blíž.

„Hlad je jenom polovička neštěstí. Brzy budeme umírat žízní…“

„Pročpak? Copak sem přestali dovážet vodu?“

Křivě se usmál.

„To je právě to, že ne. S vodou je všechno v pořádku. Jenom pít ji…“

„Cože?“

Giovanni pokrčil rameny, začal mluvit strašně rychle a pletl dohromady francouzská a italská slova.

„Celý problém je ve vodě… aspoň si myslím … I Arabové ji už dávno nepijí… Proč by jinak odtud utíkali… Není tu teď jediný místní obyvatel… Všichni proklínají vodu… Celý problém je v ní…“

Nechápavě jsem hleděl na Itala. Najednou se mu zkřivila ústa, prudce se otočil a zmizel ve dveřích. Otočil jsem se ve směru kroků, které jsem zaslechl. Přicházel ke mně doktor Schwarz.

„Copak vám neřekli, že vycházky jsou zakázány?“ pronesl úsečně.

„Neřekli. A proč?“

„Neptejte se a už ať jste zpátky,“ rozkázal.

Vzbouřil jsem se.

„Poslouchejte, doktore! Myslím si, že jsme spolu do školy nechodili, a voják nejsem, abyste mi měl právo dávat rozkazy.“

Schwarz se přezíravě usmál.

„Nemám bohužel čas, abych vám teď vysvětloval, jaké právo máte. Dělejte, co jsem vám nařídil. Zatím tady poroučíme my.“

Slovo „my“ zřetelně zdůraznil.

„Jak dlouho ještě?“ nevydržel jsem a poznamenal kousavě.

„O tom někdy jindy. Už ať jste ve své ubikaci!“ V laboratoři jsem hodně přemýšlel o tom, co mi řekl Giovanni. V deset večer se otevřely dveře a v nich se objevil usmívající se Fernand a držel velký balík. „Žijete ještě?“ zeptal se vesele a mrkl na mne.

„Taktak. Snědl jsem poslední kůrku chleba.“

„Tak se najezte. Přikázali mi, abych vám přinesl suchou stravu. Něco teplého hned tak nebude.“

Položil balíček na stůl, sám začal přecházet po laboratoři a tiše si pohvizdoval známou písničku.

Lačně jsem se vrhl na vyschlé suchary a uzený salám. Když jsem zhltl několik kousků, zeptal jsem se: „Z čeho máte takovou radost?“

„Z čeho? Z toho, že to začalo!“

„Co začalo?“

„To, co muselo dříve nebo později začít. Graberovi dělníci se rozutekli. Nejsou tu ani kuchaři, ani sluhové, ani nosiči, ani topiči. Utekli všichni šoféři kromě Němce, který vozí vodu. Místní obyvatelé panu profesorovi vyhlásili bojkot. Začala stávka!“

„Co tak najednou?“

Fernand ke mně přistoupil docela blízko a s přimhouřenýma očima řekl:

„Schwarz mě ujišťoval, že příčinou všeho je pověra. Já však vím, že to tak není.“

Přestal jsem kousat a upřeně jsem se na něho zadíval. Sedl si na okraj stolu a zapálil si cigaretu.

„Mezi zdejšími Araby se prý roznesla zpráva, že Evropané žijící za touto zdí, sem byli posláni samým ďáblem! Žít a pracovat společně s bílými lidmi za zdí se rovná hanobení Alláha. A tak tedy utekli.“

„To vám říkal Schwarz?“

Fernand přikývl.

„Lže. Nevěřte mu ani slovo.“

„Já mu taky nevěřím.“

„Mimochodem Ital Sacco z ubikace doktora Schwarze mi naznačil něco o vodě. Víte, zažil jsem takovou příhodu. Když jsem sem jel pouští, nabídl jsem řidiči sklenici vody. On ji odmítl, a s jakou vervou!“

Fernand se zamyslel.

„Voda sem, voda tam, něco tu není v pořádku. Všechno se vysvětlí, až budete na zkouškách.“

„Vy jste se toho nápadu nevzdal?“

„Naopak. Přišel jsem za vámi, abychom upřesnili náš plán. Pojďte, promyslíme si, jak byste se mohl dostat na zkoušky.“

Usmál jsem se. Ten člověk se mnou mluvil tak, jako by byl v tomto ústavu přinejmenším stejně dlouho, jako já. A zatím tu žil několik dní!

„Poslouchám vás.“

„Tak tedy včera jsem byl ve dne ve vaší oáze nachových palem. Víte co to je?“

Přikývl jsem.

„Vy jste tam byl také?“

„Ano.“

„Výborně. V tom případě nebudou s vysvětlováním potíže. Vstup do oázy je za kuchyní…“

„Za jakou kuchyní?“

„Tam, co stojí uprostřed kamna, ohromná kamna,“ udiveně vysvětloval Fernand.

„Proč myslíte, že je to kuchyň?“

„Protože jsem na vlastní oči viděl, jak tam nějaký neohrabaný širokoramenný kolohnát vařil v kotlích jídlo, a to pak odvážel za zeď vpravo. Je to asi padesát kroků od kuchyně.“

„A já myslel, že je to skleník!“ přiznal jsem se rozpačitě.

„Trochu připomíná skleník. Opravdu tam jsou různé květináče se zkamenělými rostlinami, hlavně však tato místnost slouží jako kuchyň.“

„A vy jste viděl, jak se tam vaří a smaží jídlo?“ zasmál jsem se.

„Představte si, že ano. Jako kuchař, nebo kdo to vůbec je, tam pracuje nějaká neohrabaná, hluchoněmá bytost. Nebylo nic obtížného sledovat pootevřenými dvířky transformátorové skříně, jak a co dělá. Viděl jsem, že vařil nějaké jídlo s masem. Sekal zakřivenou ocelovou sekyrou zabitého vepře nebo berana, namočeného v kádi s hustou, černou tekutinou. Když se to začalo vařit, místnost se naplnila takovým zápachem, že jsem musel zavřít dvířka a sestoupit o několik schůdků dolů.“

Odmlčeli jsme se. Fernand vyčetl z mých očí otázku a odpověděl na ni lehkým pokrčením ramen. Opravdu, copak bylo možno říci, pro koho se to jídlo vařilo?

„Když kuchař, obtěžkaný kotli, opustil místnost, vystoupil jsem ze svého úkrytu. Teď už vím, jak se dostat na pokusnou střelnici, kde jsou hlavní objekty Graberových pokusů.“

„Jak?“

„Asi třicet kroků od vrat roste přímo u zdi palma. Její koruna se tyčí vysoko nad drátěnými překážkami a větve přesahují na zakázané území. Budete muset na tu palmu vylézt a seskočit dolů…“

„Zeď přece měří asi sedm metrů. Koruna je tak deset metrů nad zemí. Nezdá se vám to poněkud riskantní?“

Fernand se usmál.

„Ne, nezdá, když uvážíte, že je tu měkký a hluboký písek. Člověk jenom musí umět zapérovat nohama a hned se svalit na bok. Už jste někdy skákal padákem?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Neskákal, ale to není důležité. Udělám to, jak říkáte.“

„Jiná cesta tam nevede.“

„To tedy znamená, že budeme postupovat podle vás.“

„A teď to nejdůležitější. Jsem přesvědčen, že v den, kdy přijedou vojáci, vás nikdo znepokojovat nebude. Nemyslím, že by papaláše mohlo zajímat, jak děláte své spektrální a rentgenologické rozbory. Je bude přirozeně zajímat hlavní výsledek Graberových výzkumů.“

„Jaký výsledek?“

„To nevím. Budete to muset vidět na vlastní oči. Tak tedy, až přijedou Graberovi nadřízení, musíte sedět u okna a dívat se k mé laboratoři.“

Fernand mě vzal za ruku a odvedl k oknu.

V tom nejkrajnějším okně postavím misku a zapálím v ní kousek papíru. Jakmile zahlédnete oheň, protáhněte se do skříně a ze všech sil se plazte šachtou k nachovým palmám. Budu vás čekat za dveřmi kuchyně.“

Zeptal jsem se:

„A jak budete vědět, kdy mám vyrazit?“

„Z mé laboratoře je lépe vidět, co bude dělat Graber. Budu vědět, až začnou na pokusné střelnici s přípravami k uvítání vznešených hostů.“

Druhý den ráno mi volala Einzigová.

„Murdale, dnes, prosím, nikoho telefonováním nerušte.“

„Proč?“ zeptal jsem se s údivem. „Copak je neděle?“

„Neklaďte hloupé otázky. Je to nařízení.“

To znamená, že nadešel čas jednat. Jenom abych nepřehlédl znamení!

Kolem desáté jsem ve Fernandově okně spatřil jasně oranžový plamen. Objevil se na několik vteřin a hned zmizel. Rázně jsem přešel místností. U betonového podstavce spektrografu jsem nadzvedl linoleum a položil pod něj kousek plechu. Potom jsem se natáhl na podlahu a čekal. Trvalo to pět minut. Zvonění se neozvalo. To znamená, že signalizace byla propojena spolehlivě.

Stejně jako dříve jsem se doplazil ke kovové skříni s namalovanou lebkou a protáhl se do podzemí. Tentokrát jsem prodělal celou cestu do oázy mnohem rychleji než prve. Teď jsem dobře věděl, jak mám lézt, aby se mi šaty nezachycovaly za háčky od kabelů. Dýchal jsem pravidelně a zhluboka. Brzy přede mnou zasvitlo světélko. Na konci cesty mě čekal Fernand.

„Vstaňte. Dá se tu stát,“ řekl tiše.

Pomohl mi a několik vteřin jsme mlčeli.

„Zatím jde všechno dobře,“ zašeptal. „Asi před deseti minutami se celá společnost v čele s doktorem Graberem vypravila na pokusnou střelnici. Ve skleníku nikdo není, takže můžete jít. Až budete v zahradě, snažte se jít za první řadou záhonů. Rostou tam nějaké keře. Když budete potřebovat, můžete se za nimi schovat. A pokud jde o vaši činnost na pokusné střelnici, to záleží už na vás. Jak to tam vypadá, nevím…“

„Dobře. Co mám dělat?“

„Dívat se, jenom dívat. Až vám bude všechno jasné, hledejte cestu k ústupu.“

Pevně mi stiskl ruku a zlehka mě pleskl po rameni.

„Už je čas,“ řekl. „Nevýhoda je v tom, že si předvádění usmysleli dělat ve dne.“

„Ano, v noci by to bylo jednodušší.“

„Abych nezapomněl, pamatujte, že dnes má dojít ještě k jedné důležité události. Bude to ve váš prospěch …“

„K události? K jaké?“

„O tom až později. Tak tedy jděte.“

Fernand posvítil na strmé schodiště do skleníku a když jsem pootevřel dveře, zhasl a přikrčený vklouzl do prohlubně vpravo.

Ve skleníku jsem chvíli stál celý oslepený. Když mé oči přivykly prudkému světlu, uviděl jsem, že na stole, podél oken a vedle ohromných kamen stály květináče s rostlinami, jejichž listy měly bledě žlutou barvu. Podle jejich tvaru jsem hned poznal citróny, banánovou palmu a keříčky rajských jablíček. Plody měly špinavě šedivý odstín. Slunce stálo vysoko a celý tento fantastický skleník byl zalit prašným světlem. Ve vzdáleném koutě stály nádoby s odpornou temně rudou tekutinou. Písek v květináčích byl vlhký, na okrajích bylo vidět skvrny po nějaké bílé usazenině. Zřejmě tu rostliny nezalévali obyčejnou vodou, ale nějakým roztokem.

Vyšel jsem do zahrady a přeběhl za první řadu obdélníkovitých „náhrobků“.

Oáza byla ohrazena vysokou hliněnou zdí, podobně jako celé území ústavu. Vpravo od kuchyně byla zeď mnohem vyšší a v rohu, kde jí stála v cestě zeď západní, bylo vidět malá dvířka.

Zamířil jsem k nim a každou chvíli jsem se ohlížel kolem sebe. Všude panovalo ticho, takové ticho, jaké nebývá v žádné opravdové zahradě se zelenými rostlinami a stromy. Slunce nemilosrdně pálilo.

Když jsem obcházel jeden z písečných „náhrobků“ s bledě žlutými keři, všiml jsem si, že nad náhrobky trčí kovové trubky rozežrané rzí. Zřejmě se jimi zalévalo všechno toto podivné rostlinstvo. Ale čím?

Strčil jsem prst do trubky, vytáhl ho s kapkou kalné tekutiny a opatrně ji jazykem ochutnal. Ústa se mi zalila něčím hořkým a pálivým.

„Louh! Koncentrovaný louh! Pravděpodobně hydroxyd draselný,“ pomyslel jsem si a vyplivl hořkou a slanou slinu.

Už jsem se chystal přeběhnout další úsek mezi záhony, když se za vraty ozvaly hlasy. Něčí hlučný hovor byl chvílemi přerušován výbuchy smíchu. Vrhl jsem se k palmě u zdi, abych se schoval za jejím kmenem. Po chvíli se otevřela dvířka a do zahrady vstoupilo sedm lidí.

V čele společnosti šel drobný prostovlasý muž v bílých kalhotách a lehké košili se široce rozhaleným límcem. Vedle něho vykračoval vysoký člověk v důstojnické uniformě, hned jsem v něm poznal doktora Schwarze. Pak jsem uviděl obrýlenou ženu se širokým kloboukem a ještě čtyři další: dva z nich byli v americké vojenské uniformě, dva v civilu.

Prostovlasý muž byl zřejmě doktor Graber. To mě napadlo hned. Šel jistě mezi záhony a anglicky vysvětloval všechno svým společníkům.

„Tak tímhle je krmíme. Je to dost komplikované. Ukazuje se, že je nestačí jenom předělat. Musí se předělat celá příroda: rostliny, zvířata, všechno. Aby je bylo možno krmit, musí strava odpovídat novému chemickému uzpůsobení.“

Jeden z důstojníků se sklonil nad záhonem, utrhl si okurku a chtěl se do ní zakousnout.

„Zatraceně, vždyť je to hořké! A tvrdé jako podrážka!“ vykřikl mezi pliváním.

Nový výbuch smíchu.

„Přirozeně. To je právě to, co potřebují. Kdyby dostali stravu obyčejnou, mohli bychom je hned odeslat do muzea.“

„Musel jste to hospodářství budovat dlouho?“ zeptal se americký plukovník.

„Ano, skoro pět let. K mému překvapení se palmy při zavedení katalyzátoru do kořenů přeměnily v křemíkoorganické za pouhé dva roky. Museli jsme si pohrát s jejich přihnojováním. Teď nám rodí velmi dobré kokosové ořechy a banány. Servírujeme je jako zákusky.“

Všichni se znovu zasmáli.

„A támhle mají kuchyň. Jednoho z nich jsme udělali kuchařem. Se svou úlohou se vyrovnává dokonale. Plní kromě toho ještě funkci zahradníka a zelináře.“

„Copak to všechno jsou vegetariáni? Dáváte jim někdy taky kamenné maso nebo jak tomu u vás říkáte…?“

„Ano, dostávají silikátové bílkoviny. Za tím účelem chováme králíky, ovce, nějakou drůbež… Pravda, s takovým materiálem je spousta piplání. Každé individuum je třeba jednotlivě předělávat… Podaří-li se mi vyřešit problém křemíkonukleinových kyselin…“

„No dobrá, to je jasné, pane Grabere,“ řekl americký plukovník. „Vraťme se. Tam už je zřejmě všechno připraveno. To tedy znamená, že problém dědičnosti je v křemíkonukleinových kyselinách, které se zatím nedaří vytvořit, je to tak?“

Všichni zmizeli za zdí a další část jejich rozhovoru jsem neslyšel. Byl jsem silně rozrušen, ale ještě jsem si nedovedl dobře představit, proč.

Když hlasy umlkly, objal jsem kmen palmy a rychle šplhal nahoru. Strom byl pokryt silnou vrstvou kamenité kůry, o kterou se dalo snadno vzepřít nohama. Každým okamžikem jsem stoupal výš a výš, až jsem se octl na úrovni zdi. Na zdi vedly dvě řady ostnatého drátu. Konečně jsem se dostal až do koruny. Tuhé listy mě škrábaly do obličeje.

Za zdí stály dvě stavby trochu podobné garážím nebo hangárům. Do velkého hangáru vstoupili všichni až na Grabera, který se otočil zpátky a zmizel v malém hangáru. Brzy se odtud pomalou těžkou chůzí začali ploužit nějací lidé. Šli v zástupu, jeden za druhým, nohy sotva vlekli. Vypadali velmi divně. Měli neúměrně široká ramena, šli s hluboko skloněnými hlavami. Člověk měl dojem, že ti lidé byli vytesáni z těžkého kamene. Vedle zástupu kráčel Graber s dlouhou tyčí a střídavě jí píchal hned do jednoho, hned do druhého. Chvílemi vydával nějaké hrdelní zvuky, avšak podivní lidé mu nevěnovali pozornost. Šli a šli, až zmizeli za širokými dveřmi velkého hangáru. Bylo to patnáct lidí, všichni ve světlých kalhotách bez košil, do půli těla nazí.

Jakmile jsem ten průvod spatřil, hned jsem všechno pochopil. Vzteky se mi zatajil dech. Zapomněl jsem na nebezpečí a po palmové větvi, pevné jako kov, jsem se přeplazil přes zeď a seskočil dolů do hlubokého měkkého písku.

Několik vteřin jsem nehybně ležel a pak jsem se přeplížil ke vchodu do velkého hangáru. Do místnosti pronikalo světlo jenom několika okny až u samé střechy, takže jsem po přechodu z prudkého slunečního světla v prvním okamžiku nic neviděl. Bylo slyšet zvučné hlasy, pak jsem spatřil hromadu nějakých beden a schoval se za ní.

„První pokus není právě tak typický,“ vykládal hlasitě Graber. „Prosím, mister Olbry, vezměte tento kovový prut a vší silou jím bijte do kteréhokoliv z nich.“

Podivní lidé stáli v jedné řadě před malým bazénem uprostřed hangáru. Měli bezbarvé, bezvýrazné tváře. Nebyli to lidé, ale obrovské mumie, vytvořené nelidským géniem doktora Grabera. Ještě jsem však nechápal, proč měl být proveden tento zrůdný pokus.

„Prosté je mám mlátit?“ podivil se Olbry a v ruce vážil těžkou kovovou tyč.

„Samozřejmě. Představte si, že máte před sebou obyčejný kus dřeva. Ukažte, já vám to předvedu.“

Graber vzal od mistera Olbryho tyč, přistoupil k řadě, rozmáchl se a uhodil jednoho z lidí přes rameno. Stiskl jsem víčka, až mě zabolelo v očích. Ozval se suchý úder, jako by rána nedopadla na lidské tělo, ale na něco nesmírně těžkého…

„Ukažte, teď to zkusím já.“

Ozvalo se několik úderů. Pootevřel jsem oči a spatřil, jak hosté brali jeden po druhém železnou tyč a tloukli jí do nehybných lidských soch.

„Tenhle zasténal!“ zvolal jeden z civilistů.

„Ještě u něho nedošlo k úplné přeměně uhlíku na křemík,“ vysvětloval Graber. „Za týden bude jako ostatní.“

Když bylo mlácení u konce a hosté se dosyta vymluvili při vyjadřování svého nadšení nad úspěchy doktora Grabera, začala druhá část pokusů.

„Fyziologické procesy jsou v jejich organismu maximálně zpomaleny,“ vysvětloval Graber. „Normální teplota okolního prostředí pro ně je kolem šedesáti stupňů nad nulou. Je-li teplota nižší, je jim zima. Teplo začínají pociťovat při třech stech padesáti stupních. Máme tu bazén s ohřátým roztokem hydroxydu draselného. Jaká je tam teď teplota, frau Einzig?“

„Dvě stě sedmdesát stupňů,“ odpověděla žena v klobouku.

„Při skutečných vojenských akcích za použití radioaktivních zbraní to jsou nenahraditelní vojáci,“ pokračoval v komentáři doktor Graber. „Zkoušeli jsme jejich odolnost v prostoru silného radioaktivního záření a zjistili jsme, že jsou absolutně apatičtí k dávce přes tisíc rentgenů za hodinu. Dovedete si představit, co to znamená? Po atomovém bombardování musí někdo obsadit nepřátelské území. Jinak válka nemá žádný smysl. A tady toho „někoho“ máte. Střela je nezraní, nebojí se vysokých teplot a vysoké dávky radiace, budou to ideální vojáci v závěrečné fázi bojových akcí.“

Jeden Američan významně hvízdl, vytáhl zápisník a rychle si něco čmáral.

Graber odešel za záda jednoho z lidí a začal ho píchat mezi lopatky svou tyčí.

„A čím je přinutíte k pohybu?“ zeptal se německy generál.

„Elektrickým nábojem o vysokém napětí. Proud přes sedm set voltů se jim nelíbí. Mám tu v kapse baterii a malý transformátor.“

Člověk, kterého popoháněl, pomalu přistoupil ke kouřícímu se bazénu a těžce skočil do tekutiny. Hned po tom bylo slyšet odporné nesrozumitelné hekání. V tekutině se pohyboval neobratnými pohyby tlustých lidí, kteří nedovedou plavat.

„Koupání v tomto bazénu se jim nesmírně líbí,“ vysvětloval Graber. „Teď zaženeme do vody všechny kromě tohoto. Nestačil se ještě docela utvořit.“

Jeden po druhém naskákali do bazénu všichni. Hangár se naplnil hlukem nelidských hlasů. Hustá, zahřátá tekutina se pěnila a v ní se neobratně potápěly a plavaly křemíkové bytosti.

„Tak se jim to zalíbilo, že se vám žádným způsobem nepodaří dostat je ven.“

„Děláme to docela jednoduše. Napustíme teď bazén studeným roztokem a vylezou sami. Frau Einzig, otevřte kohout!“

Po chvíli kamenní lidé těžce přelézali okraj bazénu a začali se škrábat z ochlazené břečky. Od jejich těl se zvedaly ostré výpary. Někdo z přítomných se rozkašlal. Američan odcouval stranou a přešel na protější okraj bazénu.

Připadalo mi, že křemíkové bytosti jsou absolutně lhostejné k tomu, co s nimi dělají jejich trýznitelé. Najednou však do hangáru zatáhli lehký kulomet a postavili ho přímo proti řadě křemíkových lidí. Lhostejnost byla v tom okamžiku ta tam: sotva se objevil kulomet, řada se zavlnila, rozpadla, někteří začali couvat pomalu dozadu, ozvalo se hluché mručení…

„Oni se bojí!“ zvolal Olbry.

„Ano. Je to bolestivé. Ovšem dá se to vydržet. Tak a můžeme začít.“

Téměř celý jsem se vyklonil ze svého úkrytu a se široce rozevřenýma očima jsem přihlížel příšerné popravě. Nejdřív Schwarz několikrát jednotlivě vystřelil Ti, co stáli u zdi, sebou prudce trhali… Jeden z nich pozvedl ruku, aby si chránil prsa. Druhý udělal několik kroků stranou.

„Teď dávku!“ zavelel Graber.

Schwarz stiskl spoušť. Výstřely zarachotily rychle za sebou. Lidé u zdi sebou zmítali a sténali. Zavřel jsem oči. V tom okamžiku se ozval srozumitelný hlas. Někdo v řadě pomalu, s nadlidským úsilím, řekl německy:

„Proklatci… !“

Střelba ustala. V té chvíli byl hlas ještě zřetelnější:

„Proklatá zvířata … Netvoři… Buďte proklati…“

„Co je to zač?“ zeptal se hlasitě německý generál.

„To je nejnovější přírůstek,“ oznámil Graber. „Jeden náš bývalý biolog, Poisson. Pamatujete si, jak jsem vám to hlásil. Pokusil se o útěk.“

Poisson! Poisson! Tak tohle s ním teď udělali!

„Buďte proklati!“ zasténal Poisson.

Generál k němu přistoupil a vší silou ho uhodil železným prutem do obličeje.

„Buďte proklati!“

Vzteky jsem zaskřípal zuby. Bylo to příšerné. Německý generál tloukl znetvořeného Poissona, který s nelidskou vytrvalostí stále opakoval slova o prokletí.

V té chvíli se ozval hlasitý Graberův smích.

„Tak vidíte! Člověk ho může řezat a on jako by nic! No, jaký je? Takoví obstojí proti čemukoli!“

„Tak ho postavte ke zdi!“ rozkázal rozzuřený Němec. „A pusťte do něj pěknou dávku, aby o tom věděl!“

„Nemá to smysl. Ještě úplně neztuhl. Nemá doposud dost pevné tělo.“

„Vem to čert! Postavte ho ke zdi!“ rozkázal generál a utíral si kapesníkem obličej.

„Buďte proklati…“ sténal Poisson.

„Ke zdi! Jaképak s ním cavyky!“

„Snad to nemá význam, pane generále,“ poznamenal americký plukovník.

„Ke zdi!“

„Za týden bude jako ti ostatní,“ vysvětloval Graber.

„Buďte proklati!“

„Ke zdi!“ trval na svém Němec.

Graber s politováním pokrčil rameny, přistoupil k Poissonovi a začal ho postrkovat tyčí. Poisson pomalu šel ke zdi. Všiml jsem si, že v jeho zevnějšku zůstalo ještě něco lidského, živého. Šel a těžkou hlavu měl vztyčenou co mohl nejvýše, jeho nehybné oči plály nenávistí.

Vzteky a pobouřením se mi zatmělo před očima, na těle mi vystoupil studený pot, srdce mi bušilo v prsou jako obrovský zvon. Sám jsem to nepozoroval a se zaťatými pěstmi jsem vyšel ze svého úkrytu.

„Pal!“ zavelel německý generál doktoru Schwarzovi…

„Buďte proklati!“ zasténal Poisson.

Vyrazil jsem prudce ze svého místa a vrhl se na Schwarze.

Nic víc se nepamatuji. Rozlehly se výstřely. Rozběhli se ke mně a uhodili mě do hlavy.

8. NEZDAŘENÉ POVSTÁNÍ

Probudila mě prudká bolest v pravé ruce. Když jsem pozvedl těžká víčka, spatřil jsem přímo před sebou něčí prsty držící velikou injekční stříkačku, která se pomalu plnila krví. Druhá ruka mě držela za loket. Pozvedl jsem hlavu a uviděl, že na kraji postele sedí Einzigová. Jakmile zpozorovala, že jsem se probudil, ostře promluvila :

„Nehýbat se, Murdale, nebo zlomíte jehlu!“

„Jehlu?“ zeptal jsem se, protože jsem nic nechápal.

„Samozřejmě, jehlu, vidíte, že vám beru z žíly krev.“

Upřel jsem pohled na válcovitou nádobu, kterou držela v rukou. Einzigová obratně vytáhla jehlu z žíly a na ránu přiložila kousek vaty namočené v jódu.

„Teď ohněte ruku v lokti, pevněji!“

Pozvedla k očím injekční stříkačku. Sledoval jsem její pohyby a postupně se mi v paměti začaly obnovovat hrůzné obrazy, které jsem nedávno spatřil a prožil.

„Co se mnou chcete dělat?“ zeptal jsem se.

„Nic zvláštního. Vzala jsem si vaši krev k vyšetření.“

„Proč?“

Otočila ke mně svou vychytralou, bledou, ostře řezanou tvář a výsměšně odpověděla: „Abychom věděli, čím máme začít.“ Místnost, ve které jsem ležel, byla malá, světlá, zdi byly obloženy bílými kachlíky, a připomínala operační sál. Širokým oknem bylo vidět modré nebe a vpravo okraj šedivé betonové zdi. Einzigová přistoupila k oknu a usedla za malý stolek se skleněnou deskou, na němž stály lahvičky s roztoky, zkumavky ve stojanech, niklovaná pouzdra s nářadím. Mou krev rozlila do několika zkumavek a zbytek vychrstla do skleněné kyvety. Pak do ní ponořila dvě elektrody, od nichž vedly dráty k černé ebenové skříňce.

„Měříte koncentraci vodíkových iontů?“ zeptal jsem se.

„Jste chápavý!“ odpověděla jedovatě. „Třebaže nesnáším, když se mám párat s mizernou krví nějakých Francouzů a Arabů.“

Tiše jsem se zasmál.

„Raději byste se párala s krvi vašich soukmenovců?“

Vyskočila, sklonila se nade mnou a zasípala: „Jenom Francouzi, Arabové, černoši, Rusové a ostatní… rudí se nám hodí pro naše pokusy! Bezpáteřní ufňukanci… Zrovna tak ten váš Poisson to nevydržel pro toho zkamenělého černého kreténa — všichni patříte do jednoho pytle!“

Nemohl jsem pochopit, čeho tu bylo víc, zda fanatismu nebo patologické krutosti. Přede mnou stálo zvíře v podobě ženy, spoluúčastnice nejhnusnějšího a nejšpinavějšího zločinu, jaký kdy mohl existovat.

„Jednou vám bude strašně zle, frau Einzig, tak zle…“ zasténal jsem a otočil se ke zdi.

Bylo mi najednou odporné dívat se na toho netvora se spletenými bezbarvými vlasy, s vychrtlou plochou postavou a s ostronosou maskou místo obličeje.

Einzigová se zachechtala a odešla z místnosti. Slyšel jsem, jak před sebou tlačila stolek s lahvičkami a nářadím.

Za nějaký čas jsem vstal z postele a přistoupil k oknu. Bylo to poslední patro budovy, které jsem dříve říkal „Graberova rezidence“. Vpravo se tyčila vodárenská věž, přímo přede mnou bylo vidět zeď, na níž stály dva hangáry, malý a velký. Tam Graber předváděl své kamenné obludy.

Hlava mě ještě prudce bolela od úderu, a proto jsem se vrátil na své lůžko. Musel jsem o mnohém přemýšlet. Musel jsem se rozhodnout, co dělat dál. A konečně se taky připravit na nevyhnutelný osud.

Pracovní náplň Graberova ústavu mi byla úplně jasná. Vzpomněl jsem si, jak jednou Poisson řekl: „Tak se mi zdá, že Graber chce s biologií provést nějaký nepěkný kousek…“ S biologií? Ba ne. V životě samém chce Graber vytvořit zcela nový organický svět, živočišný i rostlinný, svět, v němž úlohu uhlíku plní křemík. Naučil se dělat křemíkoorganické rostliny. Dělá křemíkoorganické živočichy. Dostal se až k člověku. Podařilo se mu vytvořit kamenné zrůdy, které se podle jeho představ mají stát ideálními vojáky příští války.

Proto tedy stojí laboratoř v poušti! Je tu moře písku, nekonečné oceány kysličníku křemičitého, obdoby kysličníku uhličitého. Jako je kysličníku uhličitého nevyhnutelně třeba jako potravy pro trávu, květy, stromy, je kysličník křemičitý nevyhnutelně nutný pro výživu křemíkových rostlin. Kamenných rostlin je třeba jako potravy pro kamenné živočichy. Živočiši a rostliny pak společně slouží jako potrava pro kamenné roboty…

Tady v poušti, ve skrytu daleko od lidí, vznikal mlčenlivý kamenný svět. Těžko si dokáže člověk představit hroznější a zločinnější využití vědeckého objevu. Ještě hůře si však může představit, jak proti tomu všemu bojovat.

Proč zkameněla krysa, kterou jsem našel? Byla mrtvá, někde během pokusu se někdo dopustil chyby. Co znamenala slova Einzigové o tom, že Poissonovi bylo líto „zkamenělého černocha“? Nezkameněl některý z pokusných Graberových lidí? Nezměnil se v sochu tvrdou jako žula?

Když jsem si vzpomněl na kruté představení v hangáru, pomyslel jsem si najednou, že mě čeká osud Poissonův a těch ostatních. Při pomyšlení na to mi bylo úzko. Jak se to dělá? Proč si brala mou krev k vyšetření? Čím to všechno začíná?

Neklidně jsem se převaloval se strany na stranu a s hrůzou jsem přemýšlel, co mě asi čeká, až jsem zaslechl, jak ve dveřích zarachotil klíč. Vyskočil jsem na nohy v okamžiku, kdy se dveře otevřely a na prahu stanul sám doktor Graber.

Zeširoka se usmál, přistoupil k oknu, vzal si stoličku a usedl proti mně.

Myslel jsem si, že právě teď to začne. Proměnil jsem se v klubko napjatých svalů.

„Nebojte se. Váš čas ještě nepřišel, Murdale,“ řekl Graber.

„Já se vás nebojím. Já vás nenávidím,“ pronesl jsem chraptivě.

„To nemá žádný význam, můj milý kolego. Až budete jako ti ostatní, budete mít docela jiné pocity.“

Rozesmál se a já jsem povstal.

„Nedělejte hlouposti, Murdale. Víte, že si s vámi snadno poradím. Raději si sedněte a promluvme si jako vědec s vědcem. Abych se vám přiznal, většina těch, kteří u mne pracují, nepatří podle všeho mezi nejchytřejší. Třeba váš vedoucí doktor Schwarz, to je typický zástupce dogmatické školy. Vám to musí myslet mnohem pružněji.“

„Co vás přimělo k tomu, abyste mi najednou dělal poklony?“ zeptal jsem se.

„Říkám to proto, že jste opravdu člověk, který touží po vzdělání. Riskoval jste život, abyste se dostal do nejtajnějšího úseku mého panství. Vykonal jste dlouhou a úmornou cestu. Nebál jste se proniknout do pokusného pavilonu. Proč to všechno? Abyste ukojil svou touhu po vzdělání, že je to tak?“

Mlčky jsem hleděl na Grabera a usilovně jsem se snažil pochopit, kam tím vším míří.

„Připomínáte mi mé mládí. Když jsem se vážně zamyslel nad otázkou vytvoření křemíkového organického světa, potřeboval jsem přesné údaje o chemickém složení krve různých živočichů. K mému údivu jsem toho v knihách mnoho nenašel. A to, co jsem nacházel, mě naprosto nezajímalo. Tak jsem začal dělat rozbory sám. Kdybyste věděl, kolik koček, psů, králíků, vepřů, ovcí a jiných domácích zvířat jsem vyhubil! Potřeboval jsem znát přesné chemické složení krve těchto živočichů v době jejich spánku, když je někdo tluče, hladí, dráždí… A pak to s domácími zvířaty skončilo. Zdálo by se, že to je konec. Nebyl. Pustil jsem se do divokých zvířat! Vždyť v mém umělém světě musí být všechno! Kde však vzít divoká zvířata? Jak s nimi zacházet? Abyste věděl, vydal jsem se do zoologické zahrady. Riskoval jsem život. V noci jsem vnikal dovnitř a s flakónem se silným uspávadlem a s injekční stříkačkou jsem lezl do klecí s dravci, ke lvům, tygrům, levhartům. Na čumák jsem jim hodil látku s uspávadlem a když usnuli, zapíchl jsem jim jehlu do těla, abych získal potřebné množství krve. Pak jsem utíkal do laboratoře a dělal rozbory. To trvalo téměř rok, tak dlouho, než mě málem sprovodila se světa svou tlapou slonice, když jsem odebíral jejímu spícímu mláděti krev.“

Graber se zachechtal. Měl narůžovělou lesklou tvář, rty krvavě rudé.

„To všechno z touhy po vědě. Ano. Jenom taková touha povznáší vědu a slouží jako hybná páka lidského pokroku.“

„Pokroku? Máte o něm chorobné představy. Ti vaši kamenní vojáci, to je taky pokrok?“

„Přirozeně, Murdale, přirozeně!“ zvolal. „Rasa kamenných lidí bude nesmírně užitečná. Budou mnohem užitečnější třeba než koně, velbloudi nebo sloni. Ať je to jak je to, jsou to přece jenom myslící bytosti.“

„Myslící bytosti?“

„Samosebou. Myslící a poddajné. Mají dokonale vyvinutý pocit strachu. To je to hlavní.“

„A čeho se bojí? Ran? Střelby? Kulek?“

„Nikoliv, ničeho takového se nebojí. To je právě ta jejich kouzelná vlastnost, které musíme využít. Mají však pud sebezáchovy a nesmírně se bojí toho, co je může usmrtit.“

„Co je může usmrtit?“ zeptal jsem se.

Graber na mě výsměšně pohlédl.

„Znovu opakuji, jste velmi, velmi zvídavý. Nebojím se vám však odhalit tajemství. Může je usmrtit voda.“

„Voda?“

„Ano, právě voda. Jako každý živý organismus, i oni potřebují vodu.“

„No a co na tom?“

„Jde totiž o to, že oni nemohou pít obyčejnou vodu. Jak znáte z chemie, většina sloučenin křemíku může v tekutém stavu existovat pouze v silně zásaditém prostředí. Mí vojáci také mohou žít jenom tak dlouho, dokud v jejich organismu převládá zásadité prostředí. Pijí vodu nasycenou hydroxydem draselným.“

„Tak takhle to je!“ zvolal jsem. „Právě proto tedy má potenciometríe ve vašich rozborech tak důležité místo!“

„Zcela správně, Murdale, zcela správně. Také zásaditost vody musí být přísně vymezena na poměr… Ostatně, víc vědět nemusíte.“

„Tak proč se tedy ti vaši vojáci, jak jim říkáte, vody bojí?“

„Ale přece proto, můj milý, že kdybychom jim nedali zásaditou, ale obyčejnou vodu, promění se v kamenné figury.“

„Vy je tedy držíte v neustálém strachu?“

„To je mohutný prostředek, jímž je možno dávat jim rozkazy. Vraťme se však k vaší zvídavosti. Murdale, co myslíte, je možno vytvořit organokřemičitou obdobu ribonukleinových a dezoxyribonukleinových kyselin?“

Vzpomněl jsem si, jak se Ital Giovanni ve Schwarzově laboratoři marně pokoušel syntetizovat tyto kyseliny s křemíkem místo s uhlíkem.

Rozpačitě jsem pokrčil rameny a zvědavě pohlédl na Grabera. Ten vstal a několikrát přešel po místnosti.

„Kéž by se to podařilo! Kdyby se tak celá živá buňka mohla přeměnit na křemíkoorganickou!“

„Copak vaše oběti nemají zcela křemíkoorganické buňky?“

„Mají, ovšem s výjimkou jádra. Rozumějte tomu, s výjimkou jádra! To je ta celá tragédie…“

„Tragédie?“

„Ano. Proto se mé křemíkoorganické organismy nemohou rozmnožovat. K jejich tvoření je třeba brát už hotový materiál, je třeba brát hotové organismy…“

Zpočátku jsem nedomýšlel zrůdnost Graberovy myšlenky, ten se trochu odmlčel a pak pokračoval:

„Pochopte to, kdyby byla vytvořena organokřemičitá obdoba nukleinových kyselin, jádro nové buňky by se mohlo rozmnožovat. Pak bychom se nemuseli zabývat přeměnou každého jednotlivce zvlášť. Stačilo by vytvořit několik exemplářů, které by pak dávaly křemíkoorganické potomstvo. Všechno by bylo nesmírně jednoduché. Křemíkoorganická rostlinná semena by vyrůstala v křemíkoorganické rostliny, zvířata by dávala stáda křemíkoorganických zvířat, křemíkoví lidé…“

V tom okamžiku se okno v místnosti rozlétlo na kousíčky a dovnitř spadl veliký oblázek. Zarachotily výstřely. Graber se přikrčil, rychle přeběhl místnost a zabouchl za sebou dveře. Přiběhl jsem k oknu a vyhlédl ven. U stěny budovy pobíhali nějací lidé s puškami v rukou. Několik lidí v bílém se vrhlo ke dveřím. Vyklonil jsem se z okna a zavolal:

„Haló, sem! Graber je tady!“

Kolem uší mi hvízdla kulka. Všiml jsem si, že ze dveří na pokusnou střelnici vyskočilo několik vojáků se samopaly. Jeden z nich střílel do mého okna. Odskočil jsem stranou. Dávka ze samopalu po sobě zanechala tečkovanou čáru na stropě.

„Povstání? Opravdu povstání? Kdo to však je, kdo? Domorodci?“

Střelba neustávala. Dole někdo křičel. Bylo slyšet nějaké povely. Pak následoval výbuch, po něm dva další a všechno umlklo.

Pomalu jsem přistoupil k oknu, nestačil jsem se však ani vyklonit, a znovu se ozval výstřel Vrátil jsem se do kouta a naslouchal. Přestřelka sem teď doléhala z daleka, odněkud zleva. Pak všechno umlklo. Rychle se stmívalo.

„Že by se to nepodařilo?“ přemýšlel jsem, usedaje na postel. „Copak se pokus o zničení toho hnusného hnízda nepodařil? Na čí podnět to bylo?“

9. VÁLKA

Celou tu noc jsem téměř nespal a přemýšlel o tom, co se stalo. Kolem dokola panovalo hluché ticho, jenom srdce mi tlouklo tak silně, až mi připadalo, že jeho bušení otřásá stěnami místnosti. Světlo nesvítilo. Kolem byla neproniknutelná tma. Pokusit se o útěk? Seskočit z druhého patra a utéci? Ale kam? Kde jsem měl záruku, že mě dole někdo nechytí nebo na místě nezastřelí?

Jaký to má smysl, že jsem úplně odhalil tajemství Graberova ústavu? Stejně si bude dál dělat své. Už teď mohl nějakým ďábelským katalyzátorem nahradit v živém organismu uhlík za křemík a stvořit nepřirozený svět. Co bude, když dosáhne toho, aby se křemíkoorganické vlastnosti dědily z organismu na organismus?

Fantazie mi malovala příšerné obrazy. Osady v poušti, obklopené mlčícím, špinavě žlutým rostlinstvem. Kolem dokola zahrady podobné hřbitovům, v nichž roste tvrdá žíravá zelenina. O kus dál pole křemíkových obilnin. Tvrdé klasy se mírně pohupují na křehkých stéblech. Louky s tvrdou, bledě oranžovou trávou, kterou spásají špinavá, neohrabaná zvířata… A v ulicích osad se pomalu toulají kamenní muži a ženy, zrůdné děti zvláštním způsobem našlapují na hluboký písek… A nad tím vším žhnoucí slunce…

Někde uprostřed osady, na návsi, stojí cisterna s žíravou tekutinou, kterou lidé pijí. V cisterně je jejich život i smrt. Jednou týdně sem přijíždí nákladní auto a plní ji jedovatou vláhou. Běda buřičům! Ti, kteří se nepodrobí rychlonohým a obratným vládcům, dostanou jinou vodu a promění se v mlčenlivé kamenné modly. Jako symbol Graberovy moci se kolem cisterny tyčí sochy zkamenělých lidí.

Všechno to byly jakési blouznivé představy, avšak vědomí, jak mají blízko ke skutečnosti, mě naplňovalo hrůzou.

Chvílemi jsem usínal a začalo se mi zdát, že mám najednou těžké ruce i nohy, že jimi nemohu pohnout, že se měním v kamennou bytost, zbavenou všech lidských citů. V takových chvílích jsem vyskakoval z postele a upřeně hleděl do neproniknutelné tmy.

Byla to příšerná noc. Usnul jsem teprve, když se na východě zarděly červánky.

Nespal jsem však dlouho. Někdo mě bezohledně chytil za rameno. Otevřel jsem oči a spatřil před sebou Hanse, laboranta doktora Schwarze, tentokrát ne však v bílém plášti jako tehdy v laboratoři, dnes měl důstojnickou uniformu. Stál uprostřed místnosti se široce rozkročenýma nohama. Čepici měl posunutou do očí a pod štítkem mu zlostně svítila malá, pichlavá očka.

„No tak, monsieur, nechtě toho chrápání!“ řekl vyzývavě.

Mlčky jsem se začal oblékat. Chvíli nikdo z nás nepromluvil.

„To byl ale včera den,“ řekl Hans mezi chechtáním. „Jedna radost! A to se v téhle díře mohl člověk zbláznit nudou.“

Cítil jsem, že to nemohl vydržet, že se musel vytahovat. Já jsem však stále mlčel a představoval si, co bude dál.

„Ti černí kreténi chtěli převézt doktora Grabera! Na to jsou krátcí!“

Koho tím myslí?

„My jsme jim ale zatopili! Chtěli jsme je všechny postřílet jako králíky. Starý však byl chytřejší než my všichni dohromady!“

„Proč jste je nepostříleli?“

„Je jich skoro třikrát víc než nás a jsou taky ozbrojeni. Ještě to stihneme,“ dodal. „A pak, hodí se nám k pokusům.“

„Jako kdybyste tu už nenadělali všelijakých hnusných pokusů dost,“ zabručel jsem. „Co mám dělat teď?“

„Starý mi dal rozkaz, abych tě k němu přitáhl!“

„Teď to asi všechno začne,“ usoudil jsem. „Ale jen tak se nedám!“

Graberova tvář tentokrát nevypadala tak ješitně jako posledně. Naopak, byly v ní starosti a vzrušení. Rty měl pevně sevřeny, obočí svraštěno. Věcně sedl ke stolu a položil před sebe arch papíru. Pak ke mně promluvil bezbarvým hlasem:

„Murdale, máte příležitost setkat se se svými přáteli.“

Překvapením jsem sebou trhl.

„Odnesete tohleto jejich veliteli!“

Podal mi papír.

„Odcházíme z tohoto území,“ četl jsem Graberovo poselství. „Navždy opustíme vaši zem. Potřebujeme proto pomoci. Musíme naložit na auta majetek a ústavní zařízení. Hledáme deset nosičů. Zaručujeme svobodu a bezpečnost všem vašim lidem, jestliže složí zbraně a pomohou evakuovat ústav.“

Horečnatě jsem rozvažoval, co Grabera přinutilo změnit tak najednou taktiku. Co zamýšlí?

„Tak vám se tady nelíbí?“ usmál jsem se.

„Ne.“

Přistoupil k oknu a pohlédl ven. Jeho tvář vyjadřovala opravdové vzrušení. Bylo vidět, že na něco čekal, že měl z něčeho smrtelný strach.

„Nelíbí se nám tu. Vy sám jste se zřejmě dovtípil, čím to je. Člověk teď nebojuje s deseti nebo dvaceti lidmi, ale s celou tou zatracenou zemí.“

Všechno mi bylo najednou jasné. To tedy měl na mysli Fernand, když mluvil o nějakých událostech, ke kterým se schylovalo!

„Domorodci vám tedy šlapou na paty, herr doktor! Pospícháte, protože příliš obratně zacházejí se svými noži.“

Graber na mě vrhl pohled plný nenávisti.

„Jestli máte na mysli ty, které moji chlapci zahnali do zahrady, tak tedy s těmi se mohu vypořádat jedna dvě!“

Stěží jsem potlačil úsměv. Bezmocné chvástání. Samozřejmě, Graber se nebál těch, které dokázal zahnat do kamenné zahrady. Měl panický strach z toho, že se každou chvíli rozevřou jiná vrata, ta v severní zdi a jimi že se jako nezadržitelný proud pohrnou stovky, možná i tisíce rozhořčených lidí, jejichž nenávisti pak neujde.

„Tak běžte! A pospěšte si! Ani jeden z nás nemá zájem na protahování.“

„Doktore Grabere, já samozřejmě půjdu. Nejsem si však docela jist, že vás moji přátelé budou chtít pustit, aniž si s vámi vyřídí účty za vaše zločiny.“

Graber se celý přikrčil, tvář se mu zkřivila vztekem a strachem.

„Murdale! Nepokoušejte mou trpělivost! Víte přece, že já i ti, kteří tu se mnou zůstali, jsou lidé schopni všeho!“

Znovu neklidně pohlédl do okna.

„A proč nepošlete k mým přátelům svého člověka?“

„Protože vy je dokážete lépe přesvědčit, aby přijali mé podmínky. Vy víte lépe, co je čeká, nebudou-li souhlasit. Povíte jim to. A velmi přesvědčivě! Běžte!“

K vratům na pokusnou střelnici a dále ke dveřím do oázy nachových palem mě zavedl Hans. Kolem nebylo živé duše. Dokonce strážné nebylo nikde vidět. U vodárenské věže stála tři nákladní auta a cisterna na vodu. To bylo všechno.

„Vyřiď jim, že v tom je dva tisíce voltů,“ ukazoval Hans na drát nad zdí. „Procházet budou těmito dveřmi. Tady od nich převezmu zbraně,“ dodal zamračeně.

V zahradě nebyl nikdo, šel jsem nazdařbůh, obcházeje záhony s kamennými rostlinami. Slunce mi zářilo přímo nad hlavou a neskýtalo téměř žádný stín. Jenom pod palmami ležely malé, tmavé kruhy stínů.

Když jsem obcházel jednu z palem, ucítil jsem najednou, jak mě něčí pevné ruce chytily za ramena a povalily na zem. Za okamžik jsem nad sebou spatřil černou tvář s krutýma očima. Člověk, který mě povalil na zem, něco polohlasně zavolal v nesrozumitelném jazyce. Za několik vteřin se nade mnou sklánělo ještě několik černých lidí, až se najednou mezi nimi objevila tvář, kterou jsem znal.

„Murdale! Pierre!“

„Fernande!“

Pustili mě. Postavil jsem se a oklepával se sebe písek.

„Máte to dobře zorganizované,“ řekl jsem rozpačitě při pohledu na lidi s černou kůží. „Jste chlapíci…“

„Jak jste se sem dostal?“

Kolem mne se začali kupit černí lidé v krátkých kalhotách barvy khaki, v blůzách a s puškami v rukou.

„Nestůjte tady jak na přehlídce!“ vykřikl Fernand. „Postřílejí vás jako králíky!“

Všichni se rázem přikrčili.

„Nepostřílejí,“ řekl jsem. „Graber kapituluje.“

„Cože?“ podivil se Fernand. „Jak to, že kapituluje?“

„Takhle to je.“

Podal jsem mu poselství. Přečetl vzkaz, zamračil se a pak ho přečetl ještě jednou nahlas.

„Jasné. Muselo k tomu dojít. Jenže je nepustíme!“

Nechápavě jsem se zadíval na Fernanda. Musel tedy vědět, že Graber bude kapitulovat.

„Všechno ti řekne můj pomocník Ali Mohamed. Já se hned vrátím.“

Ali Mohamed, vysoký černý mladík se přátelsky usmál. Naznačil mi, abych si sedl, a pak hrdě promluvil:

„Jsme teď svobodný stát. Zádní Američané, žádní Němci. Stačíme si sami.“

„Vy jste je vyhnali?“ zeptal jsem se s úsměvem.

„Ženeme je, po celé zemi je ženeme. Právě tak jako tady. Teď musíme zadržet ty za zdí.“

„Proč?“ podivil jsem se.

Ali si přitiskl ruku na prsa. Pak začal mluvit strašně rychle. Vyprávěl hrozný příběh o tom, jak v poušti nedaleko od osady, ve které bydlí, našli kamennou mrtvolu jeho otce.

„Byl tvrdý jako kámen, oči se mu leskly jako skleněné,“ zakončil své vyprávění.

Sevřel pěsti a pohlédl směrem ke Graberově laboratoři.

Vrátil se Fernand.

„Nejdřív musíme odstranit toho mizeru s kulometem, co sedí v kuchyni,“ řekl.

„Tam je Schwarz.“

„Na tom nezáleží. Postřeluje celý úsek před východem z oázy. Druhý kulomet je na vodárenské věži.“

Vyhlédl jsem za kmenem palmy. Malá okénka v nejvyšší části vodárenské věže byla otevřena.

„Přátelé,“ řekl Fernand. „Musíme se ještě jednou pokusit proniknout ke kuchyni a odstranit kulomet. Jinak nebudeme moci zaútočit na průchod v jižní zdi. V západní zdi nám už kulomet z vodárenské věže příliš vadit nebude.“

Mezi záhony se to začalo hemžit.

Když už ke zdi zbývalo nejvýše sto metrů, zarachotil kulomet. To z kuchyně střílel Schwarz.

„Držte se víc vlevo! Plazte se k vratům,“ velel Fernand. „Ali, obejdi s ostatními kuchyň zprava.“

Kulomet teď bylo slyšet nepřetržitě. Zdálo se, že si Schwarz starosti se střelivem nedělal. Podle vteřinových přestávek ve střelbě bylo možno určit okamžiky, kdy měnil zásobníky.

Kuchyň byla o něco výš než zahrada, a proto při střelbě na ni, bylo nutno pozvednout se nad záhony. Jakmile to někdo zkusil, hned se na něho sypala kulometná palba od vodárenské věže.

Po několika minutách se rozlehl výbuch granátu. U kuchyně se rozpoutal boj. Kulomet na okamžik utichl. Znovu vybuchl granát a spatřil jsem, jak se Ali se třemi Araby prudce vztyčil a rozběhl kupředu. Nejdřív se vrhli ke dveřím a pak k oknu. Ozvalo se řinčení rozbitého skla.

„Vpřed!“ zvolal Fernand. Oddíl se vrhl ke kuchyni.

Ali jim vyběhl naproti a něco vykřikl.

„Co je?“

„Je tam nějaký civil,“ překládal Fernand.

Skočil jsem do místnosti. Mezi rozbitými květináči ležel doktor Schwarz a oběma rukama objímal kulomet.

„Rád střílel do lidí,“ řekl jsem.

Seskupili jsme se kolem Fernanda a radili se, co dělat dál.

„Odtud vede cesta podzemní kabelovou šachtou,“ připomenul jsem.

„Graber teď čeká, abychom sami vlezli do pasti. Tudy to nepůjde.“

„Co tedy budeme dělat?“

„Musíme počkat až se setmí a pokusíme se přelézt zeď.“

Ali zhluboka povzdechl.

„Vydržíme to? Lidé chtějí pít a najíst se.“

„Musíme to vydržet. Jiné východisko není.“

„Co kdybychom zkusili proniknout na pokusnou střelnici?“ zeptal jsem se. „Je to jednoduché, stačí vylézt na palmu nad zdí…“

Najednou jeden z Arabů pronikavě vykřikl a ukázal prstem k pokusné střelnici.

Vrata byla otevřena a z nich jeden za druhým vycházeli pomalu Graberovi kamenní vojáci.

Pomalu a neohroženě postupovali směrem k nám. Asi pět lidí, z našeho oddílu se bezhlavě rozběhlo do nitra oázy.

„Zpátky!“ zavelel Fernand.

Někdo po útočnících vystřelil.

„Střílení je zbytečné,“ vykřikl jsem. „Jsou nezranitelní!“

„Nestřílejte! Uvidíme, co chtějí dělat.“

Stejně jako tehdy, když jsem je poprvé viděl, měli na sobě široké plátěné kalhoty, do půli těla byli nazí. Každý teď měl v ruce zakřivený arabský nůž. Velmi pomalu, téměř slavnostně, postupovali směrem k nám.

Asi padesát kroků od skleníku se na nějaký úryvkovitý rozkaz jednoho z nich začali rozvinovat do půlkruhu.

Bylo to asi patnáct lidí proti našim třiadvaceti.

„Pojďte, ustoupíme. Musíme se rozptýlit,“ rozkázal Fernand. „Držte se při západní zdi, aby vás nebylo vidět z vodárenské věže.“

Náš oddíl se rozprchl na všechny strany. Graberovi otroci se na okamžik zastavili. Pak se jejich tvar také rozčlenil. Teď už se nepokoušeli obklíčit nás, ale každý voják si vybral oběť a sledoval ji. Za mnou šel ohromný kolohnát s bledě šedou tváří. Sel pomalu a lhostejně a v jeho omezené snaze dostat se za každou cenu ke mně, bylo něco děsivého, nevyhnutelného jako sám osud. Třebaže se vzdálenost mezi mnou a jím nekrátila a stále tvořila nejméně dvacet kroků, stále šel a šel a líně mával nožem.

„Nesledujte jenom svého pronásledovatele, dívejte se i po druhých!“ zvolal na mě Fernand. „Můžete se náhodou ocitnout v blízkosti jiného.“

Tito kamenní vojáci byli velice pomalí a nebylo třeba vynakládat mnoho úsilí, aby jim člověk unikl. Nakonec se lidé z našeho oddílu a jejich pronásledovatelé rozešli ve dvojicích na úseku, který byl skryt před vodárenskou věží. Z jejího vrcholu se chvílemi rozléhaly výstřely.

Tato podivná válka se podobala dětské hře, při které se mělo běhat z jednoho místa na druhé tak, aby se tě nikdo nedotkl rukou. Když jsme poodběhli, zastavovali jsme se a pozorovali, jak se po bojišti znovu rozdělovaly dvojice…

Fernand této podivné válce velel a pozorně sledoval pohyb nepřítele.

Slunce se brzy dotklo západní zdi a oáza se začala nořit do večerní mlhy. Byli jsme strašně unaveni, v ústech nám vyschlo. Byl to mučivý pohled na Graberovy vojáky, jak se občas skláněli nad trubkami u záhonů a dychtivě pili louhovitou vodu.

Přebíhání nám dalo opravdu co proto. Avšak kamenní lidé se zdáli být naprosto neunavitelní a s ďábelskou vytrvalostí nám byli stále v patách.

„Snad bych se měl přece jenom pokusit dostat se přes zeď?“ zeptal jsem se Fernanda, když jsme se náhodou ocitli vedle sebe.

Kličkoval mezi kamennými vojáky a přistoupil k téže palmě, po které jsem se dostal na střelnici. Když se vyšplhal téměř na úroveň zdi, na vrcholku vodárenské věže zarachotil kulomet. Fernand stačil ještě seskočit se stromu v okamžiku, kdy jeho pronásledovatel už byl na pět kroků od něho.

Zpozoroval jsem, že se naši vojáci pohybují pomaleji a vzdálenost mezi nimi a kamennými vojáky se krátí.

Těžko říci, jak by skončila tato tichá a zdlouhavá válka, kdyby se vrata u střelnice neotevřela a neobjevila se v nich kamenná postava, tlačící před sebou obrovský vůz. Ozvalo se nesrozumitelné volání a Graberovi vojáci se po jednom, začali vracet a chystali se k jídlu. Co chvíli se jednotlivě skláněli ke kohoutu v písku a zapíjeli potravu vodou.

„Máme čas na odpočinek a na promyšlení, co budeme dělat dál,“ řekl Fernand, když jsme se shromáždili všichni pohromadě.

„Bez jídla a bez vody to dlouho nevydržíme.“

„Třeba se pokusíme dostat z této pasti přes zeď, až bude tma. Nejsnazší by to bylo u východní zdi.“

„A co vysoké napětí v drátech?“ namítl jsem.

„Musíme je přerušit…“

„Jsou tu ve čtyřech řadách. Navíc tu je dvojitá zeď.“

„Přesto se však o to musíme pokusit, dokud jedí.“

Fernand se poradil s Alim. Ten něco zvolal a čtyři z našich přátel přistoupili k východní zdi.

Fernand navrhoval zlomit kmen nízkého stromu a s jeho pomocí přerušit dráty.

Stromeček byl tvrdý jako kámen a dalo nám hodně práce, než se podařilo vytáhnout ho z písku. Uráželi jsme z něho větve a kamenný kyj jsme dali Alimu. Dva lidé se přitiskli ke zdi, na jejich ramena vylezl třetí a teprve na jeho ramena se vvšplhal Ali. Rozmáchl se a vší silou udeřil do drátů. Vylétl proud modrých jisker. Živá pyramida se s pronikavým křikem zhroutila.

„To je beznadějné,“ řekl Fernand.

Opravdu jsme se navzájem sotva rozpoznávali.

„Zajímalo by mě, jestli ti kolohnáti vidí v noci.“

„To se brzy dozvíme. Možná, že ve tmě vidí jako kočky.“

„Nezbývá nám než čekat na svítání.“

„Jenom jestli nás všechny nepodřežou.“

Naslouchali jsme každému šramotu a napjatě jsme hleděli do tmy. Míjely minuty, hodiny… Nebylo vidět ani slyšet žádné známky života.

„Chtěl bych si s tebou promluvit,“ obrátil jsem se na Fernanda.

Poodešli jsme stranou a usedli na písečný záhon.

„Mám dokonalou představu o ďábelské kuchyni doktora Grabera. Záleží tu jen a jen na vodě…“

„Tomu nerozumím, Murdale.“

„Musíme se dostat na věž vodárny. Jestliže je to, co chci udělat správné, můžeme s Graberem i jeho armádou skoncovat raz dva.“

Spěšně jsem Fernandovi pověděl všechno, co jsem věděl o úloze vody při Graberových výzkumech.

Fernand se chvíli odmlčel a pak mi pevně stiskl ruku.

„Máš pravdu. Musíme jednat rázně. Lidé jsou unaveni. Mají hlad a umírají žízní. Obávám se, že to další den nevydrží…“

Fernand dal rozkaz Alimu, aby zůstal u východní zdi a my jsme se vypravili přes oázu k místu, kde se nad územím střelnice tyčila palma. Když jsme ji našli, Fernand mi dal svou pistoli. Stiskl mi ruku a řekl:

„Ať se s tebou stane cokoli, nezapomínej, že tu zůstali tví přátelé.“

Rozloučil jsem se s ním a šplhal na strom.

10. DVOJÍ VODA

Je noc. Jenom nečetné hvězdy se mihotaly na nekonečném nebi.

Přeplazil jsem se po větvi nad drátěnou překážkou a spatřil jsem pod sebou šedivý pruh písku. Kromě obrysů malého hangáru, v jehož oknech šlehaly krvavě rudé skvrny, nebylo nic vidět. Rudé blesky se neklidně mihotaly na písku. Ve vzduchu bylo cítit štiplavý zápach čoudu.

Seskočil jsem dolů a když jsem se přesvědčil, že kolem nikdo není, začal jsem opatrně obcházet hangár směrem ke dveřím do ústavu.

Na okamžik jsem se zastavil u okna do malého hangáru a nahlédl dovnitř. Před ohromným kotlem s jasně hořící smolou tam seděli lidé. Tísnili se kolem ohně, jako se tísní lidé kolem táboráku za chladných nocí, a hřáli se. Obraceli se k ohni hned jednou, hned druhou stranou a tělo si třeli rukama. Jenom občas sem z místnosti doléhaly duté hlasy…

Vrata byla zavřena. Chytil jsem se tedy kovových výstupků a šplhal nahoru.

Zdálo se, že kolem dokola všechno vymřelo. Že by Graber utekl? A co jeho kamenní vojáci? Že by se Graber s nimi rozloučil tak jednoduše?

Brzy jsem zpozoroval, že žaluziemi jednoho okna v prvním patře proniká úzký pruh světla. Někdo tam tedy je.

Vodárenská věž byla spojena s hlavní budovou chodbou vedenou nad zemí. Přistoupil jsem těsně ke kulaté betonové stavbě a zjistil jsem, že k oknům nedosáhnu. Vedle stálo nákladní auto s cisternou. V ní sem byla přivážena voda, která se pak přečerpávala nahoru. Jak to dělali? Šmátral jsem kolem cisterny.

Výpustní otvor musel být zřejmě ve spodní části. Když jsem vlezl pod nákladní auto, málem jsem spadl do díry: přímo pod nákladovým prostorem auta byl v betonové plošince výpustní otvor.

Neměl jsem sirky ani baterku, a proto jsem musel postupovat po hmatu. Jednou rukou jsem se přidržoval za osu auta a opatrně jsem se spouštěl do otvoru. Nohama jsem se brzy dotkl dna.

Betonová odtoková stoka prudce klesala. Doslova jsem sjel po kluzkém povrchu a nohama se opřel o něco kovového. Tady jsem se mohl úplně vzpřímit. Bezpochyby jsem se dostal do vnitřní místnosti.

Chytal jsem se nějakých předmětů, překračoval trubky, bezmála jsem spadl do nějaké díry, až jsem si konečně naše] místečko na malé plošince. Musel jsem počkat do rána; ve tmě jsem nemohl nic dělat.

Usadil jsem se co nejpohodlněji a přichystal se na čekání. Najednou se nahoře na okamžik pootevřely dveře a v záplavě světla, která se jimi prodrala, jsem spatřil, že sedím na jednom ze stupňů točitého schodiště nad okrajem železné nádrže. Dveře se znovu zavřely, já jsem však věděl, co mám dělat. Přidržoval jsem se trubkového zábradlí a pomalu stoupal nahoru. Po chvíli jsem s pistolí v ruce stanul u dveří.

Několik vteřin jsem naslouchal, pak jsem prudkým pohybem dveře otevřel a vtrhl do prostorného, jasně osvětleného sálu. Uviděl jsem ženu, která právě otáčela poniklovanou páčkou na velké nádrži. Otočila se a chraptivě vykřikla. Byla to Einzigová.

„Promiňte, madam, že vyrušuji,“ procedil jsem skrz zuby. „Radím vám, abyste se chovala rozumně.“

Vytřeštila na mne hrůzou šílené oči. Zpozoroval jsem, že rukou pomalu šmátrá po zdi.

„Odstupte od zdi a nepokoušejte se přivolat někoho na pomoc. Víte, že na tom budeme oba stejně…“

„Jak jste se sem dostal?“ zeptala se sotva pohybujíc rty.

„To už není tak důležité, madam. Mě víc zajímá, co tu teď děláte vy?“

„Já … já …“

„Laskavě se posaďte,“ přikázal jsem a hlavní pistolí ukázal na malou kovovou sedačku.

Pokorně si sedla a nespouštěla se mne bezbarvé, vytřeštěné oči.

„Řeknete mi postupně všechno, nebo chcete, abych vám dával návodné otázky, madam?“

„Co chcete vědět?“

„Kudy se dostává do potrubí, které zásobuje váš oddíl vodou, hydroxyd draselný?“

Bleskově pohlédla vpravo. Spatřil jsem kovovou nádrž vestavěnou do zdi a na ní velkými rudými písmeny nápis „KOH“.

„Aha, hydroxyd draselný? Jak moc ho přijde do vody, aby vaše oběti nezkameněly?“

„Čtyři až pět desetin,“ chraptivě odpověděla.

„A co se stane, když přívod hydroxydu uzavřeme?“

Neřekla nic, jenom vztekle zasyčela.

„A hned to taky uděláme,“ řekl jsem. „No tak, zavřete kohout!“

Einzigová přistoupila stranou k nádrži s hydroxydem a pomalu začala otáčet kohoutem.

„Pořádně, pořádně! Do vody nesmí přijít ani kapka!“ rozkázal jsem.

Uzavřela kohout vší silou.

„To je všechno?“

„Ne, ještě ne,“ řekl jsem s pohledem upřeným do jejího šedivého obličeje.

„Co dál?“

„Kde je nádoba s katalyzátorem, který přidáváte do pitné vody, aby se v organismu přeměnil uhlík na křemík?“

Mlčela.

„Frau Einzig, máte jedinou příležitost poněkud ulehčit svému osudu. Chápete, že vám teď Western biochemical ani Chemische Zentral nepomohou. Soudit vás budou nové místní úřady. Kde je katalyzátor a jak se přidává do pitné vody?“

Vzteky a strachem jí obličej zmodral. Pomalu couvala podél zdi a nespouštěla oči s pistole. Obešli jsme celou kruhovou místnost a zastavili se u protáhlé police uzavřené kovovou deskou.

„Tady? Otevřte to!“

„Nemám klíč.“

„Madam, nenuťte mě používat síly. Nemám rád, když se hrubě zachází s ženami, ani s takovými, jako jste vy.“

„Zrůdo!“ zasyčela.

Einzigová vytáhla z náprsní kapsy u pláště klíč a polici otevřela. V jedné řadě tu bylo vyrovnáno dvanáct malých nádržek z tmavožlutého skla, od nichž vedly tenké skleněné trubičky k vodovodním kohoutům.

„Podívejme! Dokonce dvanáct! Proč tolik? Aha, už tomu rozumím. Nádržka se naplnila katalyzátorem podle toho, s kým jste se chystali provést svůj ďábelský pokus. Voda vám pomohla rozšířit moc nad všemi spolupracovníky ústavu, že?“

„Jste velice chápavý, Murdale,“ promluvila, když se zbavila prvního návalu strachu. „Co mám dělat teď?“

„Teď mi řekněte, komu která nádržka patří.“

„To nevím.“

„To je mi líto. Ostatně, ono není těžké to uhodnout.

Všechny jsou naplněny roztokem s výjimkou jediné. Kdopak měl to štěstí, že jste ho ušetřili?“

„Nevím. Já jsem je neplnila.“

„Prosím vás! A já jsem si myslel, že je to vaše povinnost. No tak, ke komu vede trubka od prázdné nádržky?“

„Říkám vám, že nevím.“

„Ale já to vím, frau Einzig. Vede do hnízdečka doktora Grabera a zřejmě i do vašeho.“

Einzigová vycenila zuby, měl to být úsměv.

„Jste na omylu, mister Murdale …“

„Uvidíme. Odpojte krajní nádržku a přepusťte tekutinu do prázdné!“ Obličej se jí zkřivil strachem.

„To neudělám,“ zasípala.

„To znamená, že jsem to uhodl. Udělejte, co jsem vám přikázal.“

„Ne!“ zaječela.

„Pak to tedy udělám sám.“

„To nedovolím! Já…“

Prudce vyrazila z místa, jako blesk přeběhla sálem a zmizela za dveřmi.

„Stát! Stát!“ křičel jsem.

Bylo však pozdě. Zaslechl jsem, jak klopýtla, pronikavě vykřikla a spadla s obrovské výšky.

Střílet jsem nemusel. Zdola sem dolehl tupý úder a zavládlo mrtvé ticho. Pochopil jsem, že je to konec frau Einzig.

Vrátil jsem se k polici s tmavožlutými nádobami, odpojil jsem jednu od kohoutu a obsah přepustil do prázdné nádržky. Pažbou pistole jsem rozbil ostatní nádoby a tekutina s jedovatým elixírem vytekla na podlahu.

Teď už zbývalo jenom čekat.

11. HLINĚNÝ BŮH

Když přišlo ráno, všiml jsem si, že vodárenská věž sloužila jako dokonalá pozorovatelna. Třemi okny bylo dobře vidět na okolí. Bylo vidět na baráky s laboratořemi, jako na dlani ležela pokusná střelnice a vlevo od ní se rozprostírala oáza nachových palem. Nemusel jsem se do oázy vracet, protože jsem věděl, že Graberova armáda brzy zcela zkamení. Nezbývalo než čekat.

Zatím jsem jenom jediný já věděl, že je Graberova armáda odsouzena. Bylo to zvláštní, avšak nepociťoval jsem výčitky svědomí. Zahynuli vlastně už dávno. Začaly to být netečné, nešťastné automaty, odsouzené vláčet s sebou břemeno nepřirozené existence. Byli to lidé Graberem duševně i fyzicky ubití a jenom jejich zkamenělý zevnějšek připomínal jejich bývalou lidskou důstojnost.

Slunce vystoupilo nad palmy a křemíková armáda znovu vyšla na bojiště. Fernandův oddíl se rozprchl mezi záhony. Kamenní velikáni pokračovali v neúnavném pronásledování.

Shora bylo dobře vidět, jak se každou chvíli některý z kamenných lidí sklonil a pil vodu. Čím výše slunce stoupalo, tím častěji se vraceli k vodě.

Koncem druhé hodiny této „šachové“ války jsem spatřil, jak se jeden Graberův voják najednou zastavil, strnul v nezvyklém postoji, zvedl jednu nohu a ruku. Arab, kterého pronásledoval, něco zvolal. V tom okamžiku strnul ještě jeden, potom další a další. Všechno to proběhlo bleskově. Prostor, kde právě probíhala složitá kombinační válka až do úplného vysílení, se najednou podobal hřbitovu s kamennými sochami nebo nádvoří muzea, kam byla přivezena a postavena sousoší z paleolitu.

Nejdřív nerozhodně, pak však stále odvážněji přistupovali ke zkamenělým lidem mí přátelé.

Seběhl jsem po točitých schodech.

Fernand dával rychle pokyny svým bojovníkům. Jedni měli zalehnout podél asfaltové cesty vedoucí k východu, druzí měli prohlédnout baráky. Několik lidí se zastavilo u vchodu do dvoupatrové budovy, kde byl Graberův štáb.

„Mám dojem, že uvnitř nikdo není,“ řekl Ali.

Pohlédl jsem na nákladní auta vpravo. Teď už tu místo tří stála jen dvě.

„Asi někdo ujel. Musíme to co nejrychleji skončit. Copak se Graberovi opravdu podařilo utéci?“

Fernand přistoupil ke dveřím a vší silou do nich strčil nohou. Trochu se pootevřely a pak se znovu zabouchly, jako by o ně z druhé strany byly opřeny pytle s pískem.

„Tak mi pomozte!“

Všichni jsme se opřeli do dveří, a ty po značném úsilí povolily. V tmavé úzké předsíni jsme uviděli dva mrtvé vojáky v nepřirozené poloze na zemi. Jeden z nich měl ústa plná písku. Druhý měl písek v sevřené ruce.

„Co to znamená?“ udiveně zvolal Fernand. „Kdo jim nacpal do chřtánu písek?“

Vpravo ve výši prvního stupně schodiště do sklepa byla na zdi výlevka s vodovodním kohoutkem.

Ukázal jsem na kohoutek.

„V tomhle to všechno vězí. Ve vodě.“

Řekl jsem jim o všem, co se stalo ve vodárenské věži.

„Třeba je v takovém stavu i Graber.“

V té chvíli sbíhal z prvního patra Ali s několika lidmi. Ve tváři měl zděšení.

„Co je s Graberem?“ zeptal jsem se.

Chraptivě odpověděl:

„To samé, co s jeho tělesnou stráží. Podívejte se.“

Podal mi ruku, ne však svou, ale tu, kterou držel jako kus klacku…

Hlína. Docela obyčejná hlína. Byla to ruka, udělaná z hlíny, lámala se a drolila …

„Kousek hliněného boha,“ řekl opovržlivě Fernand a vzpřímeně přistoupil k přátelům.

S odporem jsem odhodil kousek hlíny…

Poušť… Opravdu je té hrůze konec? Po černém asfaltovém pásu pochodoval náš oddíl. Dvacet mil není tak mnoho. Najednou se vzduch zachvěl hukotem blížících se letadel. Proletěla nad námi, jedno, druhé, třetí. Kovoví ptáci bez poznávacích znaků. Letěli docela nízko a ještě než doletěli ke Graberovu ústavu, sklonili se na pravé křídlo a rozptýlili se. Po chvíli se ozvaly výbuchy. Bylo jich hodně, na obzoru se zvedal temně rudý oblak. Letadla kroužila nad místem, které jsme před hodinou opustili. S bezhlavou vytrvalostí shazovala bomby a zametala tak stopy zločinu.

Výbuchy. Mnoho dutých výbuchů v poušti. Uslyší o nich svět? Dozví se, jak se zvrácená věda cynicky vysmívá lidstvu? Dovolí lidé, aby na naší planetě existovali noví Graberové?

„Fernande, kam vlastně půjdete se svými přáteli teď?“ zeptal jsem se.

Usmál se.

„Domů. Máme tam tolik práce. Kdo ví, co nás ještě čeká.“