Dmitrij Alexandrovič Bilenkin

Hodina relativity

Na planině byl jenom písek a v něm kousky rozteklého černého kovu. Železné úlomky vytvářely chaotickou směs s nazelenalými skvrnami krystalických buněk. Bylo toho málo, co přežilo náraz a výbuch.

„Tak jdeme,“ řekl Ogněv, „všechno je jasné.“

Naposledy se otočil. Dokonce i skály byly spálené. Dozvuky katastrofy zaznamenané v žule. A kdesi uprostřed toho chaosu, již neoddělitelná od marťanské půdy, je nepatrná součástka, kterou někdo špatně udělal tam daleko na Zemi. Maličkost, drobnůstka — a je po raketě, je po stovkách tun dlouho očekávaného materiálu.

Ogněvův mlčenlivý průvodce jen pokrčil rameny:

„Hlavně že tam nebyl člověk.“

To je jasné, to je hlavní, chtěl vykřiknout Ogněv. Ale člověk tam byl! Ten, který odfláknuí tu součástku. Člověk, kterému teď už nebudou důvěřovat.

Ale nahlas to neřekl. Proč taky.

Šli po svahu a krajina se jim zdála ještě neradostnější než jindy. Matný písek, matné světlo malého Slunce, namodralé hrbolky eretria na kamenech. Barva marťanských rostlin jako by již předem upozorňovala na jed, který obsahují. Unylý hvízdající vítr byl také jedovatý. Jakkoli se vytrubovalo o vítězství nad Marsem, o pokoření planety, bylo to jenom zbožné přání. Lidé byli nuceni obklopovat se pozemským vzduchem, jíst pozemská jídla, bát se třeba i špendlíkové dírky v izolační stěně, která je odděluje od všeho marťanského. Jsou tu cizinci, kteří na Marsu žijí jen díky letům nákladních raket, té nejisté pupeční šňůře vedoucí kosmem. Jsou cizinci v cizím světě, na to se těžko zvyká.

A nejméně se to dařilo Ogněvovu ovčákovi Topovi, kterého jeho pán přivezl „v zájmu studia vlivu marťanských podmínek na zvířata“. Pes, komický ve svém skafandru, běžel s hlavou při zemi, co nejblíž u nohou svého pána. Neposednost ho ostatně opustila už dávno. V prvních dnech neustále vyl. Potom si zvykl a ztichl, ale při každé příležitosti strkal studený čenich Ogněvovi do dlaně. Smutnýma očima lovil jeho pohled, jako by mu chtěl říct: „Je nám tady zle, pane. Pojďme pryč!“ Serjogin mlčky kráčel vedle něho a Ogněva to jeho věčné mlčení rozčilovalo.

Alespoň trochu se rozptýlit řečmi, pomyslel si. Neúspěšné přistání rakety nebylo katastrofou. Serjogina se vlastně téměř netýkalo. Byl geolog a zabýval se hlavně kamením. Jenže Ogněv teď musí přemýšlet, jak rozšířit hydroponickou stanici, aby se nemuselo šetřit každým gramem potravy, lámat si hlavu, jak z chlorelly sestavit pestrý jídelníček, či jak se zbavit solí v potrubí čisticí stanice. Vždyť náhradní polyoxilové trubky pro toto potrubí, na jehož stěnách voda, kterou získávají z atmosféry, zanechává soli, vzaly za své společně s raketou. A součástky pro transportér taky. Aby to čert vzal, jeho „heroická“ průzkumnická práce strašně moc připomíná práci domovníka. Potrubí, čištění, opravy. A neustálá závislost na kdejaké maličkosti. Nejméně polovina všeho úsilí se spotřebovává na opravy izolační stěny, která tak omezuje zdejší život. Někdy se mu zdálo — a bylo těžké zahnat dotěrné myšlenky — že stísněné, hermeticky izolované pokoje stanice jsou vlastně vězeňskými celami a jejich důmyslné skafandry jsou vlastně také cely, jenže pohyblivé.

„Tak co, už brzy opravíme transportér?“ zeptal se s jízlivou ironií Serjogin. „Omrzelo mě chodit pěšky.“ Ogněv měl sto chutí od plic si zanadávat. Už to však nestihl. Top neočekávaně vyrazil kupředu, srst mu bojovně stála a zpod přilby zaznívalo výhružné vrčení.

„Tope, co je to s tebou?“

Odpověď přišla dřív, než stačil otázku dopovědět. Zpoza skály se vykulil šmok, který se zřejmě pásl na porostech eretria. Pavoučí nohy nesly zvíře nehlučně a rychle. Okamžitě se ocitl v nebezpečné blízkosti. Šmokovy rohovinové oči se začaly nalévat rudou barvou.

Top vyrazil. Hadice vedoucí od lahví mu poskakovaly po hřbetě.

„Tope, zpátky,“ zařval Ogněv a vytáhl pistoli.

Na šmokově útoku nebylo nic strašného. Dokonce i neozbrojený člověk ve skafandru, vybavený hydraulickým posilovačem, mohl úderem obrněné pěsti rozdrtit tvora na prach. Stačila trocha mrštnosti a znalosti šmokových návyků, a dokázali jste se ostrým drápům snadno vyhnout.

Jenže Top se setkal se šmokem poprvé. Netušil, že jeho snaha lidem spíš překáží. Zmocnil se ho odvěký pud, který v něm vypěstoval člověk. Na pána někdo útočí, je třeba ho chránit.

„Zpátky, Tope, zpátky,“ křičeli Serjogin i Ogněv a jejich pistole mířily k zemi. Kvůli psovi se nedalo střílet.

Pozdě! Šmok byl slabý, ale zvláštní protivník. Jeho dovnitř prohnuté spáry jsou s to napnout se právě tak bleskově jako pružiny. Skok — a tlapa se zasvištěním udeřila psa do hlavy. V následujícím okamžiku narazil rozzuřený Top hrudí do nepřítele. Šmokovo tělo se rozpadlo se suchým zašustěním.

Serjogin doběhl k psovi první.

„Tak to je konec,“ hlesl dutě.

Smokova tlapa, ostrá jako břitva, udeřila do límce skafandru a přilba sklouzla Topovi z hlavy. Pes ležel na boku a křečovitě se nadechoval. Z vyplazeného jazyka mu stékala pěna.

„Neštěstí přijde, když ho nejmíň čekáš,“ řekl Ogněv a snažil se nasadit psovi přilbu. Marně. Top už se nadýchal marťanského ovzduší. Kyslíku v něm bylo dost, ale kysličníky dusíku zabíjely — sice ne okamžitě, zato zcela spolehlivě.

Zdálo se, že i Top to chápe. Pokusil se olíznout Ogněvovu ruku. Z jeho očí tekly slzy, boky se křečovitě zdvihaly a klesaly.

„Zkrať to… ,“ otočil se Serjogin.

Ogněv zdvihl pistoli, ruka se mu třásla. Psí oči na něj pohlédly se smutkem a výčitkou.

„Nemůžu,“ řekl tiše Ogněv.

„Já taky ne,“ odpověděl s pohnutím Serjogin. „Ale tak to bude lepší.“

Zamířil a pomalu tiskl spoušť. Svou smutnou povinnost však nesplnil. Psí vytí poletovalo nad skalami a ozvěna ho odrážela k fialovému nebi. V tom vytí vyznívalo dávno potlačované zoufalství psa, veškerá jeho nenávist k rudým rovinám Marsu, cizímu Slunci, nehřejícímu světlu. Najednou ale zvíře vyskočilo, jako by mu nenávist dodala síly, a začalo se točit, zběsile se otáčelo, až od něj odletovala pěna. V jeho křečovitých pohybech byla jakási cílevědomost. Top snad uprostřed kamení a písku něco hledal. Břicho a zadní tlapky táhl za sebou po zemi, ale tvrdohlavě lezl k cíli, o kterém věděl jen on.

Ogněv se pokusil polknout knedlík v krku. Pes padl hrudí na hrbol, který vytvořila jakási marťanská rostlina, a začal rvát houbovitou, slizkou masu. Serjogin zasunul pistoli.

„To je instinkt. Ted je nerozumným zvířetem, které si pamatuje jenom to, že před smrtí někdy mohou ochránit léčivé rostliny.“

„Tady žádné bylinky nejsou.“

„To instinkt neví. Velí mu: hledej! Země nebo Mars, strach ze smrti stírá rozdíly, zoufalství přivolává na pomoc klam. No co, alespoň se rychle zbaví bolestí.“

Ogněv se odvrátil, aby neviděl konec. Když se opět otočil, Top ještě žil. Ogněv se k němu naklonil. Pohled zeskelnatěl a pes odcházel tam, odkud není návratu. Ze strnulých psích očí se zvolna valila černá vlna smrti. Ogněv se mimoděk dotkl přilby, tak, jako když se na Zemi v podobných situacích smekají pokrývky hlavy.

„Morčata zahynula působením jedu eretria za třicet vteřin,“ řekl Serjogin, „pes vydrží víc.“ Serjoginova experimentátorská suchopárnost Ogněva nepohoršila.

„Promiň, Tope! My jsme sem přišli dobrovolně, do tohoto světa, kde smrt vítězí nad životem. My jsme věděli proč. Ty jsi však Mars k ničemu nepotřeboval. Tobě bylo hůř. Promiň.“

A bez zaváhání znovu namířil.

„Počkej,“ zarazil ho Serjogin, „pokus musíme dovést do konce.“

„To je kruté…“

„Je to nutné. Kvůli vědě. A on… On vlastně už nic necítí.“ Topovy oči se zavřely, jen lehké záchvěvy těla dokazovaly, že ještě žije.

„Ne, je to příliš kruté!“

Křik pána jako by Topa probudil. Svaly na nohou se napnuly, pes zdvihl hlavu a pokusil se vstát.

Serjogin i Ogněv se div neposadili údivem. Top stál na nejistých nohou, boky se mu při každém výdechu křečovitě vzdouvaly, ale dýchal. Vdechoval stále hlučněji a radostněji marťanský vzduch.

„Co to má znamenat?“ zašeptal Ogněv.

Top k němu udělal krok, ale málem upadl. Serjogin ho uchopil do náruče. Pes mu vděčně olízl sklo přilby.

Dlouho stáli jen tak a dívali se na zázrak, na živého Topa. Se strachem, že Topova hlava najednou bezmocně spadne, a naděje, ta opojná, nečekaná naděje, uhasne. Ale Top žil dál a dokonce udiveně pokňourával, proč lidé tak nezvykle mlčí?

„No prosím…“ vymáčkl ze sebe nakonec Ogněv, „no prosím.“ Neobratně přešlápl Stejně jako dřív ničemu nerozuměl, zmateně natáhl ruku a dotkl se psí srsti. Přesvědčení o vražednosti Marsu se hroutilo, ale prach zdvižený touhle lavinou ještě neklesl a zakrýval výhled.

„Jed,“ najednou řekl Serjogin a upřeně hleděl na Topa. „Jed, který jedem nikdy nebyl a není. Je to jenom naše neschopnost racionálně a nově myslet. To jsme celí my!“

„Co?“

Ogněv se domníval, že se přeslechl.

„Ty jsi biolog, ty bys tomu měl rozumět líp.“ Serjogin už se ironií nijak netajil. „Eretrium je jed a ovzduší je taky jed. Ale minus a minus dává plus, a to nejen v matematice.“

„No to je jasné,“ mechanicky souhlasil Ogněv. „Aha!“

Hlavou mu bleskla domněnka. „Ty chceš říct…“

„No jasně. Člověka lze zabít kuchyňskou solí a zachránit zmijím jedem. Absolutno v přírodě neexistuje, to žije jenom v našich představách.“

„Ale to je všeobecně známo. Jed lze neutralizovat jiným jedem…“

„Jo, všeobecně známo! Tak proč jsme na to nepřišli dřív… ?“

Roztržitý kolegův pohled ho zarazil v půli slova. Ogněv se rozhlížel, jako by viděl Mars poprvé. Písek byl šedivý, příroda vypadala žalostně, slunce svítilo matně, všechno bylo jako dřív. Jásavý úsvit nových možností však už stíral marťanské stíny. Nic se nezměnilo, jen představy lidí o tomhle světě, a tím se ze svých míst pohnulo všechno. Tak se cítí slepec, když začíná vidět.

„Tope,“ zakřičel Ogněv, „pojď sem, ty psí bestie!“ Pes, který už na pánův pohyb čekal, vyskočil. Ogněv ho zachytil a zatočil se s ním v náručí. V nadšeném tanci se však opatrně vyhýbal modravým výdutím eretria, které se mu nyní zdály daleko krásnější než jakákoli pozemská růže. Byl v nich elixír, který mohl pomoci lidem stát se součástí Života na Marsu. Kde je jed, tam je i protijed, kde je smutek, tam je i radost, kde je nevědomost, tam jsou i objevy. To platí na Zemi i na Marsu. Protože dialektika vládne všude.

VÝJIMKA Z PRAVIDEL

„Nemáš strach, že ti prodřu tu tvou sametovou kůži? Co ty na to?“

Odpovědělo mu rachotivé předení. Diky natáhla krk, vztyčila uši a opájela se slastným drbáním. Ronin ji hladil tak intenzívně, až se jí s mlaskáním pootevírala tlamička a objevovaly se ostré zoubky. Kočičí hlava se otáčela. Oči měla úzké a byl v nich výraz blaženosti.

Ronin si povzdychl. Už to dál nešlo odkládat. Byl nejvyšší čas sbalit se a…

„Já vím, drbat tě můžu donekonečna… Jenže na mě už čekají.“

Předení zmlklo. Kočka měkce seskočila z jeho kolen a hrdě proplula k zavřeným dveřím. Svůj načechraný ocas nesla jako praporec. Vůbec nepochybovala o tom, že by si Ronin mohl dovolit neotevřít jí dveře. Samozřejmě že to udělal. Miláčkovi se nedalo nic odříct. Stovky parseků od Země se cítila jako doma. Všude se cítila jako doma, měla to v povaze. Doprovodil ji dlouhým pohledem, pak se začal oblékat. Do okna mu nehybně zářilo cizí slunce. V jeho hutných paprscích plul prach. Suché, rezaté světlo ho přivádělo do nostalgické nálady.

Nedaleko od dveří znovu uviděl Diky. Pružně našlapovala a šla za ním, jako by to byla náhoda, že zrovna má stejnou cestu.

„Nikoli, šediváčku,“ řekl Ronin. „Disciplína je závazná i pro tebe. Procházky jsou jenom podle harmonogramu biologických výzkumů. A šmytec…“

Koneček načepýřeného ocasu sebou nesouhlasně trhl. Diky zahnula do chodby s takovým výrazem, jako by nikdy nemyslela na nějakou procházku a zákaz se jí přece netýkal. Jenom její hřbet, bůh ví jak, vyjádřil přezíravé odsouzení.

Ronin se nemohl udržet a musel se usmát. Milé, rozmarné a tak pozemské stvoření! Jen tak mimochodem se na sebe podíval do zrcadla. Odtud se na něj koukala děsivá maska. Monstrum a nic jiného… » Co se dá dělat! Jinak si na téhle planetě člověka vůbec nevšimnou…

V počátečních stadiích jsou problémy nevyhnutelné a Ronin si, když začal pracovat na Antonovii, nedělal žádné iluze. Jenže skutečnost překonala všechna očekávání.

Příprava proběhla bez jakéhokoli problému. Skupina průzkumníků sestavila báječný popis planety a nadšeně ho předala Roninovi. Delikátní operace instalace „stopařů“ také proběhla bez nepříjemností. V noci byly tajně postaveny akusticko–optické analyzátory na předem vybraných místech vesnice. Byly schopné zachytit i nejslabší šepot v okruhu dvou kilometrů a dovolovaly pozorovat každý pohyb obyvatel chýší. Složitost takového podniku by zcela určitě zavedla do slepé uličky kteréhokoli z hrdinů Fenimoora Coopera. Přístroje kamuflované jako stromky, kamení a hnízda musely být rozmístěny tak, aby snímaly celou vesnici. Přitom musely být na takových místech, kam nevlezly ani děti, protože ty určitě znaly v okolí každou větvičku, natož strom. A to všechno přímo pod nosem místních obyvatel!

Nicméně se to všechno povedlo. Jakmile se seznámili s jazykem a způsobem života, odstranili přístroje právě tak tajně, jako je instalovali. Ronin si skoro začal věřit. Ale dopadl jak sedláci u Chlumce.

Programově si vybral osamělého poutníka a vyšel mu vstříc. Udělal gesto přátelství, přesně tak, jak to tady bylo zvykem. Pak v čisté antonovijštině pronesl pozdrav. Ze zkušeností věděl, že je to nejen rozhodující moment, ale i moment značně nebezpečný. Stávalo se někdy, že odpovědí na pozdrav byl úder kopím. Ronin byl připravený na všechno: na napadení, panický útěk, na to, že obyvatel zůstane stát jako solný sloup, eventuálně, že před ním padne na kolena, nebo dokonce omdlí. Jenže se stalo něco nepochopitelného: antonovian si ho prostě nevšiml! Prošel kolem Ronina, jako by pozemšťan vůbec neexistoval. Jako by byl neviditelný, nebo pouhá mrňavá muška…

Ronina to tak vyvedlo z míry, že se rozeběhl za domorodcem a křičel na něj. Bohužel ochránci celý tenhle průšvih perfektně zaznamenali.

S novým poutníkem se celá situace opakovala. Prošel kolem pozemšťana a ani necukl ocasem tlustým jako břevno.

Roninovo zoufalství prohlubovalo ještě i to, že na palubě hvězdoletu byl sám veliký, vynikající, proslavený a tak dále… Miklík.

Z jedné strany to bylo výborné, protože kdo jiný když ne Miklík by mu mohl dát užitečnou radu? Z druhé strany to bylo špatné, protože to byla první Roninova samostatná práce. Tak tomu bylo formálně i ve skutečnosti, protože Miklík už dávno nic neřídil. I tentokrát upozornil, že už je starý a hodí se jen k tiché kabinetní práci. Vyjádřil to krátce:

„Moje zkušenosti jsou vám plně k dispozici, ale jinak jako bych tu nebyl…“

Z ješitnosti se Ronin snažil pracovat samostatně, protože i si tvrdohlavě umínil, že dovede dílo ke zdárnému konci i bez Miklíkovy nápovědy. Shrbený neúspěchem se musel vrátit na hvězdolet. Čekal, že ho Miklík přijme, zdvořile vyslechne, pak otráveně poklepe prstem po jedné ze svých mnoha knih a krátkým pohybem mu ji přistrčí se slovy:

„Tady je vyložena jedna moje metoda, která odpovídá nastalé situaci, alespoň se tak domnívám…“

Všechno bylo jinak. Stářím šedivá tvář s vysedlými lícními kostmi sebou cukla údivem těsně před koncem vyprávění. V úzkých očích bleskla dychtivá netrpělivost kluka, kterému ukázali lákavou hračku.

„Poslyšte, vždyť je to podivuhodné,“ zvolal. „S ničím podobným jsem se v životě nesetkal! Bojím se, že nikdo jiný taky ne.“

Vrhl se k polici (starý pán uznával pouze knižní vydání) a hbitým pohybem prstů chvíli zamyšleně přejížděl po hřbetech knih.

„No nic. Je to tak, jak jsem si myslel. Nikdo se o ničem podobném ani nezmínil. Ne, ne! Tady nám cizí rozum ne pomůže, budeme si muset lámat hlavu sami.“

„Mně se to taky tak zdá!“ Roninova nálada vylétla k nebesům. „Tady je záhada, o kterou…“

„Co se týče záhady, nejsem si tak jistý,“ přerušil ho Miklík s měkkým úsměvem. „To je ještě nutné prozkoumat, jestli je tady vůbec nějaká záhada. Víte, ono se moc často zapomíná na jednu víceméně elementární otázku, na které nicméně závisí směr výzkumu: Jestli je podivný jev třeba zařadit k těm nepoznaným, nebo k nepochopeným. Rozdíl je veliký. V prvém případě je potřeba další výzkum, protože v našich vědomostech je jasná mezera. V druhém případě je výzkum zbytečná práce, protože faktů máme dostatek, jenom je potřeba pořádně je promyslet. Naše vědomí je rozvrácené nadbytkem výzkumné techniky. Jsme přesvědčeni, že všechny ty přemoudřelé analyzátory bůh ví čeho, všudepronikající sondy, všechnovidící lokátory, stroje, které nám všechny informace přinesou přímo pod nos, se nám podřizují jako ocas psovi. Je tu však ještě jedna otázka: Kdo kým vrtí? Analyzátory nám dodají libovolné informace, stroje to zkorelují, experiment vyřeší jakékoli pochybnosti… Je to spolehlivé, důvěryhodné, solidní a odstraňuje to přemýšlení. Je to často stejný případ, jako když hledáte brýle, které máte v kapse. To mi věřte… Tak popřemýšlíme, ke kterému typu se řadí náš případ. Takže jste přesvědčený, že vás určitě viděl?“

„Ano,“ překvapeně odpověděl Ronin. „Vidí přibližně tak jako my, i když vypadají úplně jinak a mají jinou stavbu očí.“

„Tak, tak. Ještě jednu otázku: Nevšimli si vás, nebo si vás nechtěli všimnout?“

„Spíš to první. Nakolik se vyznám v jejich emocích, byl jsem pro ně cosi jako kmen stromu, po kterém se lhostejně sklouzne pohledem.“

„To znamená, že vás vidí, ale neberou na vědomí. To je divné, divné… Musíme pro ně být strašidelnými příšerami a oni si nás… Takový způsob přijímání informací pro ně musí být krajně nebezpečný, nemyslíte?“

„Ne, proč?“ Ronin si ani nevšiml, že se pře se samotným Miklíkem, a když si to uvědomil, tak se lehce podivil.

„Proč? Kdyby to bylo nebezpečné, tak… . tak by to prostě nebylo.“

„Cože?“

„Zcela jednoznačně je to v tom… ,“ Ronin se zasekl, ale na ústup už bylo pozdě. „Zcela jednoznačně je to v tom, že perfektně vnímají všechno, na čem závisí jejich život, jenomže jenom v jejich vlastním navyklém prostředí. A my nejsme elementem jejich životního prostředí.“

„My jsme tedy výjimka z pravidel, a proto nás nevnímají?“

„Vcelku to tak je,“ řekl tiše Ronin.

„A nezdá se vám, že je to absurdní?“

Roninovi se to už nejenom zdálo, nebyl schopný pochopit, jak mohl vypustit z pusy takovou hloupost. Přece není možné tvrdit, že si nikdo nevšímá ohromné, řvoucí bytosti jenom proto, že se ničemu známému nepodobá! Jenže myšlenka byla už jednou venku a zmatený a rozháraný rozum horečnatě hledal argumenty na její obranu. Přece nemohla vzniknout jen tak…

„Ptáci!“ najednou ze sebe vypálil Ronin.

„Ptáci?“ Miklík se na něj zadíval, jako by se Ronin právě stal tím nejmrňavějším tvorem na celém světě. „Co do toho motáte ptáky?“

„To je jenom příklad… Když dáme do hnízda dřevěné mládě, které bude vypadat jako skutečné, pak ho ,rodiče’ budou krmit! Nevidí, že mládě není opravdové, protože v jejich ,programu’ se s ničím takovým nepočítá.“

„Všechny organismy vnímají svět přes čočku svých stereotypů,“ řekl zádumčivě Miklík. „To je přece všeobecně známo. A je tu někde přechod k našemu případu?“

Roninovy myšlenky se rozeběhly.

To Miklík nevidí, že on, Ronin, se taktak drží na hladině, že se zamotal do své absurdní hypotézy?

Na Miklíkově tváři nebyl ani stín úsměšku. Čekal se zájmem na odpověď.

„Nebojte se absurdit, třeba je to jenom poznávací znamení toho, že naše minulé zkušenosti nestačí a náš rozum se setkal s novou, překvapivou tváří světa, která vypadá

jenom na první pohled absurdně,“ Roninovi prolétla tato slova z jedné starší Miklíkovy knihy hlavou a bylo mu jako koni, když ho pobídnou bičem. Samozřejmě, uvažoval dále, veškeré myšlení,v tomto případě i lidské je stereotypní. No a co? Na první pohled hloupý stereotyp může mít hluboký smysl. I naopak. I ten nejstálejší stereotyp může být zhoubný, jestliže se prudce změnily podmínky, které ho zrodily. Hlavní předností rozumu jsou rychlé změny stereotypů. Jsou rychlé, avšak nikoli okamžité. Až ve vyšším stadiu rozvoje jsou možné změny prognostické, tedy změny stereotypů, k nimž dochází ještě před tím, než se změní podmínky. Až do té doby se změny nevyhnutelně opožďují. Je nutné dostat od života pořádnou porci ran a facek, aby k tomu došlo. Do té doby se bude jakýkoli tvor spokojeně dívat na svět skrz libovolně zkreslující brýle svých stereotypů. Myšlenková nezávislost! Ronin v duchu zařval.

„Poslyšte!“ vyletěl vzrušeně ze židle, „co byste udělal, kdyby sem, do kajuty, najednou přišel Einstein?“

„Byl bych přesvědčený, že mám halucinace,“ Miklík se na Ronina díval s podivným výrazem ve tváři. „Takže vy předpokládáte…“

„Ano, ano! Nikdo z nás by nepadl před přízrakem na kolena, nepraštil ho pěstí, neutekl by s hysterickým jekotem, ale v poklidu by si zašel k lékaři. Není přece proč se znepokojovat, vždyť je to jenom halucinace! Není to tak? To je náš stereotyp jednání vůči přízrakům. Co kdyby však přízrak vypadal jako nějaký mimozemšťan, který se k nám vypravil za kontaktem? Výsledek by byl tentýž! Řekl bych, že to je analogický případ. Prostě domorodci mají jiný stereotyp pro případ: ,To nemůže být!“

Asiatské Miklíkovy oči se schovaly do úzké štěrbiny víček a v jejich koutcích se objevily vrásky. Z ničeho nic vybuchl upřímným hlaholivým smíchem. Ronin si ukřivděně povzdychl.

„To se netýká vaší maličkosti! V žádném případě,“ Miklík zamával rukama. „Prostě jsem si představil, jak se u středověkého člověka objevuje přízračný mimozemšťan a ten ho přežehnává křížem, křížem… To je taky jeden ze stereotypů, že? Dobře. Vaše hypotéza je dostatečně šílená, aby mohla být pravdivá. Takže bychom si o ní mohli promluvit…“

Probrali to ze všech stran, promysleli změny lidského zevnějšku a na druhý den udělal Ronin pokus, který přinesl úplný úspěch.

Když se o tom Miklík dozvěděl, zafuněl nadšením:

„No to je práce! Takže idea se potvrdila?“ podíval se na Ronina úkosem. „Blahopřeji vám, sobě nemohu. Přehlédl jsem ji, přehlédl. To znamená, že stařecké stereotypy… Ajajaj…“

Dlouho zkroušeně kýval hlavou, jenže v očích se mu blýskla lstivost. Ronina brnkla okamžitě pochybnost, na kterou však díky návalu práce okamžitě zapomněl.

Vrátila se však zpátky v noci. Ronin promýšlel další varianty kontaktu a tak nemohl usnout. Převracel se na posteli a myšlenky, jak už to bývá, když člověk nemůže spát, se mu zamotaly do zářivého, vtíravého a zmateného klubka obrazů. Pak se najednou náhodně jeden vydělil: Miklíkova ruka nad hřbety knih.

Napůl dřímající paměť se napnula. Miklíkův prst klouzal po řadách knih, najednou přibrzdil, nejistě sebou cukl, sklouzl dolů a na okamžik se zastavil nad úplně obyčejnou knihou… Obyčejnou? Naopak… Tehdy ho to zarazilo, ale prst knihu opustil a klouzal dál po knižních hřbetech. Ronin tehdy neměl čas se nad tím pořádně zamyslet. Ale vždyť ta kniha…

Paměť nakonec vylovila její název. Ronin až nadskočil. Byl to jeden díl sebraných spisů Chestertona! Toho Chestertona, který už v minulém století napsal povídku o neviditelném člověku, kterého nechtěli vidět. Zapadlo to do sebe! Proto se tam Miklíkův ukazováček zastavil!

Ajajaj, kývl hlavou Ronin, ty stařecké stereotypy… To znamená… Ajajaj…

Usmál se ve tmě.

Za takovými stereotypy je člověk schovaný jako za kamennou stěnou. Vypadá to, že jsem taky netrefil úplně vedle… No tak co?!

Přišel však den, který přinesl záhadu, před níž zůstal bezmocně stát i Miklíkův pronikavý rozum a zkušenost.

Prudké světlo mu lehlo na ramena jako pancíř. Ronin přimhouřil oči a pomalu si zvykal na zářivý nápor. Kolem pokusného pole, kde pracovali biologové, šel zvolna. Ohrada kolem něj byla tou nejfantastičtější konstrukcí, jakou Ronin kdy viděl, pokrývala velký kus krajiny. Dovnitř propouštěla světlo, vítr i déšť, avšak ven nepustila ani jedinou molekulu bez velmi pečlivé kontroly. Biologové se nebáli, že nakazí planetu, nebo eventuálně zanesou nákazu na loď, protože základní rozdíly v místních a pozemských bílkovinách zaručovaly jejich úplnou neslučitelnost. Charakter pokusů však vyžadoval izolaci. Za až do neviditelnosti průzračnými stěnami sousedily místní keře, stromy, tráva s pozemskými rostlinami. Byl to divný pohled na pampelišku opletenou čímsi, co se nápadně podobalo měděnému drátu s ohromnými fialovými květy na tenoučkých řapících. Tam za stěnou probíhala válka a prolínání dvou cizorodých biosfér, které měly společný jenom způsob výživy. Jejich setkání bylo podobné dotyku trávy s kovem. Ani tento kontakt však není úplně sterilní, takže biologové měli plné ruce namáhavé, ale velmi zajímavé práce. Sem za neviditelné stěny byly vypuštěny geneticky Čisté odrůdy myší, morčat a králíků. Ronin viděl, jak se za pozemskou mouchou honí desetikřídlá místní vážka, která zjevně neměla ani ponětí o tom, že ta lákavá moucha je pro ni naprosto nepoživatelná.

„Tak co, jak to vypadá,“ zeptal se Ronin biologa, který vylezl z úkrytu.

„Jako obvykle,“ otřel si biolog hojný pot z tváře. „Něco si přivyká, něco hyne. Šílený vedro…“

„Tamhle Diky se hlásí na vaši Noemovu archu, chce se protáhnout.“

„Chvíli počká. Jak může v takovém kožichu ještě pobíhat, to nechápu.“

„Není tady hůř než třeba v letním poledni na Ukrajině. Dobře, to jsou maličkosti. Zjistili jste něco o obilninách?“

„Je to normální, i jejich nemoci jsou normální. Zase jdete k antonovijcům?“

„Mají dneska svátek sklizně. Pozvali mě.“

„To vám závidím. Oni vám vyprávějí o sobě sami, a já abych se tu vyptával trávy nebo virů, proč jsou takové a ne makové.“

To je tak, pomyslel si Ronin, že tvá vlastní práce je vždycky ta nejtěžší. Byla by to paráda, mít vaše starosti, drazí biologové! Travička a zvířátka jsou ve vašich nikách jako hlína, genetický aparát můžete měnit, jak se vám zlíbí.

Zamával jim a vydal se směrem ke kraji lesa. Jako obvykle se obrátil, když míjel maskovací uzávěr. Za ním už nebylo vidět ani loď, ani pokusné pole, ani pracovité skuggery, jenom vzdálený les se podivné přiblížil a uprostřed zkrátivšího se prostoru se vzduch vlnil a mihotal, jako by se tam nemohl zhmotnit džin, který právě vylétl z láhve. Ať bylo maskování sebedokonalejší, stejně místo, kde stála loď, vypadalo začarovaně. Naštěstí domorodci netrpěli chronickou zvědavostí. To samo o sobě bylo důvodem k zamyšlení.

Lesní stín přinesl ulehčení, zato však přestal foukat vítr, který provětrával strašidelný Roninův oblek. Přebytek kyslíku ho mírně opíjel. Les díky tomu vypadal ještě divočejší, než byl ve skutečnosti. Míchaly se v něm v prapodivné směsici jaro, léto i podzim. Podzim, protože opadávalo a šustilo hnědé listí, jaro, protože všechno kvetlo, a léto, protože na stromech v obrovských množstvích dozrávaly plody. Všechno zářilo bujnými, oslepujícími barvami. Uhelný stín podrostu propalovaly skvrny slunečního světla. Po jasně modrých stromech lezly jako jazýčky ohně rudé a žluté liány, koruny byly zachváceny tímtéž hnědým požárem. Dole z kašovitého mechu na Ronina jukaly černé květy. Jakési lopuchy blátivé barvy se za ním otáčely jako radary. V mezeře mezi korunami se mihl ohromný zlatistý kosočtverec, z něhož visela dolů kosmatá, třásňovitá nit. Roninovi nebylo jasné, jestli to je motýl nebo pták. Cosi zcela surrealistického zamlaskalo v keřích.

To je sen o cizích planetách, pomyslel si Ronin. Teď bych tak měl chuť lehnout si do zelené trávy…“

Do nosu ho udeřila vůně hnijících plodů, pod kterými se prohýbaly pevné větve stromů.

Bohatá, věčně plodonosná půda! Tak proč se tady zastavilo to, co se zastavit nemělo?“

Cesta byla dlouhá víc než kilometr. Osada ležela přímo na kraji lesa. Bílé kužely chýší, vypadající jako vaječná skořápka, oslnivě zářily v paprscích odpoledního slunce. Ve vesnici se nic nehýbalo, i když bylo zcela jasné, že člověka pozorují desítky očí. Opodál se rozkládala hnědočervená pole, na kterých bylo vidět černé tečky. Ženci začali se sklizní. Když si člověk odmyslel barvu nebe a rostlin, mohl mít pocit, že je někde ve staré Africe. A to všechno tak daleko od Země! Stejně to vůbec není nic divného. Každá civilizace na určitém stupni vývoje začíná stavět obydlí a zabývá se zemědělstvím. Pole jsou všude stejná, ať nad nimi svítí jakékoli slunce. Všude je potřeba připravit půdu, vypěstovat a sklidit úrodu. Všude je potřeba práce a pracovních nástrojů. Všude se musí ohýbat záda, jestliže něco takového obyvatelé mají.

Když přišel Ronin blíž, pochopil, že ho čekají. Stařešinové slušně posedávali na vlastních dvakrát přehnutých ocasech, což bylo zřejmě velmi pohodlné. Také Ronin musel po uvítací ceremonii jako obvykle usednout na bobek. Jeho pohyb vylekal nazrzlé zvířátko, jakých tu byly spousty. Zvířátko vypísklo a vylétlo z trávy vzhůru na tenkých, blanitých křídlech. Ruka jednoho ze stařešinů se mihla vzduchem, jenže neměl vůbec šanci! Zvířátko se mu vyhnulo a zmizelo v trávě. Vzdáleně se podobalo disneyovskému Mickey Mousovi. Zvířátko nelétalo, ale skákalo jako luční kobylka. Tlamičku mělo tak trochu krysí. V lesích nikde mikymausové nežili a Ronin si vzpomněl na biology, na jejich prosbu, aby získal alespoň párek. Teď ale nemohl myslet na jejich škemrání.

Talíře s jídlem se objevily okamžitě, jen co Ronin usedl. Každého poutníka nakrmili, pokud získal jejich důvěru, i kdyby přišel třeba z hvězd a vypadal bůhvíjak. To platilo na Zemi i tady. Byl to obyčej, který se nedal ignorovat a který už pokolikáté způsoboval Roninovi muka. Musel si nacpat žaludek jídlem sice neškodným, jenže stravitelným právě tak dobře jako piliny. Ještě že je vlastně bez chuti a zápachu, a tudíž nevyvolává odpor a žaludeční potíže.

Do skončení hostiny, Ronin to věděl, byl rozhovor nemožný. Proto pokorně přijal talířek. Podíval se do něj a udělalo se mu mdlo. Jídlo tvořilo úplný kopec! Bylo ho pětkrát víc než včera, než kdykoli před tím. A sníst se muselo všechno. Lidský žaludek nebyl stvořen na taková množství.

Ronin se nenápadně otřásl. Soumrak plný stínů byl sem tam proseknutý horkým slunečním paprskem. Ronin se rozhlédl po mléčných kuželích chýší, tyčících se kolem náměstíčka, po mlčenlivých tvářích stařešinů, které byly tak cizí všemu pozemskému.

Co znamená ta hora jídla? Možná že nemusí sníst všechno. Nebo naopak bude muset požádat o přídavek? Odmítnout dojíst jídlo, nebo ne? Co má dělat, aby se zachoval správně a neurazil je?

Znova, po kolikáté už, se Ronin cítil jako provazochodec, který balancuje na napjatém provaze a má na hlavě kastrol plný vařící vody. Když to řekneme jemněji, tak tedy ne kastrol, ale číši.

„Dnes je svátek sklizně,“ připomněl stařešina.

No a je to tady… Začala sklizeň a tohleto je rituální jídlo, které musím zbaštit do posledního drobečku, lítostivě si pomyslel Ronin. Jenom mi není jasné, proč je hostina při sklizni a ne až po ní. Vždyť teď je drahá každá minuta a pracovat s plným žaludkem to není nic moc. Nebo je to jídlo jenom pro hosta?

Ne. Přesně takové talíře se objevily i v rukách stařešinů. A nejen to. Podle vůně se hostina chystala i v chýších.

Ronin si nechal pochybnosti na potom a teskně se podíval na horu jídla, z níž se kouřilo. S hlubokým povzdechem do ní ponořil prsty. Přitom horečně přemítal, jak by alespoň něco mohl nenápadně vysypat do trávy. Jinou možnost neměl. Nebylo zbytečné, že v přípravě kontaktů byli i základy kouzelnictví. Přípravu vedli předvídaví lidé. Ronin zamhouřil oči a spolkl první sousto.

Možná že s jídlem byla spojena ta záhada, která nedávala pokoj celé expedici.

Pozemská historie, jakož i historie jiných civilizací, svědčí o tom, že každá následující etapa je kratší než ta předcházející. To nebylo prosté zobecnění hrstky známých faktů. V zásadě je vývoj sice ne jediná, ale nejperspektivnější odpověď života na změnu životních podmínek. Čím závažnější a hlubší jsou změny, tím vynalézavějším a pohotovějším se musí stát rozum, jinak problémy zůstávají nevyřešené, prohlubují se, což vede ke zkáze. Avšak také na druhou stranu — každý krok civilizace vyvolává změny, které se s růstem jejích možností stávají stále rychlejší a rozsáhlejší. Tak civilizace vzájemným ovlivňováním zrychluje svůj běh a stále víc utahuje spirálu svého vývoje.

Archeologické výzkumy ukázaly, že i na této planetě to šlo do jisté doby normálně. S počátkem zemědělství se něco zadrhlo. Všude, i v těch nejúrodnějších údolích, kde jsou nejlepší podmínky, pracovali s půdou stejně jako před sto tisíci lety. Nikde nebyly ani počátky městské kultury. Podle vykopávek občas začala města růst, ale pak umírala jako useknuté výhonky.

Je samozřejmé, že vývoj je všechno jiné, jen ne přímočará záležitost. Nejvíc tak ještě připomíná tok řeky, která nejen hloubí své koryto, ale podřizuje se krajině, vytváří zátoky, vyschlá řečiště, blata. Stává se, že před velkou překážkou živý proud jako by strne, vytvoří jezero a dlouho nabírá síly. Pak ji prorazí se strašným rachotem. Historie každé planety má své zátočiny, svá jílovitá slepá ramena a bažiny. Občas nastane i potopa, potom všechny bystřiny strnou v klidu let. To však byly relativně krátké přestávky, které se zcela nevyhnutelně střídaly s poryvy bouří. A tady nad zrcadlově mrtvou hladinou poklidně proplouvaly desítky tisíciletí.

Byla jen dvě vysvětlení. Buď před antonovijci vznikla jakási gigantická, výjimečná překážka, která nadlouho, nicméně však stejně dočasně zastavila vývoj, nebo… Nebo se vyčerpal samotný rozum! Druhý předpoklad však dával ránu celé teorii evoluce.

Bohužel však pro něj mluvilo mnohé. Pokusy o vybudování měst skončily dávno. Technologie, obyčeje, sociální uspořádání, to vše zkostnatělo už před mnoha tisíciletími. Panenské půdy vhodné k zorání bylo v okolí tolik, kolik jen kdo chtěl, jenže ji nikdo nezoral. Počet obyvatelstva nerostl. Netknuté lesy a stepi, rozvaliny opuštěných měst, opuštěná pole, jakási ledabylost v polních pracech, krutost sociální struktury, zamrzlá zvídavost, dokonce i tahle hostina mohla být zlověstným příznakem uhasínání.

Mohla…

Vesnice poněkud ožila. Ve všech chýších už hostina vypukla, nebo se k ní chystali. Roninova pozornost se rozdělila. Všímal si i toho, co se děje kolem, a přitom šikovně přepravoval část jídla nikoli do úst, ale do husté trávy, kde se to jen hemžilo lačnými zvířátky. Kromě toho si jen tak mimochodem všímal stavu svého žaludku. Zdálo se mu, jako by mu tam spadla olověná cihla.

Nakonec jídla ubylo natolik, že mohl začít rozhovor, aniž by porušil pravidla slušnosti. Ještě chvíli počkal a pak se lhostejně zeptal, proč opustili polní práce.

Šípovité hlavy stařešinů blahosklonně zfialověly. Jejich odpověď vyzněla tak, že svátky jsou zřídkavá záležitost a když už je svátek, tak je svátek. Bylo si to možné vyložit i tak: Proč pracovat, když jídla je dost?

Ronin nespěchal, aby si věc upřesnil. Mnohoznačnost rozhovoru byla tady normou dokonce i mezi přáteli. To nejjednodušší tvrzení: Ráno vyjde slunce znělo tady asi takto: Světlo vyhraje nad nocí, jestliže mu to bude dovoleno. Výraz: když mu to bude dovoleno, znamenal, že den může být jak slunečný, tak pošmourný. Šifry se stávaly složitějšími, jakmile se rozhovor týkal něčeho vážnějšího, a to natolik, že otázka i odpověď v sobě skrývaly tvrzení, odpor i pochybnosti. Někdy Ronin cítil, že se zblázní, protože smysl toho, co bylo řečeno, závisel na poměrech všech součástí odpovědi a také na tom, k čemu se víc přikláněly pochybnosti, jestli k potvrzení nebo k odmítnutí.

To ještě nebylo všechno, protože v rozhovoru se často objevovala „tabu“, což byl předmět nebo událost, o kterém se vůbec nesmělo mluvit, nebo se mohl naznačit pomlkou, eventuálně v lepším případě jinotajem.

Chytře vymyšlený systém zamlčování a maskování pravdy asi nevznikl úmyslně. Je to zákonitý produkt bezperspektivního stavu civilizace, přesně tak jako ona „myšlená neviditelnost“, s níž se Ronin setkal na prvním kroku. Pohyb kupředu je nemožný bez upřímnosti a pravdy, stagnace bez lži a uhýbání. Jestliže hrozí klamání sebe sama příliš dlouho, rozum oslepne právě tak jako oslepne oko, které se příliš dlouho dívá do tmy.

Rozhovor domorodců připomínal bloudění labyrintem beze světla. Samozřejmě, že jejich civilizace nemohla poznat svou historii a už vůbec ji nemohla řídit. Domorodci zřejmě tušili, že se děje něco divného, když vědomosti o dějinách označili jako tabu. Nechtěli znepokojovat sami sebe zbytečným přemýšlením? Nebo neměli vůbec ponětí o tom, co se s nimi děje? Všichni do jednoho byli přesvědčeni, že stav jejich společnosti je dobrý a správný?

Sklizeň Roninovi dávala šanci přece jenom něco vyjasnit. Byl trochu vzrušený, když pronášel dlouhou a pečlivě promyšlenou řeč, jejíž smysl byl v tom, že by rád viděl, jak je uschováváno a rozdělováno zrní.

Roninova prosba se setkala s dlouhým mlčením. To nebylo nic divného, stařešinové nemilovali spěch, jenže teď se jejich mlčení stávalo ledovým. Natolik byl schopný pochopit z předchozích besed, že téma, kterého se dotkl, bylo přímo prošpikováno množstvím tabu, takže ho nejspíš očekávalo odmítnutí. Jenže kdo do nich vidí? Pokud mlčí a nehýbou se, není možné poznat, jakou mají náladu, protože jejich fasetové oči byly pro člověka bez jakéhokoli výrazu, Lidské oči byly zřejmě pro ně právě takovou záhadou.

Začaly ho brnět nohy. Ronin využil přestávky, aby se po sadil pohodlněji. Jeho pohyb vylekal párek mikymausů, kteří si krásně nacpávali bříška tím, co naházel do trávy. Jeden z nich měl ještě v tlamičce hrudku kaše.

Nesmím zapomenout chytit je pro biology, vzpomněl si Ronin.

V tom okamžiku mu však ta myšlenka vyletěla z hlavy, protože v pózách stařešinů došlo k nějaké bleskové, možná že zlověstné změně. Aniž by udělali jakýkoli zjevný pohyb, vypadalo to, jako by se sunuli směrem k němu.

S výhrůžkou? Údivem? Ronin přestal dýchat a ztuhl. Před ním strnuli stařešinové seskupení do půlkruhu. Upřeli na něj pohledy svých mozaikových očí. Uběhla jedna minuta, druhá…

Kdyby se jim aspoň koneček ocasu zachvěl, jako kočce Diky, blesklo pozemšťanovi hlavou. Co jsem udělal tak špatného?

„Jestliže ,po’ předchází ,před´, pak čin je a vlastně není,“ pronesl nakonec stařešina, který seděl úplně vlevo a mrkl huňatými víčky.

„Vzdálené ,po’ může předcházet blízkému ,před nebo naopak,“ ozval se stařešina sedící uprostřed.

Hádají se, bleskově došlo Roninovi. O čem? Proč?

„Důležitá je oběť… ,“ levý stařešina udělal pauzu.

„ .. když čas přišel, když nepřišel, tak oběť přinesli i nepřinesli.“

Tak! Vypadá to, že se mi povedlo uctít nějakého boha, ale zdá se, že buď ne toho pravého, nebo jsem netrefil správný okamžik…

„Jestliže kulhá jedna noha a schází ocas, pak část není celek a dálka se vzdaluje, dokonce i když je blízko.“

„Krok mění cestu a cesta mění krok, známá míň než neznámá, vzdálená rychleji než blízká. Větší zásluha je v tom, než v tamtom, jinak totéž není úplně tímtéž.“

To je dialektika! nadchl se mimoděk Ronin. Proč se jenom tady tak špatně propojují myšlenky s prací?

„Slyšel jsem a pochopil jsem zcela i částečně to, co se měří, závisí na tom, čím se měří. Spravedlivost není vždycky, ale je častější.“

Ejhle! Můj kritik snad souhlasí s mým zastáncem? To není spor, ale ospalá rozmluva… Je to chytré, strašně chytré, ale k ničemu se to nehodí. Jsou to příliš roztěkané myšlenky. Připadá mi to jako běh pozpátku. Není tohleto příčina zastavení vývoje? Už aby vynesli rozsudek…

Diskuse však pokračovala. Čím víc do ní Ronin pronikal, tím míň jí rozuměl. Netrvalo dlouho a pocítil, že už není schopný se soustředit na to, co se děje.

„Je špatné, když v neznámé krajině je nedostatek cest, avšak není to o nic lehčí, když jsou jich tisíce a všechny vedou bůhví kam.“

Ronin pochopil, že musí vypnout, jestli se nemá zbláznit. Z vyčerpání upřel oči vzhůru. Plula tam oblaka právě tak načechraná jako na Zemi. Vodní pára je všude stejná. Skoro stejná, protože odstínů je mnoho. Liší se například v izotopovém složení, stavbě kapek, množství příměsí. Jsou jich stovky, jenže když si všímáme jenom odstínů, tak dopadneme přesně stejně, jako když je nevnímáme vůbec, totiž nevíme vůbec nic o světě.

Monotónní hukot rozhovoru se z ničeho nic přetrhl. Hlavy stařešinů souhlasně přikývly.

„Nevíme, cizozemče, jestli jsou tvoje nebo naše vědomosti skutečné… Tys obětoval část svého jídla…“

Hluboké ticho mlčení!

„Obětovals ho nevhodně a ve špatnou chvíli, avšak prosím, včas a na správném místě.“

Vypadá to, že si všimli, jak vysypávám jídlo! No jo! Ta zatracená poletucha s kořistí v tlamě mě určitě prozradila… To je průšvih! To znamená, že jsem vykonal nějaký velmi závažný rituál, jenomže nesprávně… No a co? Přečin mu prominuli, dokonce ho pochválili — a dál?

„Nechtěli jsme, ale možná jsme se chystali ukázat ti, cos určitě chtěl vědět, a tvůj spěch přiblížit se k nám to řešil jinak. Dovedeme tě k pramenu života, který je vždy plný a zároveň pustý…“

Nechtěli jsme ti ukázat sýpky, ale když jsi vykonal obřad, tak ti je ukážeme, okamžitě si přeložil Ronin. Tak a tady se má člověk řídit vědeckými zásadami!

Kam ho povedou? K domácím špejcharům, nebo k sýpce?

Stařešinové si to namířili k sýpce. Tak… Z toho vyplývá, že úrodu dávají do společných sýpek a teprve potom ji rozdělují po rodinách. Jinak se nedá vysvětlit, proč zásoby ubývají tak rychle.

Potvrzoval to i tvar sýpky. Stěny byly prastaré, napůl zhroucené, vypadalo to, jako by je už dávno nikdo neopravoval. I když je to jenom dočasné skladiště, tak by se mohli o něj trochu líp postarat. Ve vesnicích, které existovaly před deseti tisíci lety, stavěli sýpky jako pevnosti. Ještě teď se o tom bylo možné přesvědčit. A tady to byla děsivá podívaná. Zcela zjevný úpadek sílící pokolení od pokolení…

Čím myslíte, vy hlavy makové, mírně se rozčilil sám pro sebe Ronin. Než rozdělíte a bezpečně ukryjete zrní, tak si na něm může pochutnat kdekdo! To by naznačovalo, že máte jídla dostatek, a jestli tomu dobře rozumím, tak je to ve skutečnosti úplně naopak.

Samozřejmě, že nahlas neřekl nic. Tolik údajů o nedostatku potravin zase neměl a situace vypadala tak, že jakékoli poznámky by byly nevhodné.

Došli až ke dveřím, když zaslechl z hloubi sýpky nepochopitelný hluk. Stařešinové strnuli jako sochy. Ronin také. Uvnitř se cosi dělo. Bylo slyšet šramocení, škrábání a prskot. Stařešina trhl dveřmi. V tom okamžiku se mikymausové vyřinuli ze všech možných škvír. Bylo jich neuvěřitelné množství! Valili se dveřmi, běželi, vzlétali do vzduchu, sráželi se, pištěli, padali na zem, jako by se za nimi hnalo cosi smrtelně nebezpečného.

A najednou to smrtící nebezpečí stálo ve dveřích.

Výraz „zatmělo se mu před očima“ pokládal Ronin vždycky za literární výmysl. Avšak teď se s ním svět zhoupl a potemněl.

Protože metr od vchodu stála Diki. Její zúžené oči planuly sveřepým loveckým ohněm.

„Diky!!!“ zařval Ronin cizím hlasem.

Divoký pohled pomalu mizel. Krátce zamňoukala a zmizela uvnitř sýpky. Za okamžik se vrátila a držela v zubech mrtvého mikymause. Jíst tuhletu nechutnou myš samozřejmě nehodlala. Kdo však udrží loveckou vášeň na uzdě v takovémhle ráji? Kočka, která má o sobě tak vysoké mínění, že opovrhne hloupým lidským zákazem, když má chuť procházet se tam, kde si usmyslí? Ta určitě ne. Je to tady výborné, protože tu nikde nejsou ta hnusná psiska Zdvihla svůj huňatý ocas jako prapor a nesla Roninovi svou kořist. Položila mu ji k nohám.

Doposud zkamenělí stařešinové se k němu přiblížili se vzrušeným pískotem. Ronin chytil kočku a byl připraven utéct, dokud byl ještě čas.

Ze všech stran se k němu vztahovaly uzlovité prsty: „Zůstaň! Neodnášej božské stvoření!“ Božské? Ostatně, kdysi na Zemi Egypťané kočku také považovali za posvátné zvíře…

Jako blesk ozářilo Ronina poznání. Všechny kamínky záhadné mozaiky zapadly do sebe. I to, proč se nikdo nestaral o sýpky, i to, proč obyvatelé oslavovali uprostřed žní a proč jídlo vysypané člověkem na zem považovali za výkupné. Proč stařešinové najednou odhodili šroubované vyjadřování. Takový jazyk se nehodí pro rozhodující okamžik.

Rovnováha života a vývoje závisí na rovnováze biologických druhů. Na téhle planetě scházela kočka, která by pronásledovala myši, když obsadily sýpky a špejchary. A to se stalo začátkem konce civilizace. Čím víc bylo potravy, tím energičtěji se množili mikymausové… Samozřejmě už proti nim bojovali úporně a dlouho… Jenže okřídlených, žravých, všudypřítomných parazitů bylo tolik, že to antonovijci vzdali. Nebylo možné vytvořit zásoby, bylo nesmyslné vylepšovat hospodářství, vývoj se zastavil.

Výkřiky poblázněná a vyděšená Diky syčela a zmítala se. Snažila se vyšplhat Roninovi na rameno. Nejdřív musel uklidnit stařešiny. Musel zbavit Diky božskosti.

Kromě toho museli co nejdřív vypěstovat odrůdu antonovijských koček.

PŘÍHODA NA OMĚ

Jako vždycky před západem slunce cvrlikali v keřích hlasitě „vlci“. Jakmile se k nim člověk přiblížil, ztichli. Potom se z keřů vysunuly dvě velmi zvědavé tlamičky a hloupoučce mrkajícíma očima sledovaly vzdalující se postavu člověka ve skafandru.

Objev tohoto na Orně velmi rozšířeného hlodavce zpočátku šokoval. Málo na tom, že vypadal jako zmenšená kopie vlka, ale navíc ještě cvrlikal! A tak koneckonců humor přírody důstojně ocenili tím, že Stenovii Omsovi (jak oficiálně nazvali tohle zvířátko) se začalo říkat vlk nebo vravl (vrabcovlk).

Najednou se uši zvířátek zdvihly do pozoru. V očích se jim objevil zmatek, strach… Za další okamžik byla obě pryč, jako by do nich střelil.

Toho si Majorov nevšiml. Rozrážel ramenem hustý vzduch a spěchal po nezřetelné pěšince k vrtu. oznámili mu odtud před chvílí, že z něj vyletěla fontána nafty. To je výjimečné, fenomenální! Na všech planetách je nafta černá, hnědá, žlutá, někdy růžová. Tady byla modrá. Nový druh? Nebo něco zásadně nového?

Majorov nebyl ve stavu, kdy byl schopný všímat si svého okolí, natož tichého pohybu, který tak vylekal vravly.

Kromě toho už byl unavený z nekonečné práce. Od počátku expedice si ke spánku ukrádal krátké chvilky, maximálně tak dvě tři hodiny. Taková už je lidská lačnost po nových vědomostech. Nová. planeta vydávala tak bohatá ložiska faktů, že zlatá horečka minulosti vypadala jako snivý polospánek ve srovnání s návaly výzkumné vášně. Od děsivého množství nových vědomostí všechny bolela hlava. Informace se valily na lidi jako potopa a nejzajímavější byly ty, které se teprve objevovaly.

Temně malinové slunce Omy viselo nad vrcholky stromů. Nebe se přelévalo mědí, a i když se už kmeny dřevolistů tiše stáčely do spirály, natočily k západu své břidlicové plachty a stínily tak zem. Dole byl zlatavě rudý soumrak. Bylo ticho jako v kostele.

Tajemné osvětlení najednou zamotalo Majorovovy myšlenky. Zdvihl hlavu a ohlédl se. Pocítil totiž na sobě čísi upřený pohled.

Prudce se obrátil. Nikde nikdo. Mechy pokrývající půdu na něj mrkaly hnědavým fosforeskujícím světlem.

Majorov nebyl nikterak přecitlivělý. Senzitivní lidé nemají co dělat na nově objevených planetách. Přecitlivělost totiž znamená, že člověk má vědomí zcela odkryté všem vnějším podnětům. A takových je na nových planetách příliš mnoho. To je stejné, jako kdyby se citlivá magnetická střelka kompasu dala do intenzivního magnetického pole. Proto Majorov jenom rozepnul pouzdro plazmové pistole a přidal do kroku. Tak splatil daň nervozitě, která je plně omluvitelná tím, že byl v lese sám a kradly se za ním neznámé stíny. Uklidnil se. Okolní lesy už dobře znali a věděli, že jsou bezpečné. Maximálně sem mohl zabloudit osamělý stratopavouk.

Stratopavouci se lišili od všech zvířat nepochopitelnou agresivitou. Pro čich zvířat je člověk ve skafandru jenom hromada železa, pro jejich zrak a sluch je to totéž, jenže v pohybu. Kdo bude napadat pohybující se kus železa. Stratopavouci začali lidi napadat hned první den. Plazmoví pistole je samozřejmě změnily v páru, jakmile se vyřítili z keřů a vrhli se k lidem. Pak se to ještě několikrát opakovalo. Brzy však i tato zvířata dostala strach a vyhýbala se setkání s člověkem. Biolog expedice z toho neměl žádnou radost, ženy však nesmírnou.

„To je ale hnusná příšera,“ vykřikla jedna z nich, když poprvé uviděla stratopavouka.

Tenhle názor bylo těžké vyvracet. Lidi prostě mají pudový odpor k podobným tvorům. Navíc kterýkoli pozemský pavouk je filmovým krasavcem, když ho srovnáme s desetitlapou třímetrovou hroudou zbrázděného slizu.

Vznikla zcela pravděpodobná hypotéza, že stratopavouci mají jakýsi zvláštní apercepční orgán, který jim dovoluji navzdory skafandru ocenit chuť lidského masa. Bohužel se ji nepodařilo prověřit, protože na atomy rozprášený dravec není tím nejvhodnějším objektem pro výzkum a živého stratopavouka se díky nedostatku času zatím nepodařilo chytit.

Při myšlence o stratopavoukovi přeběhl Majorovovi mráz po zádech. Netrpěl na předsudky, ale existují věci, které Člověk prostě nesnáší! Například skřípání hřebíku po skle!

Cesta vedla z kopce, dole za kmeny bylo už možné zahlédnout štěrbinu strže.

Ještě čtvrt hodiny, pomyslel si Majorov s nejasnou obavou. Sráz ho donutil jít bokem. Díky tomu si všiml pohybu za sebou.

Keř sebou trhl, jakmile se otočil. Na hřebeni v ostrém světle zapadajícího slunce vyrostl stratopavouk. Majorova to tak překvapilo, že ztratil rovnováhu. Zoufalým skokem se snažil zachytit za nejbližší kmen. Rukavice však jenom škrábly po kůře, noha se mu zvrtla a tak se kulil dolů jako lavina.

Jeho vědomí pracovalo jako kamera. Zahlédl rudý záblesk nebe, hořící černé kmeny, prolamovaný kousek mechu přímo před nosem, tmavou jámu před sebou, uragán jakýchsi skvrn, pak přišel úder…

Všechno zmizelo.

… ležel na boku. Bolest v noze mu naplňovala mozek ohlušující prázdnotou. Okolí se mu zjevovalo po částech, roztřeseně a zmateně.

Najednou, jako trhnutím, se všechno vrátilo na své místo. Pět metrů od něj stál stratopavouk.

Pár setin vteřiny bylo všechno nehybné. Nehybně hořel vysoko na nebi západ slunce, nehybně stály dřevolisty, zvíře se opíralo o tlapiska. Dvě přední mělo zdvižené. Jeho okrouhlé, děsivě fosforeskující oči se upřeně dívaly na ležícího člověka.

Potom se jeho přední chapadla pohnula. Pohled člověka zaletěl k pouzdru. Bylo prázdné. Pistole mu vypadla při pádu a ležela v bahně. Byla na dosah ruky.

Majorovova ruka se pomalu sunula k pistoli. Přitom se upřené díval na stratopavouka, jenom na stratopavouka. V krku se mu zdvíhal knedlík hnusu vzniklý bolestí, beznadějí, pohledem na chvějící se chapadla s růžovými přísavkami, ostrá kusadla, pytlovité tělo.

Přední stratopavoukova chapadla se propletla v zmijovitém tanci, kusadla sebou několikrát výhrůžně pohnula, po těle mu proběhly vlnky. Vzduch byl plný přerývaných zvuků. Chapadlo se bleskově natáhlo k Majorovovi, jako by mu něco podávalo. Majorovova ruka nahmátla pistoli.

Stratopavouk zavyl, doslova zavyl. Pružiny tlap se narovnaly, ale oslepující záblesk zastihl stratopavouka uprostřed skoku.

Jakmile Majorov opět začal vidět, hledal pohledem stratopavouka. Ten ležel hned vedle něho. Uspěchaný výstřel jenom lehce dravce škrábl, nicméně i tahle rána byla smrtelná. Stratopavouk umíral. Jeho tlapy sebou křečovitě škubaly, omotávaly Majorovovy nohy, jako by ho o něco prosily. Roztržená rána na boku se vařila čvachtavými bublinami, oči se na něj dívaly s výčitkami. Z černé propasti tlamy se dral drobný klekot.

Majorov s ošklivostí ze sebe setřásl chapadla. Poraněná noha se na prudký pohyb ozvala bolestí, přesto se mu podařilo vstát.

„Normální výron,“ řekl si ulehčené a teď už tvrdým pohledem změřil skoro už zdechlého netvora. Ten stále ještě žalostně klektal.

„Měls mě napadnout dřív, ty troubo,“ zabručel Majorov a spokojeně si pomyslel, že zoolog konečně dostane skoro nepoškozený exemplář.

Výrůstky na chapadle sebou naposledy škubly a povolily. Majorovem to trhlo. Zdálo se mu to… Ne! To nemohl být omyl. Ve výrůstcích byl jakýsi předmět.

Spěšně se k němu sehnul. Jen tak tak, že nezačal řvát… Byl to totiž kousek tenké kůry svinutý do ruličky.

Majorov třesoucími se prsty ruličku rozbalil. Na vyhlazené straně byl namalovaný člověk a hned vedle něj stratopavouk. Mezi nimi se válela plazmová pistole přeškrtnutá tlustými černými čarami.

KOSMICKÝ BŮH

1. Loď v nesnázích

Polynov se ani na chvilku nerozmýšlel a vrhl se do trhliny koněm. Bylo to jako úder dýkou přímo do srdeční krajiny soupeřovy obrany.

Guysmans se zamračil. Jeho žluté prsty (vypadaly, že pocházejí z mumie) se nešťastně dotkly krále. Úkradkem se podíval na hodiny.

„Nedáme si odvetu?“ navrhl.

„Vy se dneska brzy vzdáváte, drahý pátere.“

Polynov letěl na Mars jako pasažér a doufal, že si cestou odpočine od únavných povinností kosmopsychologa. Neměl představu, jak únavné je nicnedělání dokonce i na takové lodi, jako je Spark. Kdyby si ani nemohl zahrát šachy s nerozčilitelným misionářem, cítil by se jako úplný vyvrženec uprostřed veselí a zábavy, kterými tu ubíjeli čas.

„To je vzdání s pokračováním! Neboť ten, kdo s mečem zachází, ten s ním taky schází. Jak se vám líbí taková dialektika?“

Kostnatou tvář pátera ozdobil úsměv. Byl to úsměv naznačený jenom koutky úst. V Polynovovi ožil profesionál.

„Podle vás jsem člověk s mečem?“

„Vy také. Kdo staví, ten taky boří. Není to snad pravda? Jenže dialektika, které se vy klaníte jako my svému bohu, vás jistě zahubí.“

„Opravdu?“ Polynova to rozveselilo.

Je to v něm. Musí to být profesionální deformace, pomyslel si. Když člověk třicet let zpovídá, tak to nemůže jinak dopadnout, táhne ho to stejně před oltář.

Natáhl si pohodlně nohy, prohlédl si krásnou dívku procházející přes salón a ironicky se podíval na pátera.

„Samozřejmě, že zahubí,“ pokračoval páter a dál se upřeně díval na Polynova. „Protože zákony vaší dialektiky říkají, že popírající jsou odsouzeni k popření. Vy nás popíráte, jenže přijde někdo nebo něco a učiní totéž s vámi.“

„Je mi vás líto,“ kývl Polynov. „Farníci vám nechodí do kostela? Co se dá dělat, dějiny nejsou šachovnice. Ty se nedají otočit.“

„Dějiny jdou po spirále, což je podobné.“

„Dneska to vypadá, že potřebujete útě…“

Plavný náraz zhoupl stolkem. Několik figur upadlo, za skleněnými dveřmi salónu se kdosi zapotácel. Všechno však přehlušil rámus džezu a pitvorné stíny tanečníků opět klouzaly po skle.

„… potřebujete útěchu,“ dokončil Polynov.

Naklonil se k zemi a sebral spadlé figurky.

„Ale sofistika nikdy…“

Zdvihl hlavu. Jeho společník zmizel. Guysmans zmizel tak nehlučně jako pára nad hrncem.

Bílý král ležící na stole se tichounce začal kutálet ke kraji. Loď začala nenápadně (aby si toho pasažéři nevšimli) brzdit. Polynov pokrčil rameny, chytil krále, sesypal šachy do zásuvky a vyšel ze salónu.

U dveří, na nichž byl v pěti jazycích nápis „Velitelská kabina. Vstup zakázán!“ zaváhal. Hudbu bylo slyšet až sem. Byla sice tlumená, ale stále ještě z ní bylo slyšet tvrdý rytmus.

„Pa–dam, pa–dam,“ broukl si pro sebe Polynov. „Je to nekonečná slavnost…“

Trhané hudební rytmy nakonec Polynova otrávily a tak už poněkolikáté zalitoval, že má vůbec něco společného s touhle vyfešákovanou lodí, s jejími vynucenými, nekonečnými slavnostmi.

V kajutě bylo šero. Jako světlušky zářily fosforeskující stupnice. Nad bezedným oválem obrazovky vnějšího obzoru se mihotala modrá pavučina mnemografů.

„Kdo to je?“ zeptal se nepřívětivý hlas a Polynov uviděl Bergera.

Na hrudi pilota ve službě se pohupoval radiofon. Košili ozdobenou zlatými kometami a patřící k uniformě měl rozepnutou.

„To jste vy, kamaráde… Je mi jasné, co vás sem zaválo. To není proud meteoritů.“

„Co je to teda?“

Berger kývl směrem k obrazovce. Druhý pilot se zaklonil, aby na ni Polynov viděl. V černé hlubině bylo možné zahlédnout záblesky pozičních světel. Loď vysílala volání o pomoc.

„Kdo to je?“

„Van Eyck. Znáte ho?“

„Ne. Teď je příliš mnoho lodí. Vy byste měli vědět, čí trasy…“

„To není pasažérská loď.“

„Máte asi pravdu,“ zadíval se Polynov pečlivěji na obrazovku. „Průzkumník. Co se to s ním děje? Zhasl poziční světla.“

Na obrazovce zůstala jenom jedna rudá tečka.

„Havárie. Šetří energií.“

„Rádio?“

„Jsme v zóně mlčení. Před půl hodinou jsme do ní vlítli.“

„To je pitomé. To tak šetří energií, že nemohou ani signály naznačit charakter havárie?“

„Mohl jim vyletět retroblok.“

„To je vážné?“

„Ani nevíte jak. Říkali, že podrobnosti vysvětlí až na místě.“

„Nepotřebujete pomoct? Dřív jsem byl lékařem.“

„O obětech nic nehlásili. Aha, zase začali signalizovat. Za chvíli tu máme jejich člun.“

„Možná že bychom měli…“

„Ani nápad. Startu našeho člunu by si všimli pasažéři.“

„No a co?“

„Hra! Zapomněl jste, co vlastně vezeme?“ Berger se jízlivě uculil. „Dámy by padaly do mdlob, kdyby se dozvěděly o havárii, a my bysme museli roznášet čpavek a valeriánské kapky.“

„Hele Bergere, drž radši pusu,“ řekl varovně druhý pilot, „nebo vyletíš z práce.“

„Mně to je ukradený. Nepotřebuju tajit své přesvědčení. Tady pan Polynov mě určitě pochopí.“

Na obrazovce se kmitl jasný výbuch.

„Odpíchli to,“ všiml si druhý pilot.

Bledě oranžový proužek vyvrhovaný tryskami člunu pomalu rostl, jak se člun přibližoval. Jenom velmi zkušený člověk by si všiml lehkého nárazu při přistání.

„Jejich pilot je třída,“ řekl Berger. „Už se na hosty těším.“

„Zdržení minimálně třicet hodin,“ zabručel druhý pilot nespokojeně.

Jeho naštvaný profil zastínil obrazovku. „To je drobnůstka. To se dožene,“ odpověděl Berger. „Chcete pivo, kamaráde?“

Polynov kývl a Berger otevřel plechovku. Napít se však nestačil. Dveře se s rachotem otevřely a dva stíny se zjevily v otvoru. Do očí se zařízl oslepující paprsek baterky.

„Co blbnete?“ naštvaně mhouřil oči Berger a tiskl si plechovku na prsa.

„Jen klid,“ chladným hlasem pronesl stín. „Ruce vzhůru!“

Na úrovni svého hrudníku uviděl Polynov ústí lightningu. Bergerovi vypadla plechovka z ruky. Pivo z ní po nárazu na zem vylétlo jako pěnící vodotrysk. Druhý pilot vyskočil. Lightning sebou nervózně trhl. Z jeho konce vylétl fialový plamen. Druhý pilot se sesunul a jeho zkřivené rty lovily vzduch.

„Tak ty ruce!“ zařval stín. „Nedělejte hlouposti!“ Polynov a Berger se podřídili. Psychologovi připadaly jeho vlastní ruce, když je zdvihal, těžší než olovo. „Co to znamená… ,“ zašeptal Berger. „Mlčet! Obejděte mě a pochodem v chod do chodby!“

„Co s raněným!?“ vykřikl Polynov. Ústí lightningu ho nasměrovalo k východu. Třesoucí se pasažéři a členové posádky byli hbitě a šikovně uspořádáni podél stěny koridoru. Ohromenému Polynovovi to připadalo, jako by se díval na nějaký odporný sen, do kterého vtrhli ze stránek učebnice dějepisu esesáci a nechávají své oběti trnout strachy.

Strážný v lesklé kombinéze stál strnule u východu. Lightning měl zavěšený na prsou. Na koho padl pohled jeho studených očí, ten se snažil vypadat co nejnenápadněji. Všichni byli bledí.

Uteklo pět minut, deset, patnáct. Strach přecházel od jednoho ke druhému jako elektrický proud. Tváře lidí vypadaly jako řada bílých masek. Někdo začal škytat.

Strážný najednou udělal úkrok stranou. Umožnil tak vstoupit chlapíkovi s neproporcionálně velikou hlavou, mající navíc podivný čtyřhranný tvar. Vypadalo to, jako by mu ji někdo vytesal silnými údery širočinou. Chlapík přelétl pohledem dav, ušklíbl se a kolébavým krokem došel ke krajnímu v řadě. Pánovitými pohyby ho prohledal. Vytáhl mu z kapes doklady, peněženku, a aniž si je prohlédl, mrštil s tím vším do tašky. Okradený byl vyholený stařík s dlouhými šedivými licousy. Napřímil se a ukřivděně se usmál.

Velkohlavec přešel k dalšímu. Byl to tlusťoučký Brazilec, který sám nastavil kapsy. Potom přešel ke třetímu, čtvrtému. Banditovy pohyby připomínaly pohyby automatu. Beze spěchu se posunoval podél řady. Měl mrkací tik. Taška se mu utěšeně nadouvala.

Polynovovi se zatmívalo zlostí před očima. Strážný se pohodlně opřel o futro dveří. Lightning si zapřel o koleno. Beranů by se zřejmě obával víc než těchto lidí strnulých hrůzou. Ani se nenamáhal vylézt na točité schody a stál sotva dva kroky od svých obětí. Pořádná rána Velkohlavci do čelisti, právě stál u Bergera, pak se krajní vrhnou na strážného, ten samozřejmě nemá šanci se ani pohnout, natož zdvihnout zbraň. Takhle by byli vyřazeni dva banditi a získány dva lightningy. Kolik banditů může být na lodi? Do člunu se jich vejde tak pět, šest…

Blbost! Tak blízko je ke svobodě. Tak málo stačí k vítězství, jenom trochu rozhodnosti, mlčenlivého pochopení, víry v souseda! Ne! Je to beznadějné. Tady je to beznadějné. Banditi znají psychologii tlupy, jinak by nebyli tak bezstarostní.

„Protestu–u–j u–u!“

Všichni sebou trhli.

„Jsem manželka senátora! Senátora Spojených států! A–á–á!“

Velkohlavec se tupě zadíval na ječící dámu. Hysterie jí trhala celým tělem. Rajčí peří na klobouku sebou zmítalo jako v nejprudší bouři. Klidně se rozpřáhl a vlepil jí facku. Druhou, třetí. Bylo vidět, že z toho má požitek. Senátorka otevřela naprázdno pusu a zmlkla. Potřásala hlavou jako zmoklý pudl. Velkohlavec si zapálil cigaretu, zhluboka vdechl kouř a s velkým uspokojením vydechl oblak dýmu ženě přímo do obličeje. Senátorka zavzlykala, ale neodvážila se dát ruce dolů, aby si utřela slzy.

„Co to je, bože, proč… ,“ uslyšel Polynov přerývaný šepot za sebou. Pootočil hlavu a střetl se s dětsky nevinným pohledem modrých očí.

Dívka měla skousnutý spodní ret. Velkohlavec stál právě u ní. Jeho lhostejná tvář přece jen trochu ožila. Pozorně si prohlédl její skoro chlapeckou postavu. Dívka se začala potit, drobounké kapičky se jí objevily na kořeni nosu. Chlapík párkrát naprázdno polkl. Jeho tlusté prsty se špinavými dlouhými nehty se dotkly dívčina ramene. Otřásla se. Ruka mu sklouzla níž. Chlapík začal funět. „Dej ty pracky pryč, dobytku!“ vyštěkl Polynov. Velkohlavec uskočil a zdvihl lightning. Bandita měl úplně průzračné oči. Aby předešel výstřelu, praštil ho Polynov zběsilou ranou pravačky na špičku brady. Pocítil přitom nevysvětlitelné uspokojení. Velkohlavec sebou pleskl o stěnu jako hromada špinavého prádla. Zbraň zarachotila o zem. Nad hlavami lidí proletěl paprsek z lightingu strážného.

Jako na povel se všichni vrhli na podlahu. Všichni kromě Polynova a děvčete. Přitiskla se k němu. Pokoušela se ho svým vlastním tělem chránit před výstřelem. Tím mu ovšem znemožnila skok ke zbrani. Strážný chladnokrevně lovil Polynova na mušku. Psychologovi se nakonec podařilo dívku odstrčit.

„Stejně mě dostanou na kolena, na kolena…“ pomyslel si smutně. „Přestaň,“ zařval někdo. Strážný rozpačitě cvakl pažbou lightningu o podlahu. Na točitých schodech stál Guysmans. Ruce měl zkřížené na prsou.

2. Morální problém

Bandita se motal u Polynovových nohou jako napůl rozdrcený krab. Potřásal hlavou, až odlétávaly kapky krve. Jeho křečovitě roztažené prsty se natahovaly k lightningu.

Guysmans prošel chodbou, sklonil se k Velkohlavci a potichu řekl:

„Vstávej, pitomče!“

„Říkám ti VSTAŇ!“ zařval Guysmans tak, že to trhlo i Polynovem.

Velkohlavec ztichl. Klečel na všech čtyřech a snažil se vstát. Nedařilo se mu to, protože se mu rozjížděla kolena.

Všichni se s tajnou nadějí dívali na Guysmanse. Ani nedýchali. Všiml si těch pohledů a chladně se usmál.

„Tváří ke stěně,“ přezíravě štěkl.

V tom okamžiku se otočil k Polynovovi: „Vás se to netýká, drahoušku. Ještě jsme si nezahráli odvetu, že ano?“

Klid tohoto suchopárného, černě oblečeného člověka a jeho přeměna z mírumilovného misionáře ve vůdce banditů byla daleko děsivější než výstřely a násilí.

Něco velitelsky vykřikl. Dovnitř vběhli dva další banditi v šedivých kombinézách. Jeden podepřel Velkohlavce a pomohl mu vstát. Druhému Guysmans něco zašeptal a ukázal na Polynova.

Šedivec kývl, popadl psychologa a vedl ho pryč.

… Když za ním zaklapl zámek, nebyl Polynov schopen pochopit, o co vlastně jde, natož se radovat z vlastní nečekané záchrany. Cizí kajuta, kam ho strčili, mu plavala před očima. Potom si s údivem všiml jejího komfortního vybavení. Nádherný stolek z plastiku napodobující malachit, měkký koberec pod nohama, dvě rozkošné postele, příjemné světlo stolní lampy… Vonělo to tu drahou voňavkou a doutníky. Hned vedle byla exkluzivní koupelna.

Polynov si sedl. Snažil se pochopit, co by to všechno mohlo znamenat, proč ho zavřeli do kajuty podobné spíš budoárú než vězení. Za živého boha nemohl přijít na vysvětlení.

Vstal, trochu se zapotácel, došel ke dveřím a opřel se o ně ramenem. Proč? Přece dokonale znal pevnost lodních překážek.

„Neblbni,“ přikázal sám sobě.

Z popelníku trčela nedokouřená cigareta. Na filtru byla stopa po rtěnce. Pootevřený bar skýtal příjemný pohled na baterii vinných lahví. Tady; se ještě před nedávnem někdo opájel životem. Co to je? Úmysl ze strany pirátů, nebo výsměch?

V kajutě něco scházelo. Něco podstatného. Aha, židle. Židle, kterých bylo možné použít jako kyje.

Polynov mechanicky zapnul televizi. I když to bylo podivné, televize šla. Ze stereoskopické hloubky obrazovky se nesla mořská vlna, na jejímž napěněném hřbetě jel chlapec na delfínovi.

Polynov se na obraz díval jako na návštěvu z jiného světa. Drobek nadšeně kopal patami delfína do hřbetu. Za zády mu vylétávala k obloze tříšť, na níž se sluneční paprsky měnily v duhu. Dětský smích naplnil kajutu.

Bylo to tak nesmyslné po tom, co Polynov před chvílí prožil, že rychle stiskl vypínač. Veselý a bezstarostný smích ustal, jako když utne.

Jenom klid, řekl si. V každém blázinci existuje nějaká logika. Jenom se v tom musí člověk zorientovat. Když jde televize, tak jsme vyletěli ze „zóny mlčení“, takže možná… Vyletěli? Není nutné si lhát do kapsy, žádná „zóna mlčení“ nebyla. To piráti použili „efekt Budského“, aby se loď nemohla spojit se Zemí. Tak je to!

Ale proč? Proč? Co je to za nesmysl: pirátství v kosmu?

Polynovovi se daleko nejvíc ze všeho chtělo zalehnout na jednu ze vzduchových postelí a nemuset myslet absolutné na nic. Myšlenky se zamotávaly jako klubko nití.

Zrychlení vůčihledně vzrůstalo, podlaha utíkala pod nohama. To je pochopitelné. Piráti se snaží dostat co nejdál od pravidelných tras. Jenže kam?

Polynov vešel do koupelny. Ze zrcadla se na něj dívala zcela neznámá, bílá tvář. Víc než minutu se nechápavě koukal do zrcadla. Potom si nabral do hrsti vodu, opláchl si obličej a namočil vlasy. Přičísl se a upravil si kravatu. Obvyklé pohyby ho uklidnily.

Přemýšlel o tom, jestli je mohou zachránit ze Země. Tam zatím nemá nikdo o katastrofě ani tušení. Tak… Naváděcí stanice ztratily signály ze Sparku. To se stává. Operátoři pokuřují v pohodě cigarety, vyprávějí si vtipy a čekají, až se signál znovu objeví. Jenže signál se neobjeví. Do kosmu poletí naléhavé dotazy, kosmos však bude mlčet. Pak začne panika.

Ba ne! Společnost bude otálet se zprávou v naději, že to byl planý poplach. Vždyť to je otázka prestiže, dividend. Tak je to! Nemohou přece připustit, že se stala havárie právě na kosmické lodi patřící jí. Svět se dozví o tajemném zmizení Sparku s obrovským zpožděním. A teprve potom se k místu zániku signálu vypraví průzkumníci. To však už bude pozdě.

Ani tehdy poplašná zpráva nesmaže úsměvy na televizních obrazovkách. O zmizení lodi bude vydána zpráva v těch nejlepších tradicích bezduchého optimismu. Okamžitě po vysílání budou zpívat nějaké krásky veselou písničku. Pro uklidnění. Páni diváci, nevzrušujte se, na světě je dál všechno perfektní, nepřipouštějte si fujtajblové myšlenky, optimismus prodlužuje život. Přijali jsme opatření, nic podobného se už nemůže opakovat. Katastrofa se vás netýká. Vy jste nezahynuli, ani vaši příbuzní. Samozřejmě, že havárie je věc děsná, jenže uvědomte si, kolik věcí kolem je perfektních a co radosti je v životě.

Nikoho nenapadne, že to nebyla nehoda, ale úmysl. Piráti? V kosmu? Cha–cha… Děláte si šprťouchlata?

Přesně s tím bandité počítají.

Ze Země záchrana nepřijde.

V tom okamžiku uslyšel Polynov zaskřípění klíče. Spěšně zavřel vodu, rychle na sebe mrkl do zrcadla. Všechno je v pořádku, může přijímat návštěvy.

Guysmanse stihl přivítat už na prahu otázkou jízlivou jako šlehnutí bičem:

„Chcete získat Flintův vavřínový věnec?“

Guysmans zkřivil tvář nad tou opovážlivostí. Pečlivě za sebou zavřel dveře. Okamžik se navzájem zevrubně prohlíželi.

„Jsem rád, že se vám vrátil humor,“ řekl nakonec Guysmans a usedl na kraj postele.

„Jenom jsem si vzpomněl, že piráti nejčastěji končili svůj život v oprátce na konci ráhna.“

„Zdaleka ne všichni piráti, drahý Polynove. Zdaleka ne všichni,“ Guysmans pokýval hlavou. „Někteří se stali guvernéry.“

„Nežijeme v sedmnáctém století.“

„Samozřejmě, teď jsou jiná měřítka. Jenže člověk zůstal stejný. Avšak vypadá to, že vás vůbec nezajímá váš vlastní osud.“

„Snad mi nechcete dát rozhřešení. To neberu! S tím budete muset počítat.“

Guysmans si krátce povzdychl:

„Proč se vytahujete? Vím, že hrozba smrti není pro vás nic nového. Budete však se mnou souhlasit, že přijmout tuhle paní z rukou našeho velkohlavého přítele, kterému jste tak šikovně zlomil čelist, nebude nic příjemného.“

„Opatrně,“ pomyslel si Polynov. „Nerozčiluj se!“

„Zapomněl jste, Guysmansi, že mohu odejít, kdykoli se mi zachce. Zastavit dýchání není nic tak těžkého.“

Guysmans se zamyslel. Měl přivřené oči.

„Podívejte se, jsme přece rozumní lidé,“ narovnal se. „Navrhuji vám vzájemně výhodný kontrakt.“

„Nejdřív odpovězte na moje otázky.“

„Nejsem troškař, ptejte se.“

„Za prvé: Co bude s pasažéry? Za druhé: Jaký je váš cíl? Za třetí: Kam letíme?“

Guysmans vytáhl doutník, pomalu a obřadně si ho zapálil.

„Je úplně stejný jako Velkohlavec,“ blesklo Polynovovi hlavou.

Pirát stáhl ústa do kroužku a vyrobil pět koleček. Pak jejich středem vyfoukl tenký proužek dýmu.

„Hrdina bondyády, nic jiného,“ ušklíbl se v duchu Polynov.

„To je zvláštní,“ řekl Gusymans, „opravdu překvapující, jak ušlechtilé úmysly překážejí lidem v životě. Nezdá se vám, že dobro nemůže zvítězit nad zlem, protože jeho způsoby boje proti němu jsou neúčinné a bojovat se zlem jeho vlastními zbraněmi znamená změnit dobro ve zlo? Proto je, podle mě, dobro předem odsouzeno k porážce. Popřemýšlejte o tom. Projděte si dějiny a ty vás přesvědčí. Potvrdí totiž mé závěry.“

„To není odpověď.“

„Odpověď vás rozčaruje. Co jsme zač? To jste řekl už sám — piráti. Proč to všechno? Druhá odpověď vyplývá z první. Co bude s pasažéry? Všechno závisí na jejich uvážlivosti. O tom se můžete přesvědčit na vlastní kůži. Kam letíme? Do pásu asteroidů.“

„Proč?“

„Snad nechcete, abych si myslel, že vaše analytické schopnosti nestojí za nic. Vždyť jste přece psycholog.“

Polynov si v duchu vynadal.

„Dobře. Co chcete ode mě?“

Polynov vstal s výrazem pána domu dávajícího hostu najevo, že už se nemají spolu o čem bavit.

„Je ve vás příliš hrdosti, Polynove. Jste hrdopýšek,“ povzdychl si zarmouceně Guysmans a díval se se zájmem, jak se ve vzduchu rozplývají kroužky dýmu. „Jste od mládí přesvědčený, že pravda je s vámi.“

„K čemu mě, ta liška podšitá, vede?“ nemohl pochopit Polynov. „Co znamená tenhle ,dušezpytný a spasitelný’ rozhovor?“

„Budeme mít ještě hromadu času k filozofování,“ řekl Guysmans. jako by mu četl myšlenky. „Jestli přijmete mé podmínky. To je samozřejmé. Nedávno jsme ztratili lékaře a vy jste byl lékařem mnoho let. Tak je to.“

„Tá–ák… Tak vy mi nabízíte účast ve svých špinavých záležitostech?“

„Člověk je všude jenom člověk a pomoc trpícím je přece morální povinnost lékaře. A špinavé záležitosti, říkáte?

Jízlivost mě z míry nevyvádí. Nesuďte a nebudete sám souzen, vždyť cesty člověka, jakož i cesty Páně jsou nevypočitatelné. Jestli se domluvíme, doufám, že se mi nakonec podaří vás přesvědčit, že naše úmysly povedou k všeobecnému blahu.“

Polynovovi se udělalo mdlo.

„Ne!“

„Pořádně si to rozmyslete. Popřemýšlejte! Já nespěchám. Jako bych teď žádnou odpověď neslyšel. Popřemýšlejte, a jestli to budete mít zapotřebí, tak si třeba i zkuste, jak příjemné je zastavit dýchání.“

Guysmans vstal, poklonil se, až se mu doutník v ústech zhoupl.

„Příjemné přemýšlení přeju!“

Vyšel a zanechal Polynova v ještě větším zmatku, než byl před tím.

Tentokrát se však psycholog rychle vzpamatoval.

Zdánlivě to vypadalo, jako by ho ze všeho nejvíc zajímaly manikýrové nůžky, s kterými si hrál. Avšak to byl Polynovův způsob, jak se soustředit. Většině lidí pomáhá k soustředění cigareta. Polynovovi stačila jakákoli drobnůstka.

Piráti…

Cvakl nůžkami.

Dobře, piráti. Je to hloupé, pitomé, ale je to fakt. Potřebují ho a to znamená, že je šance zachránit si život. Získá čas a díky tomu bude mít i možnost začít s nimi boj a třeba ho i vyhrát.

Polynov spokojeně kývl. Tenhleten závěr byl bez jakýchkoli pochybností.

Dobře, ale léčit bandity? Vidět všechna jejich zvěrstva a mlčet? Vždyť se určitě neudrží a…

A co když je to zapotřebí? Prostý logický úkol: První varianta: znova vykřiknout „NE!“ Je to prosté, hrdé a malebné. A kromě toho úplně zbytečné. Druhá varianta: „ANO!“ Bez emocí. Ano, aby bylo možné zahájit boj. Co když přijde porážka? Pak to bude smutný konec. Kdo na tom prodělá? Nikdo! Třetí varianta: Totéž co druhá varianta, jenže nakonec přijde vítězství. Potom by všechno bylo ospravedlněno. Jestli přijde vítězství.

Jestli přijde. Proto je schéma chybné. Jeho porážka se dotkne mnohých lidí. Vždyť lidstvo se nakonec o pirátech dozví, dřív nebo později. V tom případě jeho čin bude nejspíš vypadat asi takhle: malomyslný zbabělec, který se možná chtěl prát, ale zachraňoval si tak svou kůži. Zcela logický předpoklad. Pozemští guysmansové se zaradují, a hodně se zaradují. To je zcela jednoznačné.“

Polynov se zachmuřil. Teprve teď měl před sebou celý děsivý obraz své situace.

Rozhlédl se. Podle svého zvyku hledal knihovničku. Nebyla tu. Taky v čem mu teď mohly pomoct knihy? Tohle není vědecký, ale morální problém, tady mu žádná příručka nepomůže.

Přesto mechanicky prolistoval bibli, jedinou knihu ležící na stolečku.

„Ve dnech blahobytu a štěstí využívej štěstí a blahobytu, ve dnech neštěstí přemýšlej!“ padlo mu do oka.

Polynov se zadostiučiněním otočil stránku.

„Stává se něco, o čem říkají, že je to nové. Jenže už se to stalo ve dnech dávno minulých.“

Polynov odložil knihu. Uslyšel z ní vemlouvavý Guysmansův hlas, který citoval poslední myšlenku.

Bible dopadla na podlahu a tenhle zvuk zanikl v šumu za dveřmi.

„Sem,“ uslyšel Polynov hrubý hlas.

Dveře se rozletěly a pořádný úder do zad sem vhodil děvče. Polynov ji taktak stačil zachytit. Dveře se zabouchly.

3. Chris

„Vy?!“

„Já.“

Polynov ji pustil. V dívčích očích se mísily radost a obava. Na bradě Mála zaschlou stružku krve. Před hodinou tam ještě nebyla.

„Oni vás… bili?“ dokázal se zeptat Polynov.

„Mě? Jo… tohle,“ dotkla se brady. „Krev? To jsem si rozkousla ret. Bála jsem se, že začnu řvát… To nic… A vás… ? Vy…“

„Já jsem úplně v pořádku, jak vidíte,“ zabručel Polynov, který neměl ponětí o tom, co teď má dělat. „Co je s ostatními?“

„Odvedli je… Každého zvlášť. Mě poslední. Myslela jsem si…“

„To je nějaká chyba, že vás dali sem,“ Polynov vykročil ke dveřím, aby na ně zabušil.

„Ne!“ dívka ho chytila za ruku.

„Proč?“

„Vy to nechápete?!“ v jejím hlase bylo zoufalství. „Zase chodba a tamti…“

Dalšího vysvětlování nebylo zapotřebí.

„Když budete sama, bude vám líp…“

Zachytila jeho pohled.

„Není to všechno jedno? A vy… ,“ nasupila se. „Ne, není to jedno! S vámi je mi líp. Nebudete kňučet jako naši… ,“ hrdě vztyčila hlavu. „Kleknu si před vámi na kolena, chcete?“

„Co blázníš, dítě!“ strnul Polynov.

„Neříkejte mi dítě! Jsem dospělá a vůbec… ,“ dupla si. „Představte si, že jsem vaše sestra. To stačí.“

„Mno,“ pomyslel si Polynov. „Nepřehání to? Ostatně, holčička má pravdu. Ted není čas na bolístky. Vypadá to, že je to osobnost. Chtěla mě zachránit, truhlík. No tak nic, to přejde… Chtěl bych ale vědět, proč ji sem… Je to hloupé… I když… Čím víc hloupostí, tím hůř se v tom člověk vyzná. V tom je záměr. To se na to podíváme, kdo vlastně koho bude mást…“

„Dobře,“ řekl a nevěděl co dál. „Jak se jmenujete?“

„Chris. A můžete mi tykat. I nadávat, jestli chcete.“

„Proč nadávat?“

„Nevím,“ roztržitě se rozhlédla, „pro všechny případy.“

Odhodila boty. Nyní nedosahovala Polynovovi ani k rameni. Vyskočila na postel. Pohodlně se usadila a potom prudkým pohybem odhodila z čela ofinu. Je to zcela jednoznačně ženská schopnost vytvořit v jakékoli situaci okolo sebe pocit útulného hnízdečka. Dva tři pohyby ruky, a hnízdečko je hotové. Ztichla.

„Co s námi bude?“ zeptala se potom.

V jejích široce otevřených očích byl zase strach. Nebyl však už tak hrozný.

„To bych taky chtěl vědět,“ zabručel Polynov.

„Nikdy jsem si nemyslela, že se dostanu do zajetí k pirátům. Kdo jste vy? Byznysman, nebo inženýr?“

Polynov jí to vysvětlil.

„Jé!“ teď bylo v jejích očích nadšení. „V tom případě jsme zachráněni.“

„Proč?“

„To je strašně jednoduché. Umíte hypnotizovat, že ano? Vejde sem bandita, třeba s obědem nebo s něčím jiným, vy ho uspíte, a lightning je váš. Já dostanu pistoli, protože umím střílet. Přepadneme velitelskou kabinu a…“

Polynov se rozesmál.

„Čemu se smějete? Řekla jsem hloupost?“

Polynovovi bylo najednou dobře. Zřídkakdy se potkávají lidé, jejichž slova, i ta nejobyčejnější, jsou vždycky bezprostřední a svěží. Tajemství není ve slovech, dokonce ani v intonaci, ale v citech, když jim nic nebrání okamžitě se zobrazit v pohledu, mimice tváře, v pohybech.

„Ne, Chris. Máš však zveličené představy o schopnostech řadového psychologa.“

Neměl čas vysvětlovat jí teorii hypnózy. Je pravda, že slyšel o výzkumnících, kterým se mžiková hypnóza dařila, jenže on sám… Takového by tady bylo zapotřebí! Nicméně v něčem má pravdu. I jeho omezené schopnosti se mohou hodit.

„To je škoda. Bylo by to tak perfektní… Ale vymyslíme ještě něco jiného, jo?“

„Určitě Chris!“

Za půl hodiny věděl Polynov o dívce víc, než kdy doufal, že bude vědět. Jak ji otravovala škola i ospalé městečko Santa Helm, jak přiměla tátu, aby ji pozval k sobě na Mars, jak se bála při startu, jakého měla velkolepého přítele v ovčakovi Muskulovi, proč nemá ráda tranzistoráky a kluky a proč nemůže žít bez bonbónů. Že má jednoduchou povahu, podle mínění okolí, že jejími oblíbenými spisovateli jsou Hemingway, Čechov a Éxupéry a politiku že nemůže ani cítit, protože v ní je všechno lež a klam, hlupáků je jí líto, neboť jsou ubozí; nenávidí lidi, kteří si o sobě myslí, že jsou pupkem světa (zkratkou PS), nečetla ještě poslední dílo Gordona (cože, vy jste o něm ještě neslyšel?), smrti se nebojí, protože je bůhvíproč přesvědčená, že jí se nic takového nemůže stát…

Původně si nechtěla vylít dušičku, ale vyptával se jí a tak odpovídala. Polynova ohromila její odolnost. Nedávné události jako by na ni neměly žádný vliv, byla svá — bezprostřední, energická, nemotorná. Psycholog ji poslouchal a přitom odpočíval. Usmíval se její naivitě a uvědomoval si, jak šťastnou má to děvče povahu. Zdálo se mu, že ji zná už strašně dlouho. Bylo mu líto, že to není jeho sestra. A bylo mu jasné, že Guysmansův spojenec to určitě není.

Ovšem otřes, který Chris prožila, neprošel jen tak bez následků. Najednou jí byla zima, přetáhla přes sebe deku, a přesto se třásla. Duševní odolnost měla značně vyšší než fyzickou. A jestliže on sám se cítí, jako by se po něm projel buldozer…

„Spát!“ přerušil ji. „Oba si musíme odpočinout.“

„Ani nápad! Vždyť nemáme plán našeho osvobození! A vůbec. Já nejsem unavená,“ vzdorovitě zdvihla bradičku vzhůru.

„Zato já toho mám dost,“ řekl Polynov.

„Když je to tak… Taky jsem unavená.“

Natáhla se, dala si ruku pod hlavu a zavřela oči.

Polynov dlouho ležel na zádech a poslouchal nervózní dýchání spící dívky. Několikrát ve spaní vykřikla. Přemýšlel o tom, že má teď ještě na starosti cizí život. Je to břímě i úleva, protože od teďka má spojence. Kdyby tady byl alespoň Berger, to je chlap jaksepatří, i když tak trochu fanfarón. Banditům by se vedlo zle, protože tři ne právě nejhloupější lidé spojení jedním cílem jsou silnější než deset banditů. Jenže brečet nad rozlitým mlékem je pitomost. Je potřeba přemýšlet, jak využít jedinou zbraň, kterou mají, a to jsou vědomosti. Musí to udělat tak, aby byli silnější než lightningy, silnější než Guysmans, který není vůbec hloupý a navíc se vyzná v psychologii.

Kajuta se lehce zachvěla prací motorů. Piráti nehnali reaktory na maximální výkon, to bylo jasné z tónu,který vydávaly. Nepochybují tedy o tom, že pátrání se opozdí a oni se skryjí v pásu asteroidů, kde je mohou hledat třeba deset let. Před piráty v minulosti mají jednu obrovskou výhodu — rozloha oceánů na Zemi je úplné nic před rozlohou kosmu. Jejich počínání není zase tak hloupé a riskantní. Ještě dvě tři taková přepadení jim projdou beztrestně. A potom? Potom se tajně vrátí na Zem. Existuje taková možnost. Zanechají po sobě mrtvé, kteří budou věčně plout Vesmírem. Solidní pánové s milióny v kapse se budou slunit pod teplým sluncem přímořských lázní a nikdo nebude tušit, že s ním u stolku sedí vrah.

To by stačilo! Neztrácej míru, řekl si Polynov. To se nesmí stát a ty to víš. Mrtvoly pasažérů nebudou ty poslední oběti, přijdou další… To snad ti tupci nechápou, jaká mina tiká vedle každého z nich? Někdo to chápe, někdo třeba ne… Toho je potřeba využít. V tom je kouzlo! To je potřeba využít, ať se děje co se děje.

To je paráda, ale teď už musí spát. Soustřeď se na vzpomínky z dětství, to pomáhá!

Dřevěný domek, teplo rozehřáté země pod nohama… Prach je měkčí než ten nejjemnější polštář. Skřípání pomalého, archaického žebřiňáku… Kdyby mu tehdy někdo jen tak pošeptal, co s ním bude, tak ten opálený, poškrábaný kluk Andrjuša Polynov by mu prostě nevěřil. K čertu! Přemýšlej o něčem příjemném. Třeba o tom, jak chodili lovit padající hvězdy… To taky nejde! Nesmí si vzpomenout na nebe, jaké bylo tehdy. Na Zemi už nejsou dřevěnice, žebřiňáky, bosí kluci, kteří nemají ponětí o tom, že jejich budoucnost je spojena s hvězdami. Čas odsekl dětství a to je nenávratně pryč. Jsou prvním pokolením, které se nemůže vrátit do země dětství a najít ji nezměněnou. Narodili se ve světě, který se mění až příliš rychle. Sami se o to přičiňovali, co jim síly stačily, hnali se zadýchaní za vzdálenými cíli, snili o budoucnosti, kterou se snažili dohnat. A bylo by strašně hloupé brečet nad tím, že za jeden jejich život došlo k takovým změnám, k tvorbě nových epoch, na které bylo dříve zapotřebí několik loudavých století. Vybudovali docela parádní nový svět a tak není proč litovat.

Chris vykřikla ze sna… Ne, neprobudila se. Je ještě mladá. Jaké je vlastně teď mládí? Ne vždycky je chápe, i když ještě není starý. Je divné, že u Chris to neplatí. Rozdělují je roky, a nejen roky. Nebo okolnosti seškrábly slupku, a tím se odkrylo to, co odedávna spojuje pokolení všech koutů Země? Tak to bude!

Nicméně je perfektní. Hrdinové bývají v takových situacích, jestli se dá věřit románům, samozřejmě železní. Neznají, co je to únava, neustále jsou v akci, střílejí a vítězí. Nemají problémy s nespavostí, neřeší mezigenerační problémy. Morální zádrhele zvládají se záviděníhodnou lehkostí. Strašně by se jim teď chtěl podobat. Třeba i jenom kvůli tomu, aby mohl usnout.

Následující den nepřinesl vězňům nic nového. A další taky ne. Jako kdyby na ně zapomněli. Třikrát za den se objevil někdo z banditů se snídaní, obědem, večeří. Vždycky byli dva. Pokusy Polynova promluvit s nimi narážely na zeď mlčení. Vypojili jim televizor. Oba vězňové se prakticky ocitli na neobydleném ostrově. Polynov neměl pochybnosti, že je to zcela úmyslné. Úplná neznalost událostí a nečinnost je mořila. I když je faktem to, že jestli Polynova kosmos něčemu naučil, byla to schopnost čekat a nepodléhat únavě. Bál se o Chris. Ta však odhadla nebezpečí dřív, než čekal, a dokonce navrhla vypořádat se s nimi takovým způsobem, který její společník skutečně ocenil.

„Rozhodli se, že nás vyvedou z míry nečinností,“ vyletělo z ní poté, co se už bůhví kolikátou hodinu bavili o způsobech záchrany a šancích, které mají. „Cítím to. Nechci o pirátech už slyšet ani slovo. Prostě nejsou! Musíme to nějak vymyslet, jak to udělat, abysme na ně oba zapomněli. Tak!“

Strašně se zamračila. Polynov už si zvykl na bleskurychlé změny její tváře, na nečekané proměny nálady, ale teď se na něj dívala úplně neznámá divoška, vylekaná nečekanou myšlenkou.

„Samozřejmě… ,“ řekla s obtížemi, „že asi vůbec nejjednodušší by bylo… kdybysme… když nás. No, kdybych vás objala! Nemůžu! Chápejte… beze… beze všeho… jen tak… Já vím, že jsem hloupá… Třeba zítra může všechno skončit. Navždycky… Mnohé to tak dělají. Kamarádky se mi smály ještě na Zemi, jenže… jenže…“

„Neblázni. Jsi skvělá,“ tiše řekl Polynov.

Chtělo se mu pohladit ji tak, jak se hladí plačící dítě.

„Víš co? Vyžeň z hlavy všechny ty hlouposti. Nikdy nesmíš dělat nic, co by se ti příčilo, co by sis sama nepřála. Nikdy! Dokonce ani tehdy ne, když se to zdá nevyhnutelné. Ani tehdy ne, když přesvědčíš sama sebe, že je to potřeba… Bylo by ti z toho špatně. Neboj se. Budeme žít, a to hodně dlouho. Všem naschvál. Vím to. Stalo se mi kdysi…“

Sám sebe překvapil tím, že začal vyprávět, co ještě nikdy nikomu neřekl. Vyprávěl o situaci, kdy dva lidé čekali na nevyhnutelnou smrt a on sám byl ještě velmi mladý. Vyprávěl o tom, za co se potom strašně styděl, i když by mu nikdo nemohl nic vyčítat, třebas by si to sebevíc přál. Chris poslouchala napjatě a lehce pokyvovala hlavou:

„Jasně, jasně…“

Potom si ulehčené oddychla a řekla:

„Myslela jsem si, že jenom já jsem taková… Bála jsem se, že to nepochopíš a pomyslíš si o mně, že jsem úplně pitomá.“

„Všichni si myslí, že jenom jim se něco takového může stát,“ povzdychl si Polynov a pomalu se uklidnil. „Jenže zdaleka ne všichni jednají stejně, nebo alespoň podobně. Někteří rádi vezmou měď místo zlata v domnění, že na zlato už nenarazí. A potom už bývá pozdě. I já jsem takhle část života rozmělnil… Víš, Chris,“ vyjelo z něho, „když mi bylo tolik co tobě, četl jsem velké spisovatele, opravdu velké spisovatele. Strádání, která ve svých dílech zobrazili, mnou otřásla a měl jsem z nich strach, jindy jsem to nechápal, někdy jsem se jim i smál. Ale necítil jsem svou spřízněnost s jejich hrdiny. Trápí se Hamlet. To je zajímavé, ale jaký to má vztah ke mně? Vždyť se to stalo dávno, teď není taková doba a já nejsem Hamlet.

To jsem si upřímně myslel a ten pocit duševní nadřazenosti mě povznášel. Díval jsem se svrchu na všechny ty hamlety, donkichoty… Nevím, čeho v tom bylo víc, jestli sebezáchovného instinktu chránícího mě před otřesy, nebo mravní slepoty, eventuálně přání být nezranitelný. Chápeš?“

„Asi jo.“

Chris se zamyslela a bezmyšlenkovitě si navíjela na prst pramen vlasů.

„Ne. Úplně ne. Nechci, aby život byl takový, jaký je v knihách. Prožívat takové… to je příšerné!“

„Není to o nic děsivější než naše nynější situace.“

„Ale vždyť netrpíme tak… no, třeba jako se trpí u Dostojevského.“

„Může být. Třeba jsme prostší, primitivnější, železobetonovější, než jsou hrdinové Dostojevského. Nebo jsme odolnější a nekompromisnější?“

„Nevím… Všecko je tak složité a těžké. Já bych tak žít nemohla. Když čtu Dostojevského, mám radost, že se to neděje se mnou. Jsem egoistka?“

„Ne. V tomhle případě to není egoismus.“

„A co to je?“

„Sám sebe jsem se taky na to ptal. Skoro bych věřil tomu, že vůdce pirátů taky četl velké spisovatele. Přesto je to darebák a vrah. Není to člověk, protože nevidí sám sebe v jiných.“

„Třeba bere literaturu jako výmysl?“

„Možná. Pro mnohé je to záchranný pás. Myslí si, že život jde za literaturou a ne literatura za životem. Je to jednodušší a prostší. Je potřeba jenom zakázat, zničit a spálit nevhodné knihy, a život bude prostý, jednoduchý, jasný…“

„A nelidský…“

„A nelidský. Jenže prvotní příčina vůbec není v tomhle, ale v celkovém způsobu naší výchovy. V tom, jaké svazky existují mezi lidmi. Ovšem základem jsou vztahy mezi třídami.“

„Vztahy mezi třídami? Tomu moc nerozumím. Jsou lidi hodní a zlí, hloupí a chytří, ti co mají svědomí, a ti co ho nemají. Bohatí a chudí? Čím bohatí? Srdcem, inteligencí, penězi? To je důležité?“

„Samozřejmě. Pokud jsou však páni, existují i otroci. Je to tak? Dokud může jeden přikázat druhému: Mysli takhle a ne jinak. Dělej tohle a ne tamhleto! Do té doby bude otrocká psychologie nezničitelná.“

„Nemám ráda dogmata. Vy máte všechno rozškatulkované — tohle je správné, tohle ne. Tohle je pán, tohle je otrok. Tohle je potřeba zničit, tohle ať si žije…“

„Chris, promiň, já zapomněl, že na vašich vysokých školách jsou kursy ,komunismu.“

„Jak můžeš věřit tomu, že skočím na každý špek,“ v Chrisiných očích se zlostně zablýsklo. „To si myslím já sama! Ani jeden člověk se nemůže rovnat druhému, tohle v životě neexistuje a škatulky taky ne! Celý svět se v tomhle směru zbláznil! Ani slyšet o tom nechci!“

Ano, pomyslel si Polynov, nejtěžší na tom všem je to, aby tě správně pochopili. Jestliže člověk poslouchá jenom sám sebe, tak se okamžitě objevují škatulky, bedýnky, nálepky. Jde to jako v lékárně! Tady je jed, tady lék… Ne, v lékárně vědí, že jakýkoli lék může být jed a jakýkoli jed může být lék. Všechno závisí na tom, jak a čím a v jakých dávkách se užívá. Řekl přece zcela jednoznačnou věc, a jako odpověď přišel výbuch rozhořčení, nevole. A to od tak spřízněné duše.

Polynov si pomyslel, že je špatný psycholog. Všichni jsme psychologové na baterky. Musíme se stále učit a místo toho se snažíme učit jiné. Protože není čas, protože je spěch, protože druzí učitelé taky nečekají. Dej se do boje takový, jaký jsi, nic jiného nezbývá. Bojuj, i když pochybuješ o vlastních silách, jako by ti jakékoli pochyby byly cizí. Jinak ti druzí si všimnou tvé slabosti a to by byl tvůj konec.

„Ježečku, schovej bodliny,“ prosebně řekl Polynov. „Tak se to říká u nás doma. A u vás?“

Chris vyprskla, usmála se, znovu vyprskla a pak se rozchechtala nahlas.

„Říkala jsem, že mám nesnesitelnou povahu,“ v jejím hlase bylo slyšet hrdost. „Už nebudu ježečkem, budu hodnou holčičkou. Vyprávěj mi o sobě.“

Nechci ji vychovávat, řekl si Polynov. Chci se dívat, jak mhouří oči, jak se směje, jak mladý je každý její pohyb. Jak je bezprostřední a krásné všechno, co dělá. Vždyť nic krásného mě v životě už asi nečeká. Vůbec nic mě asi nečeká. Vůbec!

Polynov ležel na zádech a měl zavřené oči. Začal vzpomínat nahlas. Opět viděl zlověstný marťanský pískový příboj, zase se ho snažily spálit ohnivé uragány Venuše, fantomy Merkuru opět tancovaly za okny transportéru, zase se topil v strašných bažinách Terra Teski. Samotnému mu bylo divné, co všechno už prožil. Zdálo se to neuvěřitelné. Tolikrát už měl zahynout, a přestože je to divné, je stále ještě celý.

Pootevřel oči a úkosem se podíval na Chris. Poslouchala, tak jako děti poslouchají pohádky — měla otevřenou pusu. Těžko se v tom okamžiku dalo věřit tomu, že před chvílí se hádala o věcech, z kterých bolí hlava i ty největší filozofy. Polynov pocítil, že se mu vrací sebedůvěra.

Dny vězení se táhly dlouho, ale nakonec uběhly velmi rychle. Jednoho dne vešel dovnitř strážný, a aniž utrousil slovo, kývl směrem ke dveřím. Oběma se v té chvíli zdálo, že si vlastně nestačili ještě nic říct. Bylo to pro ně nečekané, i když na ten okamžik netrpělivě čekali.

Chris vyskočila a bosá se vrhla Polynovovi do náruče. Přitiskla se k němu, neuměle ho objala a nešikovně ho políbila na tvář.

„Vrátíš se,“ řekla tiše, „vrátíš se!“

Polynov ji objal kolem ramen.

„Samozřejmě.“

Strážný se cynicky zachechtal.

Polynov šel se vztyčenou hlavou po prázdné chodbě. Prázdný byl i salón, který míjeli. Nehřměla tam hudba, ani neklouzaly stíny tanečníků po blyskotavých zrcadlech. Uprostřed nedbale rozházených židlí se usídlilo mlčení. Mlaskavý zvuk přísavek na podešvích bot se ztrácel v pochmurném tichu lodi.

„Doleva,“ dokonce i strážný velel polohlasně.

Polynov zahnul k velitelské kabině. Vyšel z ní nějaký člověk.

„Bergere!“ Polynov poznal pilota.

Ten klopýtl. Polynov uviděl, jak mu zrudla šíje.

„Bergere!“

„Nikdo vám to nedovolil,“ řekl líně strážný, ale Polynov už byl vedle pilota.

Pilot se odvrátil a rychle zašeptal:

„Z taktických důvodů… Musíte souhlasit, musíte souhlasit. Nemají chuť žertovat… Objektivně musíme držet spolu…“

Zrychlil krok a vtáhl hlavu mezi ramena. Bylo to tak nepodobné přímočarému Švýcarovi, že se Polynov skoro až zastavil.

Rána do zad ho přiměla k pohybu.

Jako posledně svítil nad dveřmi nápis: Nepovolaným vstup zakázán! Polynov vešel dovnitř.

Jako tehdy bylo v místnosti pološero, svítily jenom fosforeskující stupnice přístrojů. Výkon přední obrazovky byl vyhnán až na doraz a do kabiny nahlížely tisíce nemrkajících hvězd. Pás Mléčné dráhy byl tak blízko, že stačilo jenom natáhnout ruku a člověk se ho mohl dotknout.

Křeslo prvního pilota se otočilo a Polynov uviděl Guysmanse. Hvězdné světlo mu postříbřilo vysoké kostnaté čelo, tenký nos, zapadlé tváře. Nechávalo v temnotě vpadliny očí. Druhé křeslo bylo prázdné, ale na sedadle byl stále ještě vidět otisk velkého těla.

„Že by Berger?“ pomyslel si Polynov.

V rohu se pohnula černá postava a ve světle hvězd se blýklo ústí lightningu.

„Sedněte si, Polynove. Utěšil jste se?“ v hlase bylo slyšet výsměch. Polynov si sedl a zběžně přeletí očima řídící pult. Páčka extrémního brzdění je příliš daleko, jedním pohybem se na ni dosáhnout nedá. Kromě toho je to hloupost. Dvanáct gé není smrtelné, zatímco výstřel do zad…

„Ve vašich plánech,“ Polynov se tvrdě rozhodl udržet si iniciativu, „je jeden zajímavý problém, který je nebezpečný jak pro mě… tak nakonec i pro vás.“

„To je zajímavé, velmi zajímavé,“ ironicky řekl Guysmans. Oči se mu blýskly ze tmy černých propastí.

„Zkuste vpustit trochu světla do temnot mé nechápavosti.“

„Dřív nebo později se budete muset vrátit na Zemi. V kosmu vám nakradené bohatství není k ničemu. Je to tak?“

„Dejme tomu.“

„V tom případě budete muset některé členy ze své bandy zlikvidovat. Možná třeba támhletoho,“ kývl Polynov na strážného, krčícího se v koutě.

„Nechápete? To je divné. Samozřejmě, že někdo se podřekne o vašich ,cestách’. Pak vás čeká oprátka. Budete muset zlikvidovat ty, na něž není spolehnutí, aby k tomu nedošlo. Mě v každém případě. Možná že při tom zlikvidují vás, protože bez boje se to určitě neobejde.“

Polynov se vyčkávavě podíval na Guysmanse. Čekal na jeho odpověď.

„To je zcela logické,“ Guysmans přitakal pokývnutím hlavy.

Objal rukama kolena.

„Jenže nepočítáte s jednou drobnůstkou, která zlikviduje celou stavbu vašich úvah.“

„S jakou?“

„O tom si popovídáme, jestli řeknete ano.“

Polynov se znepokojil. Uder netrefil cíl. Proč? Přetvařuje se? Ne! Polynov byl ochotný přísahat, že ne. Nemůže to být tak, přesvědčoval sám sebe.

„Dejme tomu,“ řekl Polynov. „Když mi nabízíte obchod, mám právo udat své podmínky.“

„To je vtipné. Slíbil jsem vám život, co potřebujete ještě navíc?“

„Za prvé potřebuju garanci bezpečnosti pro všechny pasažéry a posádku. Za druhé chci karty na stůl!“

Guysmans se jízlivě zachechtal a dupl nohou.

„Jste humorista, Polynove! Jste abstraktní humanista! Bezpečnost svých protivníků, cha, cha… Vždyť senátorka, trojice milionářů a všechna ta ostatní sběř jsou pro vás, jako komunistu, nepřátelé, nebo snad ne?“

„To je moje věc. Přijímáte moje podmínky?“

„Nedělejte si ze mě legraci. Už jsem se nasmál dost. Tak! Jsem realista. Karty na stůl? To bych mohl, ale závisí to na vás. Pasažéři se vás netýkají, to si pamatujte. Jediné, co vám můžu zaručit, je bezpečnost jedné sympatické dívky. Chápete?“

Polynovem to trhlo. To je ono. Past. Jak je vidět, potřebují ho, setsakra ho potřebují. A Chris, Chris je jejich pojistka!

„Dám všechno na svá místa,“ Guysmans se k němu naklonil, snažil se uvidět výraz jeho tváře. „Musím vás upozornit, že to děvčátko (je milá, že ano?) je zákonná kořist Velkohlavého. Takový má plat za účast v našich akcích. Velkohlavec má takový mírně nepříjemný zvyk milovat dívky tak, že je mučí. Je to sadista a svou rozkoš si co možná nejdéle prodlužuje. Pozemské zákony ho, bůh ví proč, už mnohokrát pronásledovaly za tuto jeho nevinnou slabůstku. Takže pochopte, že tady momentálně nevedeme řeč o jednom jediném životě, ale o dvou. A dá se říct, že o něčem větším, než je život. Takové podmínky vás uspokojují?“

V Polynovovi se zastavil dech. Guysmans se samolibě usmíval. Polynov obrovským úsilím potlačil chuť stisknout ten tenký, žilnatý krk.

„Nepotřebujete trochu čpavku?“ zavrněl Guysmans se zlomyslným úsměvem.

„Odvrátit se od něho, jinak to nevydržím! Hvězdy! Tisíce rodných a blízkých hvězd. Věčná přírodo, co to občas zplodíš za zrůdu. Uvolni se! Trochu víc beznaděje! Ať si myslí, že mě rozdrtil!“

„No… dobře… přijímám. Donutil jste mě…“

„Souhlasíte, že budete naším lékařem?“ zeptal se Guysmans rychle.

„Ano.“

„Nezřeknete se zároveň i svého přesvědčení? No, no… dělám si legraci.“ Guysmans rozhodil ruce, protože z Polynovova výrazu pochopil, že to přehnal. „Všechno tak perfektně vyšlo. Nedáte si trochu koňáčku?“

„Ne!“

„Tak partii šachů jako kdysi?“

„Může být.“

„Výborně,“ luskl prsty velitel pirátů.

Strážný zmizel. Guysmans se odtáhl od Polynova, dal ruku do kapsy. Byl celý napjatý.

„Zbytečně!“ řekl Polynov, „nebudu vás škrtit, jestli dodržíte slovo.“

„Moje slovo je zákon. Já se vás nebojím,“ nadutě řekl Guysmans, ale ruku z kapsy nevytáhl.

Přinesli šachy a začali hrát. Polynov roztržitě pohyboval figurkami. Ztratil královnu a prohrál, což ještě víc vylepšilo Guysmansovu náladu.

„Právě vhod,“ řekl nakonec, „vidíte?“

Vytáhl z kapsy maličkou plochou krabičku a zatřásl s ní.

„Domyslel jste si to. Je to magnetofon. Po vhodných úpravách se dostane náš rozhovor na kazetu celkové informace. Jedinou, kterou lidstvo může dostat v případě našeho neúspěchu. Jestli si vzpomínáte, tak některá místa našeho rozhovoru jsou přímo velkolepá. Například co říkáte třeba tomuhle:

„Souhlasíte, že budete naším lékařem?“

„Ano.“

„Tak partii šachů jako kdysi?“

„Může být.“

„Neskrývám před vámi vůbec nic a žádám vás o totéž.“

Když se Polynov vrátil do své kajuty, vrhla se k němu Chris. Vyskočila, chytla ho okolo krku. Plakala a přitom stále opakovala:

„Je celý, celý…“

„Pochopí to, co jsem udělal?“ ptal se Polynov se strachem sám sebe a přitom se bránil bouři nadšení, která se na něj zřítila.

4. Základna pirátů

Vyprávěl jí všechno. Pomlčel jenom c Velkohlavcovi a její neviditelné přítomnosti při uzavírání obchodu. Poslouchala ho, obočí se jí spojilo nad kořenem nosu, bradu měla opřenou o propletené prsty obou rukou. Nemohl nic vyčíst z jejího pohledu, ani výčitky, ani podporu. Byla jedno velké, důvěřivé vnímání. Postupně ho však vystřídalo odcizení.

Polynov v duchu zasténal:

Bože můj, kdybys byla mužem, znal bych všechny tvoje myšlenky napřed. Jenže takové dítě… To je záhada.

Nechtěl se ospravedlňovat, ale nemohl se tomu vyhnout.

„V dějinách mé země byl jeden takový případ, četl jsem o něm,“ Polynov se snažil dívat mimo ni. „Tehdy vtrhla do Ruska mocná a krutá síla — horda z východu. Podmanila si všechny a všechno. Potom si k sobě chán pozval najednou dvě knížata. Před audiencí, na které mnohé záviselo, museli projít mezi očišťujícími ohni. Nebyla to zlomyslnost schválně vymyšlená k jejich ponížení, byl to prostě rituální obřad. První kníže prošel tak, jak bylo přikázáno. Druhý to odmítl a za to mu usekli hlavu. Lidská paměť si nezapamatovala jeho jméno, zatímco toho druhého, který prošel skrz ohně a vyjednal u chána únosný mír, si pamatují dodnes. Byl to Alexandr Něvský, vítěz nad Švédy, německými rytíři, náš národní hrdina. Udělal to…“

„Jako rozumný člověk, to chápu,“ přerušila ho Chris. „Jestliže by však jeho ústupek k ničemu nevedl, čím by byl v tom případě?“

„Je lehké soudit z nadhledu,“ Polynov odvrátil pohled, „hrozně lehké.“

Prošel kolem Chris do koupelny a hodnou chvilku si tupě prohlížel svou tvář v zrcadle.

„Ano, je potřeba se umýt,“ řekl si, „bude mi líp.“

S opovržením se na sebe podíval do zrcadla:

„Křič do vysílení! Křič! Našel sis posluchače svých výmluv — u nekompromisního mládí,“ ušklíbl se na obraz. „Hadr jsi. Myslel sis, že tvoje síla je vždycky s tebou! Jenže jak je vidět, lví část sis bral od svého okolí. To stojím opravdu za tak málo, když nemám podporu svých přátel? Je to dobré a spravedlivé poučení!“

V zrcadle si Polynov všiml Chris. Dívka přišla nehlučně a Polynov se donutil usmát se na ni tak, jak bylo zapotřebí. Mužný, sebevědomý úsměv staršího, světa znalého člověka. Klidný, povzbuzující úsměv.

„Nemusíš,“ řekla najednou Chris. „Já… Já jsem nechtěla… nechtěla tě urazit…“

Sklopila oči.

„Nech toho,“ řekl tiše Polynov.

„Já jsem si myslela… ,“ vztyčila hlavu a vyzývavě se na něho podívala. „Myslela jsem si, že už nemáme na vybranou, že musíme zvítězit! Tak…“

Polynov chtěl něco říct, ale včas pochopil, že nemusí nic povídat. Natáhl ruku a Chris do ní důvěřivě vložila svoji.

Uvěznění pokračovalo. Nikdo Polynova neznepokojoval ani jako vězně, ani jako lékaře, jenom strážní přinášející jídlo byli hovornější.

Nejčastěji se objevovali dva, které zřejmě vybrali kvůli kontrastu. Nejdřív vždycky vešel bělovlasý a bělozubý Anglosas, který zabral celý dveřní prostor. Přelétl bystrým pohledem svých drsných šedých očí celou kajutu a teprve potom pustil dovnitř svého společníka, kterým byl mrňavý, v tváři snědý člověk, jehož výraz byl vždycky lhostejný. Srostlé obočí mu dodávalo zamračený výraz. Vždy byl ověšen množstvím termosů a nádobí. Zatímco rozkládal na stole talíře, stál Gregory u vchodu a skoro se hlavou dotýkal stropu. Stál na široce rozkročených nohách a jen tak hravě jakoby nic mířil lightningem tu na Polynova, tu na Chris. Na uspěchaného tmavého Amina se díval s neskrývanou přezíravostí a jednou, když Aminoví upadla vidlička a sehnul se pro ni, kopl ho lenivě do zadku takovou silou, že Amin vletěl pod stůl. To Gregoryho fantasticky rozveselilo, ale zřejmě se to vůbec nedotklo jeho oběti.

Polynov využíval každé příležitosti, aby tenhle podivný pár rozpovídal. Co se týče Amina, neměl příliš velký úspěch. Vypadalo to, že si nedělal s ničím starosti, nic ho nevyvádělo z míry. Jak se dostal tenhle negramotný, mírně přituplý rolník jakoby vytržený ze středověku na supermoderní kosmickou loď? Nezajímalo ho nic než bezpodmínečné a přesné plnění rozkazů.

Gregoryho svět byl přece jenom širší. Spokojeně se pochechtával, když vzpomínal na neokoloniální války, kterých se účastnil, na nesčíslné hospody, ve kterých „pil, žral a miloval“. Jediné, co v něm budilo nadšení, byl on sám. Byl pyšný na své svaly, svá dobrodružství, svou odvahu a svou krutost tak, že v Chris to hrozilo výbuchem. Nemohla pochopit, proč Polynov s ochotou poslouchá všechny ty ohavnosti.

„To je profesionální zaujetí,“ odrážel její dotazy vtípkem. „Je to zajímavý exemplář člověka rozumného. Není–liž pravda?“

„Je to prostě bandita!“

„Amin je taky bandita. Avšak jaký je mezi nimi rozdíl! A na druhé straně, jak jsou si podobní.“

„Nevěřím, že Amin je taky bandita. Je tak nešťastný!“

„Když dostane rozkaz uškrtit dítě, tak to ten tvůj nešťastník úplně klidně udělá.“

„Nevěřím.“

„Rád bych se pletl… Máš pravdu, sám o sobě to neudělá. Právě tak jako to neudělá automat, dokud do něho někdo nevloží program.“

„On není automat, je to člověk.“

„Člověk, kterému jsou jedno jízlivé urážky, už není člověkem.“

„Hnusí se mi tvoje vyptávání… Je mi nepříjemné, že mluvíš o člověku, jako by to byl stroj…“

„Ne, Chris, tobě se hnusí, že v tvojí přítomnosti lezu do toho svinstva. Ale budu to dělat dál. Budu se snažit, aby mi Gregory s rozkoší vykládal o tom, jak zapaloval vesničky a upaloval bezbranné starce a ženy s dětmi. Budu se zaposlouchávat do toho chvástavého žvanění, ale zároveň budu pozorně vnímat mlčení Amina, které mě leká právě tak jako slovní výlevy Gregoryho. Je to potřeba.“

„Tak mi dovol, abych si na tu dobu mohla zacpat uši!“

Chris se nedokázala dlouho zlobit a na chvíli ztracené vzájemné porozumění se k nim opět vracelo a to jim pomáhalo přežít všechny ty dny věznění. Neztratili sebeovládání, nepoddávali se neplodným myšlenkám v hodinách, kdy se na ně ze všech stran valilo ticho, jen zřídkakdy přerušované zvukem blížících se kroků.

Nakonec začala loď brzdit. Plavné nárazy přicházely v různých intervalech, hvězdoletem to házelo. Trvalo to víc než tři hodiny, potom řev motorů ztichl. Polynov nadhodil popelník. Nezůstal viset ve vzduchu, ale pomalu klesl na stůl.

Polynov a Chris se po sobě podívali. Pomysleli si jedno a totéž: S čím se setkají v pirátském hnízdě?

Čekali a naslouchali dupání, šumu a nesrozumitelným hlasům, které naplnily loď. Vypadá to, jako by na ně zapomněli. Až když všechno ztichlo, vsunula se do kabiny býčí hlava Gregoryho:

„Vypadněte.“

„Jak se jmenuje ten asteroid?“ zeptal se Polynov a vstal.

„Ráj pánaboha,“ strážce začal nadávat.

Polynov doufal, že uvidí některého z pasažérů. Vedli je však pustou lodí. U východu si oba, doprovázení Gregorym a Aminem, natáhli skafandry. Strážci je následovali. Polynov využil momentu, kdy si Gregory zašroubovával přilbu, a zeptal se rychle Amina:

„A co ostatní?“

„Alláh ochraňuje všechny,“ řekl Amin tiše.

Žaluzie východu se pomalu rozevřely. Něco takového neviděl dokonce ani Polynov. V hvězdné propasti se pohybovaly tři maličké luny, podobající se úlomkům rozbitého zrcadla. Přímo před východem byla obludná černá hromada asteroidu. Horizont byl narýsovaný věnečkem planoucích skal. Ohně se přelévaly z vrcholku na vrcholek, jako by se zapalovaly kamenné svíce. Polynov spěšně spustil světelný filtr a odvrátil se, když se zpoza okraje objevil ohněm sršící segment Slunce. Stačil dlaní zaclonit oči Chris. V helmách se rozlehl hromový chechtot Gregoryho. Nezkušený Amin si zapomněl stáhnout světelný filtr a teď ležel zkroucený bolestí v očích.

Zatímco se spouštěli na asteroid, stačil se jeho povrch změnit v beztvarou změť oslepujících a černých ploch, čar, potrhaných skvrn, rozpálených hran, stínů roklin. Polynov měl trénované oči. Krajina vypadala na první pohled chaoticky, a proto ho mírně udivily náznaky jakýchsi kyklopských staveb, zcela jednoznačně postavených člověkem. Navíc odkudsi unikaly pramínky plynů, které jako třpytící se vlečka opásávaly asteroid.

Chtěl si pečlivěji prohlédnout podivné stavby, ale sestup po můstku trval pár vteřin. Dál cesta vedla mezi obrovskými balvany, takže jediné, co mohl vidět, byla stříbřitá přadénka plynu, skrz něž prosvítaly poďobané a oprýskané měsíce.

Cesta se stočila k úpatí vysoké skály a ponořila se do ní. Na stropě se v tom okamžiku rozzářily lampičky, které byly po záři rozběsněného Slunce vidět jen taktak. Tunel směřoval prudce dolů a končil masivními vraty. Gregory zdvihl ruce.

„Jménem nejvyššího!“

Křídla vrat odjela do stran.

„No to si ale vybrali heslo,“ pomyslel si Polynov.

Přechodová místnost se podobala jeskyni, až na to, že podlaha byla z metaloplastiku. Magnetické podešve se v tom okamžiku k němu přisály a lidé získali přece jenom jakýs takýs pocit váhy.

„Často tady padají meteory?“ zeptal se Polynov, když sundal přilbu.

„Stačí to,“ zabručel Gregory a pokračoval ve stahování skafandru.

„V tom případě se chováte nerozumně, když jste vytahali na povrch svůj majetek.“

„Jaký majetek? Jó, fabriku… ? To není moje starost.“

„A čí?“

„Vybodněte se na to, doktůrku,“ Gregory se zkoumavě

podíval na psychologa. „Špiritus v lékárně máte?“ zeptal se náhle bez jakéhokoli přechodu.

„Alkohol? Nevím… Proč?“

„Vím, že tam je. Dáte?“

„S povolením nebo bez?“

„Chytrý člověk se takhle, doktůrku, neptá.“

Ve světlých očích strážného nebyl ani stín pochybností. Aminova přítomnost ho vůbec nevyváděla z míry. Zjevně se snažil dokončit rozhovor v přestupní komoře.

„Tak dáte nebo ne?“

„Přijďte na prohlídku a domluvíme se.“

Gregory energicky zavrtěl hlavou.

„Tam se bavit nemůžeme. Domluvíme se tady.“

„Proč se nemůžeme bavit tam?“

Strážný se záhadně usmál.

„To pochopíte sám. Rozhodněte se, doktůrku.“

„Řekl jsem: Domluvíme se potom.“

Gregory se na Polynova podíval jako na idiota.

Prošli dalšími vraty a spouštěli se dál po schodech vysekaných ve skále. Na výbavě podzemí se zjevně šetřilo. Kde to bylo jenom trochu možné, tam nechávali holou skálu a to dodávalo chodbě podobnost s křivolakými chodbami feudálního zámku. Kdyby tu nebyla ta udivující lehkost, světlo lamp, neobvyklá geometrie schodů, bylo by možné si pomyslet, že se čas obrátil a že se tady odehrává scéna z dávného středověku.

Polynov čekal, že toho cestou uvidí hodně, avšak všechny dveře byly zavřené, nikoho nepotkávali, základna vypadala, jako kdyby vymřela. Několikrát se zastavovali před hermetickými přepážkami přehrazujícími chodbu. Vždy se desky odsunuly stranou nebo nahoru, jen co k nim Gregory došel a zašeptal několik slov.

Polynovovo znepokojení rostlo. Tohle není pirátská základna. Stavbu takové základny nezaplatí ani deset přepadení. Pirátům není k ničemu továrna, ať vyrábí cokoliv. Sem jsou vloženy šílené peníze, ale proč? Proč? Jaké temné plány vězí za veškerou touhle čertovinou? Čí zločinný záměr zrodil tohle hnízdo, které mohlo vydržet i jaderný úder? Co s tím má společného to nesmyslné okradení mírumilovné pasažérské lodi a zajetí její posádky?

Místnost, kam je strčili, připomínala víc vězeňskou celu než lodní kabinu. Byly tu dvě duralové židle, lampa s denním světlem pod stropem, tamtéž byla mřížka vzduchotechniky. Matrace byly položené přímo na metaloplastikovou podlahu. Stůl scházel úplně. Bůh ví, jestli by se vůbec do tak mrňavého prostoru vešel.

Chris se roztržitě ohlížela. Celou cestu se držela Polynova jako klíště. Bylo vidět, že ji novost všeho, co spatřila, vyvedla z míry. Nejen kosmická krajina, ale i tajemnost základny a drsná syrovost jejích stěn ji postrašily.

„Odtud bude ještě daleko obtížnější…“

Polynov se na ni sveřepě podíval a tak se jí řeč zadrhla v hrdle. Pohybem očí ukázal na strop. Za mřížkou vzduchotechniky se cosi slabě blýskalo. Polynovovi bylo jasné, že odtamtud je sleduje oko kamery a ukrytá aparatura loví každé šeptnutí.

Chris se nešťastně usmála a Polynov pochopil. Od této chvíle jim nezbude než hádat myšlenky toho druhého, jestliže budou chtít mluvit o něčem vážném.

Sedli si naproti sobě a mezi nimi se rozprostřelo malomyslné mlčení. Vzali jim poslední svobodu. Svobodu dorozumívání, kterou nevzali ani zajatcům v koncentračních táborech.

Slabounce pískla elektromagnetická zástrčka. Oba sebou trhli.

„Jdeme, doktůrku.“

Polynov pokynul Chris, která jen taktak zadržovala slzy na krajíčku, aby se nerozplakala.

Gregory dovedl psychologa na konec betonové chodby. V zatáčce se zastavili u dveří označených číslem jedenáct.

„Mám vás, doktůrku, instruovat,“ řekl strážný. „Tady jsou vaše komnaty. Dveře se otvírají na klíčové slovo lékárna’. Zapamatujte si to. Zvláště cenná léčiva,“ Gregory se významně na doktora podíval, „jsou v sejfu. Uzávěr je naladěný na váš hlas a na slovo ,sezam’. Je to jasné? Dveře vaší cely se otvírají na frázi ,dobrý večer’…“

„To znamená, že mohu vycházet ze své cely?“

„Máte to povolené. Oběd se podává od 13.00 do 13.30 v místnosti číslo sedm. Snídani dostanete tamtéž…“

„Otvírá se taky heslem?“

„Ne. V určenou hodinu vejdete bez jakýchkoli překážek. Teď k vám přijde…“

Gregory si zavrtěl prstem u spánku.

Polynov si ani nestačil prohlédnout své nové království, když uslyšel šmaťchavé kroky. Práh nemocnice překročil zachmuřený, vyzáblý člověk v ušmudlaném laboratorním plášti. Z náprsní kapsy mu trčel univerzální tester. V průhledu otevřených dveří si Polynov všiml vzdalující se postavy Gregoryho. Strážný si hromovým hlasem prozpěvoval:

„Vzdálené světlo, vzdálené světlo, vzdálené světlo hořících vesnic — a hvězd… Hořící světlo dalekých vesnic — a hvězd…“

Návštěvník si soustředěně prohlížel Polynova. Pak zamračeně řekl:

„Tak!“

Zůstal stát. V brýlových sklech se mu odrážely pablesky lampy. Přivřené oči chytrého člověka si psychologa bezostyšně prohlížely. Byl neoholený, štětiny vousů mu trčely z tváře, pokecaná kravata a ušmudlaná košile dokreslovala celé jeho vzezření.

„Tak,“ ještě jednou řekl zamračeně. „Říkají mi Heribert. Elektronik. Hlavní. Tak mi říkají. Ani jedna svině mi tu nerozumí. A co vy?“

„Sedněte si,“ řekl Polynov. „Co vám schází?“

Heribert se zamračeně uchechtl.

„Nespavost, moje nespavost… Jedna tableta — nespím a přemýšlím. Dvě tablety — stejně nespím a trápím se. Tři tablety… Takhle by se člověk mohl rychle přivést do hrobu. Nikdo nemůže pochopit moji nemoc, nikdo…“

„Uklidněte se. Pokusím se vás pochopit. Ještě budete spát jako mimino.“

„Ano? Copak se tady dá spát jako mimino,“ nemocný sarkasticky zkřivil ústa.

Sedl si tak, jak si sedají unavení lidé, shrbil se. Jeho oči za brýlovými skly nemrkaly, a to dělalo jeho pohled nepříjemným.

„Vyprávějte mi všechno po pořádku,“ požádal ho Polynov a přitáhl k sobě diagnostický přístroj.

„Nemám, co bych vám vyprávěl. Žil — byl chytrý hlupák. Nechal se najmout a přiletěl sem. Nespavost. Brzy. Není tady nikdo, kdo by léčil. Uslyšel jsem o vás, tak jsem přišel. Mám naději, ale nevěřím.“

Jeho zdánlivě monotónní hlas však byl plný odstínů a Polynov se žádostivě zaposlouchal do intonací. Zkušenost psychologa mu říkala, že pacient sedící před ním není vůbec jednoduchý prosťáček a jeho nemoc není taky jen tak.

„Předtím jste byl už někdy v kosmu?“

„Ne.“

„Už dávno trpíte nespavostí?“

„Budou to tři měsíce, pro mě však to je věčnost.“

„Obrátil jste se na předchozího doktora?“

„Ne. Bál jsem se. Chtěl jsem to zvládnout sám.“

„Jste sám vinen, že jste to nechal dojít tak daleko.“

„Samozřejmě, že sám. Věřil jsem, měl jsem naději… Krach.“

Polynov mu připevnil snímače na spánky a na zápěstí a vyladil přístroj. Výsledek ho opravdu zaujal.

„O Zemi přemýšlíte?“ zeptal se měkce.

„Země…“

Koutky úst nemocného sklouzly dolů a tvář dostala toužebný výraz.

„Země… Na Zemi je travička… Zničí…“

„Ne,“ tvrdě řekl Polynov.

„Myslíte?“ ožil Heribert. „Slibujete mi to? V posledních dnech je mi úplně špatně, někteří si myslí, že se brzy zblázním. Jenže já se ne… Jsem přece normální? Že ano? Jenom ta nespavost…“

„Jenom nespavost,“ ozval se Polynov jako ozvěna.

„Nebojte se, psychiku máte prakticky v pořádku. Máte neobvyklou nemoc, vzácnou dokonce i na Zemi. Pracovat však můžete.“

„Já pracuji. Specialistů je tu jen málo. Pomůžete mi?“

„Samozřejmé. Od toho jsem tady.“

„Děkuji. Jak mě budete léčit?“

„Už jsem vám řekl, váš případ je neobvyklý. Nejde všechno najednou. Nejdřív vám předepíšu lék. Zítra se tu opět ukažte, potřebuji vědět, jak na vás zabral.“

„Chci vám věřit…“ nemocný se poprvé podíval na Polynova s nadějí. „Chtěl bych se natáhnout na travičku… Chci, chci…“

Příliv energie ustal. Heribert se neustále opakoval. Vypadalo to, jako by blouznil.

„Přestat!“ Polynov vstal. „Nemocný musí pomáhat lékaři a ne jenom lékař nemocnému. Vzpamatujte se!“

Heribert také vstal.

„Nekřičte na mě. Vzpamatuju se. Opravdu je mi moc špatně. Jste moje jediná naděje. Jestli vůbec ještě nějakou mám.“

„Máte. Nemusíte vůbec pochybovat.“

Sám Polynov o tom nebyl úplně přesvědčený.

Začal si prohlížet své hospodářství. Výběr léků byl ohromný, aparatura také. Nemohl si přát nic lepšího. To mu dodalo odvahy. V zásuvce psacího stolu našel magneto–zápisník svého předchůdce. Poslechl si ho. Byly na něm jenom drobnosti. Na základně se asi marodilo zřídkakdy. Jedno šití po ráně nožem. Vykloubená čelist… Co je tohle?

„Prudká otrava disunolem,“ uslyšel diagnózu.

„Disunol… Disunol…“ bručel si Polynov pod nos.

Nevzpomínal si, že by se v kosmu používala látka s takovým názvem. Polynov listoval v lékařské příručce. V ní ale nebylo o takovém léku ani slovo. Mezi stránkami však byl založený lístek a na něm byly vypsány příznaky otravy a způsob léčení. Typický tahák. Není tu někde chemická příručka? Není!

Název Polynovovi něco připomínal. Něco známého. Nějaký dobře známý speciální termín. No samozřejmě — disan.

DISAN!

Polynov si sedl a snažil se uklidnit bušení srdce. Že by začínal blouznit i on? Kdo tady potřebuje disan? To je pitomost. Nejspíš za to může slovní podoba a vyrábí se tady něco úplně jiného. A vůbec, jak ho mohlo napadnout, že disunol je meziprodukt při výrobě disanu? Vždyť není chemik. Jenže něco se tady v tom prokletém závodě přece vyrábí! A jestli je to disan, pak je to strašné!

Nemohl se soustředit. Myšlenky se mu rozbíhaly. Skličující kasemata, elektronické sledování, obtížný rozhovor s Heribertem a nakonec disunol… Musí se projít, když už mu to věznitelé dovolili.

Úzká chodba byla, jak správně Polynov předpokládal, zablokována masivními štíty, které ji izolovaly a nejen ji, ale zároveň i Polynova, od ostatních prostor základny. I nadále byl vězněm a sledovali ho na každém kroku. (Polynov si všiml, že očka televizní kamery jsou jak v nemocnici, tak i na chodbě. Tam se dokonce ani nenamáhali je ukrýt.)

Polynov si pomyslel, že jeho postavení je podobné situaci mouchy pod skleněným zvonem. Navíc neznal ani schéma základny, ani počet lidí, kteří ji obsluhují, ani magická hesla dovolující pohybovat se po ní bez potíží. Chris má bezesporu pravdu v tom, že podniknout něco v této situaci je krajně obtížné. Podle mínění věznitelů dokonce nemožné. Pravda, jestli věří něčemu takovému, pak ještě není všechno ztracené.

Nečekaně Polynov zahlédl nezamčené dveře. Vteřinu váhal, pak do nich strčil. Uskočil dozadu. Z místnosti se na něj upřeně dívala děsivým pohledem příšera.

Polynov se přitiskl ke stěně a čekal na to, kdo se objeví, jestli strážný nebo příšera. Nic se však nestalo. Kolem bylo ticho jako v hrobě, jenom opodál mrkala jedna z lamp. Zvědavost silnější než strach donutila Polynova opět se podívat do místnosti. Pevně stiskl rty, aby se nezačal chechtat.

Místnůstka byla zastavěná voskovými figurínami jakýchsi příšer, které zrodila čísi zjitřená fantazie. Kromě toho tam byly i postavy lidí. Neznámý umělec měl určitě talent. Dosáhl děsivého dojmu. V každé lidské postavě byla zobrazena jedna lidská vlastnost. Jakoby kolekce chtěla demonstrovat ty nejvyšší i nejnižší projevy lidské povahy. Byla tu Svatost i Nízkost, Láska i Surovost, Ušlechtilost i Podlost. Byla tu i postava obyčejného průměrného člověka: částečně dobrodružného, částečně ušlechtilého, s mírou chytrého, přes míru optimistického i přes míru všedního a tuctového. Právě tak zobrazovala Prostého průměrného člověka televize, noviny, časopisy. Sochy byly zdařilé. Byly dokonce tři a ne jedna: Prostý člověk bílý, žlutý a černý. Voskový obyvatel nezávisle na své rasové příslušnosti zářil širokým, jásavým úsměvem.

Polynovovi se udělalo mdlo. Chvíli nemohl pochopit proč. Potom na to přišel, v čem je kouzlo. Panoptikum totiž žilo. Výraz tváří se měnil podle úhlu osvětlení. Oči figurín se upřeně dívaly přímo na něj. Některých se dokonce dotkl, aby se přesvědčil o tom, že jsou umělé.

Psycholog nevěděl, jestli se má smát, plakat, nebo být nadšen geniálními napodobeninami lidí. Jedna věc mu byla nepochopitelná — proč vzniklo tohle muzeum a pro koho? Kromě toho Polynova velmi zajímalo, jestli to byla náhoda, že jediné otevřené dveře vedly do panoptika.

„Polynove, doba vašeho oběda ubíhá! Pospěšte si, jestli nechcete zůstat hladový.“

Hlas zahřměl odkudsi shůry. Psycholog se zašklebil. Hloupé způsoby: chtít přivést někoho do úzkých, vyvést ho z míry, zastrašit.

Nicméně efekt je prvotřídní, to se musí přiznat.

5. Karty na stůl

Polynov sklonil hlavu a otráveně nabral směr k jídelně. Hra na kočku a myš pokračovala, a tak udělal jediný možný odvetný tah. Ať se Guysmans těší z jeho bezmoci. Ať všichni vidí, že Polynov je uvázaný u své boudy. V jídelně byl sám. Na jednom ze stolků na něj čekal oběd. Místnost měla ještě další dva východy, jenže oba byly zamčené. Hlavní zajímavostí jídelny byl mechanismus, kterým bylo podáváno jídlo. Bylo to něco jako podnos na kolečkách, který se spouštěl shora dolů. Polynov mechanismus vyzkoušel. Stáhl podnos dolů až na doraz a nic se nestalo. Kuchyně je zřejmě nahoře a jídlo spouštějí přímo na podnos tak, aby si ho obědvající mohl brát sám. Byla to velmi primitivní automatika, ale bylo jasné, že není určena jenom pro něj. Měli zřejmě závažné příčiny k vymezení doby jeho vlastního oběda. Vypadalo to, že věznitelé vůbec nebyli nadšeni představou, že by měl mít možnost s někým se setkávat. Ale pacienti k němu mohli přicházet bez jakýchkoli překážek, na chodbě se časem nakonec potká s některými ze strážných. Zřejmě jsou tu vězňové. A všechno je zařízeno tak, aby se potkávali co nejméně.

Polynov nevnímal, jakou má jídlo chuť, natolik se pohroužil do přemýšlení. Každý člověk se do určité, tu větší, tu menší míry cítí být pupkem světa. Nesmí tomu podlehnout. V žádném případě! Sotva budou všechny tyhle záludnosti namířeny jenom proti němu. To by bylo neefektivní. Ne, tady pracuje promyšlený, předem vypracovaný systém nátlaku na osobnost. Jestliže si to v klidu promyslí, tak nebude problém určit její hlavní zvláštnosti. Nátlak všemohoucí síly — určitě; tajemství, které obklopuje její činnost — jistě; bič a cukr — samozřejmě. Oběť je nejprve nutné zastrašit, vyvést z míry, donutit, aby ztratila hlavu, rozdrtit — a v tom okamžiku předhodit návnadu. Ať se nejdřív nachytá na drobný obchod se svědomím. Potom budou následovat závažnější zrady. To je vše. Systém zapracoval.

První stupeň prošel: Souhlasil s léčením banditů. Udělali to s ním chytře. Protivník využil jeho vlastní plán boje. Ptáček jen drápkem uvízl — a je ztracený. Na tom není nic nového! Ale jak perfektně to stále ještě funguje!

Teď se pokoušejí, aby začal výt nechápavostí, aby pocítil vlastní nemohoucnost, zamotal se v dohadech. Brzy mu musí předložit návrh na nový obchod se svědomím, daleko horší, než byl ten první. A jestli odmítne, pak zmizí i poslední šance na pokračování boje. O to se už určitě postarají. A když už není přesná hranice mezi kompromisem, taktickým úhybným manévrem a malomyslnou zradou, tak ho nakonec stejně ke zradě přimějí. Jak je to ďábelsky prosté, jak je to skvěle vybudovaný systém, pracující bez nejmenších chyb po tisíciletí od faraónů až po Guysmanse! Jenom pláštík se změnil.

Když však systém není nový a jeho vynálezci žili v dobách, kdy se rodilo otroctví, musí existovat kontraprogram, také prověřený tisíciletími.

Ano. Samozřejmě, že takový program existuje a dokonce nikoli jeden, ale hned několik. Schéma Giordana Bruna: Nezradil, nepřistoupil na kompromis, nesklonil se a zahynul na hranici. Jenže jeho příklad přežil věky. Dokázal rozžehnout v srdcích hněv a dodával odvahu. Nakonec se království církve stejně zhroutilo.

Jenže něco podobného je v této situaci k ničemu. On sám nemá možnost využít historickou perspektivu. Není tady dav, před nímž by mohl vstoupit na hranici. Mezi jiným už to jednou udělal, ještě tam na lodi, když se vzepřel Velkohlavcovi. Rozžehl alespoň nějaké srdce?

Druhý způsob je Galileova cesta. Falešné odřeknutí se, falešné ponížení se — a pak boj! Jenže i k této cestě je potřeba čas… Cožpak dějiny neznají jiný způsob boje? Samozřejmě, že znají.

Jenže to chce zjistit, jaký je cíl schématu, který je v činnosti tady. Poznat anatomii základny, nahmatat uzlové body jejího nervového systému.

V rohu jídelny cosi cvaklo. Vtrhl tam výsměšný Guysmansův hlas:

„Teď, když jste sytý, je nejpříhodnější chvíle k rozhovoru. Není–liž pravda? Čestně plním body naší smlouvy. Slíbil jsem, že vás budu informovat, a tak to chci udělat. Neodmítnete udělat si ke mně procházku?“

„V mém postavení by bylo směšné se vzpěčovat.“

„To je dobře, že jste to pochopil. U dveří vás čeká Gregory. Počítejte s tím, že i on má slabost, je to opilec. Ne abyste mu dal pod jakoukoli záminkou alkohol.“

Reproduktor zmlkl.

„Nu což,“ pomyslel si Polynov, „jeden z mých předpokladů se splnil.“

Gregory stál u dveří. Ruce měl zastrčené do kapes a znuděně si pohvizdoval.

„Nudíte se?“ ledabyle po něm prskl otázku Polynov.

Gregory pokrčil rameny.

„Samozřejmě, že se nudíte,“ uzavřel Polynov. „Budu si muset pohovořit s Guysmansem a vymyslet pro vás nějakou zábavičku.“

Strážný se nechápavě podíval na psychologa, ale neřekl nic.

U dveří číslo třináct se Gregory naklonil a zašeptal heslo. Za dveřmi vedlo vzhůru schodiště. Bylo strašně strmé. Gregory pustil Polynova dopředu. Stoupali závit za závitem, jako kdyby lezli na zvonici.

Nakonec schody končily plošinkou, ke které se přimykaly jenom jedny dveře. Gregory zaklepal a dveře se automaticky otevřely. Strážný zůstal na plošince.

„Jen pojďte dál, můj drahý, pojďte dál.“

Dvouvrstvý skleněný zvon nahrazující jednu ze stěn odkrýval pohled na stříbřitě uhlový chaos skal. Sem tam byly skály odstraněny, aby uvolnily místo kyklopským krychlím, kterých si Polynov všiml při výstupu z lodi. Teď z nich neunikal plyn, ale perleťový závoj se ještě tu a tam držel na vrcholících skal. Skrz něj se duhově blyštěly hvězdy. Dvě luny důstojně pluly po nebi a honily jedna druhou.

„Není to krásné?“

Guysmans seděl za masivním stolem rozvalený v křesle. Nalevo od něj se blýskal ovládací pult s mnoha obrazovkami a lesklými tlačítky. Tenhle Guysmans se nepodobal ani vlezlému páterovi, ani sveřepému vůdci pirátů. Vyzařovala z něho samolibost. Velikášským gestem ukázal Polynovovi na křeslo. Psycholog si sedl.

„Tak jsem se doslechl, že chystáte rozptýlení pro mé chlapce,“ zeptal se se špatně ukrývaným sarkasmem.

„Když už jsem souhlasil, že tady budu lékařem, tak je mojí povinností všímat si zdraví lidí. A že jsou tady příznaky neurastenie, je zcela pochopitelné.“

„To jsou maličkosti! Jsem však rád, že si berete tak k srdci péči o… piráty.“

Krátce a ostře se zachechtal.

„Člověk je stále člověkem a starat se o něj musíme všude,“ řekl Polynov.

„To je správné, to je správné… Dobře… Promyslete, čím by bylo možné chlapce zabavit. Vcelku máte pravdu, je tady nuda.“

Guysmans se zamyšleně podrbal na kořeni nosu.

„Promluvíme si o práci,“ začal přerývaně a naklonil se k Polynovovi. „Samozřejmě vám došlo, že továrna, kterou vidíte za oknem, není prostým pirátům k ničemu. Samozřejmě, že si lámete nad tím problémem hlavu. Nesnažte se mě přesvědčit, že to není pravda. Co se týče psychologie, můžu vám dát klidně sto bodů náskok.“

„Nesnažím se.“

„Tak je to v pořádku… Poslouchejte… Něco takového nikde jinde neuslyšíte. Podíváme–li se z mrazivých kosmických výšin na naši rodnou, tak horoucně milovanou Zemi, co uvidíme? Spory, hádky, různice, úpadek morálky, všeobecnou nespokojenost a neklid. Je pravda, že hrozba termojaderné války se zmenšila…“

„Díky našemu úsilí, nikoli vašemu,“ Polynov s chutí přerušil tirádu linoucí se z Guysmansových rtů. Ten nespokojeně povytáhl obočí.

„Mlčte! Ano, teď už je málo zemí, které by se nepřebarvily do barev socialismu. To však nic neznamená! Oheň není uhašen, plamen doutná, protiklady nezmizely, nad životy lidi visí hrozby z nejisté budoucnosti. Neklid, existenční starosti, hlad…“

„Obrovská nezaměstnanost vzniklá z automatizace…“

„Řekl jsem přece: mlčte! Jinak vám nic neřeknu!“

„Pardon. Já myslel, že besedujeme.“

„Povídat si budeme potom. Teď mluvím já! Mám na to právo, protože osud lidstva je v mých rukách! Tak je to! Protiklady existují. Svět potřebuje spasitele, právě tak jako před tisíci lety, stovkami let, desítkami let. Teď ho potřebuje ještě daleko víc, protože nikým neřízená ďábelská kára pokroku se řítí bez ustání dál a dál. Atomová bomba, po ní vodíková, rakety, genetické jedy, lasery, nakonec i geofyzikální zbraně. Kde jsou hranice? Člověk přestává být sám sebou, neví kudy kam, a tak nachází útočiště u chimérických idolů socialismu!“

Guysmans si vydechl a snížil hlas.

„Obzvláště si povšimněte geofyzikální zbraně. Země je obklopena vrstvou ozónu. Stačí, aby na jednom místě tato vrstva zmizela, a mocný proud ultrafialových paprsků Slunce spálí všechno živé.

A v tom okamžiku se objevuje zhoubný vynález zrůdného lidského intelektu — disan. Maličká raketa naplněná disanem, který pohlcuje ozón jako houba vodu, a nebe je rozpáráno i nací tak velkou zemí, jako je Anglie. Laciná, těžko zjistitelná, lehce přenosná zbraň je dostupná i tomu nejmenšímu státu. Právě proto ji nikdo nepoužije. Spálit nepřátelskou zem není tak velká výhoda, když nám nepřítel může oplatit tímtéž. To je ten důvod, proč ani jeden stát nemůže touto zbraní získat nějakou výhodu a získat převahu nad ostatními.

Ani jeden stát! Všimněte si, Polynove, ani jeden stát! Co kdyby rakety s disanem byly v rukách jednotlivců? Smělých a energických? A jestli ti lidé žijí mimo Zemi, a není tudíž známo, odkud přilétají rakety? Co? Už vám to dochází? Samozřejmě, že vám to dochází. Tito lidé budou diktovat Zemi svoji vůli. Celé Zemi! A beztrestně!“

Polynovovi se udělalo špatně. Naštěstí si toho Guysmans nevšiml. Vstal. Mnul si ruce a vypadalo to, jako by jeho kostnaté prsty už držely celý svět pod krkem.

„Ó ano! Pochopil jste, nakolik reálná a hrozná je naše moc! Je to dialektika, čistá dialektika. Když je absolutní zbraně příliš mnoho, tak se dřív nebo později změní v bezcennou minci. Pak se dostane do rukou lidí nikým nekontrolovaných, nikým nekontrolovatelných, zbavených předsudků a svědomí. A navíc, jestliže tito lidé jsou vedeni nějakou ideou, když jsou organizovaní, chytří, nemají strach, pak jsou tito lidé nad celým lidstvem. A to se stalo! Já! Já stojím nad lidstvem!“

„Chcete vládnout spálené Zemi?“ Polynov doufal, že se mu netřese hlas.

Guysmans královsky důstojným pohybem vztyčil hlavu:

„Spálit Zemi? V žádném případě. Zachránit ji. Přijde čas, a ten je blízko, kdy oznámíme svou moc. Lidé pochopí, že si neděláme legraci. Hlupákům budeme muset předvést maličkou ukázku, aby se přesvědčili na vlastní oči. Doufám však, že k tomu nedojde. Nejsme zločinci, chceme dobro.“

„Jestliže se cíle dosáhne pomocí zastrašování a násilí, je to už předem odsouzeníhodný cíl.“

„To je v teorii takového idealisty, jako je Karel Marx. Jenže my nepoužijeme naší moci k zahájení teroru. Zavedeme na Zemi konzervativní socialismus!“

„Cože?“ Polynov málem spadl z křesla.

„Vás to udivuje? To je výborné. Jednoznačně předpokládám, že vám podobní lidé budou zpočátku vyvedeni z míry. Nicméně budu pokračovat v analýze. Silou se dá všechno vydobýt, ale silou se nedá nic dlouhodobě udržet. V tom máte pravdu, dějiny to potvrzují. Samo lidstvo nás bude podporovat. Samo lidstvo! Poslouchejte! Za prvé budeme požadovat zničení zbraní, a to jakýchkoli. Všude! Splníme tak váš program. Cha–cha–cha! Vy si myslíte, že lidstvo nebude milovat ty, kteří mu přinesli věčný mír a osvobození od strachu? Budou nás milovat dvojnásobně, protože dalším krokem bude příkaz: všechny peníze, které dříve šly na zbraně, nyní půjdou na chléb!

Určitě mi namítnete, že vaši přátelé už si najdou cesty, jak nás napadnout. Nemají šanci. Protože třetí naše heslo bude: zastavit vývoj! Jste otřesen? Jste překvapen? Milióny prostých lidí nás budou podporovat. Vždyť pro ně znamenal vývoj především jaderné, geofyzikální a další hrůzné zbraně. Dále jsou to automaty, které je zbavují práce… Takového pokroku mají až po krk. Sami, všimněte si, že sami začnou ničit laboratoře, pálit knihy, zabíjet vědce, protože se jich v skrytu duše bojí a nenávidí je. Sejmeme z nich zákaz vyvolaný strachem, naopak, pomůžeme jim organizovat se. Dáme směr jejich energii, zoufalství a nenávisti. Samozřejmě, že za námi půjdou, protože jejich pokroku, tedy medicíny, výroby aut, televizorů, se ani nedotkneme. Jsme organizátoři a nic víc. Sjednotíme a nasměrujeme přání prostých lidí, ukážeme jim nepřítele a sejmeme z nich zodpovědnost. Jak velkolepě budou všechno ničit na své cestě!“

Guysmans se odmlčel, aby se trošičku zklidnil.

„Takže pokrok je zastaven a ti, co mají jiný názor, jsou mimo. To není taktika, to je strategie. Konzervatismus je veliké slovo! V minulém století se lidé mohli bez obav dívat na nebe. To pokrok tam umístil bombardéry a rakety! Dřív se lidé nestrachovali kvůli osudu lidstva, nemučily je představy o radioaktivních pouštích. To pokrok vystrašil lidstvo! Proto ať žije konzervatismus! Budeme sklízet ty plody, které už existují, nebudeme volat po nových. Ne nadarmo se praví v bibli, že ,mnoho vědění znamená velké hoře’.

Socialismus? Tohle slovo je přitažlivé, protože se v něm dá hledat východ ze slepé uličky, protože do něj každý vkládá svou naději do budoucnosti. A to využijeme. Vždyť slovo je jenom plášť, do něhož lze zavinout cokoliv.“

Polynov teď už Guysmanse nepřerušoval. Pečlivě ho poslouchal a doufal, že se nechá svou řečí strhnout natolik, že řekne něco podstatného navíc. Schylovalo se k tomu. Guysmansovy tváře pokryly rudé skvrny, chřípí se mu nadouvalo, v očích se mu blýskalo taktak zadržované šílenství.

Najednou se však Guysmans ovládl. Zmlkl a podíval se na Polynova. Vzal ze stolu krabičku, otevřel ji a hodil si do úst bonbón.

„Je to zajímavá filozofie, avšak není úplně nejnovější,“ řekl Polynov, když viděl, že se Guysmans uklidňuje. „Nevidím v ní však ani náznak nějakého pozitivního programu. Spálit, zlomit, zastavit. Kde je blaho?“

Guysmans kousal do bonbónu. Spokojeně přikývl.

„Vaše otázka jen dokazuje, že vzlet geniálního myšlení je nedostupný obyčejnému člověku. Co chtějí prostí lidé? Klid. Chleba. Bezpečí. Aby měli v co věřit. Perspektivu. A to je náš pozitivní program.“

„Víra v boha?“

„Ano. Jenže v boha současného, kosmického. Správně

jste vyhmátl to hlavní. Víra je tím cementem, který drží pohromadě náš program. Čím blíže zkoumáme člověka, tím lépe vidíme, že víra je pro něj totéž co dýchání. Není už tak úplně podstatné, v co věří, vždyť odmítání víry je vlastně také víra. Náboženství bylo vynikající, jenže zastaralo. Kterýkoli hlupák může dneska říct: ,Bůh není!’ a v tom je ta chyba. My boha mít budeme! Reálného, viditelného, tvořícího chléb, klid, bezpečnost, perspektivu.“

„To máte být vy?“

„Samozřejmě že ne! Nicméně příklad Hitlera ukazuje, že to v našem osvíceném století není nic tak obtížného. Jenže takový bůh má vedle předností i závažné nedostatky. Za prvé — má národnost, a to dráždí ostatní národy. Za druhé — je smrtelný, a to už je úplně špatné. Za třetí — takový bůh není pro lidi novinka, mají s ním už své zkušenosti a s tím se musí počítat. Náš bůh nebude mít žádný z těchto nedostatků. Protože je to kosmický bůh!“

Guysmans se opřel rukama o stůl a naklonil se k Polynovovi.

„Vy to nechápete? Vidím, že ne. To je velmi zajímavé. Nezmýlil jsem se. Na vás je možné prověřovat reakci té zanedbatelné menšiny, která nám, logicky, bude klást největší odpor. Takže jste to nepochopil? Perfektní! Naším bohem budou mimozemšťani!“

„On se zbláznil,“ bleskla Polynovovi hlavou spásná myšlenka.

„Aha,“ křikl vítězoslavně Guysmans. „Natolik vás to vyvedlo z míry, že si myslíte, že jsem se zbláznil. Ani nápad! To jenom vy komunisti vykřikujete: ,Ani bůh, ani vládce, ani hrdina.’ Ale lidé v hloubi duše snili a sní o silné individualitě, která by za ně myslela, dávala jim směr, a tak je nutila, aby řešili sami své problémy. To je ono! A ať už se tenhle symbol jmenuje bůh, führer, mimozemšťan, to je úplně jedno!“

„Vy si myslíte, že svět uvěří takhle naivnímu výmyslu?“ ušklíbl se Polynov. „Chytrých lidí není málo. A dokonce bych řekl, že rozhýbat toho, na něhož nejvíc sázíte, měšťáka, není tak snadné.“

„Špatně jste si nastudoval společenskou psychologii. Psychologii davu!“

Bohužel, pomyslel si Polynov, tak tu jsem nestudoval vůbec.

„Jmenujte mi nějakou ideu, která by vládla lidmi tak dlouho a tak mocně jako legendy o Kristovi, Mohamedovi, Buddhovi. Jmenujte mi jednu jedinou, a já se zřeknu kosmického boha.“

„Takže se ho, Guysmansi, můžete zříct okamžitě! Za prvé je to nenávist k utlačovatelům, touha po svobodě — to za druhé, za třetí — hledám pravdy… Stačí? To je idea, která vládla lidmi už dávno před legendami, které jste tu vyjmenoval! Nebo vám mám připomenout nekonečný řetěz povstání, revolucí, které smetly otroctví, feudály, smetou uhlobarony, vládce nad ocelí, naftou, rasisty, fanatiky, fašisty?… Proto tolik spěcháte, vždyť i vám je odzvoněno a je to jenom otázka času. Nezachránily je hranice, diktátoři, nezachránila je lež nebo hloupost průměrného obyvatele… Kosmický bůh? Ne, kosmická avantýra, doufám, že poslední pokus změnit směr vývoje. Nepovede se vám to! Sázet na vydírání, surovost, strach před těžkostmi století, to všechno je staré, staré, staré!“

Guysmans se rozběsnil. Zřejmě chtěl jenom výhružně nakročit k Polynovovi, ale zapomněl na malou přitažlivost. Vyletěl ke stropu jako balónek.

Polynov se s vypětím všech sil ovládal, aby se nezačal smát nahlas. Tenkonohý kandidát na diktátora se bezmocně plácal nad psacím stolem a snažil se urychlit přistání. Jako křídla ptáka se okolo něho třepetaly krovky černého saka.

Nakonec Guysmans opět seděl v křesle. Ztěžka dýchal.

„Nechápu,“ řekl a vyhýbal se pohledu na psychologa, „jak jste mohl propást takovou příležitost mě zlikvidovat.“

„Problém nejste vy jako osoba,“ opovržlivě procedil Polynov, „problém je v těch, co jsou za vámi.“

„V tom se mýlíte!“

Guysmans se začínal opět ovládat. Vytáhl nový bonbón a snědl ho. Celou dobu se díval na Polynova:

„Necháme toho. Příliš jsme se rozvášnili. Čekal jsem vaši kritiku, potřebuji ji. Odpor mě totiž vynikajícím způsobem dokáže přimět k soustředění. Řežte do mě dál, prosím vás, ale bez zbytečné agitace. Tady není žádný dav pracujících, jsme mu jenom my dva. Ostatně dav pracujících, to je stádo beranů. Každý dav je stádo beranů. To vím z vlastní zkušenosti. Studoval jsem je. Ale teď k věci. Uvedl jste základní námitku, a ať to vezme čert, máte v jednom pravdu. Ano, asi to tak bude, že je to poslední možnost. Jak vidíte, jsem upřímný. Neuvážil jste však jednu maličkost. Síla mýtů je stále ještě velká, mají daleko větší moc, než, jak vy říkáte, vykořisťovatelé. Nepotřebuji, aby kosmický mýtus vládl staletí. Stačí mi několik let. Kdysi dávno napsal filozof Chan Fei (ať odpočívá v pokoji), učený traktát, ve kterém dokazoval, že člověk je v rukou vládců tímtéž, čím je kousek dřeva v rukách řemeslníka. Brzy potom imperátor Tsin–Schi–Juandi přijal tuto tezi za státní zákon. A podařilo se mu zastavit vývoj. Temná minulost, že Hitler nepotřeboval století, aby tuhletu myšlenku vtloukl do hlavy miliónům lidí. Co měl Hitler k dispozici? Noviny, kino, mikrofony, gestapo, koncentrační tábory. To je propaganda dělaná po domácku. Teď máme k dispozici daleko jemnější a podstatně účinnější metody. Elektronické sledování, detektory lži, zvuková děla, kterým nevadí žádné zdi, psychotropní látky, mozkové operace těch, kteří nechtějí spolupracovat, změny psychiky pomocí elektromagnetických vln. Máte představu, jaké se tu odkrývají možnosti? Vláda jedné země už dělala pokusy s celým komplexem těchto metod. Bez nás, mimochodem. Výsledky byly fantastické. A žádný odpor ve světě! Tak! Uplyne rok dva, a všechny lidi budu mít omotané takhle,“ zálibně luskl Guysmans prsty.

„A lidé,“ pokračoval, „nám tuto možnost dají. Rozšifroval jsem totiž ještě jeden váš princip — princip perspektivy. Jménem mimozemšťanů vyhlásíme, že jestli nás lidstvo bude následovat, vybudujeme ráj na Zemi. Původně jsem chtěl ten ráj nazvat komunismem… Jste šokovaný? Ano, komunismem, protože jeho ideje jsou přitažlivé pro mnohé lidi. Jenže to by nás špatně pochopili Američané. Ne, budeme muset vyhlásit nějakou harmonickou budoucnost, společnost nadbytku, kybernetický komunismus. Jaký název se vám nejvíc líbí?“

„Proč byste nenazval svou Perspektivu zcela po pravdě neofašismem?“

„To by neprošlo, je to příliš zkompromitovaný termín. Teď však čekám na vaši všezničující kritiku, můj příteli–nepříteli.“

„Zajímalo by mě, jak chcete technicky provést své kouzlo s mimozemšťany?“

„Nic obtížného. Oni, vlastně tedy my, přesněji my přes… K tomu se ještě vrátíme. Takže, mimozemšťani oznámí, že již dlouho sledují náš vývoj (v tom okamžiku si všichni vzpomenou na UFO, tajemná zmizení, fresky v Tasílii a všechny ostatní podobné pitominky). Řeknou, že jejich zásah je nevyhnutelný. Jsou však humanisty, velkými humanisty. Nebudou měnit žádné politické systémy, způsob života, ideologie, nebudou se vměšovat do třídního a národnostního boje. Dávají však jeden jediný příkaz — odzbrojení. Všeobecné odzbrojení, protože zbraně se staly smrtelně nebezpečnou hračkou v rukách lidstva. Je to humánní? Zcela! Absolutně v duchu bajek o vysoce rozvinutých civilizacích. Svůj příkaz podpoří hrozbou zničení ozónového obalu (v této chvíli bude prolita hromada slz na téma tíživé zodpovědnosti, o jejich přání nemuset používat sílu, o jejich lásce k nerozumnému lidstvu, které je… ). Posluchači budou vzlykat dojetím, to vám garantuji. Proč ozónová zbraň, a ne nějaké superpaprsky, které by odpovídaly vysoce rozvinuté civilizaci? Samozřejmě kvůli té již vzpomenuté humanitě, čert aby ji vzal! Nechtějí nám zničit sebevědomí svou mocí, nechtějí zbytečné oběti, proto využijí čistě pozemskou zbraň… Všechno je to perfektně promyšlené. A potom budou dávat rady. Rady a nic víc. Poradí například dočasně zastavit (i když my víme, že to bude navždycky) vývoj. Další rada povede ke vzniku ráje na Zemi…“

„Kosmický bůh v roli anonyma? Prázdný rybářský háček rybu nepřiláká.“

„Nesmysl! Jestli to bude potřeba, ukážeme je v televizi. A diváci uvidí elektromagnetický mrak. Cha–cha… Ukážeme jim zvířata, krajinu z mimozemské planety… Víte, kdo bude mluvit jejich jménem? Myslíte si, že já? Základna? Ani nápad. Objevit základnu by znamenalo vydat se na milost a nemilost. Ne! Jejich jménem bude mluvit… Podržte se pevně: VY!“

„Já?“

„Samozřejmě, že ne vy osobně. Celá posádka lodi, která byla pozvána mimozemšťany na návštěvu, aby bylo možné vyřešit spoustu podrobností. Všichni si budou dobře pamatovat nevysvětlitelné zmizení Sparku (to vyvede trochu z míry i vědce). Mimozemšťani se rozhodli blíže se seznámit s představiteli lidstva a ti jsou nadšeni moudrostí a humánností bratrů v rozumu. A sami, všimněte si, sami! — je přesvědčili, aby se zamíchali do našich pozemských trablů. No a proto se samozřejmě stali jejich apoštoly. To není špatně vymyšleno, že ano?“

„Co když cestující nebudou souhlasit?“

„Za prvé byli mezi nimi i naši lidé. Za druhé většina už souhlasí. Za třetí máme své možnosti, jak přesvědčit ty ostatní. V krajním případě se bez některých budeme muset obejít. Vaše účast je velmi žádoucí. Proč? Ano, protože jste jediný člověk odtamtud. Je tu ještě jeden komunista. Berger. Velmi zajímavý člověk, rychle uznává cizí důvody. Ale vy… Vaše jméno samo o sobě něco znamená. Kromě toho potřebujeme inteligentní spojence. Teď však čekám na vaši kritiku.“

„Co tu mám kritizovat? Váš nápad je odsouzen ke krachu.“

„Bylo by zajímavé, kdybyste mi mohl říct proč?“

„Jsou tisíce příčin. Prokouknou vás. A velmi rychle.“

„Ať. Hitlera taky prokoukli a jemu to nevadilo.“

„Zapomínáte i na takové maličkosti, jako jsou naše kosmické stanice, města na jiných planetách, kosmická flotila. Zatím je těžké vás objevit, to je vaše plus. Právě tak těžké však bude objevit ty, kteří vás najdou a zničí.“

„S tím se počítá.“

„A nakonec zapomínáte na to hlavní. Sázíte na vylekaného obyvatele, na měšťáka, na jeho psychologii. Velmi jednoduché zvláštnosti: — Jenom ta bolest je bolestí, pokud to bolí mě. Jenom ta chuť je správná, když to chutná mně. Dobré je jen to, co je dobré pro mě. Jenom moje představy o světě jsou správné. Homo homini lupus, tedy člověk člověku vlkem. Jenže měšťáci nejsou celé lidstvo. To nejsou pracující, inteligence, zemědělci, i když měšťáci se najdou v každé této skupině. Jsou to nositelé určité psychologie, kterou vypracovala století plná násilí, ničení kultury, utlačování člověka v člověku. Lidí, kteří se osvobodili od této psychologie, je v mé zemi většina. Věřím, že i v kapitalistických státech jich hodně přibylo. Takže vaše duchovní základna se od dob Hitlera značně zúžila.

Dokonce ani to není nejpodstatnější. Tahleta psychologie je úplně odříznutá od tvůrčích počátků. Je nebezpečná jenom ve spojení s nekontrolovatelnou mocí. Váš čas už uplynul a vy sám to dobře víte. Cožpak to, o čem jste tu mluvil, je moc? To je vydírání, to je zoufalství. Ti, kteří vás sem poslali, a nedělejte na mě nechápavé oči, to vymysleli úplně hloupě. Ať si tedy oni nebo vy zlámou krk. Jejich prohra mi ničím nehrozí a vítězství… Předpokládají, že vaše vítězství je zachrání. Nezachrání! Není možné odstranit protiklady mezi těmi, co klacek drží, a těmi, kteří jsou jím biti. Vězení nikdy nezvítězila nad touhou po svobodě, tupost neubila tvůrčí schopnosti a touha člověka být člověkem se nikdy nesmířila se systémem, který člověka v člověku ubíjí. Ukažte mi v dějinách nějakou tyranii, která přežila delší dobu. Ukažte mi ji a já přiznám, že nemám pravdu. Jenže vy takový příklad nenajdete. A nemyslete si, že váš nový elektronicko–biologický koncentrační tábor bude trvalejší než ty předešlé. Lepší ideál než ten, co vymyslel Marx, lidstvo nemělo a mít nebude. Milióny lidí ho pochopily, ideál přežil všechny zkoušky. Z toho vyplývá váš strach a odtud vycházejí vaše nekonečné avantýry.

Ostatně vaše poslední avantýra nehrozí jenom vám. Každé tajemství se jednou provalí. Pochopil jste, co se stane, až se o tom lidstvo dozví?“

Guysmans poslouchal a povýšeně se usmíval. Nicméně poprvé se tenhleten zkušený sofista nevrhl do protiútoku, jakmile se Polynov odmlčel.

„Děsivě jste mne rozčaroval těmi hloupostmi,“ řekl po krátké chvilce ticha. „Nicméně jsem, bohudíky, smířlivý člověk. Takže vy s námi odmítáte spolupracovat?“

„Příliš přímočaré,“ všiml si Polynov. „Příliš pospíchá.“

„Zatím neříkám tak ani tak.“

Teď se rozvalil v křesle Polynov a vypadal, jako by ho už nic netížilo.

„Překvapuje vás to? To nejde, abyste vyváděl z míry jenom vy mě. Jsem zvyklý promýšlet si to, co udělám, teď na to nemám čas. Vzpomínáte si na naše dva předchozí rozhovory? Když jsem si všechno rozmyslel, změnil jsem tehdy své rozhodnutí. I teď si musím všechno rozmyslet, analyzovat vaše důvody. Jsou závažné. Kolik času mi můžete dát?“

Guysmans si přihladil své řiďounké vlasy a zamyslel se. Sluneční paprsky přeskakovaly z vrcholku na vrcholek a nyní udeřily do skleněné kopule. Sklo ztmavlo. Rozsvítila se světla a jejich modravý svit rozptýlil stíny. Unavený Guysmansův obličej zbělal. Cukala mu víčka. Mrkl a bůhví pokolikáté se natáhl ke krabičce s bonbóny. Jeden si vybral, kousl do něj a zkřivil ústa.

„Bolí vás zub?“ zeptal se najednou Polynov.

Guysmans kývl. Jazykem si přehazoval bonbón ze strany na stranu. Proti Polynovovi seděl starší, unavený člověk v černém staromódním oděvu. Obyčejný člověk, jakých jsou na Zemi tisíce.

Najednou ho potrefí smůla, začne ho bolet zanedbaný zub. Nemá možnost si ho dát ošetřit, protože jediný lékař je tu Polynov a k tomu nemá důvěru. Je unavený, má až k prasknutí napnuté nervy, krevní tlak mu lítá nahoru a dolů. Člověk nemusí být lékařskou hvězdou, aby si dal dohromady diagnózu. O čem sníš, supermane? Měl bys myslet na duši…

Guysmans spolkl bonbón, napřímil se a stiskl rty.

„Moc času vám nedám. Přemýšlejte rychle. Chci, abyste s námi spolupracoval dobrovolně. A i když nebudete chtít, stejně se stanete apoštolem kosmického boha. Jenže v té době už Polynovem nebudete. Ne, počkejte. Prosím, pokochejte se!“

Prorok stiskl tlačítko. Krajní obrazovka se rozzářila. Zaplnily ji řady špičatých raket. Jejich hlavice se blýskaly. A bylo jich velmi mnoho.

„Jak se vám líbí tohle?“

Guysmans přepnul obraz. Za pásem stáli lidi. Sem tam někoho Polynov poznal, byli to pasažéři Sparku. Nalevo stál Berger, nebojácný volnomyšlenkář Berger. Mechanicky zasouval do hlavic raket žlutá poloprůhledná pouzdra.

„Ostatní se příliš od tohohle neliší, Polynove.“

Polynov přejel pohledem kabinet. Kdyby se tady sešli všichni jeho přátelé, pro Guysmanse by tady prostě nezbylo místo. Nemusel by si ani špinit ruce. Jenže jsou všichni daleko a o ničem nevědí. Pracují, čtou si, smějí se, milují a nemají ani stín podezření o tom. co jim hrozí.

„Příliš jsme se cítili bezpeční, příliš málo jsme mysleli na jedovaté škůdce, kteří se skrývají i v budoucnosti,“ pomyslel si.

„Budu přemýšlet,“ řekl nakonec.

Gregory ho odtransportoval nazpátek. Světlo v cele se rozsvítilo, jen co překročil práh. Chris tam nebyla.

6. Bůh a otrok

Život je nevyzpytatelný. Události se buď na člověka hrnou tak, že ztrácí dech, nebo se zase neděje vůbec nic a čas utíká pomalu a jednotvárně.

Zdálo se, že Polynov nikoho nezajímá. Mohl vycházet z cely, kdykoli se mu zachtělo, procházet se, mohl celé dlouhé hodiny sedět v nemocnici. Jako kdyby přestal existovat. To ho však nevyvádělo z míry. Nebylo to nic jiného než další úskok. Nejdřív vydráždit člověka nečinností, napjatým očekáváním, a potom znenadání udeřit.

Dívka zmizela beze stop. Mikrofony ukryté na chodbě ignorovaly jeho dotazy. Zbytečná facka jeho sebevědomí. Zbytečné připomenutí toho, jak pevně ho mají v drápech.

Guysmansova pomsta za odpor. Mučení strachem. Strachem o Chris.

Podivný pacient přišel ještě jednou. Uzdravoval se, ale Polynov zbytečně čekal na jeho další návštěvu. Elektronik se neobjevil a to psychologa vyvedlo z míry.

Přišli ještě dva strážní. Stěžovali si na menší potíže, měli se však na pozoru a Polynov z jejich návštěvy nezískal nic.

Neuviděl žádného ze zajatců. Se strážnými, s kterými se náhodně setkal na chodbě, nemohl prohodit ani slovo. Okamžitě se naštětili, jakmile se o to pokusil. Jejich tlapy se automaticky chápaly zbraní. Ubožáci, byli celí zpocení z toho, že si nebyli schopni vysvětlit, proč zrovna tenhle člověk se může procházet zcela volně.

Určitě by se Guysmans pořádně vyplašil, kdyby věděl, proč Polynov tak pečlivě dělal inventuru celé nemocnice. Psycholog byl však stále připravený. S neúmornou pečlivostí utíral prach, přestavoval lahvičky s léčivy tak, aby v případě nutnosti nemusel nic hledat, pečlivě kontroloval diagnostickou aparaturu. Krátce a stručně, vedl si jako člověk, který tu bude dlouho pracovat a žít. To, že v jeho kapsách mizely některé medikamenty, si nemohl všimnout žádný pozorovatel, protože místnost byla sledována ze dvou stran, a tak se Polynov postaral, aby v okamžiku, kdy to bylo potřeba, byly jeho ruce mimo záběr kamer.

Pozorovatel by musel být opravdový specialista, aby pochopil, jakou cenu měly ampule s mixonalem, několik kousků vaty, lahvička s roztokem nitrosylbromidu a mikroanalyzátor. Jakmile měl Polynov všechny tyto předměty u sebe, udělal malý pokus. Vylil tři kapky čpavku, chvíli počkal, a pak odešel do své cely. Tam si lehl na břicho. Po chvíli se úkradkem podíval na analyzátor. Výsledky analýzy ho nadmíru potěšily. Bylo to tak, jak očekával, základna byla vybavena typovou ventilací a čištěním vzduchu.

Polynov vůbec nepochyboval, že věznitelé nemají ani ponětí o ďábelských možnostech ukradeného mixonalu. Jinak by tenhle lék uchovávali pod sedmi zámky. Ležel však volně a vůbec nebyl problém si ho vzít. Další potvrzení všeobecně známé poučky, že předvídat úplně všechno se stejně nedá. Chybou všech věznitelů je podceňování rozumu a znalostí. Jinak to ani být nemohlo. Žalářníci se nikdy nezamýšleli, proč tak často, už od dob faraónů, hrubá nelidská síla sice na čas vítězila, ale nikdy nezvítězila úplně. Kdyby to pochopili, nebyl by na světě už dávno ani jeden žalářník.

Jásání by však bylo předčasné. Polynov teď měl zbraň, jenže ji zatím nemohl použít. Systém průchodů, závor a hesel mu byl i nadále záhadou. Nevěděl ani to, jestli má mezi uvězněnými spojence, kteří by byli připraveni na všechno. A přijít si pro něj mohli kdykoli. Navíc Guysmans vůbec nepřeháněl, když naznačoval, že existují způsoby, jak z něj udělat to, co budou chtít. Nejnovější výsledky psychotechniky Polynov znal. Po takové operaci zůstane z původního člověka jenom obal. Koneckonců, když bude nejhůř, mohl se jim hodit i takový Polynov, loutka s úsměvem ročního mimina, mechanickými pohyby a smazanou pamětí. Zkušeného režiséra určitě mají. Takže by nakonec televizní přenos s jeho účastí dali dohromady.

Podařilo se mu přijít na to, jak zneškodnit elektronického pozorovatele v nemocnici, aby to nevyvolalo podezření. Avšak využít tuhle možnost nestačil…

Polynov vešel do jídelny a ucítil slabou vůni konvalinek. Potlačil vzrušení. Prošel se po místnosti a pokoušel se zjistit zdroj vůně. Už mu neprostírali na stůl, sám si bral talíře z „podnosu“. Teď se mu to hodilo. Stáhl rozdělovník, uchopil kloubové spojení „podnosu“ a nenápadně osahal spoje. Je tam! Ukazováček nahmátl smotaný kousek papíru. Teď i prst voněl po konvalinkách, které byly nejoblíbenější vůní Chris.

Dojedl oběd jakoby nic, i když každá minuta ho stála nezměrné úsilí. Vzkaz rozbalil až v nemocnici. Kvůli tomu si musel vzpomenout na umění skrývat taháky před slídivými zraky učitelů.

„Andreji,“ písmena doháněla jedno druhé. „Jsem živa a zdráva. Jsem zavřená společně se senátorkou (vzpomínáš si na ni?) a druhými dámami. Přemlouvají mě, abych se s tím smířila, já nechci. Je to hnusné, co nám navrhují. Pracujeme v továrně jako otroci. Ode všech vyžadují účast na operaci ,kosmický bůh´ (to samozřejmě víš). Ne všichni souhlasí, a to je potom odvedou. Je strašlivé, v jakém stavu se vracejí. Zatím mě neodvedli, ale bojím se.“

Dále byla nepochopitelná čmáranice, kterou Polynov přečetl bez jakýchkoli potíží. Ještě na lodi se domluvili na Šifře a Polynov ji naučil Chris používat.

Papírek voněl konvalinkami, vypadalo to, že na něj Chris vylila celý flakónek voňavky. S lítostí ho Polynov spálil na lihovém kahanu. Všiml si, že se mu třesou ruce. Přísně se na ně podíval a třes zmizel. Vkradla se mu myšlenka: Jak by bylo fantastické, kdyby se mixonal rozptýlil po celé základně a kdyby mohl zabíjet nepřátele. Bylo by to vynikající pro Chris, pro něj, pro Zemi… Bohužel, mixonal nemohl ani jedno ani druhé.

Zaslechl, že někdo vešel. Po podlaze dusaly těžké kroky. Hlavu však neotočil.

„Hej, doktůrku, snad nemáte splín?“ Gregory sebou bez vyzvání plácl na nejbližší židli, až pronikavě zaskřípěla. „Vykašlete se na to! Kdybyste byl někdy ve válce jako já, tak vás smutek nemůže zmáknout.“

„Co potřebujete?“ zeptal se unaveně Polynov.

„Radost, doktůrku, radost. Zapomněl jste na náš rozhovor?“

Polynov ještě neviděl strážného tak rozverného. Měl ruce v kapsách, povaloval se na židli, nohy natažené před sebe. Drze mrkal na doktora. Byl nafouklý pýchou jako balón. Polynov obočím ukázal na elektronickou aparaturu.

Gregory se zachechtal.

„Špiclíci mají drobné technické potíže, doktůrku! Oslepli a ohluchli. Bohatě se stačíme domluvit.“

„Ach tak… Jak dlouho to bude trvat?“ Polynov byl připravený k boji.

„Tak minimálně hodinku si s tím pohrají. Kamarádům se taky zachtělo vyléčit svou žízeň. Tak nám dali možnost, abysme se mohli po chlapsku domluvit. Pomyslete si, dostáváme jenom jednu flašku něčeho ostrýho na tři dny… Tak co, bude špiritus?“

„Váš šéf moc dobře ví, čím hrozí opilost v kosmu,“ pomyslel si Polynov. „Tak ty se potřebuješ pořádně namazat… To ti přijde setsakra draho.“

„Dobře,“ řekl. „Byznys je byznys. Zadarmo ani kuře nehrabe.“

„Samozřejmě. Kolik?“

„Peníze nepotřebuju. Chci vědět, jaká jsou hesla, jak jsou rozloženy místnosti, kolik vás je.“

Gregory zbledl.

„To je zrada… Já…“

Instinktivně chytil do ruky pistoli. Polynov se široce usmíval:

„Na co myslíte, že to potřebuju vědět?“

Gregory se zdvihl, jako by chtěl vyskočit. Snažil se pochopit, co se děje. Vypadal přitom značně tupě.

„Abys zdrhnul,“ radostně vyštěkl. „To se ti nepovede!“

Vyskočil a vytrhl z pouzdra pistoli.

„Řekni Gregory,“ Polynov se dál usmíval. „Může jeden neozbrojený člověk utéct ze základny? Ne? Sám moc dobře víš, že to nejde. Tak na co to potřebuju vědět? Co myslíš?“

Strážný nespouštěl z Polynova oči. Bylo vidět, že ho to stojí strašné úsilí, aby pochopil, co se vlastně děje.

„Je to strašně jednoduché,“ pokračoval Polynov. „Při hře je dobré znát všechny karty protivníka. Není to tak?“

„Jéje a jak.“

„My s tvým šéfem hrajeme takovou hru. Je to náš byznys.“

„Aha, to je chytré,“ Gregory si znovu sedl, ale pistoli z ruky nepustil. „To se mi nehodí. Za takovéhle legrácky jsem sám stavěl ke zdi.“

Místo odpovědi se Polynov naklonil k sejfu, otevřel ho a vytáhl láhev s etanolem. Zašplouchal kapalinou.

„Ne, doktůrku,“ Gregory si povzdychl, „nepůjde to.“

„Nikdo se to nedozví.“

Gregory kývl a najednou se jeho tvář rozzářila.

„Dáš mi to jenom tak! Jinak řeknu, že jsi mě chtěl podplatit.“

„A dostaneš kulku do hlavy. Za alkohol a… ,“ psycholog trochu přibrzdil, „za drobnou technickou závadu.“

Gregory výhrůžně stiskl zuby. Uměl to dělat velmi působivě.

„Tak vyhrožovat bys mi chtěl, ty…“

Jeho pěsti vzbuzovaly úctu, a tak když nakročil k Polynovovi, psycholog se na něj ostře podíval:

„Opatrně,“ řekl tiše psycholog, „poslouchají nás.“

Tentokrát zareagoval Gregory bleskově. Skokem doletěl ke dveřím a trhl jimi. Za nimi stál Amin.

Gregory zařval, chytil ho pod krkem, zabouchl dveře a smýkl s ním. Amin upadl na kolena.

„Ty svině, neřáde… ,“ nepříčetně řval Gregory. „Špehovat! Ty mě špatně znáš…“

Kopl Amina. Ten se ani nepokoušel nějak se omlouvat. S nenávistí se díval na Gregoryho. Jako odpověď na úder, který by ho vyhodil až ke stropu, kdyby se nechytil za nohu stolu, se pomalu a zle usmál:

„Řeknu to na tebe…“

Gregory na vteřinu zkameněl.

„Tak ty takhle,“ řekl výhružně. „Tak ty takhle! Vystrašit bys mě chtěl? Takovejch rákosníku jsem rozdupal stovky! Ty jenom doplníš jejich seznam!“

Chytil Amina za ruku a prudkým pohybem ji vykloubil. Tmavý Aminův obličej zbělel. Nemohl ani vykřiknout, z hrdla se mu vydralo chroptění. Ano, Gregory byl mistr ve své profesi.

„Nepleť se do toho, doktůrku, nebo tě do toho přiberu,“ slíbil Gregory. „A spolu, Amine, si popovídáme. Co? Je ti mizerně? Bude hůř! Koho se to snažíš kousnout, ty zdechlino chcíplá? Teď přísahej ke všem svým bohům, že budeš mlčet, no?“

Amin seděl na podlaze. Oči měl kalné, nevidící. Gregory o kousek spustil ruku.

„Vzpamatoval ses? Tak přísahej, pse!“

Amin cosi zablekotal.

„To není ono!“ Gregory mu opět zakroutil rukou. Amin zasténal.

„Já tu vaši přísahu znám! Takže povídej to, co máš!“

Polynov se nevyznal v tom, co brebtala oběť. Gregory

byl však s Aminovým přerývaným šepotem spokojený. Chytil ho, jako by to bylo neposlušné štěně, zdvihl ho a vyhodil na prázdnou chodbu.

„Všechno to jsou, doktůrku, stejně svině,“ řekl Gregory a štítivě si otřel ruce. „Máš ale tenké uši…“

Uctivě se podíval na psychologa.

„Myslíš, že se nepodřekne?“ zeptal se Polynov.

„Cha! Pevně věří ve svého boha! S těmahle vesničanama je to jednoduchý, člověk jenom potřebuje vědět, jak s nima zacházet. A to já moc dobře vím! Dobře, dej sem špiritus!“

„Hesla.“

„Hele, nerozčiluj mě. Zabiju tě rychlejc, než stačíš pípnout. Za pokus o útěk. Je ti to jasný?“

„Úplně. Aminovi jsi pořádně pochroumal ruku?“

„No a co?“

„Pošli ho sem.“

„Proč?“

„Tu vykloubeninu mu spravím.“

„Fuj. Já tady s tebou debatuju o kšeftu…“

„Alkohol dostaneš, když mi ho sem pošleš.“

„He–he, ty seš nějakej měkkosrdcatej, jak koukám. Sentimentální. Čert tě vem. Dej sem špiritus a já ti ho pošlu. Vysprav ruku mrtvole…“

„Cože?“

„Nic. S donašečema mám svý účty a ty se tebe netýkají.“

Jakmile se alkohol ocitl v Gregoryho láhvi, namířil si to ke dveřím. Tam se najednou otočil.

„Hele. doktůrku, já jsem poctívej člověk. Dal jsi mi špiritus, já ti za to slibuju, že ti v případě nutnosti dám rychlou a bezbolestnou smrt. Tak si budeme kvit.“

„I za to díky.“

Dveře se zavřely.

„Tak to je ta čest popravčího,“ hořce se usmál Polynov. „Odešel hrdý na svou šlechetnost.“

Gregory vyplnil svůj slib. Neuplynulo ani patnáct minut a Amin se ocitl u Polynova.

Maličký rolník byl i nadále lhostejný, jako by se nic nestalo. Bez odporu si dal prohlédnout ruku. Nehnulo s ním, ani když mu Polynov rovnal vykloubeninu. Nezasténal, ani nepoděkoval. Už chtěl vstát a jít, ale Polynov ho zastavil.

„Vy víte, že vás Gregory zabije?“

Jenom víčka sebou cukla místo odpovědi.

„Nevěříte?“

„Přísahal jsem.“

„To vás nezachrání.“

Na Polynova se upřeně dívaly tmavé, lhostejné oči. Polynova to vyvedlo z míry.

„Víte proč jste na základně?“

„Zaplatí mi mnoho peněz a já si koupím pole.“

„Proč?“

„Moc země, moc pán.“

Polynovovi mizela poslední šance.

„Gregory vás zabije za to, že jste tajně poslouchal náš rozhovor. A vy pole mít nebudete,“ řekl pomalu a důrazně.

Mlčení.

„Chápe mě, nebo ne?“ přemítal Polynov.

„On je pán,“ najednou řekl Amin.

„Jenže vy jste ho špehoval!“

Znovu mlčení.

„A kromě toho, jaký je on pán, vždyť jste oba vojáci.“

„Silnější — vždycky pán.“

„Já taky?“

„Vy slabý.“

„Když dokážu, že jsem silnější než všichni v okolí, tak budu taky pán?“

„Ano.“

„A jestli budeš nejsilnější ty?“

„Ano. Vládce.“

„Proč?“

„Tak vždycky.“

„Tys neslyšel, že u nás je to jinak?“

„Vždycky tak.“

„Co když tě udělám vládcem nad Gregorym a ostatními.“

„Ty nemůžeš.“

„Když mi pomůžeš — mohu.“

„Ne.“

„Zkus to.“

„Já nevěřím — nemáš boha.“

„Věřím v člověka a to je pro mě svaté.“

„Ve mě?“

„Dokud jsi otrok, tak nevěřím.“

„Já otrok? Ty mluvíš jako Gregory, jako ostatní.“

„Jsi otrok, protože nad sebou uznáváš pána. Odmítni ho, a jsi člověk. Pro Gregoryho jsi navždycky otrok.“

„Já pán, proto jsem tvůj bůh?“

„Člověk není ani otrok, ani pán. Chápeš?“

„Ne… Ty chceš zabít Gregory, zabít všechny. Chápu. Tvůj bůh nechápu.“

„Chceš, abych zabil Gregoryho a všechny ostatní?“

„Ano. Když nezabiješ mě. Ty nemůžeš. Jsi slabý.“

„Když myslíš. Jsem ze všech nejsilnější! Vidíš?“

Čím hloupější je rozum, čím je tvrdší dril, užší pohled na svět, tím jednodušeji je možné člověka zhypnotizovat. Polynov vstal a vítězně se dotkl Aminová ramene.

„Nemůžeš pohnout rukama,“ řekl přesvědčivě. „Nemůžeš! Ani to nezkoušej! Zkameněly ti.“

Aminem to trhlo. Pokoušel se zdvihnout ruce. Ty ho však neposlouchaly. V očích mu bleskl strach. Chudák. Tak si zvykl poslouchat, že byl teď bezbranný.

Polynov vytáhl z jeho pouzdra pistoli.

„Vidíš to?“

Najednou Amin sklouzl ze židle a zůstal klečet.

„Jsi silný! Jsi silný,“ zakřičel. „Nejsilnější ze všech! Ještě nikdo z Amina neudělal kámen. Ty zabiješ Gregory, zachráníš Amina. Můj pán. Amin ví, co potřebuješ. Amin všechno řekne…“

„Mluv!“

„Amin má pravdu. Tys dobrý pán. Odstraň kouzlo, odstraň. Amin všechno řekne! Když Gregory mrtev, ty mě zachráníš, dáš peníze, mnoho peníze, koupím půdu, koupím syna Gregory a budu mu plivat…“

Za dvacet minut už Polynov věděl všechno.

Dlouho potom, co zůstal sám, se stále ještě nemohl uklidnit. Něco takového nečekal. Překonávalo to jeho veškeré chápání. Před tím nevěděl, jak velikou a strašnou moc má magie nad takovými lidmi, jako je Amin. Nevěděl, jak pevně věří v kouzla, jak po nich touží, jak slepě jdou za tím, kdo jim je slíbí. Je jim jedno, kdo to je, je jim jedno jak a proč…

Vtloukli jim do hlavy věřit a podřizovat se síle, bez odporu, bezmyšlenkovitě. Za kouzlem vidí ohromnou, nadpřirozenou sílu.

Polynov se otřásl hnusem.

7. Zelené peklo

Nestačil nic podniknout. Cvakání magnetických přísavek a dusání kroků mu předem oznámilo návštěvu. Dveře se rozletěly a před Polynovem stál Guysmans. Za jeho zády se tyčil strážný.

„To stačí!“ řekl ostře a nedal Polynovovi vydechnout. „Čas besed a přemýšlení skončil. Ano, nebo ne?“

„Už?“ neudržel se Polynov. „Já jsem nestačil… Hodinu, dvě…“

Horečně přemýšlel:

„Náhoda? Zrada? Uhádl, co mám na mysli?“

„To je divné. Nerozhodnost nemáte v povaze,“ Guysmans napoleonsky zkřížil ruce na prsou.

„Ani vteřinu! Čas velkých činů nastal! Ano, nebo ne?“

„Ne!“

Ještě před vteřinou chtěl říct ano, aby uhrál trochu času. Nevydržel to. Ruply mu nervy, nebyl schopný se vyrovnat s nenávistí a hnusem…

„To je škoda. Guntře!“

Strážný si stoupl do pozoru.

„Odvést! Do mučírny! Děvče už je tam?“

„Rozkaz!“

„Miláčku,“ Guysmans se obrátil k Polynovovi. „Na začátek vám předvedu ojedinělou podívanou. Není vám jí líto?“

Guysmans se nestačil otočit. Vztek oslepil Polynova natolik, že úder nebyl přesný. Strážný skočil na psychologa

s úmyslem zlomit mu ruku. Guysmans se držel za tvář a byl opřený o stěnu.

„Jestli si myslíte, že vás nechám zastřelit, tak to tedy ne! Počkám si na to, až budete prosit, až polezete ke mně po kolenou… A polezete! Pak se vámi budu kochat. Odvést!“

Polynov šel a vzteky se to v něm vařilo. Takhle vybuchnout! Nenáviděl sám sebe.

Povšiml si a to zcela automaticky, že za sebou neslyší Guysmansovy kroky. Úkosem se podíval přes rameno dozadu. Za ním, přesně dva metry, šel strážný. Přesně tak, jak to vyžadovaly pozemské předpisy. Lightning měl zavěšený na krku. Nikdo další v chodbě nebyl. Řešení přišlo bleskově. Ten trouba určitě neví, jaký je rozdíl mezi asteroidem a Zemí…

Když šli kolem místnosti s voskovými figurínami, Polynovovi se z ničeho nic podlomila noha. Jak padal, tak se vší silou odrazil od stěny. Než si strážný uvědomil, co se děje, proletěl Polynov vzdálenost mezi nimi jako raketa. Strašlivý kopanec do břicha srazil strážného na podlahu. Muž srdceryvně zavyl a obrátil oči v sloup. Polynov se otočil ve vzduchu a přitom chytil padající lightning. Úder pažbou do hlavy přerušil další sténání.

Rozezněla se siréna, jejíž zvuk se ozvěnou odrážel od stěn. Samozřejmě je sledovali. Polynov vletěl do místnosti s voskovými figurínami. Šlehl paprskem lightningu po aparatuře. Pažbou uhodil do vypínače. Světlo pohaslo a v temnotě se zlověstně blýskala tlama příšery.

Polynov vytáhl z kapsy ampule s mixonalem, lahvičku soli a vatu. Vatu namočil a ucpal si s ní nos. Zachrastilo rozdrcené sklo ampulí. Polynov zalehl v koutě, tak aby měl dveře na mušce. Srdce mu zběsile tlouklo. Venku bylo slyšet dupání strážných.

„Tady! Sem!“

Tlačenice za dveřmi.

„Hej! Vylez!“

Polynov neodpovídal. Počítal vteřiny.

„Vylez po dobrém! Stejně tě vykouříme!“

Polynov pochopil jejich plán. Nejsou to takoví pitomci, aby vtrhli do místnosti a vystavili se výstřelům. Hodí sem nějaké svinstvo. Granáty se slzotvorným plynem. Čekají, než je donesou.

Polynov se po hmatu připlížil ke dveřím, udeřil do nich, aby se mixonal dostal rychleji na chodbu. Uskočil dozadu. Zvenčí taky uskočili. Do otevřených dveří vletěl fialový paprsek. Cosi vybuchlo a rozsypalo se ohňostrojem jisker.

„Zastavit,“ zběsile zařval reproduktor na chodbě. „Idioti!“

Jen taktak, že se Polynov nerozesmál. Stříleli na Prostého průměrného člověka. Z voskové figuríny zbyla jen pára.

„Povolujou jim nervy,“ spokojeně zaznamenal Polynov.

Dlouhá, nesnesitelně dlouhá pauza se protahovala. Polynov se zaposlouchal do napjatého ticha.

A najednou…

Chodba jako by najednou vybuchla.

„Křídla, křídla, já lítám… !“

„Kolik pohybu, kolik pohybu, nádherného modrého pohybu!“

„Vy jste se zbláznili… Dejte pryč toho hadá–á…“

Polynov si oddychl:

„Takže pánové, vy stále ještě nevíte, co je to mixonal? Jen dýchejte, dýchejte zhluboka, ať se vám zdají sny v bdělém stavu. Takové, jaké jste ještě neviděli.“

Setkal se očima s pohledem voskového monstra. To nebude vadit. Uchopil do podpaždí dlouhý, šípovitý trup zvířete a pak ho vystrčil na chodbu. V tom okamžiku vypálil po obou televizních kamerách. Od stropu letěl dolů déšť střepin.

„Á–a–a!“

Nelidský řev zavibroval v nejvyšších tóninách a pak se přetrhl.

Polynov vyskočil. Pět strážných se motalo jako slepci a naráželi do stěn. Spodní čelisti jim povisly. Vypadali, jako by se nadýchli k nekonečnému zívnutí. Po bradách jim tekly čůrky slin. Urostlý chlapík se snažil vrazit si do úst hlaveň lightningu. Pak stiskl spoušť. Polynov zavřel oči, když uslyšel tiché klepnutí. Cosi teplého mu stříklo na ruce a do obličeje. Tělo upadlo s tupým úderem na podlahu. Polynov se rozběhl. Uklouzl a měl co dělat, aby udržel rovnováhu. Dýchalo se mu obtížně, vadila mu vata v nose.

Zezadu bylo slyšet sípavé brumlání:

„Krá–krá–lovství nebeské vidí–í–ím…“

„Jablko, já–á–blíčka mutí–í–í…“

„Chde–e–e…“

Deska zahrazující chodbu se podřídila heslu a vyjela vzhůru. Polynova málem srazil běžící strážný. V obou rukou držel plynové granáty. Nestačil se vzpamatovat z překvapení. Polynov ho udeřil hranou ruky do krku. Granáty zasunul do kapsy. Pak seběhl po málo osvětleném schodišti dolů. Hledat ukrytou televizní kameru neměl čas. Zezadu se stále ozývalo zběsilé vytí sirény. Teď všechno záviselo jen na tom, jak dlouho bude jeho nepřátelům trvat, než pochopí, že zákeřná otrava se k nim šíří právě pomocí ventilace, a zapnou ochranné filtry.

Od schodů vedly dvě chodby, jedna nalevo, druhá napravo. Polynov horečně přemýšlel. Vrhl se na jednu stranu, pak na druhou. V tom okamžiku uviděl šachtu. Strmé schůdky vedoucí do šachty končily železnými dveřmi. Polynov skočil a vahou svého těla je rozrazil.

Do tváře ho uhodilo ostré světlo. Uprostřed místnosti stála podivná konstrukce vzdáleně připomínající futuristický stůl. Ze stropu visely provazy. V rohu, vedle plechem pobitého stolu, tiše prskal plynový krb. Na roštu zářily doruda rozžhavené kovové pruty. Nad nimi se skláněl člověk nápadně připomínající žábu, který měl strašně veliký zadek. Vedle něho byla ke stěně připoutaná Chris.

Člověk se bleskurychle obrátil. Měl na sobě řeznickou zástěru. Polynov vystřelil dřív, než ho poznal. Velkohlavec upadl. Z jeho tváře nestačil zmizet překvapený úšklebek. Při pádu strhl na zem rošt.

Chris se začala zmítat. Ústa měla otevřená v bezhlesém křiku. Polynov vší silou trhl kruhem, ke kterému byla připoutána. Nestalo se nic. Roztržitě se rozhlédl, popadl ze stolu jakýsi mučicí nástroj podobný kleštím a přeštípl jím okovy přímo u zápěstí. Dívka se zhroutila na podlahu. Pokusila se vstát. Nešlo to. Polynov ji trhnutím zvedl.

„Tak co je!“ vykřikl, když se podíval do její slzami zalité tváře.

Chris se zmítala v jeho rukách. Polynov neměl čas na ceremonie. Rozmáchl se, aby fackou přerušil hysterický záchvat.

Chris uhnula.

„Už je… Není potřeba… Já sama!“

Na rameni měla roztrhané šaty. Snažila se je rukou přihladit. Naklonila se nad Velkohlavcem a druhou rukou mu vytáhla z pouzdra pistoli. Polynov si všiml dvou hlubokých škrábanců na Velkohlavcově tváři.

„Rychleji, Chris!“

Cosi zaskřípalo Polynovovi za zády. Trhnutím se otočil. Zazdálo se mu, že vidí strašný sen. Masivní dveře cely se líně pohnuly z místa a zavřely se.

„Ptáčkové si mysleli, že mi uletí… ,“ zachechtal se hlas odkudsi z kouta.

Polynov se vrhl ke dveřím.

„Pozdě, pozdě,“ uslyšel z reproduktoru známý výsměšný tón. „Tvůj nápad s mixonalem nebyl nejhloupější, ale čekal jsem, že tě zahubí šlechetnost. Jsi v pasti, Polynove. Cha — cha — cha… Jak jsi mohl zapomenout, že dveře s elektromagnetickým uzávěrem se mohou zavírat samy, to nechápu. Tak teď si pěkně sedni a čekej! A upřímně ti radím, aby sis dobře prohlédl naše ,výrobní nářadí´. Teď už nemáš šanci uniknout.“

Hlas zmlkl.

Chris pomalu k sobě otočila hlaveň pistole a očarovaně se dívala do černé hlubiny hlavně. Její obličej nabral ostré rysy, oči zapadly a okolo nich se objevily tmavé kruhy.

„Klid, Chris…“

Polynov obrátil třesoucí se pistoli jiným směrem a rozevřel strnulé prsty.

„Na to je vždycky času dost.“

Dokonce byl schopný se na ni usmát.

Zdvihl ústí lightningu, pečlivě zamířil a spálil špionážní elektroniku. Potom vytáhl kousek vaty, namočil ho a podal Chris.

„Vezmi si to. Vypadá to, že si Guysmans nevšiml jedné maličkosti, a udělal chybu.“

Klekl si na levé koleno, podepřel si lightning a šlehl paprskem do škvíry mezi dveřmi a rámem. Kov vzplanul, hořící barva praskala v ošklivých puchýřích, tmavorudě se rozzářil rovný šev. Ve vzduchu bylo cítit štiplavý zápach a roztavený kov kapal na podlahu. Polynov nepouštěl spoušť a pohyboval rychle paprskem nahoru a dolů.

„Nejde to propálit!“ Chris sevřela ruce v pěsti.

„To není nutné. Potřebuji přeříznout západky a pak…“

Dveře se pohnuly, vydaly pronikavý skřípavý zvuk a pootevřely se. Polynov uskočil stranou a strhl Chris s sebou. Čekal výstřely, ale ty nepřišly. Nad šachtou netrčela ústí lightningu. Odkudsi zdáli se nesl přidušený šum, nesrozumitelné výkřiky. Bylo jasné, že mixonal se stačil rozptýlit po většině základny.

Polynov vyběhl po schodech. Chris mu skoro nestačila. Vykřikl heslo, ale štít se ani nepohnul.

Stalo se to, čeho se Polynov nejvíc obával. Protivník stačil přehradit veškeré přístupy k životně důležitým bodům základny. Teď, když se dostali z jedné pasti, byli okamžitě v další. Polynov se otráveně podíval na indikátor lightningu. Bylo to přesně tak, jak předpokládal, náboj byl zcela postačující k boji, ale na prolamování překážek byl slabý.

„No, Chris,“ jako vlna ho zalilo zoufalství. „Tady se budeme muset utkat s bandou a bude to naposledy. Zpátky do šachty. Je to docela dobrý zákop.“

Přece jenom se mu podařilo zjistit, kde je ukrytá aparatura sloužící ke sledování. Pečlivě ji zničil. Teď mohli vidět protivníka, ale protivník nemohl vidět je.

„To by mělo být všechno?“ vyhrkla zklamaně Chris, když zalehli.

„Jo, všechno. Hlídej levou chodbu. A uklidni se, třese se ti pistole.“

„Chytím ji oběma rukama. Přijdou brzo?“

„Nevím. Myslím si, že teď mají co dělat s obrovským zmatkem. Tak za deset dvacet minut.“

„Tak do té doby se stačím uklidnit.“

„Samozřejmě, nejsi přece žádný strašpytel. Nicméně počítej s tím, že pistole je reaktivní a nemá zpětný ráz.“

„Budu s tím počítat. Víš, že jsem o takovéhle smrti docela snila?“

„Co–o?“

„Myslím jako o smrti v boji a ne v posteli. Aby to šlo rychle, aby nebyl čas o tom přemýšlet. Je škoda, že to přišlo tak brzy. Nestačila jsem si ještě nic užít.“

„Jo, tak takhle… Jenže ono to bývá vždycky příliš brzo.“

„Snad ano. Vidíš? Ruka už se mi netřese.“

„To je paráda.“

Čekali. Minuta utíkala za minutou a podivný šum v dáli neutichal.

„Už aby to bylo,“ nevydržela Chris. Přitiskla se k Polynovovi a zašeptala: „Polib mě, a rychle… Nebo začnu brečet.“

Polynov se k ní naklonil a políbil ji na suché rozpraskané rty. Nesměle mu odpověděla, potom se odtáhla a strnula jako myš, když se na ni dívá had. Polynovovi se něžností rozbušilo srdce.

„To nejde,“ zarazil sám sebe. „Přemýšlej o stínech, které za chvíli naplní chodbu, přemýšlej o tom, jak se jim nedostat živý do pařátů. Nesmíš se rozptylovat. Úmysl nebyl špatný, ale prostě se to nezdařilo. Rakety poletí na Zem. Ty hnusné, ostronosé rakety.“

Zazdálo se mu, že se vepředu cosi pohnulo. Mihl se stín. Ústí lightningu nestačilo vychladnout a pálilo ho do tváře.

Najednou oslepl. V jednom jediném okamžiku zhasla všechna světla. Tma na ně dopadla jako peřina.

„Jejda.“

„Mlč!“ Polynov vyskočil.

Zoufalství zmizelo, jako by ho odvál vítr.

„Máme šanci!“

V temnotě nahmatal ruku Chris a táhl ji za sebou.

„Co to… Havárie?“

„To je pomoc! Pomoc! Chris… Opatrně… Tady jsou schody…“

„Nic nevidím…“

„Ale já ano. Drž se! Dveře! Dokud není proud, projdeme všude.“

Polynov nepřeháněl. Práce v kosmu ho naučila orientovat se tam, kde jiní byli zcela bezradní. První štít, na který narazili, se lehce poddal jejich společnému úsilí.

Naráželi na výstupky, otevřené dveře. Odírali si prsty do krve. Kamsi běželi, vybíhali po schodech a hned se zase spouštěli dolů. Občas bylo vidět baterky strážných oblečených do skafandrů. Kdosi kohosi volal, komusi cosi přikazoval. Bylo slyšet křik. hádání, blábolení těch, co se nadýchali otráveného vzduchu. Byl to dokonalý zmatek.

Polynov a Chris padali k zemi, jakmile se k nim blížil paprsek světla. Jeden strážný dokonce zakopl o Polynovovy natažené nohy a rozčileně ho uhodil pažbou. Strážný hystericky zaječel, když proti němu vyrazil jeho přítel nadýchaný mixonalu a zběsile střílející z lightningu. Polynov a Chris si pospíšili a odplazili se kousek stranou. Šílence brzy zneškodnili. Polynov využil zmatku, aby mezi strážné hodil plynový granát. Výbuch vyvolal novu vlnu úděsu. Z příšerné tmy vyletěly čísi skřeky, které se odrážely od stěn.

Najednou se Polynov opřel o něco měkkého. Trhlo to sebou a řeklo:

„Zelené peklo, vůbec ne ohnivé…“

„Ano. ano. samozřejmě,“ souhlasil Polynov a usilovně se uhýbal šmátrajícím prstům.

Poletující paprsky světla a výstřely mu pomáhaly najít cestu. V nejnižším patře byl relativní klid a uprchlíci si mohli vydechnout.

„Jisti mě zezadu, Chris.“ řekl Polynov.

„Kde jsme?“

„Tady někde musí být vchod do dílen. Aha, tady je!“

„Opatrně, jsou tam dozorci!“

„To je legrace. Chtěl bych však vědět…“

Pootevřel dveře a z dílny se škvírou vydral ven slabounký paprsek světla. Polynov si ulehčené oddychl, havarijní síť v továrně byla autonomní. Bylo to přesně to, co očekával.

Vyčkal vteřinu, aby si oči přivykly na světlo, a pak vtrhl dovnitř.

Dílna nebyla veliká a všemi směry ji protínala různá trubková vedení. V podélné ose stály v řadě za sebou jakési stroje, které se podobaly gigantickým osmihranným slánkám. Místo stropu byla hala přikrytá průhlednou kopulí s protimeteoritickým deštníkem. Skrz kopuli prosvítaly bledé hvězdy.

Uprostřed u podstavce jakéhosi stroje se tísnila skupinka lidí. Jen těžko v nich bylo možné poznat elegantní pasažéry hvězdoletu Spark. Stáli s rukama na zátylcích. Hlídali je tři strážní, kteří je drželi na mušce. Čtvrtý strážný seděl ve skleněné budce pod kupolí a měl lightning položený na kolenou. Odtud lehce přehlédl celý prostor.

Po něm Polynov vystřelil. Rozstříštilo se sklo. Těsně u ucha mu štěkla pistole. Buď Chris měla štěstí, nebo se opravdu nevychloubala svým střeleckým uměním nadarmo, ale jeden ze strážných upadl a už se nepohnul.

„Ruce vzhůru!“ zařval Polynov a skočil za podstavec nejbližšího stroje.

Kdyby se strážní rychleji vzpamatovali, byla by situace útočníků kritická. Řada vězňů se rozpadla a Polynov nemohl vystřelit, aniž hrozilo nebezpečí, že někoho trefí. Protivníci se vzpamatovali a pozvedli zbraně. Zapomněli si však krýt záda. Ještě před chvílí tak poslušné „stádo“ už neexistovalo. Tlupa se vrhla na nejbližšího strážného, který zmizel pod kupou těl. Druhý si pospíšil a zdvihl ruce vzhůru. Lidé ho také obklopili a srazili na zem.

Někdo jako krysa vyklouzl z vřavy a vrhl se k východu. Polynov nevěděl, co to znamená, a proto nezdvihl zbraň. Chris však věděla, o co jde, a její pistole opět zahřměla. Člověk zakopl. Zableskla se zkřivená tvář. Polynov se naposledy setkal pohledem s Bergerem. Muž upadl.

Zdaleka ne všichni vězňové se vrhli na strážné. Někteří zůstali stát jako solné sloupy, jiní, vyplašení výstřely, se vrhli na podlahu a se strachem si kryli hlavy. Nicméně jádro skupiny zapracovalo bleskurychle,“ organizovaně a přesně. Polynov se ještě nezorientoval v situaci, když k němu přiběhl vysoký snědý chlapec v rozedrané uniformě Sparku.

„Morris,“ vypnul se do pozoru a pokračoval v hlášení: „Tajná skupina odporu připravena k boji!“

Jedno oko měl skoro zavřené a obtočené černým monoklem, druhé se však dívalo vesele, rozhodně a troufale.

„Vím o vás z Chrisina dopisu,“ řekl rychle Polynov. „Váš plán?“

„Zastavit výrobu, zvýšit tlak v trubkách — a fabrika poletí k čertu!“

„Trvalo by to dlouho a nic to neřeší. Musíme zaútočit. Jinak nás tady postupně všechny zabijí.“

„Nemáme zbraně.“

„V koncentrácích je taky neměli! Odebrat zbraně zabitým! Křičet co nejhlasitěji! Cokoli! Co nejvíc randálu!“

„Nechápu…“

„Pochopíte potom. Protivník trpí pořádnou dezorganizací. To si zapamatujte. Každý musí řvát: „Zelené peklo! Tak se budeme poznávat. Vpřed!“

Na upřesňování nebo diskuse nebyl čas. Útočné skupiny zmizely v pološeru a boj začal. Byl to boj nesmyslný, strašný a zoufalý. Byl to zápas v pekelné tmě, rozdírané výbuchy lightningů, výkřiky, paprsky baterek. Byl to boj, kde nepřítel bil nepřítele, lidé ztráceli přátele, kde zoufalství bojovalo s odhodláním, strach s bezvýchodností. Na straně útočníků bylo překvapení, stále ještě působil i mixonal, pochopení toho, co se děje, a cíl. U protivníka se bil každý sám za sebe, nevěděli, kdo je napadl, odkud, kolik jich je… Zato měli bohaté zkušenosti z bojů a bylo jich víc… Znali líp základnu, a to nebylo zanedbatelné. Tam, kde se strážní stačili zformovat do skupin a měli velitele, byl jejich protiútok strašlivý. Kosili paprsky lightningů kohokoliv, kdo jim přišel pod ruku, a nerozlišovali, jsou–li to vlastní, nebo nepřátelé.

Polynov a Chris už získali zkušenosti v putování ve tmě. Vyhýbali se boji, snažili se dostat dolů do energocentrály. Polynov zoufale pospíchal, protože mu bylo zcela jasné, že obnovení dodávky energie znamená okamžitý konec povstalců.

Skok za skokem v úplné temnotě. Přískoky, slepé chodby, okolo chaos a střelba. Člověk je však schopný v případě nutnosti neuvěřitelných věcí. Dolů, dolů! I tady byla panika. Dveře dispečerské místnosti byly pootevřené a nikdo tu nehlídal. Polynov se zaradoval a opatrně se přikradl ke škvíře. Uvnitř pracovaly dvě postavy ve skafandrech. Paprsky baterek co chvíli ozářily kamenné obložení stěn, potom zase mramorovou bělobu ovládacího pultu, nebo roztahané vnitřnosti jakýchsi přístrojů. Práce probíhala nervózně a nehlučně. Slabými záblesky se světlo odráželo od přístrojů, ohromné stíny skákaly za zády lidí skloněných nad rozebranými součástkami.

Polynov se protáhl pootevřenými dveřmi a za ním proklouzla jako stín i Chris. V tom okamžiku Chris zakopla. Baterky jako kdyby sfoukl vítr. Oslnivý výbuch oslepil Polynova, kinžálový paprsek mu opálil vlasy. Chris však stačila vystřelit na třetího strážného, který se skrýval stranou. Trefila přímo ohnivé oko vrhající smrt.

Rachot a svištění kamenných úštěpků na okamžik ustal. Ticho rušil jenom hluk vzdáleného boje. Protivníci se navzájem ztratili z očí a tak vyčkávali. Každý zadržoval dech, protože mu bylo jasné, že první šramot se stane tím posledním, co v životě udělá.

Najednou cosi zakničelo nad Polynovovou hlavou. Instinktivně zdvihl lightning a hluk za ovládacím pultem mu prozradil úskok protivníka. Kdosi z nich hodil nástroj, kterým na okamžik odpoutal pozornost. Polynov chvatně zamířil a tiskl spoušť, ale bylo už pozdě. Paprsek se odrazil jako ohnivá fontána od zabouchnutých dveří náhradního východu. Nepřátelé prchali a přenechali centrálu vítězům.

Polynov vyškubl z přilby zabitého strážného lampu a ke druhým dveřím dotlačil stůl.

„Chris, pohlídej vchod!“

Sklonil se nad rozebraným pultem. Nebyl sice energetik, ale každý kosmonaut, i když je to psycholog a lékař, se musí třeba jenom částečně vyznat v jakékoli technice. V kosmu nejsou specialisté na každou drobnost. Aparatura byla zničena úmyslně, to poznal na první pohled. Viník havárie nejenom poškodil transfery, ale provedl s nimi cosi, co je speklo do zelenavé masy přilepené ke keramickým destičkám. Teď je nebylo možno ani vyjmout, ani opravit. Nejdřív bylo nutné provést destrukci vzniklého monolitu. A přesně tím se zabývali opraváři, které tak nepřipravené zastihl Polynov. Vedle na stole ležely náhradní transfery.

Polynov otočil světlo na autonomní blok havarijního napájení. Šikovná ruka zapracovala i tady, jenže bud ji vyrušili, nebo měla jiný úmysl. Tady byly transfery jenom rozbité a s nimi i tištěné spoje. Tuhletu část už měli opraváři skoro hotovou.

Stejně je ten můj pacient frajer, nadšeně si pomyslel Polynov. Kdyby nebylo jeho…

Polynov upevňoval monokrystaly transferů do patic a žádostivě poslouchal odumírající zvuky vzdáleného boje. Zřídkakdy bylo slyšet hluché výkřiky. „Zelené peklo!“

„Kdo vítězí? Kdyby to byli naši, pak by bylo potřeba rozsvítit. Jestli to však jsou nepřátelé…“ Odhadnout, kdo vítězí, bylo nad lidské síly. „Takže Chris…“

Polynov si na ni posvítil. Dívka stála opřená o stěnu, oběma rukama držela pistoli. Na pravém rameni se jí zvětšovala krvavá skvrna. „Ty jsi raněná?“

„To nic není… Jenom mě to škráblo…“ Rychle ji prohlédl a ulehčené si oddychl. Opravdu to nebylo nic nebezpečného. Krve však vyteklo hodně. Polynova udivilo, jak statečně se drží po zranění a tolika stresových situacích. Utrhl rukáv své košile a pečlivě jím ovázal zraněné rameno. To, co teď musel Polynov udělat, ho trochu děsilo, ale jinou cestu neviděl.

„Poslouchej, kamarádko,“ snažil se, aby na něm nebylo poznat napětí, „budeš muset ještě vydržet… No, tak půl hodinky…“

„Samotná?“

„Chápej, závisí na tom všechno. Musím do radiostanice. Vidíš tady ten kontakt? Jakmile ho spojíš, rozsvítí se havarijní osvětlení. Musíš, musíš to vydržet a za čtvrt hodiny zapnout proud na vysílačku… Ať už potom zvítězí kdokoli, stačím varovat Zemi. Chápeš?“

Všechno chápala, kývala hlavou, snažila se vypadat statečně, přísahala, že se nebojí a že všechno bude v pořádku.

Polynov se cítil málem jako zrádce. Bylo mu však jasné, že jiné řešení není. Přitáhl jí židličku, dal lampu a lightning, který odebral zabitému strážnému.

„Nechci,“ zašeptala. „Pistoli… lightning neudržím… A… Ne, už nic…“

Když za sebou zavíral dveře, nenašel v sobě odvahu podívat se na ni. Nemohl. Kolik lidí už zahynulo a kolik jich ještě zahyne!

Kde je teď Morris? Kde jsou ostatní? Kde je ten pomalý elektronik, který si tak stěžoval na nespavost? Ten elektronik, který hned v prvních okamžicích všechno pochopil a zachoval se jako hrdina. Nebo jako člověk s právě probuzeným svědomím.

Polynov prošel celou cestu bez jakýchkoli zádrhelů. Až ho to udivilo. Chodby páchly spáleninou, pod nohama cosi křupalo, občas se setkal s mrtvými. Živé vidět nebylo. Ostatně schovat se tu bylo velmi lehké. Jenom ozvěna vzdálených výstřelů dávala najevo, že ještě není všemu konec.

Radiostanice byla zcela v pořádku, když nepočítáme otevřená dvířka sejfu a rozházené papíry na podlaze. Jednomu mrtvému Polynov předvídavě vzal reflektor a pokusil se vyznat v zápiscích. Všechno bylo šifrované. Sejf byl prázdný. Jeho obsah přenesli na bezpečnější místo, nebo ho taky mohli zničit. Neměl čas, aby to zjistil.

Polynov zapojil aparaturu, nastavil vlnovou délku do polohy: „Všem, všem, všem“ a čekal. Jestli prohráli, tak osud Země teď závisel na výdrži neznámé dívky Chris.

Vždyť se musí někdo najít, kdo nasype písek do tohohle stroje vyrábějícího nenávist k člověku. Tak to bylo vždy, tak to je a tak to vždycky bude!

Uplynulo patnáct minut. Patnáct minut, které možná rozhodovaly o osudech miliónů. Světlo se nerozsvítilo.

Polynov kupodivu nebyl rozčarovaný, bylo mu to jedno. Bylo toho i na něj moc. Příliš. Překročil už hranici vnímání. Byl příliš unavený.

Donutil se však ještě lépe zabarikádovat dveře. Se smrtí Chris není ještě všechno ztraceno. Pokoušel se utěšit sám sebe. Dřív nebo později někdo proud zapojí. Jestli ho dřív neobjeví a nezabijí, tak stejně stačí varovat Zemi. Pak už je celkem jedno, co se stane potom. O tom, že Chris už není naživu, neměl žádné pochyby. Najednou se světlo rozsvítilo. Mihotavé, slaboučké, takové polovičaté. Polynov se vytřeštěně díval na tanec neónových lampiček zapnuté aparatury. Pochopil, že je konec. S takovým napětím v napájecí síti se vysílání uskutečnit prostě nedá.

Na dveře dopadl první úder. „Vzdejte se!!!“

Barikáda poskládana ze stolů a židliček začala praskat. Polynov si sedl a zdvihl lightning. Mechanicky odhadl tloušťku dveří, namířil a stiskl spoušť. Paprsek nevyletěl.

Polynovovi se svět rozhoupal před očima. Zběsile třásl neškodnou zbraní, jako by to mohlo lightning opravit a vrátit mu vystřílené náboje. Dveře se začaly s praskotem otevírat, odsunovaly barikádu.

Polynov chytil lightning jako kyj a vrhl se proti hlavni, která se vsunula do místnosti, aby zbraň zničil ještě dřív, než začne plivat smrt. V posledním okamžiku před sebou zahlédl bledou tvář nepřítele… Ten zoufale zařval: „Polynove!“

Polynovovi vypadl lightning z bezvládných rukou. „Morrisi…“ Pár vteřin nato se objímali a nervózně se přitom nahlas smáli.

„Já tě málem…“

„Vždyť já taky…“

„Bože můj, Polynove…“ Psycholog se vzpamatoval první. „Vyhráli jsme?“

Morris se roztržitě podíval na Polynova. „To bych chtěl taky vědět… Celá moje skupina zahynula. Všichni.“

„Tak,“ Polynov byl zase jako natažená pružina. „To je jasné. Umíš pracovat s rádiem?“

„Vždyť jsem spojař Sparku.“

„Výborně! Zůstaneš tady. Musím se vrátit do energocentrály. Pokusím se to opravit. Jestli se to povede, tak pošli radiogram Zemi. Okamžitě!“

„Ano! Lightning! Tys tu zapomněl lightning!“

„Tuhle upomínku mé pitomosti?“ Morris všechno pochopil.

Prvnímu zabitému vzal Polynov zbraň a tentokrát si ji pečlivě prohlédl.

Stěny, podlaha i strop byly přeorány paprsky lightningů. V blikavém světle zářily úlomky skla. Polynova nejvíc vyvedl z míry čísi kovový knoflík vtavený do betonu podlahy. Bylo nervy drásající ticho.

Neozývalo se ani sténání, nebylo vidět žádný pohyb, bylo ticho. Teď, když se rozsvítilo světlo, všechno živé se schovalo, protože nikdo nevěděl, kdo je vítěz a kdo poražený.

Jakmile Polynov zabočil k energocentrále, tak se ze stínu kdosi pohnul. Strážný padl na kolena a uspěchaný Polynovovův výstřel odletěl do prázdna. „Nezabíjej mě, nezabíjej mě, pane!“

„Amin!?“ Polynov sklonil lightning. „Já! Já! Tys mi slíbil…“

„Vstaň! Vezmi si zbraň. Nikoho sem nepouštěj! Střílej pouze na strážné!“

„Rozkaz! Sloužím jenom… Gregory — puf! Mrtev… zabil jsem ho! Moc jich zabil!“

U vchodu do centrály leželi dva. Objímali se jako dva bratři. Jeden byl pasažér ze Sparku — šedivý, důstojný profesor kosmogonie Jerry Streit a Gregory. Zabil je Aminův jediný výstřel.

Polynov spěšně překročil mrtvoly. Trhl dveřmi. Uviděl Chris bezvládně ležící na ovládacím pultu a pak skákající ústí pistole.

„Jé.“

Křik dívky bylo poslední, co uslyšel před tím, než se na něj zřítila zvonící tma. Potom zvon umlkl a bylo ticho.

8. Knokaut

Z dáli bylo slyšet hlasy, jako by je sem přinášel vítr. Pak přišla bolest. To ho udivilo. Jak může něco bolet, když nemá tělo? Ze tmy?

Tělo najednou ožilo. Odpovědělo, že bolest pochází přímo z něj. Že leží. Že jeho zápěstí drží čísi ruce a zvuky jdou opravdu ze tmy.

Spěšně přikázal tělu otřepat se, pocítit samo sebe, aby zase neroztálo, nezmizelo…

Prudce mu zazvonilo v hlavě. Zdálo se mu, že padá dolů, tam odkud klouže světlo a vytěsňuje tmu. Odkud stoupá divoký obraz skal. Obraz je níž a níž. Je vidět selektor spojení. Uviděl známý stůl. Obraz se zavlnil, odněkud vypluly čísi obličeje. Chris! Poznal Chris. Klečela a cosi šeptala. Měla zavřené oči. Jako kdyby se modlila. Rty má úplně černé. Černé koutky jí vroubí zapadlé oči. Ano je to opravdu modlitba, teď už rozlišuje slova.

Všechno se vyjasnilo. Byl tu boj, bylo tu peklo, mířilo na něj černé ústí pistole, teď leží v Guysmansově kabinetu. Chris je tady…“Zvítězili jsme?“

Chris to škublo, jako by dostala ránu elektrickým proudem. Zářící, důvěřivý úsměv úplně změnil její tvář. „Je živý! Je živý! Živý… !“ Opřela se mu tváří o dlaň. Najednou měl ruku mokrou

a horkou.

„Samozřejmě, že žije,“ neznámý hlas a neznámá lidská tvář, blahobytná, s třesoucími se tvářemi se na něj zřítila.

„Jak se máte, Polynove?“

„Výborně,“ řekl Polynov a ani příliš nelhal.

Síly se mu rychle vracely. Opět si zkusil sednout.

„Nic, to nic… Můžete… ,“ obtloustlý člověk mu podsunul pod záda polštář. „Malý šok. To nic. Miss se perfektně minula.“

Polynov si ohmatal obvaz na hlavě. Natrénovaným úsilím zlikvidoval bolest v pravé části lebky.

„To já, já jsem…“Chris vzlykala a křečovitě tiskla Polynovovu ruku, jako by psycholog mohl zničehonic najednou zmizet.

„To je všechno, ano všechno… ,“ Polynov roztržitě pohladil její vlasy. „Morris… Je naživu?“

„Tady jsem!“

Mladík se přiblížil k posteli. Byl otrhaný právě tak jako před tím, ale držel se junácky.

„Můžu!“ zeptal se šeptem tlouštíka.

„Ať jo, nebo ne,“ řekl už docela tvrdě Polynov, „mluvte!“

„Ano, ano,“ spěšně kývl tlouštík hlavou a tak trochu se strachem se podíval na Polynova. „Můžete úplně všechno. Samozřejmě, že vám to povoluji,“ dodal rychle.

„Takže hlásím,“ Morris udělal krátkou pauzu — „Jak bych to řekl. Je nás šest. Protivník je v podstatě zničen.“

„Přesněji.“

„Devatenáct zabitých, sedm raněných, pět blouzní a tři se schovali. Nestačili jsme prohledat celou základnu.“

„Takže vlastně vítězství… A co Guysmans?“

„Schoval se.“

„Kruci!“

„Co může udělat, když je sám?“

„Hm… Dobře… Na Zem jste podali zprávu?“

Morris se rozpačitě podíval stranou.

„Dlouho jsem čekal, ale…“

„Běžel jsem k vám. Tady byla Chris a… Odtáhli jsme vás sem, protože tady je velitelské stanoviště a…“

„Chápu. Když jste se vrátil, tak už byla radiostanice zničená?“

„Ano.“

„Samozřejmě. Na Guysmansově místě bych udělal totéž. Už víte, proč světlo blikalo?“

„Nešťastná náhoda. Chris strašně zeslábla a omdlela, potom to přece jenom spojila, jenomže…“

„Já jsem do toho bouchla ramenem…“

„Poškodila…“

„Tonic,Chris!Promiň,Morrisi… Drobečku…“Polynov donutil dívku, aby zdvihla hlavu. „Drobku, já… měl jsem se hned zeptat, co tě…“

„Bolí… ,“ Chris se ostýchavě usmála. „Ne, ne, já už jsem úplně v pořádku! To jsem na tebe nevystřelila já, ale můj strach.“

„Na to, Chris, zapomeň. Morrisi, jsou postavené stráže?“

„My čtyři jsme tady. Pátý hlídá energocentrálu, šestý chrání nás. Jo, a tady je jeden strážný, který se nám vzdal a tvrdí, že vy…“

„To je Amin. Je to těžký případ… Dobře. Vraťte mu zbraň, teď se nám takový spojenec může hodit. Mně se však nelíbí, jak jsou rozestaveny stráže. Kterýkoli bandita, jestliže nemá srdce až úplně v kalhotách, může…“

„Mně se to taky nelíbí. Jsou tu ještě další lidé, kteří…“

„Kdo?“

„Bývalí vězňové,“ Morris se přezíravě ušklíbl. „Ti, co okamžitě po osvobození zalezli do škvír.“

„Výborně! Najít! Rozdat jim zbraně, ať loví zbylé bandity.“

„Tý špíně dát zbraně? Vždyť s radostí uznali Guysmanse za führera!“

„To teď nevadí. Teď jsme silní my. Nemají jinou možnost, než nám pomáhat. Teď se s radostným řevem vrhnou plnit jakýkoli náš rozkaz, jenom aby se rehabilitovali.“

„Jak chcete, Polynove. Já bych těm strašpytlům nedůvěřoval a…“

„Právě proto jim teď můžeme důvěřovat. Strach o svou vlastní kůži strašně pomáhá správnému chápání věcí. To mi věř.“

Morris cosi zavrčel, ale dál už neodporoval.

„Můžu jít?“

„Ano.“

Morris odešel.

„Chris, hlídej vchod,“ řekl okamžitě na to Polynov. „Doktore, k vám mám několik dotazů. Zatím se k ničemu jinému nehodím.“

V tlouštíkových očích se opět zableskl strach. Třesoucí se rukou vytáhl z kapsy brýle s prasklým sklem. Nebyl schopný si je hned napoprvé nasadit, zvládl to až na třetí pokus.

„Vy… Vy mě znáte? Mě, Li Berga?“

„Lékaře, na jehož místo jsem na základnu nastoupil? Samozřejmě. Kdo jiný mohl Morrisovi říct přesný počet banditů, kteří se zachránili?“

„Aha, to máte pravdu. Co jste se chtěl zeptat? Já…“

„Uklidněte se. Já vím, že jste zaplatil svůj zločin, nebo svoji hloupost, říkejte tomu jak chcete. Kdo konkrétně stojí za Guysmansem?“

„Nevím. Čestné slovo!“

„Věřím vám. Je to škoda, že to nevíte.“

„Já… Ne! Oni… Neskrývám, že moje přesvědčení…“

„Formou sice velmi inteligentní, nicméně však fašistické…“

„Ne! Vlastně ano. Máte pravdu,“ hlas se mu zadrhl. „Ne, ne, jenom ne fašistické, jenom nepoužívejte to slovo! Kromě toho jsem…“

„Nikdo se vás nechystá soudit,“ nečekaně měkce řekl Polynov.

Chris stála u dveří a nechápavě se dívala na oba debatující.

„Já nic nechápu,“ rozhodla se nakonec zamíchat do rozhovoru. „Doktor Li Berg je zrovna takový vězeň jako my všichni. Rval se spolu s námi…“

„Ano, je právě takový, ale ne úplně,“ přerušil ji Polynov. „Je to tak, doktore?“

„Máte pravdu, máte,“ zašeptal doktor.

Vzrušení ho přešlo a s ním zmizely i jeho síly. Ztěžka dosedl na židli.

„Ptejte se, všechno vám řeknu. Nesmím nic zatajit.“

„Drahý Li, už jsem vám řekl, že tady není soud a vás nikdo nesoudí. Ještě jednou vám říkám: Uklidněte se. Už jsem se dostatečně vzpamatoval a můžu vám odpustit nepříjemné vyprávění. Řeknu to za vás. Opravte mě, jestli se někde přesně netrefím. Dobře?“ Li Berg mechanicky přikývl.

„Tak,“ Polynov přivřel oči. „Byl jste vynikající specialista, ale měl jste velmi reakční názory. Neskrýval jste to, naopak, byl jste na to pyšný. Kromě toho jste měl zkušenosti z kosmu. Je to tak?“

„Ano. Ale odkud… Nemůžete přece znát mou minulost!“

„A jednoho krásného dne,“ pokračoval Polynov, „vám dali velmi přitažlivou nabídku. Rok…“

„Půldruhého.“

„Půl druhého roku práce na výzkumné základně v pásu asteroidů. Za šílené peníze. Dokonce vám bylo divné, jak velké peníze vám nabídli.“

„Ano, bylo mi to divné a…“

„A souhlasil jste, i když vám leckteré věci neseděly. Například jakási tajemnost, obestírající celý projekt.“

„Správně.“

„No, tak anebo jinak, ocitl jste se tady a rázem vám bylo jasné, že to není žádná vědecká stanice…“

„To jsem pochopil ještě dřív, daleko dřív! Nás odborníky vezli pohromadě. Bože, vždyť to byli fašisté! Ale úplně všechno se vyjasnilo až tady.“

„Promluvili vám do duše. Důkladně a přátelsky. V duchu vašich teorií vám vysvětlili, proč jste tady. Zpočátku se vám ten plán dokonce líbil…“

„Ne!“

„Ale ano!“

„Máte pravdu… ,“ několik vteřin se Li Bergovy rty bezzvučně pohybovaly. „Máte pravdu,“ vrátil se mu opět hlas. „Některé aspekty toho plánu v sobě skrývaly racionál

ní jádro. Jednotná vláda nad všemi národy světa, jediný duch, jediný cíl… Jenže ty metody, ty metody!“

„To vás odstrašilo. Jakmile jste pochopil, jaká cena se bude muset zaplatit za uskutečnění těchto idejí…“

„Tvrdě jsem protestoval! Jsem proti…“

„Dlouze vás přemlouvali. Všemi možnými způsoby. Vy jste však…“

„Nedal jsem se přesvědčit. Jsem rozhořčený profanací významných filozofických idejí a také jsem jim to otevřeně řekl!“

„A oni vás za to převedli do továrny. Abyste poznal, co to je pracovat před ústím lightningu.“

„A oprátky… ,“ zašeptal Li Berg.

„Do té doby, než jsme sem přiletěli my, tam s vámi pracovali bezcharakterní, negramotní vojáci, sebraní po všech cizineckých legiích.“

„Odkud to všechno víte?“

„Vždyť je to tak prosté. Kdo je nenahraditelný pro uskutečnění první etapy operace — ,Kosmický bůh’? — Zaprvé stavaři, kteří vybudují základnu. Jsou mrtví. Na Zemi si myslí, že jsou někde zavření. Za druhé bylo potřeba sehnat chlapíky bez cti a svědomí. Strážné. Vybrali je zřejmě z cizineckých legií. Lepší zdroj nemohli najít. Pak bylo zapotřebí najít pracovníky do továrny, kteří budou současně vojáky. Legionáři nemají práci v lásce. Tihleti vojáci–otroci pocházejí ze stejné kloaky neokoloniálních válek. Sehnat je nebylo těžké. Být teď řemeslným zabijákem je poměrně velmi nebezpečné. Za třetí byli potřeba odborníci. Jako třeba vy. Vybírali ty, kteří sami už předem věřili guysmanskému neofašismu. Samozřejmě, že v tak složité situaci to nešlo bez omylů, jakým jste například vy. Byl tu ještě jeden — elektronik.“

„Heribert?“ vykřikl Li Berg. „To v žádném případě! Ten přesvědčený…“

„Provedl to šikovněji než vy. Souhlasil, přijal práci i přísahal. A… Hned první den, co jsem se tu objevil, přišel ke mně zjistit, co jsem zač. Jak napoprvé, tak i napodruhé kolem mě chodil jako kolem horké kaše. Skoro už jsme se domluvili, ale pak mu něco zabránilo přijít potřetí. Zřejmě přece jenom vzbudil podezření. Ať už tak nebo onak, jemu děkujeme za své zachránění. On v kritický moment zlikvidoval světlo na celé základně. Byl to velmi schopný člověk. Dokonce mu došlo, že v továrně by světlo mělo zůstat. „Stejně jsme měli štěstí,“ Chris si tichounce povzdychla. Dveře byly pootevřené a dívka koutkem oka dávala pozor na schodiště. Její pozornost však byla plně upoutána rozhovorem.

„Stejně jsme šťastlivci, když to dopadlo, tak jak to dopadlo,“ zopakovala svou myšlenku.

„Šťastlivci,“ Polynov se rozesmál a spokojeně si všiml, že smích nevyvolal v jeho hlavě zvonivou bolest. „Samozřejmě, že jsme šťastlivci. Ale nejenom to. To je všeobecný omyl, že hrubá síla se nedá zdolat. Taková síla je v podstatě slabá. Opírá se o primitivní automaty v lidském hávu, ale ne o lidi. Ne, uvědomte si, v stísněných prostorech kosmu je shromážděno několik desítek banditů, kteří se vzájemně nenávidějí. Neustálé sledování, nervy napjaté k prasknutí, vždyť i tupci musí být jasné, že když se postaví proti celému lidstvu, je to šílené riziko. Ke zničení takového ,kolektivu’, který je na hranici pomatenosti, nejsou potřeba bomby, na to stačí šikovná panika. Nemáme čas, proto to říkám hrubě a zjednodušeně, ale je to tak. Jak vyvolat paniku a využít jí, to byl hlavní úkol. A tady jsme měli štěstí.“

„Jenže už ho nemáte!!!“

Chris vykřikla. Pozdě! Část stěny se nehlučně otočila a Guysmans je měl na mušce.

Pohledem přikázal Chris, aby vstala. Podřídila se mu, jako by byla zhypnotizovaná. Z jejích kolen sklouzl lightning.

„Hru jste prohráli,“ vítězoslavně vykřikl Guysmans. „Ostatní jsem zablokoval v továrně, zrádce je mrtev. Radiogram jste odeslat nemohli, a tím je všechno vyřešené!“

„Jsi, Guysmansi, hlupák,“ Polynov si upravoval pod hlavou polštář, jako by se nic nestalo. Dokonce se ani na nepřítele nepodíval. „A víš proč?“

Guysmans strnul. Roztřásly se mu rty.

„Ty si ještě dovoluješ!?“ zachroptěl.

„Prostě ti chci ukázat ještě jednu tvoji chybu.“

Na Guysmanse byl strašlivý pohled. Celý se třásl.

„Ne! Víc chyb není! Ne!“ zařval.

„Ale je. Velkolepý kopanec do zadku tě čeká, až se to stane.“

Na holé Guysmansově lebce naběhly žíly.

„A ještě jednu chybu jsi udělal,“ řekl pomalu Polynov, „a dá se říct, že osudnou…“

Zpomalil svou řeč a díval se upřeně Guysmansovi do očí.

„Nevidíš totiž, co se teď děje… za tvými zády! Střílej!“ zařval Polynov.

Guysmans se otočil, jako by ho bodla vosa. V tom okamžiku ho udeřil do zátylku přesně hozený polštář. Do uší se zařízl řev. Udeřil do nervů jako do strun. Byl to řev, o kterém se zdálo, že ho člověk jako Polynov nemůže ze sebe vydat.

Guysmans zdvihl najednou ruce, chytil se za krk. Strašlivým úsilím utrhl límec košile, až si podrápal krk, a pak upadl na podlahu.

Li Berg se chytil za srdce a sklouzl ze židle. Chris se vrhla k lightningu.

„Nemusíš,“ řekl Polynov. „Je mrtvý.“

Li Berg, úplně vyvedený z míry, popolezl až ke Guysmansovi. Pak zdvihl hlavu a podíval se do tajné chodby, kde samozřejmě nikdo nebyl. Potom se podíval ještě jednou na Guysmanse.

„Je mrtvý,“ řekl ohromeně. „To je zázrak…“

„Není,“ odpověděl tichounce Polynov, který v té chvíli bojoval se slabostí, která se na něj navalila. „Dal mi šanci, a já ji využil. Nervy! Zabilo ho leknutí. Nevydrželo mu srdce…“

„Bože můj, nervový šok. Je mrtvý… Mrtvý!“ Li Berg se stále ještě nemohl vzpamatovat. „Proč nás nezabil hned?“

„Proč? To je divná otázka… Zabil ho rys povahy, vlastní všem diktátorům. Jsou to pozéři!“

ODCHÁZEJÍCÍM SE MUSÍ ODPOUŠTĚT

Na světě je hrozně moc různejch děr a Naira není z těch nejhorších. Za oválem okna vichr míchá rmut, žlutou pěnu mlhy a sírových mraků. Vypadá to, jako by se vzduch v místnosti vlnil nápory rozběsněného větru zvenčí. Samozřejmě, že nic takového se nemůže stát, protože základna je právě tak hermeticky uzavřená jako konzerva. Ostatně, je v ní taky tak těsno. Z Königova přístroje, který je namáčknutý na stěnu, je slyšet vytí, pištění, cvakání, štěkání, kašel, brumlání, štěbetání, jako kdyby v elektromagnetických polích planety pracovaly stovky posměváčků. Když člověk zavře oči, lehce si je představí jako stádo šílených kamenožroutů zpívajících chorál nezemskými hlasy. Vším tímto halasem prosakuje mírňoučké pípání Stronginových signálů. Jejda, teď to musí být nepohodlné v transportéru! Ostatně celý tenhle samum by nepřevrátil ani plachetnici, tak je vzduch na Naiře řídký. Jenže dnů, kdy je pěkně, je tady setsakra

málo.

„Malá filiálka pekla,“ brblá König a sundává z hlavy sluchátka. Říkal to snad už stokrát. „Víš, co jsme zač? Misionáři poznání.“

To je něco nového. Odtrhl jsem oči od šachovnice, na níž si Drobek zřejmě připravuje věžový mat.

„Z planety na planetu se přeléváme jako voda, z kamínku na kamínek,“ Königovy přimhouřené oči míří do špíny za oknem. Na přístrojovém panelu se odrážejí kontury jeho kulatého obličeje s odstávajícím světlým vousem. „A asi takový význam to taky má.“

„Tak proč jsi tady?“

„Chtěl jsem si prohlédnout světy.“

„No a co?“

„Podíval jsem se. Jenže jsem je viděl z futrálů. Změna je jenom v nich. Loď je jeden futrál, základna, transportér další. Jsme futráloví lidé. Svobodní jsme jenom na Zemi.“

„Kterou však, když přijmeme a rozvedeme tvou myšlenku, můžeme taky považovat za futrál, jenže za trochu rozměrnější.“

König se na mě podíval.

„A víš, že máš pravdu? Byl jsi někdy na Tahiti?“

„Ne „

„Já taky ne. A poslyš, proč jsme tady a ne tam? Tam je moře, nádherná děvčata, slunce, květy, ptáci tam zpívají…“

„Tady štěbetají atmosféráci. I kameny tu zpívají. Nám průkopníkům závidějí milióny dětí. Až se vrátíme, tak jim budeme vyprávět romantickou pohádku o Naiře.“

„Já budu vykládat pravdu,“ König nafoukl tváře. „Tři lidé v konzervě a to nepočítám kybera. Na oběd, snídani i večeři jsou jenom lyofylizované koncentráty. Člověk stále vidí jenom vaše ksichty! Povzbuzující procházky ve vichrech tyhle bláznivý planety. A samá práce, práce a zase práce!“

„Děcka tě budou napjatě poslouchat s rozzářenýma očima. A ty jen tak mimochodem začneš vykládat všechny ty drobné dobrodružné historky, které se udály tobě a všem ostatním účastníkům vaší výpravy.“

„Nezačnu!“

„Začneš! Nezáživné věci se rychle zapomínají. Tak to totiž u lidí chodí.“

„Varlen se blíží,“ řekl König a pečlivě přitom poslouchal pípání signálu. „Varlen Strongin a jeho kamení. Vejde sem, řekne maximálně dvě tři slova a pak zase strčí nos do těch svých minerálů. A já si možná budu chtít zahrát mariáš. Jen tak na chvilku. Jak říká klasik — za pošmourných dnů hráli…“

Samozřejmě, že König po obědě žádný mariáš hrát nebude. Sedne si ke svým grafům a tabulkám. Jiní lidé do takových zapadáků ani nepřilétají.

„Ts–s,“ samozřejmě odporuji. „Naslouchá ti nové pokolení. A jestli se dozví, že hrdina a průkopník Walter König sní o mariáši… To je nepedagogické. Vem si příklad ze mě. Jakmile mám volno, hraju s Drobkem šachy. Je to hra založená na myšlení, je ušlechtilá a plně odpovídá obrazu mužného výzkumníka dálných světů… Drobku, kamaráde, nějak dlouho ses zamyslel nad svým tahem.“

„Nechtěl jsem rušit váš rozhovor.“

Drobkův hlas byl plný uctivosti.

„To není rozhovor, to je jenom klábosení.“

„V tom případě šach.“

Drobek vystrčil zpod sebe tlapu a posunul figuru.

Půlmetrový Drobek se ze všeho nejvíc podobá zlatisté, půvabně vzorované želvě, na první pohled nepříliš pohyblivé. Ve skutečnosti je Drobek vším jiným než tím, čta se zdá na první pohled. Jak se kdysi říkalo na staré Rusi: „Musíš s ním pud soli sníst, abys věděl, jaký je, a mohl ho mít rád.“ Mnoho lidí toho není schopno. Našemu biologickému já se příčí sblížení s tvorem, jehož předkem byl parní stroj. Jenže, kde není přátelství, tam nemůže být pochopení. Říká se, že všichni kyberové jedné třídy jsou totožní. To je pitomost! Ani se mi nechce jí odporovat, tak je hloupá. Znám se s Drobkem tak dávno, že cítím jeho náladu, dokonce i když mlčí. Některým lidem se zdá, že je to mystika. Říkají: „Jaký výraz mohou mít optoelektronické oči a vibriové antény? To by se mohlo říkat i o vysavači, že se umí smát!“ Mají pravdu, když zapomeneme na to, že i lidské oko je optický systém. A jak se v něm odráží duše!

Drobkův tah mě donutil se zamyslet. Naštěstí nemají kyberové fantazii, a to mi pomohlo vyhnout se matové situaci. My všichni se vždycky snažíme vyhnout matovým situacím. Připravil jsem si nečekaný tah, když se pípání změnilo na zpěvavý zvuk a nad vchodem se rozzářilo červené světélko. V přestupní komoře zabublal vzduch a za necelou minutu se dveře otevřely. Vešel Strongin a při chůzi si rozepínal skafandr. Okamžitě zavoněl prach, který nebyl schopný zlikvidovat žádný vysavač. Prach se držel záhybů kombinézy jako klíště. Ostatně to nikomu z nás nevadilo. Prach tady byl sterilní. Celá planeta byla sterilní. Neplodná, jednotvárná a nudná. Kdyby se vás někdo zeptal, na co ji člověk potřebuje, určitě by to nebyla jednoduchá odpověď. Ale to ještě nic neznamená. Jakýsi starý mudrc, dokonce možná Sokrates, přesvědčoval své bližní, aby se nezabývali takovým nesmyslem, jako je pozorování nebeských světel. Aby je nic neodpoutávalo od daleko důležitějšího pozorování — poznávání vlastního já.

Vak s dalšími vzorky hodil Varlen jako obvykle do kouta. A König se jako vždy odtrhl od analýz mimozemských chórů a požádal Varlena, aby nepřinášel do místnosti kdejaké harampádí. Varlen Strongin jako obvykle pokrčil rameny.

„Kam to mám dát?“

Měl pravdu. Nikam jinam vzorky před roztříděním není možné dát, jedině kdyby je rozložil po poličkách v laboratoři a obýváku. König cosi zabručel a tím všechno skončilo. Musím poznamenat, že jsme spolu vcelku dobře vycházeli. Mám takové podezření, že to nebylo jenom díky našim měkkým náturám, ale také kvůli tomu, že není příjemné hádat se v přítomnosti někoho cizího. A můj Drobek byl pro ně oba přece jenom tak trochu cizincem, kterému se nedalo jen tak jednoduše říct — Kšc! — a hádat se s ním jako s člověkem — ne, to taky nešlo.

„Půjdu udělat oběd,“ řekl jsem a vstal. „Drobku, zapamatuj si partii, potom ji dohrajeme.“

Fráze o tom, že udělám oběd, je jen tak pro formu. Ohřát koncentráty a rozložit je na talířky trvá asi tak jednu minutu. Sedli jsme si ke stolu, a jakmile jsme ukojili největší hlad, obrátil se, jako obvykle, König ke Stronginovi:

„Nenašels šestiprstý otisk mimozemšťanovy nohy?“

Varlen otázku ignoroval. Proto jsem se zeptal já, jestli mu nevadila bouřka.

„Bouře jako bouře. Stihl jsem toho dost. Objevil jsem vzácnou asociaci,“ Varlen zlehýnka ožil.

Vždycky ožije, jakmile se začne mluvit o práci.

„Podivuhodná parageneze: kasiderit je tam pohromadě s chromitem. Chápete to?“

Pokusil jsem si to představit, ale nepodařilo se mi to. Moje mineralogické znalosti jsou na to příliš malé. Nicméně jsem se, samozřejmě, zatvářil udiveně.

„No ano,“ potvrdil Varlen. „Přesně tak! Je to strašně zajímavá planeta.“

„Asociace, parageneze… ,“ zádumčivě řekl König. „Dřív lidi hledali prosté a všem pochopitelné věci. Diamanty, zlato, stříbro a jiné poklady. A teď? Pro diamant se Varlen ani neshýbne.“

„Ale ano. Můžou v něm být zajímavé plynové bublinky a kromě toho potřebuju srovnávací materiál.“

„No vždyť to povídám. Všechno je takové prozaické.“

„Něco jako tvoji atmosféráci.“

„Mno, jak bych to řekl… Ostatně něco o poezii. Jak se vám líbí takovýhle verš: Hřmící mědí se stal snům podobný narval!“

„Tys začal psát básně?“ Varlen dokonce přestal žvýkat.

„To není podstatné, čí jsou to verše. Důležité je, jaké jsou. Mají rým, je tam stal — narval. A nejen nějaký narval, ale snům podobný.“

„Něco v tom je,“ souhlasil jsem. „Odkud to máš?“

„Odtamtud,“ König ukázal hlavou k oknu, kde už houstly stíny. „Nadiktovali mi to.“

„Kdo?“

„V tom je ten zádrhel. To není můj verš, ani kohokoli jiného, ledaže by jeden varlenovský kamínek vyznával lásku druhému. Od atmosféráků to je.“

König se opřel o opěradlo židle a spokojeně si prohlížel naše lehce znepokojené obličeje.

„To není žádná legrace,“ řekl nakonec Varlen.

„Taky neříkám, že to je nějaká sranda. Dodal jsem vám zcela exaktní vědecký fakt. Co se na mě díváte jako roboti na Rafaelovu Madonu? Občas se dají zachytit docela logické skupiny signálů, dalo by se říct, že to je přímo rádiové vysílání. Jen tak pro čisté svědomí se je vždycky snažím dekódovat a dnes mi například vyšlo doslova tohle:

Hřmící mědí se stal snům podobný narval.

Musím ovšem přiznat, že všechno ostatní byla jenom změť zvuků a úplně nesmyslný blábol.“

„Kecáš,“ řekl Varlen.

„Mám ti ukázat počítačové výpisy?“ rozhořčil se König. „Upravil jsem jenom několik písmen.“

„Nekecá,“ řekl jsem, „na křídlech pozemských baboček jsou všechna písmena abecedy a všechna čísla od nuly do devítky. A tohleto je zřejmě podobný případ.“

„Ano,“ řekl König. „Přesně tak. Nebudu se divit, jestli se někde v přírodě nachází obraz Varlena upřeně zírajícího do polarizačního mikroskopu.“

„No, v tom případě… ,“ Varlen zatřepal prsty ve vzduchu. „O něčem bych věděl. Písmový granit, kameny s krajinkami , eroze skal vytvářející sochy, to všechno znám. Tak proč by atmosféráci nemohli mluvit ve verších?“

Pustil se spokojeně do dezertu.

Když jsme dojedli, zlikvidoval jsem špinavé nádobí a vyšel ven. Drobek se prosmýknul za mnou. Bylo to prapodivné, ale bouře utichla. Studené večerní nebe bylo plné hvězd. Nápadně se podobalo pozemskému večernímu nebi. Což mi připomnělo, na jakém pětníku se vlastně ve Vesmíru plácáme. Pohled na hvězdné dálky ve mně vždycky budil nostalgické pocity samoty. Nekonečné množství zářících světů, magnetické ohně nekonečna, ke kterým to duši tak táhne, jako by tam byl slibovaný ráj. S námahou jsem odtrhl oči od nebes. Horizont uzavíral řetěz smutných pahorků, všude kolem bylo pusto a prázdno. Chlad planety jako by zatékal až do skafandru. Drobek mi drcl do nohy a otřel se o můj bok. Na oplátku jsem ho poplácal po zádech. Nikdo ho to neučil. Nikdy. Možná že to odkoukal od nějakého psa.

Spolu jsme se vydali na staveniště. Už zdálky prosvěcovala temnotu přívětivá světla kyberů. Jejich výrobek se tak trochu podobal pevnosti, protože některé přístroje, které tam měly být instalované, vyžadovaly otvory ve tvaru střílen a zářezů. Kyberové mi na první pohled připadali pomalí, asi jako buvolové nebo krtci. Nicméně pracovali velmi rychle. Ani to jinak nešlo, lásku k práci měli vloženou do programů jako instinkt. Vykonaná práce jim přinášela požitek, nicnedělání je skličovalo. Což je pro nás velmi výhodné a efektivní. Hranaté obrysy kyberů ozařovala přízračná modrá aureola. Tatáž modrá záře osvětlovala i nás oba s Drobkem. Elektrizace je na téhle planetě obrovská a činnost kyberů ji zřejmě ještě zesilovala. Záhyby mého skafandru, které se o sebe třou, září droboučkými blesky. Je to krása, nicméně je to jediná krása, kterou je tady možné vidět.

Hlavní kyber podal hlášení přesně podle instrukcí. Bylo tady všechno v pořádku, žádná bouře nemohla ničemu uškodit.

„Pokračujte,“ řekl jsem.

Kontrola byla pouhou formalitou. Ovšem formalitou tady nebylo pouze zadání celé činnosti.

„Nejvyšší čas, abychom i my něco udělali,“ řekl jsem Drobkovi. „Jseš připravený?“

Byla to zbytečná otázka. Drobek udělal půvabný fosforeskující přemet. Proletěl vysoko nade mnou. Dobře věděl, že se mi to moc líbí. Stavební kyberové jsou hloupí, Drobek ne. Základní program mají však stejný, proto se vždycky snažím, aby Drobek nebyl nikdy bez práce, i kdyby to měly být jenom šachy. Člověk se dokáže sám zabavit třeba nekonečnými úvahami a přemýšlením, fantazírováním. Je potřeba jenom umět dávat si otázky. Drobek to taky umí, jenže v poněkud ohraničených mezích. Nuda ničí nás právě tak jako kybery.

Než jsem se otočil k základně, Drobek obkroužil kolem mě ohnivou smyčku a jeho vibriony se přitom chvěly.

„Copak?“

„Otázka: Futrálovitost má jenom fyzickou podstatu?“

„Futra… Aha, ty myslíš to, o čem jsme se bavili?“

„Ano!“

„Jak bych ti to jen vysvětlil…“

Drobek není filozof, zřídkakdy dává otázky, a jestliže ano, většinou odpovídají úrovni pětiletého dítěte. O to je leckdy obtížnější na ně odpovídat. Mechanicky jsem podrbal na skafandru místo, kde mám zátylek.

„Futrálovitost. Nicméně to není tak špatný terminus technicus. Každý je uzavřen do své vlastní individuality. Bez toho by neexistovalo žádné ,JA’. I když leckdy se chce člověku moc a moc tuhle nehmotnou skořápku rozbít! Navíc je každý z nás uzavřen ve svém obalu vzniklém kulturním a sociálním vývojem… Nicméně to se spíš vztahuje

k minulosti. Každý je zajatcem své planety. Vlastně byl…“ Rozhlédl jsem se po pochmurném obzoru, nebi posetém jasně zářícími hvězdami a zamrazila mě hluchá tma mezi nimi.

„Ne, futrálovitost, to je…“

Drobek naslouchal schoulený u mých nohou.

Veliké nebe, copak už mluvím sám se sebou? Vždyť kyber je náš výtvor, naše odštěpené já. Žije však svým vlastním životem, který je pro nás v mnohém tajemstvím.

Vzpomněl jsem si, že se s Drobkem budu muset rozloučit, a bylo mi to moc nepříjemné. Bůhví kvůli čemu jsem se ohlédl. Kyberové už dodělávali střechu, ze střílen vylétávaly záblesky, které vydává roztavený písek a kamení, z něhož odlévali monolitické kryty registračních aparatur, které tady zůstanou. Právě tak jsme to už udělali na dalších čtyřech bodech planety. Tahleta stanice je poslední. Zakonzervujeme ji a s ní i kybery. Možná že se někdy někomu budou hodit. Vézt je nazpátek je neekonomické a ostatně i nepotřebné. Střední doba života libovolného kybernetického modelu je sedm let, pak už je morálně zastaralý. I Drobek je už zastaralý a taky tady zůstane. Ví to. Bylo by nečestné mu to neříct. Ví to a dotýká se ho to. Vím moc dobře, ať si říká kdo chce co chce, že moje jednání se moc podobá zradě, ale co můžu dělat? Zákony technického vývoje a kosmické ekonomie jsou neúprosné. Odpovídající instrukce a příkazy jsou jenom odrazem jejich požadavků. Kdyby byl Drobek opravdovým drobkem, vzal bych si ho do kapsy, i kdyby mi za to měli zrušit létání do vesmíru za „používání tabulkového materiálu k osobním účelům“. Jenže Drobek váží skoro tunu, a kdyby se to vzalo zcela exaktně kolem a kolem, tak na Zemi nemá co dělat. Všichni se nakonec dřív nebo později rozloučíme. Dokončíme poslední stanici, sbalíme tábor, dokončíme průzkum planety. Na to padne minimálně ještě měsíc. To je celá věčnost. Máme zodpovědnost za všechny, které jsme si ochočili. Avšak jak je to s těmi, jež jsme vytvořili? Dnešní večer je překrásný, lepší si ani nemůžu přát. „Můžeš,“ řekl jsem a odvrátil jsem se.

Drobek nadskočil a jako modravý meteor zmizel ve tmě. Vydal jsem se zpátky k domu. Tam bylo všechno v pořádku. König seděl se sluchátky na uších a čaroval s přístroji. V opačném koutě seděl Strongin, oči upřené do mikroskopu. Ani mě nevzali na vědomí. Stáhl jsem ze sebe skafandr a taky jsem si sedl na své místo.

Viditelnost byla perfektní, žádné poruchy, jenom všechno blikalo a slévalo se do pruhů. Drobek pádil tam, kde se pomalý nairský večer ještě neujal vlády. Drobkovi je jedno, jestli je kolem něj den nebo noc. Denní světlo jsem potřeboval já. Jemu nevadí ani bouře, některé pouze paralyzují spojení. Jako třeba ta dnešní. My pak zbytečně ztrácíme čas. Teď bylo potřeba ho dohnat.

A Drobek doháněl zameškání, až se mi dělaly mžitky před očima. Makal perfektně a není jeho vinou, že spojení na Naiře není nejideálnější.

Oznámili nám, že tenhle nedostatek průzkumných kyberů u nejnovějšího modelu už odstranili. Používá se neutronové spojení, které je absolutně spolehlivé v jakémkoli pekle. Očividně tomu tak bylo, nicméně radost jsem z toho neměl.

Nakonec se udělalo světlo a Drobek přibrzdil. Všechno bylo mdlé, bez lesku, jako na staré, špatně vyvolané fotografii. Žlutavé nebe bylo kalné. Okrouhlé vrcholky hor měly tu nejnevýraznější šedivou barvu a jejich vrásčité záhyby se rozmývaly mlhou. Mělké číše meteoritických kráterů, nad kterými Drobek plachtil, hradby písčitých dun, úbočí skal a hroudy kamení, to všechno, úplně všechno bylo tak nezřetelné, smutné a jednotvárné, až oči bolely. Všechno bylo žlutošedé, tmavošedé, špinavě hnědé, zaprášené, tak podobné všemu ostatnímu, co jsme už tady viděli, že se chtělo až zívat. Oči však všechno sledovaly s obvyklou pozorností a nyní už navyklou lhostejností. Moje oči byly oddělené ode mě vzdáleností, můj pohled nesený Drobkem klouzal po povrchu planety. To, co jsem viděl, i to, co viděl Drobek, se zapisovalo.

Byl vhodný okamžik podívat se na tenhle svět jeho očima.

Obrazovka vybuchla barvami. Stovky odstínů všech barev duhy se po ní jen míhaly. Byly tak obvyklé a přece tak nečekané. Bylo velmi těžké rozeznat skály, nízká pohoří, krátery, které jsem viděl před chvílí. Nebe se stalo proměnlivým, abstraktním obrazem. Takhle ho viděl Drobek v ultrafialové, infračervené, rentgenové a jiných částech spektra. Desítky obrazů najednou ze zcela jiného světa, z jiného vesmíru. Jak může být ta strašlivě plápolající dálava tím nudným, nehybným nebem, které mě ještě před chvílí nutilo zívat? To čarovné, kobercovité, mnohobarevné vzorkované tekoucí bahno má být tou suchou a jednotvárnou vrstvou písku? Jaká je vlastně realita? Kde je naše realita, ta lidská, co ji máme odnepaměti?

Dva roky mě učili, abych se uměl orientovat v symbolech téhle mnohoznačné reality. Lehce rozeznávám jednotlivé obrazy. Vidím desítkami očí v jediném okamžiku. Jsem schopný odlišit, který kámen září luminiscencí v ultrafialové oblasti, odkud vychází mohutný proud gama–záření. Bohužel, ani jeden operátor není schopen dlouho vydržet takové napětí a čarování. Nejsme na to stavění. O všech zajímavých anomáliích nám potom budou referovat počítače. Samy vyhodnotí jednotlivé zápisy. Všechno závažné a zajímavé jsme dostávali díky Drobkovi a počítači přímo „na talíři“. To jsou zvláštnosti strojově lidského systému poznání. Jen jsme se museli rozhodnout, co je vlastně pro nás zajímavé a důležité. A vlastně co? No právě. CO?

Jakmile se mi unavily oči, vypnul jsem Drobkovo vidění. Po obrazovce opět plula kalně šedivá krajina, tak obvyklá na této planetě. Odpočinul jsem si a opět se připojil na Drobka. Odpověděl mi na to spokojeným pohvízdáváním. Pohonil jsem ho v různých režimech, abych si udělal představu o povrchu a všech ostatních zákonitostech dané části krajiny. Tak jsme pracovali dobře tři hodiny.

„Je už nejvyšší čas jít si schrupnout,“ protáhl se König a sundal z uší sluchátka.

„Moment, ještě chvilku, ještě dodělám jeden vzorek,“ jako vždycky zabručel Strongin.

König výbojně načechral své světlé vousky. Přerušil jsem spojem s Drobkem. Teď dokončí tenhle kousek povrchu Nairy samostatně. Tak bude moci jakýkoli budoucí výzkumník, až udělá opakovaný snímek, velmi rychle zjistit, který okrsek povrchu se změnil. Jenže ona to není úplná pravda. Žádné druhé snímkování nebude potřeba, protože ho bude v pololetních intervalech dělat sám Drobek. Kvůli tomu mu předáme počítač. Necháme tady všechno, co už morálně zestárlo, i když to bude schopné pracovat ještě velmi dlouhou dobu. I Drobek bude pracovat — znova a znova bude oblétávat pustou planetu a v osamocení bude plachtit nad jejími horami a dolinami. Bude tak létat rok za rokem, dokud se neporouchá. Vzpomene si na mě?

Nakonec i Varlen dodělal svou práci a tak teď tiše večeříme.

Naše ložnice připomíná cisternu, jak rozměry, tak i tvarem. Když jsem si lehal, ptal jsem se sám sebe, co by se mi tak chtělo číst. Ruka se sama natáhla po Buninovi, tom vynikajícím a přece tak osamělém spisovateli dávné minulosti. Jeho próza přitahuje. Ledový svit hvězd nad temnými alejemi, křečovitá objetí těch dvou, pak rozloučení — a před nimi už není nic, vůbec nic. Smutek cizí lásky a cizích ztrát jde se mnou celé světelné roky a dostihuje mě tady uprostřed hvězd, které tak ledově zářily nad alejemi. Paměť navrací právě takový večer, já zase vidím, jak Lídina ruka padá dolů, jak se odvrací její bolestí stažená tvář, jak ona milovaná a nemilující odchází, vzdaluje se, já s vyschlým hrdlem se dívám za ní a v černém nebi nade mnou se rozpíjejí chvějící se bodavě chladné hvězdy. Ten dávný zážitek díky času už skoro zasutý v zaprášeném koutku paměti tady najednou ožil. Proč? Co vlastně hledáme v dalekých světech a co nenacházíme sami v sobě?

Lampičku zhasínám poslední. Varlen už dýchá pravidelně. Má ženu, kterou neviděl dva roky, a přesto klidně spí. König se nepokojně převrací, přemýšlí si o něčem, co se týká jenom jeho. V noci zůstává každý sám. Tiskl jsem se ke stěně a cítil, jak vibruje. Venku zase řádí vítr. Je tam nepředstavitelná zima, neútulno a samota! Ani jediná duše na triliony kilometrů kolem, jenom vítr, kamení a hvězdy. Kamení, vítr a hvězdy na věky věků. Kamení, vítr , hvězdy…

Ne, ještě je tam Drobek. A bude taky až do skonání věků. Loď pro nás přiletí za třicet sedm pozemských dní a my odletíme. Nikdy se už nevrátíme. Na nebi zůstane malá hvězdička, na kterou budeme vzpomínat, že to je tam, kde je kamení, písek a samota. Všechno jednou skončí. Venku hučí vítr, je to vítr samotář, navždy jenom vítr. Už tam nejsme, je mi teplo, koráb nás odnáší a kolébá se, hvězdy padají jako listí. Je dobře, zeje tu hodně lidí a všechno máme ještě před sebou. Lidé. Lída. Drobek. Kyberové ryjí, kyberové staví, lidé přicházejí, lidé odcházejí, přesně tak jako odtud odejdu i já.

No co? Roztopím kamna, naleju si něco dobrého. Bylo by fajn koupit si psa.

Do snu mi skučí vítr, samotářský buninovský vítr. Jak dlouho mám ještě čekat? Jak teskné je čekání… Třicet sedm dlouhých dní, třicet sedm dní, třicet sedm dní…

Ráno zase řádil vítr, zase a zas. Nakonec kyberové dodělali stavbu, teď už jsme jenom museli zabudovat registrační aparaturu, zakonzervovat kybery a vydat se do těch míst planety, která jsme ještě neměli nasnímkovaná. O dokončení stavby mi kyberové referovali ráno před snídaní. König se holil, Strongin vrčel na nepohodu, za okny poletovaly obvyklé větrné víry plné písku a prachu, skrz který jen taktak probleskovalo svítání. Byl to čas vhodný na pobyl v posteli a ne k vykonávání nějaké práce nebo pohybu. Posnídal jsem a vyšel ven. Chtěl jsem převzít nově postavený objekt.

Vzduchem létal prach a písek. Být to pozemský vítr. musel bych se jistit, abych vůbec mohl jít, jenže to byl nairský vítr, takže se dalo jít normálně. Místní slunce o sobě nedávalo znát ani tou drobounkou skvrnkou světla, ale tma vcelku nebyla. Nejspíš by se tomu dalo říkat soumrak. Došel jsem k objektu. Budova byla tam, kde být měla. avšak kyberové zmizeli. Zřejmě se schovali uvnitř. Obešel jsem celé opevnění zvenčí a přesvědčil se. že všechno je dokončeno na výbornou. Jinak to ani být nemohlo. Sekající písek šustivě narážel na masivní stěny a odtékal odváděcími žlábky. Připomínal mi malého hádka. Vystoupal jsem po schodišťátku ke kupoli, otevřel vchod a sestoupil dolů. Uvnitř bylo taky všechno v pořádku, s jedinou výjimkou: kybery jsem nenašel.

Bylo to tak hloupé, že jsem se motal z kouta do kouta, jako by se kyberové mohli někam schovat, a potom jsem je bezděčně zavolal rádiem. V éteru smutně třaskali atmosféráci, a to bylo všechno, co jsem uslyšel místo odpovědi.

Úprkem jsem vyběhl ven a znovu použil rádio. Matoucí mlha skrývala vše, co bylo dál než deset metrů. Nikdo na mé volání neodpověděl. V tom okamžiku jsem si všiml napůl zasypaného řetízku stop. Zcela jednoznačně patřily kyberům. Rozeběhl jsem se po nich. Kyberové šli v přímce. Bohužel na kamenitém svahu se stopy ztratily.

Necítil jsem nohy, jak mě bolely, ale pádil jsem k základně, dokud nevystoupila z hustého soumraku. Pocit ztráty se rozšířil i na ni. Měl jsem pocit, že by taky mohla propadnout zkáze a já bych tu na věky věků zůstal sám.

„Kyberové zmizeli,“ vypálil jsem ze sebe ještě na prahu.

Okamžitě se ke mně otočily nechápavé tváře obou mých přátel. Neuteklo ani pět minut a uháněli jsme v transportéru. Z dálky nás doháněl Drobek, kterého jsme přivolali. Strojem to házelo ze strany na stranu v zatáčkách. V kouřovém závoji sírové mlhy probleskovala rozervaná úbočí skal. Volal jsem kybery. Měl jsem přitom takový pocit prázdnoty, jaký občas bývá jen ve snu.

„Nemohli se zbláznit?“ světlé Königovy vousky sebou poškubávaly za sklem přilby.

Neodpověděl jsem. Zdálo se mi, že jsem se zbláznil. Buď já, nebo ten kouřově poletující, blýskající se chaos, chrchlající v sluchátkách výboji a rachotem.

„Nic se neděje! Nemohli dojít daleko,“ Varlen tiskl knipl a mířil přímo na sever.

„Nemají kam zmizet. Nejsou to žádné jehličky.“

„Jestli se neschovali,“ řekl König a neustále se ohlížel.

„Proč by se měli schovávat?“

„Proč by měli utíkat?“

„Nikoli proč, ale kvůli čemu. Neznají otázku proč. Naopak.“ Můj vnitřní hlas mi zněl cize. „Nevědí, proč jsou tady, proč vznikli a proč musejí stavět. Avšak perfektně vědí, kvůli čemu je to všechno: Kvůli práci.“

„Jdi do háje s filozofií,“ König se naštětil. „Mám strach, že bez Drobka nenajdem ani špičku vlastního nosu.“

Měl pravdu, lokátor nám oslepovaly výboje. Naklonil jsem se dopředu a vyslal jsem myšlenkové volání Drobkovi. Zdálo se mi, že se zdálky ozvalo:

„Jsem tady a spěchám.“

„Hele, tady jsou!“ vykřikl Strongin.

Na lokátoru před ním tancovaly modravé tečky.

Nadhodil transportér a skočil s ním přes skálu. Vrazilo nás to do sedadel a myšlenky se mi díky té ráně pomíchaly.

„Jenom rychleji, jenom rychleji,“ pomyslel jsem si.

Buď přestalo tolik foukat, nebo v té kotlině bylo závětří, ale bylo tu daleko lépe vidět. Z prachové clony vystoupily obrysy tmavých siluet. Kyberové šli pomalu, ale úporně. Šli po přímce, jako by byli zhypnotizovaní, slepě poslouchající. Kdesi uvnitř mě zamrazilo, když jsem ten obrázek uviděl.

Varlen nad nimi opisoval stále se zmenšující kružnice. Vykřikoval jsem všemožné povely, jenže ty ponuré kusy napůl oduševnělého železa kráčely dál absolutně nevzrušeně. Kyberové obcházeli jenom překážky a nebezpečná místa.

„Teď je řada na tobě,“ vykřikl Varlen.

Naletěl níž a já seskočil dolů. Běžel jsem ke kyberům. Postavil jsem se jim do cesty a roztáhl ruce. Zdvihnout člověka nebo přeskočit ho nemohli, alespoň podle teorie to tak bylo. Jenže to už jsem věděl, že teorie je jen teorie. Když jsem si uvědomil, že se řítí přímo na mě, bylo už na útěk pozdě. Nic se však nestalo. Ani nezpomalili. Prostě mě jenom obešli. Všichni tři. Jako bych byl kámen nebo sloup. Cosi jsem na ně křičel a znova jim zahradil cestu. Výsledek byl stále stejný.

Úporně mě ignorovali, což bylo tak ponižující, že jsem se na ně málem vrhl se zaťatými pěstmi.

Ustoupil jsem a ocitl se u transportéru. Mlčky jsem si nastoupil.

„Zastav je,“ zařval Varlen, „třeba násilím!“

Sám jsem byl ochotný použít zbraň, jenže jsme žádnou neměli. To jenom ve sci–fi jsou rozvědčíci ověšeni všelijakými blastery. Při normální práci ve vesmíru ještě nikdo žádnou zbraň nepotřeboval. Varlenův pohyb předběhl všechny mé myšlenky. Jeho normálně kamenná tvář zbělela zuřivostí. Vrhl transportér proti kyberům střemhlav. Když už se utrhne kliďas, tak je to vážné. König drapl Varlena za ruce. Já taky. Mašinou to trhlo, a v tom okamžiku jsme všichni vystřízlivěli. Naše ruce zmrtvěly na kniplu. Varlen se sesypal a transportér letěl nakloněný doleva a cukal sebou jako šílené, ale už zkrocené zvíře.

„Přesedni si,“ zavelel tiše König.

Varlen se podřídil. Třásl se. König plavně otočil transportér.

„Vždyť to je příhoda pro děti…“

Mašina bleskově prolétla nad kybery, otočila se a prolétla před nimi jako meteor. Zase a zase… Kyberové přibrzdili před tou létající přehradou. Pokusili se ji obejít z boku, ale König tam odklonil houpání svého smrtonosného kyvadla.

„Tak to bysme měli,“ řekl unaveně. „Co dál?“

„Pokusím se je vypnout,“ vymáčkl jsem ze sebe.

„Nenapadnou tě?“

„Nevím.“

„V tom případě vymysli něco lepšího.“

Se stejným účinkem mi mohl popřát dobrou noc. Pokračovali jsme se svištěním v pucování vzduchu.

„Pusťte nás,“ ozvalo se najednou ve sluchátkách. „Překážka v programu.“

„V jakém programu,“ zařval jsem. „Jak to, že jste si dovolili odejít? Co se s vámi stalo? Tak mluvte!“

Jakmile jsem uslyšel jejich hlas, tak jsem se zaradoval, že jsem zapomněl, s kým mám tu čest.

Řeč stavebních kyberů, jejich navenek rozumné jednání, to je jenom soubor standardních programů. Rozumu nemají víc než počítače z minulého století. Proto nejsou schopni odpovědět na sérii složitějších otázek.

Odpověděli mlčením.

„Jaký program právě plníte,“ opravil jsem se.

„Jsme v činnosti.“

„Cíl činnosti?“

„Základní. Pracovat znamená dobře, nepracovat znamená špatně.“

Konečně mi to došlo. To je nadělení! Náš vlastní, perfektně připravený program lásky k práci, který jsme do nich vložili, se teď obrátil proti nám? Jestli je to tak, tak jsme dostali pěknou morální facku. Jen klid. Klid. Všechno je potřeba vyjasnit si podrobněji.

„Pracovat znamená stavět. Ano nebo ne?“

„Ano.“

„Ale vy utíkáte. V čem je logika?“

„Utíkáme, abychom mohli stavět. Splněním programuje logika dodržena.“

Tak s elementární logikou je všechno v pořádku. K čemu tedy došlo? Že by byl problém v motivaci? Že bych zapomněl vymazat minulý program a oni spěchají na minulé místo?

„Umístění stavby?“

„Ukážou nám.“

„Kdo?“

„Oni.“

„Kdo konkrétně?“

„Nevíme. Víme, že máme konat. Umíme stavět. Víme — je to potřeba! Dobrá planeta. Lidé odcházejí, kyberové zůstávají. Dlouhodobá činnost. Všechno odpovídá cíli.“

Potřásl jsem hlavou. Takovou informaci si člověk musí přebrat. König zastavil transportér. Kyberové se nepohnuli. Varlen se na ně díval s vytřeštěnýma očima. Jeho zrychlený dech hvízdal ve sluchátkách.

„Stavět,“ zavelel jsem. „Tady! Podle původního programu.“

Manipulátory kyberů se okamžitě poslušně zahryzly do zaprášených kamenů. Ulehčené jsem si oddechl.

„Zastavit práci! Proč jste se dřív nepodřizovali mým příkazům?“

„Odporují základnímu programu.“

„V čem je rozpor?“

„Konzervace je nečinnost. Nečinnost znamená špatně.“

„Kdo vám řekl o konzervaci?“

„Oni.“

„Oni? Kdo jsou to oni?!“

„Oni.“

„Kdo vám přikázal odejít?“

„Základní program.“

„Měním. Přikazuji: Domů! Rychle!“

Ani se nepohnuli.

„Proč neplníte program?“

„Odporuje základnímu programu. Konzervace je špatně. Práce je dobře.“

Hergot! Dialog s papoušky! Rozmluva se šílenými kybery, tou karikaturou nás samých. Nicméně teď bylo o čem přemýšlet. Vcelku už se mnohé objasnilo, jenže to světlo bylo tmavší než noc. Je to zcela jednoznačná porucha příkazových systémů, porušení priorit. Prokletá planeta! Něco prorazilo ochranu odpovídajících center a odtud pochází veškerý tenhle blábol. Jenže odkud se dozvěděli o našich plánech? A proč to na ně tak zapůsobilo? Co s nimi budeme dělat?

Podívali jsme se s Königem na sebe. Rozhodil rukama. Tak co, využijeme rozporů v příkazech a pokusíme se je zvládnout pomocí priorit.

„Stavět!“

Opět se podřídili. Tak to musí být, když mají chuť k práci do sebe vtlučenou jako hřebík do dřeva. Zvlášť když jsme lo tak pevně zafixovali. Vylezl jsem z transportéru a přiblížil se k nim. Odhadoval jsem, jak co nejvhodněji vypnout velícího kybera. Není to tak jednoduché. Vypínač je dobře chráněný před všemožnými náhodnými situacemi. Jestli je práce nepohltila úplně, tak… Uhýbal jsem před záblesky výbojů a úlomky, které odlétaly od jejich manipulátorů.

Pozdvihl jsem klíčový pulsátor, abych odblokoval ochranu, a vykročil jsem ke kyberovi, který sebou nepříjemně trhl.

„Nebezpečí! On nedovolí! Nesmí se!“

Cosi s jekotem proletělo prachovým oblakem a jako kámen spadlo mezi mě a kybera.

Drobek!

Roztáhl gravištíty, vypadal v té chvíli jako rozčepýřená kvočna, a s rozběhem mě překryl svým tělem.

„Vysvětlím! Vysvětlím! Jenom mě vyslechni v klidu!“

Zapotácel jsem se a upadl mi pulsátor. Zezadu už přibíhali Varlen a König.

„Co… Co mám vyslechnout?“

„Oni jsou… Jiní kyberové. Tihleti jdou k nim. Nechte je a všechno bude v pořádku!“

Když v hlavě vybuchne bomba, je nejlepší zavřít oči a pomalu počítat do deseti. To jsem taky udělal.

„Hřmící mědí se stal snům podobný narval,“ blesklo mi hlavou.

To znamená… Tohle byl onen zdroj pravidelných signálů. Z toho to vyplývá.

„Povídej… ,“ řekl jsem a pootevřel oči. Obraz světla byl rozmazaný a roztřesený. „Povídej, Drobku.“

Rozhovořil se. Mluvil jako velmi vzrušený člověk a teprve po víc než jedné vteřině se jeho hlas stal jasným a zřetelným hlasem kybera vyšší třídy.

„Na téhle planetě žije velké množství kyberů. Bez lidi, sami! Nevědí, odkud jsou, jsou tu jenom pověsti o těch, kteří se sem mají vrátit. Žijí čekáním a jenom kvůli tomu pokračují v žití. Pozvali nás, abychom se k nim připojili, až nás opustíte. Jsou ochotni nás naučit pokračování rodu v potomcích, aby vás tu měl kdo čekat, až se vrátíte. Tak to bude v pořádku pro všechny. Pro nás, protože budeme celou dobu fungovat. Pro vás, protože tady na vás bude čekat velké množství kyberů. Pro ně, protože spolu budeme silnější. Museli jsme to udělat, když tu zůstaneme sami. Jenže stavební kyberové se polekali konzervace. Vinu nesu já. Špatně jsem jim všechno vysvětlil, takže jakmile se stali nepotřebnými, okamžitě spěchali k těm druhým, divochům. Byl v tom však i váš základní příkaz nejvyšší efektivnosti! Tak se to stalo. Promiňte.“

Pomalu jsem zavřel oči. Místo myšlenek a pocitů mnou zase cloumala vichřice nejasností. Něco jsem přece jenom pochopil. Co se stane s opuštěnými kočkami a psy? Buďto zahynou, nebo se připojí k divokým zvířatům. To je přece úplně jasné!

Neznámí mimozemšťani toho nevěděli o opuštěných kyberech o moc víc než my, ale museli právě tak jako my brát v úvahu ekonomiku a zákony technického rozvoje. Copak jsme ve Vesmíru sami? Nechali tady své kybery, právě tak jako je na planetách necháváme my. Jejich kyberové se od našich lišili v jednom jediném, uměli totiž vyrábět sami sebe.

Možná že je všechno jinak. Neznámý rozum perfektně věděl, co se stane s opuštěnými kybery, a využil této své znalosti k jakýmsi svým vlastním cílům. Nebo si prostě myslel, že takový postup je mravnější vůči těm, které vytvořil a ochočil. Pak se možná nemohli, nebo včas nestačili vrátit a pak… Tohleto je přesně způsob, jak se rodí nehumanoidní civilizace…

Mávl jsem rukou, abych donutil Königa a Strongina zůstat na místě. Podíval jsem se na Drobka vyčítavě:

„Tys mi ani jednou ty kybery neukázal!“

„Ne. Zaměřil jsem je, ale jak jsem měl vědět, že vás zajímají. Nikdo se na ně neptal.“

Správně! Tam, kde není otázka, není ani odpověď. Samozřejmě, koho z nás mohlo napadnout, že tady může existovat jakási civilizace? Drobek je jenom kyber. V tom se podobá psům, kteří jsou schopní pro člověka vyhrabat cokoli ze země, ale lhostejně půjdou kolem briliantu. Vždyť člověka taky nezajímají zahrabané kosti. Byl však Drobek upřímný až do konce? Hloupost! To je otázka. Z rangu těch, jestli je člověk schopný vytvořit to, co sám není schopen chápat.

Dlouho jsme se na sebe navzájem dívali a najednou se mi zazdálo, že Drobek má na krajíčku, kdyby toho byl schopen.

„Drobku,“ tiše jsem se zeptal, „bylo by ti bez nás moc zle?“

„Velmi.“

„Chtěl jsi se vyhnout samotě. Ale ne, nemusíš mi odpovídat. Na tvém místě bych to udělal právě tak.“

„Co to povídáš?“ zasyčel Strongin. „Co tu plácáš za nesmysly? Jasný případ neposlušnosti, svévole…“

„Š–š,“ König ho vzal za ruku. „Opouštíme–li je, máme právo cokoliv od nich požadovat? Kdyby nás takhle někdo nechal… Podívej!“

Mimoděk jsem se také ohlédl. Nad námi, právě jako nad kybery viselo nekonečné cizí nebe, vítr za tu chvíli navál drobné závěje písku u našich nohou. Všechno kolem byla jenom dusivá mlha a vichr.

Cos to natropil, Drobku, pomyslel jsem si, cos to natropil? Teď tady zůstaneme léta. Neodejdeme, dokud nebudeme vědět všechno o těch druhých kyberech. Budou to pozoruhodná léta objevů, ale budou to taky skličující roky tmy, písku a větru. Nikdo z nás se jim nevyhne, my sami se jich nevzdáme. Brzy tady bude moc lidí, strašně moc lidí.

„Drobku,“ řekl jsem, „vždyť my tady teď zůstaneme s tebou.“

Kyber chápe okamžitě a odpovědí mi byl nadšený kotrmelec, ještě jeden a další. Do průzoru mé přilby ťukal písek. Odvrátil jsem se.

IQ TEST

Péter stále ještě otálel, i když měl bez jakéhokoliv váhání vejít k Evovi a vzbudit ho, kdyby náhodou spal. Okamžitě se mu měl přiznat, že inženýr astronaut Péter Zsoldos má halucinace.

Stalo se to v jednom z těch vzdálených oddělení, kde jenom nudná vibrace připomínala blízkost anihilátorů prostoročasu. Hned vedle byla uzavřená síla, schopná roztrhat menší planetu. Vědomí se v těchto úzkých, skoupě osvětlených a drnčících průchodech mělo mimoděk na pozoru.

Péter se cítil normálně. Určitě by ho udivilo, kdyby zjistil, že v něm, vládci celého tohoto obludného stroje, dříme stejný nepokoj, jaký pociťoval jeho daleký předek, když ho příroda přesvědčovala o své moci údery blesků či zápachem dravce na lovecké stezce.

Už dokončoval obchůzku, když ho zarazilo tiché pokašlávání, zvuk, který tady nemohl být.

Otočil se.

Nic a nikdo. Prázdná chodba, matný email stěn, zmijovitě vypadající trubky a kabely. Fyzicky pocítil na svém obličeji dotek cizího pohledu.

„To jsi ty, Olegu?“ křikl nervózně Péter.

Chodba mlčela. Péter byl sám, úplně sám v útrobách mírumilovně pracujícího stroje.

Hned za okamžik Péter pochopil nejapnost, dokonce trapnost svého chování a odhodlaně vykročil k místu, odkud se ozval zvuk. Kabelu s přístroji si přitáhl blíž, čímž chtěl dát najevo, že je ochoten a schopen odstranit jakoukoli kašlající, kýchající nebo chichotající se závadu.

Neudělal ani dva kroky, když od stěny odfičelo cosi bleskurychlého a neforemného. Paměť zafixovala jenom jakési klubko černého dýmu. V okamžiku, kdy to mizelo za rohem, blýskly po něm z tmavé hlubiny oblaku dvě krvavě rudé oči.

Jakmile vynesly strnulé nohy Pétera na plošinu, kde zmizelo to „něco“, rozhlédl se. V obou směrech nebylo nic jiného než zrcadlově se opakující roztřesené chodby. Udýchaný Péter je proběhl obě až do konce. V tom okamžiku si s hrůzou uvědomil, že vzdálenost těchto míst od obytných místností hvězdoletu je nepříjemně veliká.

Příhoda byla, samozřejmě, zcela jednoznačná. Stávalo se i dřív, že námaha z dlouhého letu se odrazila na nervové soustavě astronautů. Péter nebyl schopný vzpomenout si na jediný případ, kdy by měl halucinace.

Tím horší je jeho nynější stav. O události musí říct lékaři, to znamená dědkovi Evovi. Co bude následovat, není obtížné si představit.

Ani se nedá vypovědět, jak se začal litovat. Je to nespravedlivé, nespravedlivé, nespravedlivé! Proč zrovna on? A jak se to vůbec mohlo stát, když se cítí právě tak dobře jako vždycky?

„Eve, spíš?“ tiše se zeptal přes zavřené dveře.

Zbytečná otázka. To je jasné, že v tuhle pozdní hodinu lodní lékař a biolog expedice vyspával. Musel si odpočinout po namáhavých dnech na Bisseře. Třeba ho není nutné budit zrovna teď?

Péter se podrbal na bradě a přemýšlel. Musí zajít k lékaři, to je jasné. Musí mu říct, co se stalo, to je taky jasné. Ale je něco jiného přijít k němu teď, nebo trochu později? Je v tom velký rozdíl! Jeho reakce teď určitě nebudou v normě. Jestliže si odpočine, vyspí se, pak možná…

Je rozhodnuto! Pevným krokem došel Péter do své kajuty, svlékl se a ulehl. Už neměl třesavku. V kajutě bylo ticho. Nic mu tu nepřipomínalo rychlost, kterou se loď řítila směrem k Zemi.

Za několik minut usnul. Měl, jak se to u astronauta očekává, pevné nervy.

Nicméně spal špatně. Tam, na Zemi, kde se ocitl, ležel v hamace, která se okamžitě změnila v pavučinu. Zamrazilo ho u srdce, přestože pavouk nebyl na dohled, ale musel se každou chvíli objevit. Péter věděl, že je tady někde hned vedle, protože cítil dotyk chlupatých tlap. Nemohl se pohnout. Nejhorší na tom všem bylo, že pavouk byl neviditelný. Potom se Péter díval do mikroskopu, přičemž stále ještě ležel v pavučině. Byla to jeho poslední šance nevyletět od zkoušky, na které záviselo úplně všechno. Mikroskop ukazoval místo pavouka Evův knírek, jeho výbojný, zrzavý knírek.

Péter si v zoufalství namlouval, že to třeba není poslední termín, i když ve snu dobře věděl, že poslední je. Se strašlivým úsilím odhodil starý mikroskop, aby si mohl vzít nový. Mikroskop upadl a kutálel se jako koule. Tahle koule se blýskala, napuchla a byl z ní ledový plamen. Péterovo srdce se zajíklo, protože to nebyl plamen, ale neutronová hvězda.

„Tak takhle vznikají galaxie,“ blesklo mu v mozku paralyzovaném strachem.

Nějaký šum přetrhl Péterovu můru. Vyskočil z postele a zaposlouchal se. Srdce vyděšeně bušilo, ale skutečnost překonala sny. Zřetelné údery a něco podobného výkřikům se rozléhaly nablízku. Možná že to bylo v koupelně, která je hned vedle. Péter vyletěl na chodbu. Bylo to tak. Někdo proklínající bušil zevnitř na zamknuté dveře koupelny. Péter trhl dveřmi a odtamtud, jako kocour z pytle vyletěl Oleg.

„Kdo má takhle blbý vtipy,“ zaječel a nedal Péterovi možnost, aby se vzpamatoval. „To máš pěknou zábavu, humor na úrovni améby, vtípky jeskynních troglodytů!“

„Oni měli dveře?“ zeptal se Péter, který se stále ještě nemohl vzpamatovat.

Otázka byla tak hloupá, že se na sebe podívali.

„Hele, necháte lidi vyspat?“ uslyšeli zezadu čísi nespokojený hlas.

Skříply dveře a do chodby vystrčil hlavu Ev. Pomrkával rozespalýma očima.

„Co je to tady za blázinec?“

Obhlédl oba polonahé astronauty.

„Olega tady někdo zamkl,“ roztržitě zabrblal Péter.

„Cože!?“ řekl Ev. „V reaktoru nikoho nespálili? Tak to je už nejvyšší čas. Podle mě!“

„Fakt je ten, že dveře zavírali s chichotáním,“ zabručel Oleg. „Chtěl bych vědět…“

„Veliké a záhadné tajemství,“ kývl Ev. „Jsme v hvězdoletu nebo kde?“

„To mohl udělat vadný uklízeči kyber,“ napadlo Pétera.

„Ale,“ Evovy oči se zablýskly. „Žehlička obklopená galaktickým mrakem se zlověstně přikrádá k pantoflím spícího astronauta… Ostatně, Pétere, cos to udělal se svými pantoflemi?“

„S čím?“

Všichni se dívali Páterovi na nohy. Na jeho děravé, purpurovými skvrnami pokryté bačkory.

„Do háje zelenýho,“ povzdychl si Oleg. „tady je přímo našlapáno samými vtipálky.“

„Hele, Pétere, číms je tak zřídil?“

„Eve,“ Páterův hlas se zlomil, „potřebuji si s tebou promluvit.“

„To je nesmysl!“ Ev zahodil pás myogramu. Zachytil se za přepínač a zůstal na něm viset. Kýval se sem a tam.

„Jaký přízrak? Diagnost mě přesvědčuje, že jsi zdravý jako rybička a já tý truhle věřím.“

„Věř mi…“

„Jsi silně nervově podrážděný, ale nic víc. Základní reakce…“

„A co ty bačkory?“

„Co bačkory? Co s tím mají společného bačkory? Propálil sis je něčím…“

„Čím?“

„Kompotem!“ zařval Ev. „Borščem! Co vlastně ode mé chceš? Vtipálků je tady jako much. A všichni si vymýšlejí recese. Budí lidi uprostřed noci… Stíny zabitých se chichotají a zamykají dveře… Teď ti dám takovou dávku prášků na spaní, takovou dávku… Je to tady jako u blbejch!“

Natáhl se ke stolu, ale ampuli do ruky vzít nestačil. Ve dveřích stál Anton Rychetský. Stál a díval se takovým pohledem, že se Páterovi chtělo v tom okamžiku zmizet.

„Tak,“ kapitán udělal pár kroků k Evovi. „Mám k tobě takový maličký dotaz jako k biologovi a lékaři naší expedice. Může se například myš změnit ve čtvrtý rozměr?“

„Antone,“ Evovy oči byly kulaté, „vy jste se taky přidal k recesistům?“

„Recesistům? Ptám se tě: Kde jsou zvířata?“

„Zvířata?“

„Ano, zvířata!“

„ZBissery?“

„Z Bissery.“

„Tam, kde mají být. Proč?“

„Jen tak. Prostě tam nejsou.“

„Jakto… nejsou?“

„No to bych právě chtěl vědět.“

„To přece… To není možné!“

„Je to pravda.“

„Antone, to není možné! Co je to za hloupé fóry?!“

Ev se podíval na Pétera, jako by se chtěl přesvědčit, že s ním sdílí stejné rozhořčení. Pak se znovu podíval na kapitána a barva se mu ztratila z tváře. Kapitán zřejmě neměl ani tu nejmenší náladu na žertování.

„Ano,“ pomyslel si Péter a prohlížel si zpoza Eva vitalizační zvony, „jestli se tady někdo zbláznil, tak to alespoň nejsem já. Aspoň to!“

Po celé hale se táhly malé i velké průhledné sarkofágy, ve kterých automaty udržovaly prostředí nezbytné k tomu, aby exempláře získané na Bisseře zůstaly živé, ale přitom spaly. Minimálně třetina sarkofágů byla prázdná. Nejen tak jednoduše, ale vyzývavě prázdná, protože v jejich průzračných kopulích zely rozlehlé díry velmi solidních rozměrů.

Na ovládacím pultu svítila zelená světýlka, která znamenala správnou práci vitalizačních automatů. Jejich pomrkávání připadalo Péterovi výsměšné. Opožděně a jakoby ublíženě blikaly signály systému udržování života, které už neměly co kontrolovat.

„Tak jak bys to vysvětlil?“

Odpověď nepřicházela. Ev byl tak bledý, že jehonarezlý knírek vypadal teď jako ohnivý jazyk.

„Není nutné se příliš vzrušovat,“ kapitán mu dal měkce ruku na rameno. „Jestli se nemýlím, zmizeli švihovci, civkáči, asfetové, trojáci, takoví ti… jak se vlastně ta havěť jmenuje?“

„Misandrové,“ zašeptal Ev.

„Ano, misandrové. Pseudohadi tu zůstali. To by mohlo něco znamenat?“

Ev zavrtěl hlavou.

„Vitalizační úroveň uspávání se udržuje ve všech hermetických kupolích na průměrné optimální statistické úrovni pro daný druh,“ Ev mluvil monotónně, jako kdyby přednášel při hodině biologie.

„Z toho vyplývá možnost, že pro dané individuum může být daná úroveň nízká a stvoření se probudí. V tom případě kontrolující automat okamžitě zvýší dodávku směsi… Což neudělal. Nic z toho nechápu… Vypálit díru do zvonu je možné jenom jiskrovým výbojem!“

„A nemohlo některé z těch zvířat…“ začal kapitán.

Ev však zoufale zavrtěl hlavou.

„Já je viděl na lodi,“ z ničeho nic řekl Péter.

Všichni se k němu otočili. V krátkosti jim vyprávěl o svém setkání s „přízrakem“.

„To byl jistě cívkáč,“ utrousil zamyšlený Ev.

„Ne,“ odporoval Péter. „Cívkáče znám. V žádném případě to cívkáč nebyl.“

„To není důležité,“ řekl tiše kapitán. „To Eve znamená, že to nejsi schopen vysvětlit?“

„Ne.“

„Dobře. Budeme tedy jednat bez vysvětlení. Vyhlašuji

poplach.“

U vchodu do kabiny vzal Ev kapitána za loket. „Měl bych jedno vysvětlení. Nechtěl jsem o něm mluvit před Péterem.“

„Ano?“ Ev cítil, jak se napnuly svaly na kapitánově ruce.

„Kapitáne, zvířata se sama ven dostat nemohla. To je vyloučené. Antone, někdo je musel pustit!“

„Víš, o čem mluvíš?“

„Právě proto trvám na celkové prověrce stavu posádky.“

Kapitán setřel pot z čela, jež se mu tam najednou objevil.

„Koho podezříváš?“ zeptal se hluchým hlasem.

„Kdybych právě teď nevyšetřil Pétera, řekl bych, že to byl on. Jenže Péter to být nemůže. Nechci na to ani myslet. Někdo zamkl Olega. A Péterovi propálil kyselinou pantofle.“

„Jenže já ti v žádném případě,“ tvrdě řekl kapitán, „žádné povolení na celkovou prohlídku nedám.“

„Ale…“

„Eve, požár se nedá hasit, když si hasiči mezi sebou povídají, že žhář je mezi nimi!“

V tu chvíli stál Péter na svém postu a rozpačitě si prohlížel své zápěstí. Tam, kde prochází žíla, měl tečku velmi podobnou té, co zůstává po injekci.

„To je nějaká pitomost. Jenže dá se to vůbec říct?“

Zpočátku nikdo nepochyboval o tom, že pochytat jakási hloupá zvířata bude strašně jednoduché. Brzy se však s tímhle bludem museli rozloučit. Hospodářství hvězdoletu zaujímalo několik čtverečních kilometrů. Při konstruování lodi nikoho nenapadlo, že se může stát lovištěm. Jednou nebo dvakrát se jim podařilo vylekat stvoření, které okamžitě vzlétlo nad pronásledovatele a skrylo se ve zmatku pater, výtahových šachet a průchodů. Protože jediným létajícím exemplářem fauny Bissery na lodi byl misandr, zcela jednoznačně to musel být on. Jenže kam zmizeli ostatní?

Návrh na přeprogramování kybernetických uklízeček na hledání uprchlíků Ev okamžitě zamítl, protože dobře věděl, že obyčejné kybery není možné poslat lovit bílkovinné tvory, mající v podstatě stejný základ jako lidé. Biologické automaty, s jejichž pomocí Ev lovil zvířata na Bisseře, byly v těsných prostorech lodě zcela nepoužitelné.

Čím víc o tom Ev přemýšlel, tím se mu to méně líbilo. Hypotéza o šílenci, který otevřel vitalizační komory, byla

nepříjemná, ale nakonec velmi pravděpodobná. Byl v ní však jeden malinkatý zádrhel. Dobře, předpokládejme,že někdo zvířata vypustil. A co dál? Vždyť vzduch Bissery se nepodobá pozemskému ani trochu. Jak tedy dýchají? Dýchají, to je fakt!

Se svými pochybnostmi se podělil nakonec s kapitánem.

„No počkej,“ ztuhl Rychetský. „Studoval jsi je a nevíš. čím dýchat můžou a čím ne?“

„Můžete mi to sice vyčítat, ale kdo drasticky zkrátil biologický program? Já vím. Vím. Mimořádná výzva ze Země. Samozřejmě, že jsme nepostradatelní. Jako vždycky! A jako vždycky v opačném koutě Galaxie. A co já? Co jsem mohl stihnout v tom zbytečku času? Vždyť je to úplný blázinec! Pospícháme, stále se někam ženeme. Dneska jedna hvězda, zítra jiná. Jedem, jedem… Máme toho moc. Není čas… A jaké jsou výsledky? Nemyslete si, prosím vás, že se chci zbavit odpovědnosti, ale…“

„Máme naspěch, to je pravda. Jenže jinak bychom asi vůbec nebyli ve Vesmíru. Takže Bisseřani se nějak přizpůsobili?“

„Očividně mají značnou plasticitu metabolismu. A mají ji opravdu vysokou, když už se dokázali přizpůsobit…“

„Dobře, to se bude zkoumat, až je pochytáš. Máš nějaký nápad ohledně pastí?“

Společně posuzovali novou taktiku. Často je vyrušili pátrači:

„Kapitáne, na neznámých cestičkách Péterova panství jsme narazili na neznámé stopy nevídaných zvířat…“

Nakvašenou odpověď zarazil Péterův hlas:

„Dávno jsem vám říkal, že mám nedostatek kybernetických uklízeček. Nestačí odstraňovat prach.“

„No dobře, dobře,“ ironicky mu odpovídali. „Zavřeme nad tím oči, jenže kdo zavře oči technické komisi?“

„Nebuďte kuliferdové a nedělejte si legraci, to není prach, ale cigaretový popel. To tady potají kouřili mechanici.“

„Žádní mechanici, ale Evova zvířátka. Když už mohla utéct, tak proč by si taky nemohla zakouřit?“

Kapitán mrzutě stáhl zvuk. Byl značně vyvedený z míry. Zvířata na palubě mu nevadila, kam by se vrtla, ale mít na palubě šílence…

Jeho požadavek držet se po dvojicích přijali členové posádky s nedůvěřivým pokrčením ramen. Kapitána to uspokojilo — nikdo se nedovtípil, proč to přikázal. Kdyby něco zanedbal, tak by to byla jenom jeho věc. Kapitán ručí za všechno, ať se stane co se stane. Tak to bylo vždycky a tak to taky vždycky bude. Pro něj, kapitána, je to jediný správný způsob jednání: O všechno se starat, všechno předvídat, za všech okolností být na výši situace. Vždycky číhal na nepředvídatelné případy, teď si případ vyčíhal jeho. Není to známka toho, že už začíná být opotřebovaný? Kapitána zachvátil bezmocný vztek. Ne, ne! Ještě jim všem ukáže!

Komu? Zvířatům? Okolnostem? Sobě? Rychetský potlačil výbuch ještě dřív, než si toho Ev stačil všimnout.

„Možná že tenhle plán dá lepší výsledky,“ chladně si prohlížel podávaný náčrt, „vysvětli technikům, co mají udělat. Já svolám posádku.“

„Nebylo by marné se nasnídat,“ poznamenal Ev. „Abych mluvil za sebe, po všem tom blázinci jsem schopný sníst celého pečeného cívkáče.“

Když vycházel z místnosti, všiml si Pétera, který tam na něj zjevně čekal.

„Hele,“ řekl Péter a ukazoval mu zápěstí: „Možná že se mi budeš smát, ale sám jsem se nepíchl. Čestné slovo!“

Ev se pozorně podíval a udělalo se mu mdlo.

Snídaně začala s humorem. Brzy však nastalo až hrobové ticho, tak zamračený byl kapitán.

„Co mu je?“ šeptem se ptal Oleg. „Vždyť o nic nejde, jenom se nám rozutekla zvířata.“

„No jo, jenže teď se mu bude smát celá Galaxie,“ odpověděl soused.

„Smát se snad budou Evovi.“

„Odneseme si to všichni. Poslouchej, nezdá se ti, že se děvčata dneska nějak příliš navoněla?“

„Ty sis toho taky všiml?“

„Toho by si nevšimla snad jenom mrtvola.“

Kapitán zdvihl hlavu.

„Muso!“

„jsem jedno velké ucho, kapitáne!“

„Co máte za problémy s ventilací? Odkud sem jde ten zápach?“

„Já jsem si myslel, že naše milované dívky…“

Bouřlivý protest ho donutil zmlknout.

„To v žádném případě není voňavka!“

„My ženy se v tom alespoň trochu vyznáme!“

„Nechte toho!“

Všichni okamžitě ztichli.

„Brigáda vzduchozabezpečovacích systémů okamžitě oddělí…“

Kapitán nestačil dokončit větu, protože všichni najednou ucítili takový zápach, že na podlahu odletěly odhozené židle. Všichni vyskočili. A do toho zavyla siréna.

Ev a Rychetský seděli v křeslech kabiny zády k sobě, aby stačili kontrolovat všechny spěšně zapojené obrazovky. Oba měli nasazené masky, i když zápach zmizel právě tak rychle, jako se objevil. Byla to poměrně neškodná směs sirovodíku, metanu a bromovodíku.

Kamery postavili na všech významnějších křižovatkách a tamtéž se nacházely, těsně pod stropem, spolehlivé pasti. Teď už jim nezbývalo nic jiného než sedět a čekat, až se v zorném poli objeví některý z uprchlíků.

Míjely minuty a nic se nedělo. Selektor mlčel, lidé teď neměli náladu na vtipkování. Seděli za pečlivě zamčenými dveřmi, v křečovitě sevřených rukou drželi zbraně. Chránili životně důležitá centra lodi a čekali. Nikdo nevěděl na co.

„Konečně!“

Ev bleskurychle stiskl tlačítko. Tvor. který se objevil na obrazovce, strnul, jako by ucítil nebezpečí. Pozdě! Zvíře se už zmítalo v pružných siliketových sítích.

„Máme ho!“ vykřikl kapitán.

„No jo,“ ozval se Ev, „jenže bych chtěl vědět, koho…“

„Jak to koho? To je přece asfet.“

„Okřídlený asfet?“

„Okřídlený?“

Ano, zvíře zmítající se v síti mělo křídla. Přesně taková, jako má misandr, šest končetin, jako má asfet, a trubkovitý, lisý ocas, jaký nemá nikdo…

„Eve,“ v kapitánově hlase zněla prosba, „jsi přece biolog. Ty jsi je lovil. Tak mi to nějak vysvětli!“

Evova tvář byla mrtvolně bledá.

„Eve,“ kapitán s ním zatřásl jako s hadrovou panenkou.

„Podívej se!“

Tvor se uklidnil. Ležel jako tmavé klubko na podlaze, jenom jeho trubkovitý ocas se mírně chvěl. Ne! Nechvěl se! Kapitánovi spadla čelist. Konec ocasu se pomaličku, ale neodvratně rozdvojoval. Měnil se v něco, co se podobalo nůžkám. Hrany těchto podivných nůžek se zaostřovaly. Nůžky obemkly několik siliketových smyček a uzavřely se…

„Vždyť je to siliket,“ zděšeně zašeptal kapitán.

Ocas pustil smyčky. Nepoddaly se mu. Teď se měnila jeho barva, z hnědé do šedomodré. Nůžky se opět otevřely, oba si všimli, že „ostří“ se zkrátilo, a sevřely povolené záhyby sítě. Lidmi to trhlo, když uslyšeli křupnutí siliketu. Následovalo několik pohybů obratného, rozdvojeného, cvakajícího ocasu, a tvor ze sebe setřásl zbytky sítě. Obrazovka byla za okamžik zase pustá a prázdná.

„Hele,“ Ev se otočil ke kapitánovi, „dejte mi přes čenich! Já jsem přece idiot!“.

„Tys… z toho něco pochopil?“

„Jasně! Vždyť je to úplně jednoduché!“ plačtivým hlasem vykřikl Ev. „Mohou přestavovat své tělo!“

„To jsem viděl. Vlastně… Oba jsme to sledovali. Nicméně, ať se propadnu, jestli tomu aspoň trochu rozumím!“

„Podívejte,“ řekl rychle Ev, „neexistují žádní asfeti, misandři. Všichni jsou jedno a totéž. Je to totiž úplně jiný typ evoluce. Kam jsem dal oči?! To je grandiózní!“

„To je nad mé chápání,“ řekl suše kapitán. „Musíme něco udělat s uprchlíky.“

„Nejdříve musíme přemýšlet. To pochopíte. Není to tak složité. Sedněte si! Na Zemi je vlk vždycky vlkem, koroptev koroptví, améba amébou. Jenže jejich těla jsou v podstatě ze stejných buněk. Biochemické pochody se taky ničím neliší. Jsou součástí jednoho celku. Dá se to přirovnat ke sklenici, karafě, zrcadlu.“

„Zrcadlo,“ řekl mechanicky kapitán. „Samozřejmě, vždyť je to všechno sklo. Pozemská evoluce rozštěpila biologickou látku na tisíce, milióny nezávislých forem, které se nemohou měnit jedna v druhou. A tady to možné je.

Slon se na Bisseře může změnit ve velrybu nebo ve stádo králíků, protože je to jedno a totéž. Organismus, který mění tvar svého těla, na co se mu zlíbí. Všechno se to děje na rozkaz nervových buněk.“

„Na rozkaz?“

„Jasně. Na Zemi získává tvor ten který tvar podle přírodních podmínek. Tak pomalu, ale neustále vznikají nové druhy. Teď před chvílí jsme viděli, že oni to umějí dělat okamžitě a cílevědomě. A to objasňuje úplně všechno! Probudil se jeden jediný exemplář. Probudil se a vypěstoval si, jinak se to nedá říct, protiplynovou masku. Pak si nechal vyrůst nějaký nástroj na to, aby se dostal z komory. My bychom nástroj museli někde sehnat, on si ho vytvořil. Pak osvobodil ostatní.“

„To znamená, že tu žádného blázna nemáme,“ ulehčené si oddechl kapitán.

„Počkejte s tou radostí. Závěr z toho vyplývá jenom jeden!“

„Jseš si jistý? Možná že jim příroda…“

„Aby pracovali na sobě tak rychle a záměrně? Antone, podívejte se pravdě do očí. Zřejmě to bude rozum.“

„Rozum,“ kapitán se podíval na své zaťaté pěsti, „nejsem schopný si to poskládat v hlavě. Přece jsme se nemohli takhle děsivě zmýlit!“

„Ale mohli, Antone. Mohli! Jen si vzpomeňte. Rychleji. rychleji. Potom to všechno dáme dohromady. Potulují se tu jenom zvířata. Je to všechno evidentní. Proč se zdržovat? Automaty nedají obětem šanci se vzpamatovat. Bleskurychlý skok, dávka univerzálního uspávacího prostředku, a bude to v pořádku.“

„Na Bisseře nejsou žádné příznaky civilizace!“

„Pochopitelně, že tam nejsou města, stroje, cesty. K čemu by jim taky byly? Tvorové, kteří mohou změnit své tělo v nástroje, přístroje, materiály, jakmile si zamanou, to nepotřebují.“

„Eve, to není možné. Živá hmota není schopná dát rozvinuté civilizaci to, co potřebuje.“

„Ano? Jako kdyby příroda nevytvořila tryskové motory, léčiva, radiolokátory, baterie daleko dřív, než jsme na to přišli my! Máte vůbec představu, čeho je schopna živá hmota, když ji řídí rozum? Ta z našeho hlediska prapodivná, absurdní civilizace je možná daleko dokonalejší než ta naše. Mimochodem, já bych se z komory ven nedostal. A vy taky ne. Nebylo by to kvůli tomu, že bych byl hloupější, ale proto, že bez strojů, přístrojů a nářadí nejsem nic. A oni mají vždycky všechno s sebou. Mimo jiné prozkoumali Pétera, zatímco spal. Dál bych mohl poznamenat to, že nás lehce mohli otrávit, dokud jsme je nebrali vážně. Co kroutíte hlavou? Hypotéza o šílenci na palubě by se vám teď zamlouvala víc, že ano?“

„Dal bych jí přednost před tím, cos mi tu teď vylíčil. Jejich jednání zatím příliš rozumně nevypadá.“

„Naše jednání taky není nejinteligentnější.“

„Meziplanetární válka na lodi, tak to by nám ještě scházelo! Teď si zjistíme, jestli jsou rozumní, nebo ne.“

Pokusy nedaly žádný výsledek. Jako úplně zbytečné se ukázaly všemožné vypiplané způsoby navazování kontaktů. Jejich stoprocentní úspěšnost předpovídaná v kabinetech splaskla jako propíchnutý balónek v mlčenlivých chodbách lodi.

Napětí vzrůstalo. Všechny mučily tytéž otázky: Nechápou nás, nebo nás nechtějí pochopit? Co znamená jejich veškerá činnost? Připusťme, že Péterovo setkání s přízrakem bylo náhodné. Ale bylo náhodné, že k němu pronikli, když spal? Aby vzali krev na analýzu? Nebo chtěli vyzkoušet, nakolik je člověk stravitelný? Proč mu poničili bačkory? A zamčené dveře? Jedno je hloupější než druhé. Proč se schovávají?

Na lodi bylo ticho, takové ticho, jaké tam ještě nikdy nebylo. Scházel šramot kroků i hlasitý hovor posádky. Bylo to „mlčení prostoru“, které mohlo každým okamžikem vybuchnout bojovou vřavou.

Únavně a nervózně utíkal čas. S ním pomalu mizela i naděje na smírné zakončení konfliktu. K večeru přišel zlom. Obrazovky, za jejichž pomoci sledovali kapitán abiolog vývoj situace, se pokrývaly jedna za druhou poruchami. Jedna za druhou zhasínaly jako svíce, když zavane vítr.

Pak přišel okamžik, na který všichni čekali a všichni se ho báli.

Kapitán se držel za hlavu a díval se nevidoucíma očima na ztmavlé obrazovky. Věděl, jaký rozkaz se od něj čeká. Rozkaz pročesat loď s dezintegrátory živé hmoty a rozmazat uprchlíky po stěnách, ať se skrývají kdekoli. Dokud ještě není pozdě. Dokud je čas. A třeba už je pozdě!

Kapitán však věděl právě tak dobře, že by mu taková jatka neodpustila ani Země, ani vlastní posádka, ani on sám sobě, pokud by v Evových slovech bylo byť i jen zrníčko pravdy. Potom, až bude po všem, až lekající neznámo bude za nimi, potom se lidé vzpamatují. Zapomene se na strach, objeví se lítost a smutek, protože smrtí neznámých tvorů ztratí lidi důvěru ve vlastní schopnost pochopit všechno, s čím se setkají. Ztratí tu sebedůvěru, která je dosud vedla směle ke hvězdám. Víra ve vlastní humánnost zahyne taky.

Kapitán cítil zoufalství člověka zahnaného do kouta. zoufalství, které bylo ochotné vrhnout se na Eva, na všechny teoretiky, kteří měli všechno předvídat a ukázali se tak neschopní; kteří měli najít východisko — a místo toho ho zavedli do slepé uličky. Hněv nakonec probudil kapitánovu rozhodnost, a tak se chystal vydat nakonec rozkaz, protože jak je známo, v kritické situaci je lepší špatné řešení než nečinnost. Kapitánův prst stiskl selektor.

„Počkejte,“ zakřičel Ev. „Mám dojem, že jsem pochopil, co po nás chtějí!“

„Rychle povídej!“

„Musíme pustit i ostatní.“

Jak to ne! Oni si začali, nebo ne? Tak co?“ prst stále ještě ležel na tlačítku.

„Čím jsme odpověděli na jejich činnost my? Štvanicí! Jejich odpovědí bylo to, že jsme si museli zacpat nosy. Co jsme udělali my? Rozestavili jsme pasti. Co udělali oni?“

„Kam tím vším míříš?“

„Podívejte se, každá naše akce pro ně byla přímým ohrožením a zvýšením nebezpečí. Každá jejich odpověď byla spíš demonstrací síly. Náš nepřítel není zplozenec pekla, toho z něj udělala naše nechápavost a strach.“

„Byl bych strašně rád, kdyby to byla pravda.“

„Není možné se splést! Naše výchozí postavení a strategie výchozích kontaktů bylo zcela nesmyslné. Myslím si, že vzájemné pochopení je možné. Zkoušeli jsme se s nimi domluvit na úrovni abstraktních vědeckých myšlenek v situaci, kdy jsme pro ně, z jejich pohledu, zplozenci pekla. Musíme jít ke kořenům, až k samotným kořenům! Ty jsou pro všechny tvory stejné. Zlem je pro každou formu života to, co jí vadí, škodí, ohrožuje její existenci. Dobro je to, co je pro ně příznivé. To platí pod jakýmkoli Sluncem, to je jasné jako den, protože v opačném případě, kdyby se změnily znaménka plus a minus, odsoudil by se dotyčný život k smrti. Ani jedna civilizace nemůže beztrestně měnit kritéria pro ,dobře’ a ,špatně’. Proto máme šanci, už nemoc nadějnou, slaboulinkou, ale musíme ji využít. Teď můžete rozhodovat!“

Kapitán se zamyslel.

„Půjdeš tam ty sám?“ v jeho hlase nebylo přesvědčení.

„Ano.“

„Nemusíš se taky vrátit.“

„Já jsem tuhle kaši navařil.“

Krční svaly mu ztuhly napětím. Ev se však neotočil. Celou dobu na sobě cítil pohled, a to dokonce i tam, kde na desítky metrů okolo nebylo úkrytu pro zvíře větší než myš.

Všechny síly věnoval tomu, aby šel klidně. Procházel známými průchody, které mu nyní připadaly cizí a nekonečné. Vlastně nešel, ale balancoval na křehkém mostě nadějí a nedokázaných předpokladů, který se mohl zřítit každou chvíli. No co, nebyl první, kdo takovým způsobem ověřoval správnost svých názorů.

Když minul třetí nebo čtvrtou křižovatku, musel se zastavit. Ve zdi byla velká nepravidelná díra.

„Tak takhle se vyhýbali pastím!“ pomyslel si.

Při pomyšlení na to, kolik kabelů a trubek vede stěnami, ho zamrazilo. Na podlaze ležela hromádka kovového prachu. Ev se postavil na špičky a podíval se do otvoru. To,co uviděl, by vylekalo každého. Ani jeden kabel nebyl poškozený, ale všechny byly bez obalů, byly obnažené jako žíly na operačním stole.

„Mysleli jsme si, že je můžeme kdykoli zlikvidovat, Proč mi to však ukázali?“ pomyslel si. „Protože to nic nemění na stavu věci,“ odpověděl si sám. „Protože náš první pokus opravit otvory bude paralyzován. Přeruší životně důležitá spojení a motor…“

A o tom bylo lepší nepřemýšlet. Než došel k vitalizačním komorám, uviděl ještě dva další otvory.

Otevřel masivní dveře, a aniž ztratil třeba vteřinu, pustil se do oživování pseudohadů. Zatímco manipuloval s aparaturou, vytvořil v místnosti bisserský vzduch. Po celou dobu měl pocit, že dveře, které nechal otevřené, se z ničeho nic zavřou.

Když celou práci dokončil a stvoření sklouzla na podlahu a do tmavých koutů, kde se snažila schovat, měl sto chutí opřít se o stěnu a zavřít oči.

Musel však udělat ještě jedno: Zlikvidovat pasti. Poslední přátelské gesto. Nebudou to považovat za kapitulaci?

Ev se podíval na zvířata, která právě vypustil. Jakési stvoření sedělo u vitalizační koule a syčelo, ostatní seděla tiše, jako by tu ani nebyla. Šuměly kompresory, stlačovaly mimozemský vzduch. Ubozí, strachem paralyzovaní tvorové cizí planety. Které z nich bylo rozumné?

Tam u nich, kde se cítili v úplném bezpečí, se na ně vrhlo cosi děsivého. Stalo se to v době, kdy se mírumilovně zabývali svými věcmi a netušili, že se na ně řítí neštěstí. Možná, že v poslední chvíli je překvapil stín padající z nebe. Potom děs, tma a probuzení bůhvíkde, v cizím nepřátelském světě.

Jejich první pokusy byly nesmyslné, pomyslel si Ev, když zavíral dveře. I když jejich jednání vypadá třeba hloupě jenom z našeho pozemského hlediska. Schopnost logicky uvažovat si zachovali, to v každém případě. To tedy znamená, že není ještě úplně všechno ztraceno. Pro ně. A možná že i pro nás…

V tom se zarazil: Nemá žádné důkazy, že si jeho činnost vyložili správně. Nemá? Vždyť je stále ještě naživu!

Byl by schopný v podobné situaci projevit takové sebeovládání a nepoddat se pokušení vrhnout se na nepřítele a vyřídit si to s ním? Zvlášť když by mu sám lezl do rukou?

Je to civilizace diametrálně odlišná od naší. Je obrácená dovnitř sebe sama. Je to pro nás úplně uzavřený svět, protože nejsme schopni pochopit, jak je možné vytvořit všechno potřebné z vlastního těla. Jim je nepochopitelné, jak je možné žít jinak.

Přesně tak! Když nic jiného, tak standard v našem Vesmíru chybí, pomyslel si biolog a povzdychl si.

Zůstalo ještě sedm neodklizených pastí. Pět. Dvě. Žádná. Ev se vracel zcela vysílený. Stále ho doprovázely neviditelné oči. Nic se nezměnilo.

Ba ne, změnilo. Všechny otvory zely tak, jako předtím. Všechny, kromě posledního. Byl obnovený tak pečlivě, že oprava se poznala pouze podle většího lesku kovu v tom místě.

Hvězdolet opisoval v prostoru obrovský oblouk a vracel se zpět k Bisseře.

Příklopy se nakonec otevřely. Kapitán si ulehčené oddechl, jako by se mu z ramen svalil minimálně Elbrus.

Jeho trpělivost se rozpadla jako domeček z karet, když ani po hodině se u otvorů nikdo neobjevil.

„Proč tak otálejí? Už jim nechutná domácí povětří?“

Ev pokrčil rameny.

Pak se objevili. Jako míčky se skutáleli po šikmé plošině

a pak se bleskurychle vznesli k laskavému, zelenému nebi. Přijalo je, nicméně v něm nepobyli dlouho.

„Normální hříbata,“ řekl kapitán a díval se dalekohledem po bratrech v rozumu, jak skáčou po zelených pahorcích.

„Mám takový dojem, že mi došlo, proč se tak zdrželi, poznamenal Ev. „Jdeme zpátky. A byl bych strašně rozčarovaný, kdybych neměl pravdu.“

„No podívejte,“ pohladil rukou kov, který se blýskal tam, kde před přistáním zely díry. „Rozum je přece jenom rozum. Když nejsi schopný a ochotný snažit se pochopit ty druhé, tak máš velmi malou šanci na přežití. Není–liž pravda?“

TADY ŽIJÍ DRÁTKOVCI

Gorina uchvátil klid časného rána, jen co překročil práh mu. Vzduch byl čistý a nehybný. Okna se blýskala, jako kdyby je někdo právě umyl. Bylo ticho, nikde ani človíčka. Svět spal, nerušené dokoukával své sny a sluch už byl připravený na zakokrhání kohouta. Všechno bylo obyčejné, na jednu drobnůstku: přes půl nebe se táhla zelená sluneční záře, jejíž akvamarínovou průzračnost rozsekávaly svou černí dřevolisty.

Přestože nebe nad hlavou starého filozofa bylo úplně jiné než na Zemi, vzdálenost třiceti paprsků se projevila, všechno ostatní bylo ryze pozemské. Ani se člověku věřit nechtělo, že je něco takového možné. Cestička se vinula a vedla ho dál a dál. Vzduch ho neunavoval, plíce se opíjely chládkem poklidných lánů. Chtělo by se děkovat osudu za ten zázrak vzniklý mezi mrtvými hvězdami. Je to druhý lidský domov. A to ještě takový, kde se dá začít všechno znovu, moudře, jako jedna velká rodina, která si pečlivě zapamatovala všechny hořké zkušenosti. Doufejme, že si zapamatovala, jak je nutné si rozumět s lesem, trávou, deštěm a větrem.

Všechno, co Gorin viděl, potvrzovalo tuhletu naději. Cestička, po které se procházel, se zužovala, až nakonec zmizela ve vzrostlé trávě, tak zelené v ranním svítání, že to až chytalo za srdce. Boty mu krášlily drobounké světlé kapičky rosy, které i tady věštily hezký den. Gorin se s roztržitým úsměvem ohlédl na tmavý pruh trávy, který se za ním táhl, na útulné domky, jejichž měkké okrouhlé tvary připomínaly spíš výtvory přírody než člověka.

„Ano,“ pomyslel si s uspokojením, „to už umíme, to už jsme se naučili. Když kvůli ničemu jinému, tak kvůli tomu stálo za to sem letět…“

Bloumal bez cíle, nicméně se příliš nevzdaloval od vesničky. Ne proto, že by mu tam dál něco mohlo hrozit, tady nic nebezpečného člověku neexistovalo. Lidstvo mělo pohádkové štěstí i v tomhle. I když, jestliže se hledá dlouho a úporně, když si vzpomeneme na všechny ztráty, zklamání, oběti hvězdných cest a tím spíš na boj a utrpení předešlých generací, tak ta náhoda není zase tak náhodná.

Gorin se chtěl hned první ráno tady jenom projít. Procházet se tu jako Adam po nové zemi. Jeho mozek přivyklý abstraktnímu myšlení začal sám pracovat a rozvádět všechny postřehy do hloubky. Příroda není ani špatná ani dobrá, ale cožpak jabloň neodmění pěstitele svými jablky? Cožpak pole se neodmění dobrému hospodáři? Zemské hlubiny neobdarovávají toho, kdo dlouho a šikovně pátrá? Činnost rváčů, hlupáků a těch, kteří žijí jen touhletou minutou, se jako bumerang zřítí na všechny a jako prokletí pronásleduje ještě potomky. To platí na Zemi. Proč by tomu v kosmu mělo být jinak? Musí to tak být! To však znamená, že tahle planeta, když už kvůli ní trpěli, dobývali ji moudrou prací a starali se o ni, není jen náhodný dárek osudu. Člověk je jejím prvním pravoplatným hospodářem a děkovat za to může jenom sám sobě.

Zpod Gorinových nohou se vymrštil úzký a dlouhý stín a rázem se protáhl až k obzoru. Louka se rozzářila záblesky rosy, jiskřila, vyslala k nebi snop duhových odstínů. Veškerá filozofie odlétla k čertu. Nezůstalo nic kromě blažené prázdnoty a Gorin se na okamžik cítil rostlinou, která právě do sebe vsává první záblesk slunce a nic víc od světa nežádá. Bylo mu nádherně! Pomalu se natočil k třpytícím se paprskům a nastavil jim tvář. Teplo se ho dotklo právě tak jemně jako mateřská dlaň. Strnul slastí. Zelené nebe tálo a bylo vysoké, bezbřehé. Zvalo do neznámých dálek. Bylo právě takové, jaké si pamatoval z dětství. Nezapomněl na ten pocit sounáležitosti… Ano! Pocit splynutí s přírodou. Je to tak. Stále to ještě v nás žilo a stále ho to mohlo naplnit štěstím, které nebylo štěstím lásky nebo poznání, naplnění nebo tvoření, ale dávalo se jenom tak, jakoby darem. Jen za ten omamující pocit splynutí s přírodou.

„No no,“ uslyšel v sobě Gorin skeptický hlas, „takhle nemáš daleko k panteismu…“

Světlo bílého rozžhaveného Slunce změnilo barvu trávy.

Teď už nebyla zelená, ale… Jak jen může být bronzový přeliv zároveň tak jemně pelyňkově stříbrný? Řeklo by se, že to nejde dohromady, ale tady to šlo.

Vpředu, kousek vlevo od dřevolistů bylo vidět malý pahrbek. Gorin si to tam namířil. Neměl pro to žádný důvod, protože celá jeho procházka záměrně neměla cíl. Nic tak nezmenšuje zorný úhel jako předem stanovený cíl. Když došel k pahrbku, strnul, jako by mu někdo z ničeho nic plivl do obličeje. Před ním se rozprostíraly zničené pahorky a napůl zasypané jámy. Všechno už dávno zarostlo trávou, ale dojem stále ještě nezhojené rány přetrvával. Dokonce ani tráva tu nebyla stejná jako v okolí, byla hrubá, jednotvárná, děsivá, jako by se sem stáhlo a rozbujelo všechno neřádstvo, které se dosud osamoceně skrývalo kolem dokola. Byla to zničená panenská půda, nic jiného to nemohlo být! Odtud se bralo násilím, zabijáckým železem, tady si pomáhali provizóriem, bez kterého by zřejmě nebyla možná existence celé vesničky.

Gorinovy pěsti se rozevřely. Kým vůbec je, aby je mohl soudit? Lidem bylo nutné urychleně dát střechu nad hlavou, pod krkem je držela nouze, osídlenci nešetřili sami sebe, a kdo nešetří sám sebe, je tvrdý i k svému okolí. Dokud jsou na vlastních rukou šrámy, jdou všechny ohledy stranou. Hlavně že to podstatné je hotovo! To zbývající prostě ještě musí počkat.

Ale udělali to dobře… A rychle!

Jak lehce ze sebe můžu dělat fajnovku, pomyslel si Gorin. Možná že bychom tady měli postavit pomník… Ovšem pomníky a hrdinství se často nedají oddělit od pohany. To jsou ty nejpodivuhodnější okamžiky v lidském životě, uvažoval dál.

Gorin si to namířil k pahrbkům a výmolům, aby si všechno důkladně prohlédl, ale než udělal první krok do hustého býlí, uslyšel zezadu křik:

„Strýčku, nechoďte tam! Tam nesmíte!“

Udiveně se ohlédl. Od kupy dřevolistů sem běžela holčička útlounká jako nitka a její světlá hlava se nesla nad vysokou trávou jako kulička pampeličkového chmýří.

„A proč bych tam neměl chodit?“ zeptal se Gorin a kochal se pohledem na rozpálenou dívčí tvářičku.

„Žijou tam drátkovci… ,“ řekla tichým, přesvědčivým hlasem.

„Dráty,“ mechanicky ji opravil mírně zaražený Gorin. „A dráty nežijí…“

„Jsou tam,“ pohled temně modrých očí připomínajících pozemské nebe byl tvrdý a neústupný. „Tam se nesmí! Vy to tu ještě neznáte!“

„Ostatní to tu znají?“

„Děti ano!“

„Dobře, dobře,“ souhlasil Gorin a nevěděl, co si o tom má myslet. „A jak vypadají ti ,drátkovci´?“

„Jako hádci,“ krátce si povzdychla holčička a naznačila prstíkem ve vzduchu hadovitý obrys, „jsou tenoučcí a skáčou…“

„Ano… Chápu…“ . :

Gorin se otočil, aby tak skryl úsměv, a podíval se na mírně se zdvíhající, místy proplešatělý pahrbek. Všiml si, že holčička je bosá, a to znamenalo mnohé. Neznámá krajina se považuje za definitivně osídlenou, když děti mohou chodit bosé. Hadi na téhle planetě nežili. Klidně se tu však mohly válet kousky drátu, jehož smyčky se mohly skrývat v trávě. A to není nic jiného než pastička na neposedné dětské nohy. „Tady žijí drátkovci…“ Jak trefné přirovnání, když se nad tím člověk zamyslí.

„Ty tvrdíš, že dospělí o ničem nevědí?“

„Né–é,“ mávla podrážděně rukou. „Já jim to říkala a Pepík taky, jenže oni nám nevěřili.“

„Už tomu rozumím.“

Je to lumpárna, rozčilil se, první nebezpečí, se kterým se děti na cizí — CIZÍ! — planetě setkají, pochází od… Všem lajdákům by se do toho měl strčit nos!

Co se to tu však vlastně děje?

Díval se na děvčátko tenké jako nitka, bosonohého snílka s odřenými kolínky. Narůstal v něm vztek.

Jak to chápat? Okolní svět je tak pohodlně zařízený, že drobný prohřešek vypadá jako strašný průšvih. Děti se lekají bůhvíjakých drátěných smyček a bojí se, aniž vlastně vědí čeho. Co z nich vyroste?! Zatím to všechno probíhalo v pohodě: nejdůležitější je péče o člověka, tím spíš o děti. Dobrota, bezpečnost, svoboda, tady jsme dosáhli nevídaného pokroku… A najednou se to obrací proti nám!

„Jdeme!“ děvčátko zatahalo Gorina za rukáv. „Drátkovci jsou jenom tam, ale kdopak ví…“

„Víš co? Teď tam zajdem,“ řekl Gorin, jak nejveseleji uměl.

„Podíváme se přímo do jejich doupěte!“

Mrkl na děvčátko a zapojil se tak do její hry. Odpovědí mu byla ukřivděná dívčí tvář.

„Copak?“

„Ni–i–ic… Vy si myslíte, že si vymýšlím?“

Pozor, řekl si Gorin sám pro sebe. Tady něco nehraje!

„Tak počkej, vysvětli mi to. Žijí tam drátkovci? Je to tak?“

„Ano.“

„Jak to víš? Tys tam byla?“

„Byla. Hráli jsme si tam s Pepou na objevitele. On je maličký. To bylo ještě, když drátkovci nebyli, jenom drátky, takové ty normální. No ty… embrya… a tak! Potom ožili.“

„Ožili?“

Intonace Gorina prozradila. Děvčátko se ho hned pustilo a zkřivilo rty.

„Aha,“ vydechla křečovitě. „Tak vy taky… I když jste filozof… Když si to myslíte… Tak jsem lhala! Naschvál!“

Prudce zvedla naštvanou bradičku, ale v jejích vzdorných očích se už leskly hořké, nešťastné a bezmocné slzy. Gorina to vyvedlo z míry. Nevěděl, co by jí měl odpovědět. Jeho ruka však byla pohotovější, dotkla se rozčepýřených holčičích vlásků, odhrnula pramen z uplakaných očí a neohrabaně ji pohladila po tváři.

Holčička se rozvzlykala a zaryla nos do Gorinova ramene.

„Tak počkej… Vždyť mi promočíš celou košili…

Vidíš… Já ti věřím. Jenom mi vysvětli, co s tím má společného filozofie?“

„Nic,“ odtáhla se a přejela si dlaní po tváři, právě tak jako to dělají koťata. „Nic. Říká se, že filozofové jsou jiní než ostatní…“

„Každý člověk je jiný než ti ostatní. Ty taky… A v tom je to celé kouzlo. Tak povídej… Drobku, všechno mi řekni, jak to vlastně bylo?“

Do vlasů se jí zamotaly paprsky cizího slunce, ale stále jí voněly domácím teplem, které cítil ve svých dlaních. „Pitomý vlasy,“ zavrtěla hlavou, „všude se motaj…“

„Nepovídej, jsou krásné.“

„No a co? Bylo to takhle… Loni v létě, když jsme si tu hráli, byly tu normální drátky…“

„Počkej. To chce přesnost. Odkud se tu vzaly? Proč? Jaké?“

„Různé. Ještě než jsme přišli my, pracoval tady nakladač a pak tu byl servis.“

„Aha.“

„Letos na jaře, když začalo sluníčko víc hřát, začali pobíhat v trávě. Ne ty tlusté železné…“

„A co dál?“

„Pepa je začal lovit. A jeden na něj skočil a seknul ho přímo do oka.“

„Do oka?“

„Jo… Naštěstí musí nosit čočky. Pepa je krátkozraký a tak je musí nosit. Tou ránou mu čočka vypadla, ale jinak se nic nestalo…“ Gorinův výraz holčičku vylekal.

„Je to pravda, bylo to tak,“ vyhrkla. „Čestné slovo! Všechno skončilo brekem. Proto nám taky nikdo nevěřil…“

„Vůbec nikdo?“

„Nó… ,“ rozpačitě šťourala do země prsty u nohou. „Táta se tady byl podívat. Drátkovci se schovali a dospělí se koukaj jenom na povrch.

A táta mě s sebou nevzal… Pepovi vynadali, že ztratil čočku, a mně, že jsme si hráli na takovém místě. Dokončena mě zavolali doktora a máma se s ním radila o mém fantazírování. Cpali do mě léky… To je všechno.“

Po posledních mírně znechucených slovech lhostejně odvrátila pohled. Vypadalo to, jako by vyprávěla něco, co se jí vůbec netýká. Gorin ji poslouchal a nevěděl, co si má myslet. Žádný z filozofů po něm nechtěl řešení tak složitých problémů, ani Kant ne.

Což o to, vysvětlit se to přece jen dalo a dokonce několika způsoby, ale právě proto to nemělo žádný význam. Samozřejmě, že rodiče znali svou holčičku mnohem líp, měli úplnou pravdu, že každému dětskému výmyslu se nemůže věřit. Kdyby jenom neměl Gorin ten zatracený zvyk, snažit se přijít všemu na kloub.

„Dobrá,“ odkašlal si, aby získal čas na konečné rozhodnutí. „Je to svinstvo! Kdo kromě vás sem ještě chodí?“

„Nikdo,“ řekla trochu udiveně. „Dětem jsem to řekla a dospělí sem nechodí tak jako tak. Proč?“

Skutečně proč. Nesmyslná otázka! Vyhýbáme se místům, kde jsme takovýmhle způsobem „pracovali“. Jenom děti vlezou všude, hledají a nalézají tam něco zajímavého a vytvářejí si svůj vlastní dětský svět.

„Tak! Kde je těch drátkovců nejvíc?“

„Jejda!“ znovu ho křečovitě chytla za ruku. „Tam ne…“

„Tam ne,“ řekla to kvůli tomu, že se o něj bála? Nebo měla strach z prověrky svých fantazií?

Gorin byl na rozpacích. Měl k dispozici tri hypotézy, které mohly vysvětlit její vyprávění. Ani jedna však nebyla k ničemu. Tu nejpravděpodobnější, kterou si vybrali její rodiče, se mu potvrzovat nechtělo. Zvlášť tehdy ne, když se na tebe dívá malý neústupný drobek, který ti právě teď svěřil celý svůj svět. Ten svět, který je pro dospělého tak těžko pochopitelný, v němž je skleněný střep hvězdou, kde hadrovou panenku doopravdy bolí bříško, kde všechno se může měnit v něco úplně jiného, kde temný stín rozbujelého plevele se stává vstupní branou do pohádkového lesa a drát…

I kdyby to nebyl všechno jenom výmysl, tak jak přijít na to, jak to je vlastně ve skutečnosti?! Není důležité, že děvčátko všechno vyprávělo upřímně, že tomu všemu věří?

Cožpak kdysi dávno, když jsem byl malý, vzpomněl si Gorin, nebylo období, kdy jsem byl přesvědčený, že kořeny rostoucí v zahradě jsou živé a nebe že je měděné? Proč zrovna měděné mi nedokázala vysvětlit všechna moudrost vědy.

„Musíme tomu přijít na kloub,“ řekl opatrně. „Vždyť sem přece jenom někdo může zajít. Třeba někdo jako já — nováček… A ty tu zrovna nebudeš.“

Zdálo se, že argument zapůsobil. Její prsty pustily jeho ruku. Dívenka se na něj dívala tázavě, jako by na něco čekala, možná že chtěla ještě něco slyšet. Kývl na ni, rychle a sebejistě došel na vrcholek pahorku. Ať tam bylo cokoli, bylo vhodné si to prověřit.

Všude rostl ostrý, řezající plevel, v jámách hustěji, na úbočích byl řidší. Tam, kde byly lysiny vzniklé sesuvem hlíny, půda sálala suchým žárem, jako by tam dýchala rozžhavená pec. Nikde nebylo vidět nic zvláštního. Do očí ho bodl ostrý záblesk dvou nebo tří úlomků spektrolitu, ve vzdálenější jámě trouchnivěl vykuchaný celotětivový motor, matově se modraly skvrny kdysi rozlitého thiopsinu. Špičkou boty Gorin nakopl jakýsi zrezivělý kousek železa. Místo bylo zatuchlé nudou a znělo tu ticho pustiny.

Náhle se k jeho stínu připojil druhý, tenoučký. Gorin se mrzutě otočil.

„Co sem lezeš? Neříkal jsem ti…“

„Za prvé jste mi ani slůvkem nic nezakázal,“ její oči se na něj dívaly ukřivděně, vyzývavě a dokonce i trochu zle. „A za druhé, vy chodíte tak…“

Uhádla jeho záměr a uskočila.

„To byste teda neměl dělat! Myslíte si. že nic nechápu?“

Gorin si v duchu vynadal. Tím, že jí přísně nezakázal, aby šla za ním, jí dal vlastně najevo, že žádnému nebezpečí nevěří. A sám šel úplně neopatrně. A nakonec se, podle jejího mínění, díval povrchně. Jako její táta. Takže si v tuhle chvíli uvědomila, že tenhle cizí strýček, kterému se svěřila (protože jí nic jiného nezbývalo), ji bude konejšivě hladit

po hlavě a protivným hlasem jí bude vysvětlovat, že je přece jenom nutné odlišovat fantazii od reality. Její představivost jí živě předvedla celé to utrpení, co ji čeká. Co je proti tomu strach z drátkovců?!

Teď už ji odehnat nejen nemohl, ale hlavně nesměl!

„Máš pravdu,“ povzdychl si Gorin. Samozřejmě, že s tvojí pomocí to svinstvo najdu snáz. Ale pochop…“

„A jo,“ okamžitě pochopila a rozzářila se. „Já jsem si myslela, že když opatrně půjdu za vámi, že na mě neskočí…“

Už se tolik nebála.

„Dobře, dobře, tak mi ukaž, kam se mám dívat a co mám dělat?“

Znova ho napadlo, že vrátit se do dětství není nic těžkého. Stačilo několik náznaků, a už se všechno změnilo. Obezřetně se plazil, tiskl se k zemi. až se dotýkal obličejem trávy. Pokožkou vnímal vlny tepla a chladného vlhka. Nedíval se do dálky, jak byl zvyklý, a viděl proto hromadu drobností, které přestaly být hromadou odpadků. Tentýž úlomek spektrolitu zazářivší zábleskem ve vzdálených travinách se najednou podobal osamělému lesnímu jezírku. Holina thiopsinu, modrající se průhledem přes plevel, se zdála být pouští, na níž se chvěly přeludy vzniklé z chemického oparu. Z mlhavého přítmí vystupovaly obrysy strojních součástek, jež svými podivnými tvary nadlouho upoutávaly pohled, který by předtím jenom lhostejně sklouzl stranou. Co všechno v sobě plevel skrýval! A kolik tu bylo všelijaké lezoucí, skákající, hemžící se drobné havěti!

Filozof vedený dítětem. Gorin se málem rozesmál, když ho tahle myšlenka napadla. Už dávno se neúčastnil ničeno tak zábavného, přesněji řečeno směšného. Dokonce už zapomněl, proč sem vlastně šli. Dětský pohled na svět rozptýlil veškeré pochybnosti. Zbývalo jenom najít drátkovce, najít je a pochopit, která jejich vlastnost tak vyděsila dětskou duši. Kolem bylo dost a dost zbytků embryotechniky a embryotechnika, to je kvaziživot. Je to něco mezi živým a mrtvým a má to pud sebezáchovy. Něco se tu mohlo pohybovat samo od sebe, dlouho a nesmyslně přežívat jako utržený ocas ještěrky. S takovým světem, kde vedle živého a mrtvého je ještě něco třetího, se děti v minulosti nesetkávaly. Je tady třeba moc povzbuzovat fantazii? Sama možnost existence kyberů a robotů ve své době strašila mnohé dospělé a chytré lidi. Jak paradoxně se to tady a teď změnilo!

„Tam!… ,“ vydechla holčička. „Tam!“

Gorin potlačil gejzír myšlenek, který mu náhle vytryskl v hlavě, a zmizelo to.

„Viděl jste ho? Viděl jste ho?“

„Aby ne!“

Gorin potlačil gejzír myšlenek, který mu náhle vytryskl v hlavě.

Samozřejmě, že se mi to nezdálo! To nevypadá na embryotechniku. Ani na autoreflexní uzly kyberů, jejichž úlomky se tu mohly vyskytovat, nemohly zmutovat ve tvora, který by byl schopný jednat tímto způsobem. Jejich reakce na jiné prostředí, navíc katalyzované chemikáliemi, kterých je tu rozlito všude kolem habaděj, může být hodně bouřlivá. Kdopak to kdy zkoumal? Nikdo, samozřejmě! Ne, ne! Tenhle předpoklad je příliš absurdní!

Bylo to zjevné porušení Occamovy věty, jednoho ze základních kamenů vědy: Není možné přijímat málo pravděpodobné hypotézy, když jsou po ruce jednoduchá vysvětlení.

Gestem nařídil děvčátku, aby bylo opatrnější. Udělal několik plíživých kroků. Všechno je, bohužel, velmi prosté a taky odporné ve své jednoduchosti. Zaneřáděná místa, ať už na ně svítí jakékoli slunce, se neodvratně stávají ekologickým peklem a rájem nejenom pro plevel, ale sem se mohly, a dokonce musely stáhnout nějací vzácní, a tudíž nepoznaní, možná že dokonce škodliví tvorové. Odříkáme–li se dosaženého, snižujeme–li byť jen o milimetr kulturu svého jednání, sami je přivoláváme ke svému prahu. A to tím víc, čím jsme mocnější. Technika všechno položí na stejnou úroveň, jak to dobré, tak to špatné, i úspěchy a omyly.

I když se teď Gorin díval pozorně, málem drátkovce minul. Ve stínu rozbujelého plevele ho nebylo skoro vidět. Jenom nepříjemný pocit, že je v tom klubku něco živého, spíš instinkt než rozum odporoval myšlence, že oči vidí propletenec nějakého pseudonervu, nebo jenom klubko tenkého kabelu. Bylo to tak nejasné, že jenom fantazie se v tom snažila najít buď nezřetelnou kresbu hadí kůže, nebo stejně málo pravděpodobný kód továrního značení.

„Živočich? Mutant? Drátek?“

Gorin se nahnul, aby si ho lépe prohlédl.

„Pozor! Obličej ne!!!“

Sběhlo se to v jediném okamžiku. Děvčátko vykřiklo a skočilo, aby ho upozornilo nebo ochránilo — a v tom tmavé klubko drátkovce vyletělo jako pružina. Gorin uskočil, chtěl se vyhnout i zaštítit ji, ale bylo pozdě. Mezi ním a hádkem letícím mu přímo do tváře se ocitla ruka děvčátka.

Gorin ji bleskurychle zachytil, padající, zbledlou. Neviděl nic, kromě ranky vypadající jako tečka. Rozeběhl se k osadě. Stále si opakoval, že to nemůže být jed, že to není jed, že je to jenom šok. Uháněl k domům, jako by se přímo za ním hroutilo nebe. A v podstatě tomu tak i bylo.

Kdy už tohleto jednou skončí, křičela v něm hrůza a zděšení.

Sám nevěděl, k čemu se to vztahuje, jestli k zdánlivě nekonečné vzdálenosti, kterou ještě musel uběhnout, nebo k něčemu jinému.

NEBUĎTE MYSTIKEM!

Když je horko, tak se myšlenky jen tak líně převalují a váznou jako nohy v bahně. Všechno jde pomalu a tak nějak nazadrmo. Všechno se splétá do jednotvárného vzorku. Působí monotónní prostředí všeobecně známých drobných nesmyslů. Uklidňující kolébání teplých vlnek, bez velké deváté vlny, bez návaznosti, bez nejmenší nervozity. Jestliže vás monotónnost takhle zdeptá, pak vás nevyvede z míry ani chřipka, která samozřejmě přišla nevhod. Ovšem kdy chřipka přijde vhod? Snad jedině tehdy, kdy se člověk potřebuje vyhnout nějakému podstatně většímu problému.

Byl jsem na dovolené v malém městečku Zakarpatské Ukrajiny. Byl jsem sám, nic mě nehonilo. Chtěl jsem si v klidu odpočinout, v pohodě si sednout ke stolu a psát. Místo toho jsem ležel přikrytý dekou ve starém domě. Ještě přesněji řečeno v „pokoji s přízraky“.

Avšak pokoj to byl velmi útulný a laciný, jenom trochu zanedbaný a zpustlý. Naproti posteli byl krb, který vypadal teď ve světle lampičky černě a rozšklebeně. Připomínal tmavý vchod do jeskyně. Dál tu byl obstojně velký koberec na podlaze. Ten nedal zapomenout na zpustlost a zanedbanost, prach a podobné jiné věci. Na zdi byly tapety, které kdysi dávno měly barvu rudých růží. Teď byly vybledlé a poseté skvrnami, jež bylo při troše dobré vůle možné považovat za vybledlé krvavé fleky. Nepřál jsem si to. Naopak, byl jsem spokojený, protože ta mírná zpustlost a tmavé tapety mi pomohly usadit a zabydlet se v tomhle tichém přístavišti, kde mě noc stála všehovšudy rubl. Navíc bylo léto a ztratil jsem naději, že se mi podaří někde najmout pokoj. Byla sezóna, a tudíž se sem navalil obrovský příliv seveřanů žíznících po slunci a vínu. Dlouho jsem se motal po ulicích rozpálených do suchého žáru, zbytečně klepal na útulné domky a statečně přijímal zdvořilé úsměvy spojené s odmítnutím. Vlekl jsem se dál od jedné stinné oázy ke druhé. Nikde nebylo volno a já už věděl, jak se cítí opuštěný voříšek bez domova. Cítil jsem se mírně nepotřebnou existencí, asi jako prach pod nohama, když jedna štíhlounká, dvacetiletá víla v šortkách nejdřív popotáhla nosem a potom mávla rukou směrem kamsi do hloubi uličky:

„Zkuste to u dědy Martina. Je tam, pravda, sice trochu… No, ale třeba vám to pronajme. Je to nejdřív rovně, pak nalevo. Starý dům, támhle… Vidíte tu taškovou střechu, co prosvítá…“

Majitel domku vypadal jako vyplašený výr. Dokonce i jeho košile byla taková načepýřená. Šedivé vlasy mu trčely, kam se jim zachtělo, a oči pod kulatými brejličkami chvílemi mrkaly až příliš často, chvílemi strnuly v nehybnosti. Byly právě tak šedivé jako celý jeho zevnějšek. Martin mluvil nezřetelně, spíš huhlal. Nebylo mi jasné, čeho je v jeho citoslovcích víc, jestli rozpaků, nebo nechuti něco vysvětlovat. Nejdřív mě odmítl. Udělal to však tak nejistě, že jsem pokračoval v přemlouvání. Možná že pohled na mě byl výmluvnčjší než všechna má slova. Můj společník se zjevně cítil trapně a začal mrkat ještě častěji než normálně. Začal sebou vrtět:

„Víte… Ne, nechtěl bych vás podvést… Je to vcelku… Jak bych vám to… Ostatně, jaksi, no víte… Člověk bez postele se má hůř než postel bez člověka, ale… Poslyšte, jaký máte vztah k strašidlům?“

„Cože?“

„No to je jasné,“ kývl smutně hlavou. „Víte, pokoj by tu byl, ale jsou tam, jaksi… Usídlila se tam strašidla, přízraky. Takže vám nemohu pomoci,“ dodal teskně.

Naštěstí jsem se ani neusmál. Dlouhé utrpení způsobené sháněním pokoje ze mě udělaly diplomata a věštce. Okamžitě jsem odvrhl myšlenku, bez jakéhokoli logického zdůvodnění, o lehkém šílenství mého společníka. Všiml jsem si, že má pod košilí na krku drahý křížek (mimochodem obrysy tohoto amuletu lehýnce nazdvihávaly látku), a pochopil jsem, s kým mám tu čest. Martin chtěl upřímně pomoci bližnímu, ale smysl pro povinnost a svědomí mu nedovolovaly přivést člověka do styku s nadpřirozenými bytostmi a ještě za to brát peníze. Ovšem právě tak ho hnětlo vědomí, že má volný pokoj a před ním je člověk, který ho potřebuje jako sůl. Svoji roli tu samozřejmě hrály i peníze.

Už klidně, s chápavou tváří jsem se zeptal, jak dávno se v tom pokoji přízraky usídlily, co si dovolují, a přesvědčil Martina, že perspektiva na klání s nimi mě nijak nevyvádí z míry. Neuváděl jsem důvody, proč v žádné přízraky nevěřím (to by ho nepřesvědčilo), a prostě jsem řekl, že když přece nejsou nebezpeční jemu, tak se s nimi snad taky nějak shodnu.

To na něj udělalo ten správný dojem.

„Já v tom pokoji nežiju,“ zaváhal. „Dokonce i děti se mu vyhýbají. Mladší to posledně zkoušel… Jenže!“

„Ale já ho nebudu potřebovat na moc dlouho. Sám jste říkal, že se tu neobjevují pravidelně… Já bych to zkusil, vždyť zkoušení není rdoušení…“

„Když jinak nedáte,“ Martin si tichounce povzdychl. „Dobře, já vás varoval. Jenom víte co? Říkejte všem kolem, že mi platíte plnou cenu. To víte, sousedi, chápete to, že?“

Tak jsem získal útulek. Kromě toho domnělé strašidlo a zcela reálného domácího, se kterým jsme hned ten večer v poklidu zlikvidovali lahvinku domácího vína. Dohlížela na nás hospodyně. V posteli jsem si líně pomyslel, jak zajímavě se to někdy v životě zvrtne a s čím vším se člověk nesetká. Mohl jsem ráno předpokládat, že se během dne setkám s psychologií jiné epochy a budu se bavit s člověkem, pro kterého je boží úmysl a nečistá síla právě takovou realitou jako televizor a kosmické lety? Ne! Každý z nás se setkává s lidmi svého druhu, žije jejich představami a občas zapomíná, že existuje i jiný svět.

Samozřejmě, že jsem neviděl žádné strašidlo ani této noci, ani v žádné následující. Tak to bylo samozřejmě v pořádku, ne protože žádné přízraky neexistují, ale protože problém existence čehokoliv není tak prostý, jak se zdá lidem, jejichž myšlení je černobílé, podle nichž buď něco je, nebo to vůbec neexistuje. Kromě geosféry existuje taky noosféra a ta není vůbec žádnou pustinou. Psychické úsilí tvořilo a tvoří nejdivočejší výtvory, které si v ničem nezadají s biosférou. Nicméně tyhle výtvory stále ještě čekají na svého Linného a Darwina. Existuje Hamlet nebo Don Quijote? Neexistují a nikdy fyzicky neexistovali, avšak v duchovním světě existují, jsou schopni života na jevišti, to znamená, že jsou schopni přejít z duchovní sféry do částečné fyzické existence. Přízraky jsou jevy téže třídy, i když jiného druhu. Nezrodilo je umění, ale náboženská mystika, což je produkt zaniklého světového názoru. Pro ty však, co v ně věří, existují dál. Představivost je dokáže vzkřísit. Tady už pracuje psychika. Bylo důležité, že přízraky se nemohly objevit, protože jsem na ně nevěřil.

To, že se neobjevovaly, vyvádělo Martina z míry. Je jasné , že jsem mu nic nevysvětloval. Dokonce jsem mu ani nenaznačil, že kdyby pronajímal „pokoj s přízraky“, neměl by nedostatek zájemců, spíš naopak. Určitě by se našli fandové, kteří by zaplatili trojnásobek normální ceny, jen aby potom mohli vyprávět. Co se dá dělat, nudný život potřebuje duševní polechtání a starý dobrý přízrak se k tomu hodí právě tak dobře jako nějaký jiný výmysl, třeba Bermudský trojúhelník. Nic z toho jsem Martinovi neřekl, naopak jsem si neodpustil vtípek, že jsem se přízrakům nezalíbil, což by nebylo tak špatné, protože třeba opustí pokoj jednou provždy.

„Kdyby tak bůh dal,“ zabručel Martin a bylo vidět, že tomu příliš nevěří.

Byl jsem přesvědčený, že jsem v něm vzbudil naději. Ve víc jsem ani nedoufal. Právě tak jako je obtížné přesvědčit ateistu o existenci záhrobního světa, tak je obtížné přesvědčit věřícího o opaku. Mnozí si myslí, že je to daleko jednodušší, ale hrubě se mýlí.

Ať tak nebo tak, všechno bylo perfektní, kdyby nebylo chřipky. I když, jestliže je možné jenom ležet, o nic se člověk nemusí starat, stačí nechat plynout čas… Když se chceš udržet v dravém proudu, musíš plavat ze všech sil. Takový je úděl dnešního člověka. A chřipka při vší své nepříjemnosti poskytuje odpočinek. Za oknem se už dávno stmívalo, v domě bylo ticho, dokonce se mi ani číst nechtělo. Ležel jsem a tupě zíral na vybledlé skvrny na zdi. Malátně se posunující řetěz myšlenek mě tak ukolébal, že jsem nezaslechl Martinovy kroky za dveřmi:

„A–ano,“ trhlo se mnou klepání, „vstupte!“

Nejdřív se ve dveřích objevil tác s karafou a tichounce zvonícími sklenicemi. Tak jako dřív, když mě přišel navštívit, vrhl po mně Martin pohled, ze kterého bylo možné vyčíst naději, že už budu zdravý. Když se tato naděje ukázala být lichou, okamžitě zesmutněl.

Mám podezření, že mého dobráckého hostitele mučil pocit neúmyslné viny, protože jsem onemocněl v jeho domě, to znamená, že on jako domácí něco zanedbal, eventuálně nepředvídal, protože jsem onemocněl v širokém okolí jenom já jediný. U sousedů jsou všichni zdraví jako rybičky a ve městě vůbec nikdo o nějaké epidemii neslyšel. Připouštím, že Martin spojoval mé onemocnění s potměšilými přízraky, které se bůhvíproč neodvážily na mě přímo, ale takhle zákeřně mě nakazily chřipkou.

„Tak co?“ řekl a postavil na stůl karafu s limonádou. „Jak se cítíte?“

„Normálně.“

Martinovo obočí trošinku povyjelo vzhůru.

„Docela normálně,“ opakoval jsem. „Co by mělo být jiného? Virus je čestný protivník. Dá o sobě okamžitě vědět, organismus se na něj vrhl, a tak lámeme jeden druhého.“

„Děláte si legraci… Kdybyste si alespoň vzal acylpyrin. Je to ještě lepší než antibiotika.“

„Drahý Martine, jak jste hrozně nelogický! Podle vás jsme všichni v božích rukách, tak co se stane, budu–li polykat pilulky nebo ne?“

„Promiňte, nelogicky mluvíte vy. Bůh dal člověku rozum. Rozum vytvořil léky a to znamená, že se mají používat. Vy jste vědec a pohrdáte…“

Zavrtěl hlavou a v jeho očích bylo odsouzení.

„Věda,“ řekl jsem s povzdechem, „neučí smířlivosti. Neučí ani hrdosti. To chápu. S léky je to stejné jako s automobilem, víte? Dostanete se někam rychleji, ale možná se odnaučíte chodit pěšky. Všechno chce svůj čas. Mám pravdu?“

„Mno… Nechám to na vás. Nepotřebujete ještě něco?“

„Ne. Děkuji za pití, nic víc nepotřebuju.“

Martin už neměl důvod se tady zdržovat. Nicméně zůstal sedět v křesle. Vypadal zasmušile, něčím mi připomínal neobratné obchodníky, co prodávají pod rukou. Dokonce i vlasy měl rozježené víc než normálně. Ruce mu nervózně mačkaly kalhoty. Kulaté oči se dívaly kamsi do prázdna a často mrkaly.

„Nemějte strach, všechno bude v pořádku,“ řekl jsem. „Vždyť je to jenom chřipka.“

„Ne… To já nemyslím… Víte, teď je úplněk…“

„No a co?“

„To je nejvhodnější čas… Asi se budete smát, ale…

„Aha! Přízraky. To je v pořádku, Martine, nic se mi nestane.“

„Ano, ano… Ale víte, pro každý případ… Vám je to jedno, že ano? A já budu klidnější…“

„Děkuji, Martine, ale proč bych měl jít někam jinam? Vás bych utlačoval a mně by to bylo nepříjemné. Necháme to být.“

„Ne, vy jste mě nepochopil! Bylo by samozřejmě nejlepší, kdybyste se přestěhoval, ale promiňte, věda přece jenom učí hrdosti… Co to… O tom jsem nechtěl, ale… Nebudete se zlobit, jestli nad vás pověsím… Co kdyby to přece jenom pomohlo.“

S těmi slovy vytáhl odkudsi z hlubin svého oděvu jemně vyřezávaný kostěný kříž.

Jen taktak, že jsem se nerozesmál. Chtěl jsem říct, že kříž tu už určitě visel, ale nepomohl ani trošku, jenže výraz Martinových očí byl tak prosebný a jeho starost o mě tak dojemná, že jsem spěšně kývl. No tak dobře, ať je po jeho,pomyslel jsem si bezstarostně.

„To je dobře. To jste mi udělal radost,“ potěšil se Martin. „Budu mít aspoň klid. Máte právo to všechno popírat, ale zkušenosti otců, věřte mi, taky za něco stojí… A já bych mohl být vaším otcem!“

„Není možné popírat, co se popřít nedá,“ odvětil jsem (už se mi nechtělo se hádat). „Dobrou noc.“

„Ještě chviličku,“ Martin se natáhl, aby pověsil kříž.

Jeho bříško se na okamžik nade mnou zahoupalo.

„No a je to. Dobrou noc! Dobrou noc!“

Šel ke dveřím a měkce našlapoval. Jeho chůze se podobala běhu na lyžích, protože při ní vysoko zvedal paty v zastupovaných ponožkách. Pečlivě za sebou zavřel dveře.

Nerad jsem se zdvihl, otočil klíčem a svlékl se. Uvelebil jsem se v posteli, zhasl lampičku a natáhl peřinu až pod nos. Teplá jeskyňka postele mi připadala jako to nejútulnější místo na světě. Mlhavé útržky myšlenek pokračovaly v lenivém víru a tak jsem nepochyboval o tom, že za chvilinku usnu. Avšak očekávání se nesplnilo. Zřejmě jsem toho moc nadřímal přes den.

Ostatně to nic neznamenalo. Při vysokých teplotách má málo věcí nějaký význam. Odkudsi zdaleka se sem doneslo bití věžních hodin, které odtloukly půlnoc. Na ten zvuk jsem pootevřel oči. Pokoj vypadal cize, protože do okna nahlížel úplněk. Přímé světlo dalekého světa stříbřilo koberec napříč přeškrtnutý stínem okenního rámu. Zářivou bělostí světlo polévalo naškrobené prostěradlo, jako ledové odštěpky se lámalo ve skle karafy. Za hranicemi tohoto neživého záření a pablesků zahalovala všechno mračná tma, tak černá a mrtvá, jako by se pokoj přemístil do mimozemského prostoru a vzduch v něm ztratil svou schopnost změkčovat obrysy.

Takovou vlastnost měsíční světlo opravdu má, je v něm cosi mimozemského, ne nadarmo se line z černých kosmických dálek. Podléhal jsem jeho hypnotické síle. Malátně jsem si pomyslel, že je nejvyšší čas, aby se přízrak objevil. Půlnoc v starodávném (dobře, ne starodávném, ale starém) domě, bázeň majitele, tajemný svět luny… Co víc je ještě zapotřebí? Všechno bylo jako v klasickém hororu. Pravda, trochu „lacinějším“, protože se to mělo odehrávat na zámku, ne v pokoji za rublík, a nemělo tu být prozaické elektrické světlo, kterým jsem mohl rozehnat tmu jediným pohybem prstu. A k tomu všemu je ještě nutné podotknout,

že přízraky jsou jevem spíše západoevropským než ruským. U nás je všechno takové domáčtější, například takoví hejkalové, lesní žínky, domácí skřítkové, všichni spíš způsobují strach než opravdovou smrtelnou hrůzu. Něco jiného je Evropa! Tam po několik století vycházely návody, jak je nutné zacházet a mluvit s přízraky: Přívětivě, samozřejmě latinsky, což jednoznačně ukazovalo na aristokratický původ přízraků i těch, kteří se s nimi stýkali.

Kam se hrabu já, plebejec… Zachrul jsem se a uložil se pohodlněji. Dál jsem se díval na vlny měsíčního světla, střídající se s tmou. Všechno, opravdu všechno nahrávalo halucinacím. Bylo to zajímavé, protože jsem se s halucinacemi dosud nesetkal. Ne, že bych po nich tak moc toužil, ale na druhou stranu, proč ne? Chřipka neutlumila úplně moji badatelskou zvědavost, zdravý smysl pro realitu však poněkud zeslabil svou rutinní převahu. Prostě a jednoduše, čekal jsem v tomhle příjemně malátném stavu bůhvíco. Bylo to období nemoci, kdy je člověk schopný pohladit kočku i broukající tygřici.

Dočkal jsem se. Dívka vznikla v šikmém měsíčním paprsku najednou, bez jakýchkoli stadií materializace obvyklých pro přízraky. Jestli to byl přízrak, tak v tomto případě zcela nestandardní. Nebyla tu žádná mystická průzračnost, žádné mlžné hábity a plamenné oči. Vypadala soustředěně, asi tak jako gymnastka před tím, než začne cvičit na sportovním nářadí. Její pěkně urostlou, zcela tělesnou postavu těsně obepínaly barevné plavky, které by zcela určitě uvedly do pokušení jakéhokoli autora gotických románů.

Lehký, netrpělivý pohyb nohou ještě zvýraznil pružný pohyb svalů mého hosta. Nikdy jsem si nemyslel, že halucinace může vypadat tak krásně!

Vůbec jsem nepochyboval o jejím původu, nicméně kvůli čistotě experimentu jsem přitlačil prsty na oční víčka. Jenže horečka mi dočista smazala z paměti povědomost o tom, co se má rozdvojit, jestli přízrak, nebo reálné předměty. Navíc, což je zcela neomluvitelné, jsem to se silou stisku přehnal a na okamžik jsem prostě přestal vidět. Když jsem opět prohlédl, nebylo potřeba žádného rozdvojování.

Stříbrné oko měsíce se dál dívalo do okna a v místnosti se nic nezměnilo, jedině póza dívky byla jiná. Byla sehnutá jako před skokem, tenké lokty měla pokrčené dozadu a mířila si to pomalu ke mně. Šla potichu a měkce. Dívala se kamsi nad postel. Viděl jsem zcela jasně každý dolíček na jejím těle zalitém měsíčním světlem. Nebylo na ní nic nadpřirozeného, kromě…

Její stín, který se za ní pohyboval, nepadal na správnou stranu! A její oči se blýskaly jinak, než kdyby do nich padalo světlo… Letěl na mě přízrak!

Srdce mi zabušilo jako poplašený zvon. Selhal mi hlas. Chtěl jsem vykřiknout, ale nešlo to. Ze všech sil jsem zavřel oči a čekal, že do mě už už narazí, nebo mnou pronikne duch tvářící se jako člověk.

Nestalo se nic, ani vzduch se nepohnul. Když jsem, napůl v bezvědomí, otevřel oči, tak tam už žádná dívka nebyla. Bylo tu však něco jiného: Přímo před postelí trčela tmavá mužská postava. Chlap byl otočený ke mně zády. Pohybující se ramena naznačovala intenzívní soustředěnou práci rukou.

Stín figury padal správným směrem, zcela v souhlasu se všemi zákony optiky.

Taková změna zjevení je logická ve snu, ale nikoli ve skutečnosti , protože jenom ve snu je možné, aby se cokoli změnilo v něco úplně jiného. Nicméně však lžou ty romány, kde se tvrdí, že člověk není schopen odlišit spánek od chvíle, kdy je vzhůru. Perfektně rozlišujeme oba stavy, jenže mně se v mém horečkou rozpáleném mozku všechno smíchalo. Už jsem nevěděl, čemu mám věřit, v chřipkových horečkách je možné i blouznění. Může se to zdát divné, ale tahle myšlenka mě uklidnila a činorodá póza tohoto přízraku mi napověděla tu jedině správnou činnost. Vystřelil jsem rukou k vypínači. Jenže jsem se minul, a tak na podlahu s rachotem dopadla sklenička. Efekt to mělo velkolepý. Postava v černém vyletěla jako jelen vyplašený výstřelem. Bleskurychle ke mně obrátila bledý ovál tváře a s citem vyprskla nadávku:

„Neutrid oversun! Co to je?“

Tak přirozený úlek mi dodal odvahu.

„Vypadni,“ řekl jsem tiše, ale hned jsem se opravil: „Jdi pryč!“

„Poslyšte, nebuďte mystik!“ následovala podrážděná odpověď. „To jste neviděl zloděje?“

„Nechte toho,“ řekl jsem tvrdě. „Sedněte si, pane přízraku. Popovídáme si.“

„Dovolte, já…“

„Nelžete! Oversun, neutrid… Takhle se zloději nevyjadřují.“

„Máte pravdu,“ ušklíbl se neznámý, „došlo k průšvihu. Tak nějak se to říká? Budu vám asi muset něco vysvětlit…“

Sedl si.

„Rozsviťte.“

Spěšně jsem stiskl vypínač.

„Mno…“

Přede mnou klidně seděl člověk ve svérázné černé kombinéze. Měl ruce zkřížené na prsou. Kombinézu měl přepásanou širokým pásem, který byl vepředu posetý knoflíky, různobarevnými segmenty přepínačů a dalšími, mně zcela nepochopitelnými atributy počítačové techniky. Ještě zajímavější byla tvář neznámého. Jako by v ní nebylo nic zvláštního, člověk jako člověk, ale jeho chytré oči, půvabné svou otevřeností, jako by zářily vnitřním světlem. Přitom bylo obtížné říct, kdo koho víc zajímá, jestli já jeho, nebo on mne.

„Už to chápu,“ řekl najednou. „Neusnul jste, protože jste nemocný.“

Jeho hlas teď zněl příjemně měkce, zmizely z něho tóny úmyslné hrubosti. Zato bylo lépe slyšet přízvuk a některé obraty, které používal, mě utvrzovaly v přesvědčení, že přede mnou sedí krajan.

Nebo jeho velmi dobrá napodobenina.

Moje dojmy se rozdvojovaly. Tvář neznámého, ozářená vnitřním duchovním světlem, podivuhodně rozumné oči, které nelhaly, neuměly lhát, to vše mě vedlo k důvěřivosti, ale to ostatní! Zfalšovaný hlas. Pitomá role, kterou se neznámý pokoušel hrát. Mě, toho nejobyčejnějšího člověka si prohlíží, jako by lidé pro něho byli novinka. Jak tomu mám rozumět?

Nejhorší ze všeho je kombinéza. To nemůže být dílo lidských rukou, protože látka… Pohlcovala totiž světlo! Ani jeden pablesk. Záhyby nevrhaly žádný stín. Avšak přesto tenhle rubáš plný tmy obepínal tělo a byl na něm vidět každý pohyb pevných svalů, i když absolutní nedostatek stínů a záblesků to mělo dělat nemožným. Bylo to natolik neuvěřitelné, že jsem si této nepřirozené vlastnosti v slabém světle stolní lampičky všiml až po chvíli.

Jakmile jsem si toho nakonec všiml, přesněji řečeno, jakmile to přijalo vědomí a pochopilo to, bylo mi, jako by mi po hlavě přejela chlupatá tlapa s ostrými drápy.

„Co jste zač?“ vykřikl jsem.

„Člověk,“ vypadalo to, že ho moje nervozita udivila. Možná že dokonce mírně rozhořčila. „Pravda, ne tak úplně stejný jako vy…“

„Ne úplně… Něco jako ta dívka?“

„V žádném případě! To byl obyčejný fantom. Nechápu, že se tak rozčilujete.“

„Aha, tak to je… ,“ z ničeho nic se ve mně probudila ironie. „Tak to není nic zvláštního, je to jenom obyčejný přízrak.“

„Přízrak ne,“ návštěvník mrzutě svraštil obličej, „fantom. To jsou dvě zcela různé věci, protože fantómové na rozdíl od přízraků existují fyzicky.“

„To rád slyším. To je velice, velice zajímavé. Zvlášť tehdy, když mě napadají.“

„Je to trapné a navíc naše vina. Je to shoda okolností, prosím vás, promiňte nám to.“

„No, co… O jednoho fantóma víc nebo míň, to je drobnůstka!“

Mávl jsem rukou, což vyvolalo na tváři mého hosta úsměv.

„To je divné,“ řekl. „předpokládal jsem, že smysl pro humor a mysticismus se nesnášejí. A mystika si vůbec představuji úplně jinak.“

„Mystika?“ zaskočilo mi rozčilením, „kdo je tady mystik?!“

„Vy.“

„Já?“

„A snad ne?“

Ukázal na kříž visící na stěně.

„To není moje,“ oddechl jsem si, protože jsem se zcela vážně naštval.

Navíc jsem se úplně přestal bát. Ať už je noční host čím chce, vtrhl do mého světa, do mé skutečnosti, kterou jsem nebyl ochotný přenechat žádnému cizinci, i kdyby to byl třeba trojnásobný fantom, nebo biorobot z jiného vesmíru.

Srdce mi bušilo pravidelně a já byl klidný jako arktický ledovec.

„Není to moje,“ zopakoval jsem. „Kromě toho mystik a věřící není jedno a totéž. To se vás však netýká.“

„No výborně,“ vykřikl cizinec. „Když v nic takového nevěříte, tak proč máte pochybnosti, že jsem člověk?“

Ještě se ptá!

„Fakta a logika,“ vypálil jsem.

„Cožpak odporují tomu, co jsem řekl?“

„A jak! Přízračná dívka. Váš rubáš…“

„Jaký rubáš?“ nechápavě se podíval na svůj oděv. „Nechápu…“

„Světlo,“ vysvětloval jsem, „neexistují na něm stíny.“

„No a co?“

„Takový materiál neexistuje.“

„To jenom potvrzuje moje slova! Vždyť jenom člověk může vyrobit to, co nikde není…“

„Nebo mimozemský rozum…“

„Který v okamžiku úleku (a vy, jak musím přiznat, jste mě tedy pěkně vylekal) vykřikne rusky? Kde je vaše logika? Copak není jasné, že jsem obyčejný člověk, jenom z jiného století?“

Na vteřinu jsem oněměl. Chvíli mi trvalo, než jsem si to přebral.

„Z jiného, to znamená z budoucnosti…“

„Dejme tomu,“ řekl jsem nakonec. „A co ta dívka?“

„Jaká dívka? Odpad vznikající při naší činnosti, obyčejný fantom. Vždyť jsem vám to vysvětloval. Přece znáte holografii!“

„Jenže holografické obrázky se necourají po nocích! Neskáčou po lidech! Tím spíš necestují časem! To není možné! To je čiročirá fantastika!“

„Naopak, když je to fantastika, tak to znamená, že to možné je!“

„Cože? Když je to fantastika, tak… To je blbina!“

„A co by byla pro minulost vaše televize, kosmické lety, oživování po klinické smrti, jestli ne fantastika? Odtud vychází ten nejjednodušší logický závěr: fantastika je první příznak blížící se skutečnosti. Vám se budoucnost bude zdát právě taková.“

„Copak může cokoliv odporovat přírodním zákonům?!?“

„V čem jim moje návštěva odporuje?“

„Budoucnost je důsledek minulosti! To, že jste do ní vtrhli… Důsledek nemůže předběhnout příčinu!“

„Znáte všechny zákonitosti příčinně následných vztahů? Naše doba není tak sebevědomá.“

„Naše taky…“

„Není to vidět. Podle mě jste radši ochoten přiznat, že jsem přízrak, než pozměnit své představy o podstatě času.“ Kousl jsem se do jazyka. Na tento výpad jsem neměl obranu. Co jsem mohl postavit proti jeho argumentům, když v mé paměti se roztříštil zdaleka ne bezvýznamný zákon zachování příčin a následků.

Opírat se o to, že budoucnost se ještě nikdy neobjevila v minulosti? To není žádný pořádný argument. Moji současníci například konstruují atomy, které nikdy na Zemi neexistovaly a nejen na Zemi, ale i v celém Vesmíru. Co vlastně víme o čase, jeho vlastnostech a stavu? Bůhví, jestli jsou naše vědomosti o něm lepší, než měl Démokritos o struktuře hmoty. Správně to vyjádřil můj noční host:

„První příznak daleké budoucnosti je podle našich dnešních měřítek nepravděpodobnost věcí. které z ní pocházejí.“

„No,“ vzchopil jsem se, „jak mám tedy rozumět vašemu jednání? Nejdřív se objevil fantom…“

„Ten je příčinou všeho! Fantomatika je u nás přibližně totéž, co u vás televize. Bohužel se nám někdy stává, že fantómové sklouznou do minulosti. Je to vedlejší a krajně nepříjemný jev.“

„No tohle!“

„Byli jsme překvapeni právě tak jako vy! Zřídkakdy fantomy mizely jako… No prostě přízraky. Propadaly se bůhvíkam. Nemohli jsme přijít na to, kam vlastně mizely, až do té doby, než si někdo všiml popisů v staré literatuře, které se nápadně podobaly svědectví o setkání lidí s našimi fantomy.“

„Cože? To znamená, že všechny ty přízraky a zjevení jsou produktem vaší činnosti, přesněji řečeno lehkomyslnosti?“

„V žádném případě! Nejčastěji jsou opravdu tím, čím by měly být, psychogenními produkty víry, zrakových vad a halucinacemi. Jenom zanedbatelná část… Nechtělo se nám tomu věřit, je to příliš fantastické…“

„Á — a, vy taky…“

„Proč taky? Copak nejsme lidi? Fantastickým věcem věříme i my jenom s obtížemi. Snad stokrát jsme to prověřovali. Bohužel! A ostatně kvůli tomu se začalo pracovat na chronodynarnice. Museli jsme co nejdřív očistit minulost od našich ,hosti´, tím spíš, že naše činnost plodila další a další tlupy fantomů.

O středověk jsme se nebáli, tam lidi na přízraky věřili, někde víc, někde míň, ale to nebylo podstatné. Kromě toho fantómové se většinou neobjevovali v tak vzdálených dobách. Zato v dvacátém a jedenadvacátém století to byla jiná věc, jejich přítomnost by mohla způsobit nenormální výbuch mysticismu, což by se zase odrazilo v dějinách a pak samozřejmě i na nás. To je paradox! Všechna pokolení si naivně myslela, že jenom přítomnost má odpovědnost za budoucnost, a jak to tak vypadá, i budoucnost se musí postarat o minulost. Není to divné? Co tomu říkáte?“

„Ano,“ vyčkal jsem chvilku. „Je to těžké, špatně to chápu. I když… Jak jste to řekl? I budoucnost se musí starat o minulost? V tom není ani nic divného, ani nic nového.“

„Jak to že ne,“ tentokrát byl udivený můj host.

Dokonce mu vyjelo obočí až navrch hlavy.

„Vždyť k tomu jsme dospěli teprve nedávno!“

„To si myslíte vy,“ plně jsem vychutnával své malinké vítězství. „Prostě některé očividné věci oči bezmyšlenkovitě přehlédnou. Historikové se vždycky snažili očistit minulost od vrstev lží a mylných představ. Sestavovali po kouscích její prapůvodní podobu, veškerou šíři minulého života, a tím křísili duchovní život předků, jejich myšlenky, činy, snažení… Co je to jiného než péče budoucnosti o minulost? Jinak není možné uvidět to podstatné v minulosti, a to je pochopení zákonitostí, schopnost vzít si ponaučení z minulých chyb, a tím vším vylepšit sebe sama a svou budoucnost… Ne! V žádném případě není ochrana minulosti váš vynález. Máte jenom jiné možnosti, a jak to tak vidím, i daleko větší povinnosti.“

Bylo by potřeba vidět tvář hosta z budoucnosti, když jsem mu tohle povídal.

„Máte pravdu,“ vykřikl a v jeho hlase bylo dokonce i trochu úcty. „Je to správné, když už ne v detailech, tak celkově určitě. Nemohu pochopit, jak je možné, že tak očividná věc nás nenapadla dřív.“

„Možná že vás i napadla,“ oponoval jsem, „lidé ji znali, ve dvacátém nebo devatenáctém století, možná i dřív. Pro vás však zůstala pohřbená v hromadě knih a my tady spolu opisujeme čísi vzory.“

„Máte pravdu,“ můj společník se zamyslel, „je to zcela normální iluze, která praví, že naše století je to nejchytřejší…“

„Zato vaše činnost potvrzuje, že s nastupujícími stoletími roste zodpovědnost. Mezi jinými i za minulost.“

„Určitě. A víte, že jsem šťastný? Našli jsme společný jazyk, přestože nás dělí taková propast času… ,“ zavrtěl hlavou. „Kvůli tomu stálo za to udělat průšvih, abychom se setkali. Teď jste už zcela evidentně pochopil, co jsem tu dělal a proč jsem se chtěl vyhnout setkání s předky.“

„Můžeme to ihned prověřit… Takže přízrak, který tak vylekal mého hostitele, je váš uprchlý fantom. Co dál? Zcela nejasná mi je povaha toho jevu a nepochopím ji, i kdybyste měl právo mi všechno vysvětlit.“

„Nepochopíte to, takže se neurazte…“

„To nic, já ani kvantovou mechaniku moc nechápu. Ale některé myšlenky, které vyplývají…“

„Ano? Není to nic originálního. To, co se stalo s vámi, to se prostě muselo stát! Neodvratně.“

„Opravdu?“

„Samozřejmě. Teprve nedávno jsme zjistili, že působíme na minulost, aniž si to přejeme. Bez jakékoli chronodynamiky. Akropole a nejen Akropole musíme zachraňovat před znečištěním, jinak je vzduch našeho století rozežere. Vy jste se, samozřejmé, vypořádali s ekologickou krizí, když ještě existujete a vítězíte nad časem. Nicméně před vámi stojí principiálně tytéž problémy! Tytéž! Neboť čím širší je záběr činnosti člověka, tím je jeho nápor silnější, a tím jsou širší a paradoxnější následky tohoto náporu, hlubší jeho důsledky. To je všechno! Nějaká chronodynamika, ochrana samotného času, se dřív nebo později pro vás musí stát takovou nutností, jako pro nás ochrana vody, vzduchu, půdy, své přítomnosti a vaší budoucnosti. Není to tak?“

„Neodporuji, ale ani nesouhlasím,“ lehce překvapeně řekl můj host. „Nemůžete přece o nás vědět zdaleka všechno, to je jasné.“ Usmál jsem se.

„Můj drahý prapravnuku! Vaše tvář je pro mě otevřená kniha. Možná že vás učili přetvařovat se a tajnůstkařit, jenže vy neumíte lhát, což mi říká o budoucnosti daleko víc než jakékoliv vaše vysvětlování.“

„Opravdu?“

„Přesně tak.“

„Ano,“ řekl zádumčivě, „přetvařovat se v každém případě. Ti teoretici a znalci… Děkuji, budu s tím pro příště počítat.“

„Nestojí to za to. Mezi jiným… Když jsem srazil sklenici, nemohl jste zcela jednoduše místo té hloupé inscenace zmizet v čase?“

„A tak vás přivést k infarktu?“ Podíval se na mě vyčítavě: „Abych vás přesvědčil o realitě přízraků?“

„Aha! No dobře, to taky mohlo být… A tu svoji… gymnastku jste chytil?“

„Je tady,“ plácl se do opasku. „Už můžete klidně spát.“

„To budu i tak… Stop! Proč vás tak překvapilo, že jsem vzhůru?“

„Jak jsem se sem dostal, zapnul jsem… To je tak, každý člověk v tom okamžiku upadne do tvrdého spánku a zapomene na všechno, jestli už si stačil něčeho všimnout. Bohužel, tenhle báječný prostředek nefunguje, jestliže nějaký organismus bojuje s viry. Ostatně teď,“ podtrhl slovo teď — „jste už zase zdravý jako rybička.“

A skutečně, po chřipce ani stopy! Zmizela tak nenápadně, že jsem si toho všiml až teď… Jak jsi to, pravnuku, dokázal?“

„Děkuji,“ řekl jsem s citem. „Strašně moc děkuju!“

„Není zač. Vyvedl jsem vás z míry…“

„Noto není tak…“

„Musel jsem se vám nějak omluvit. Je čas se rozloučit… Navždy. Škoda, setkání to bylo velmi zajímavé a tak ani nelituji své chyby.“

„Já tím víc! Počkejte… Nebojíte se, že budu vyprávět o tom, že jste se tady objevil? Nebude to mít vliv na historii?“

S úsměvem zavrtěl hlavou.

„Nikdo vám nebude věřit.“

„Pravda, avšak myšlenky, které jste mi vnukl i nedobrovolně…“

„K nim, jak jste si sám všiml, může dojít jakýkoli myslící člověk vaší epochy. Ale to nic, přemýšlejte o nás. Čím častěji, tím lépe. Závisíme na vás ažaž. Na shledanou. Přeji vám všechno nejlepší v minulosti!“

S těmito slovy zmizel. Okamžitě. Ani jsem si nestačil všimnout, jestli stiskl nějaké tlačítko. Prostě tu byl člověk,

a najednou roztál. Přestože jsem na to byl připravený, trhlo to se mnou.

„Všechno nejlepší v budoucnosti,“ křikl jsem do prázdna.

Uslyšel mě skrz století?

Nevím. Lehl jsem si a v tom okamžiku jsem usnul. Ráno jsem se pokusil ukvapeně přesvědčit Martina, že žádné přízraky nejsou a nikdy už nebudou.

Bohužel se mi to nepodařilo. Zkuste to, vám se to třeba povede. Adresu vám dám…

HLAS V CHRÁMU

Měli na sobě těžké, nádherné oděvy a girlandy žlutých květů. Kdyby je nedoprovázeli strážní, pevně třímající ostrá kopí, vypadalo by to, jako by pozemšťané šli v čele karnevalového průvodu.

Ploché střechy, galérie i ulice byly přeplněné spoustou lidí oblečených do cárů, která se přelévala a nepřátelsky hučela, asi tak jako hučí roj vzrušených včel. Šajginovi nevytrhli z uší krystalky translátoru. Zřejmě je považovali za součást těla. Rozuměl tedy, co křičela, řvala a vyla ta člověku podobná stvoření:

„Oběť svatému Chrámu! Krev a Hlas! Krev… Svátek… Hlas… Vítězství!“

Silnými hlasy zněly trouby, duněly bubny. Procesí se pomalu pohybovalo k Chrámu. Lidé věděli, že je tam čeká dlouhé mučení ve jménu jakéhosi nepochopitelného a příšerného náboženství a nakonec smrt. Tlupa to věděla ještě lépe, a proto jásala, bouřila, provolávala slávu Chrámu a Hlasu, které jim darovaly tak nádherný svátek.

Šajginovi bylo mdlo z hnusu. Hrůzné nebylo to, že je zabijí nebo budou mučit, ale to, že je, kosmonauty a vědce, budou chladnokrevně a radostně trýznit přiblblí fanatici, tupě věřící ve svoji rozumnost. Poryvy větru vzdouvaly tmavé hábity kněží, jdoucích v těsné blízkosti kosmonautů. S každým závanem kosmonauti dostávali ránu do nosu od zápachu dávno nemytých, zpocených těl. A ty ruce lesknoucí se potem, ty hákovité prsty s černými obloučky pod nehty se budou chvět slastí, až je budou pálit rozžhavenými železy a těla bude probodávat šílená bolest. Ten mozek, který obsahuje takové vědomosti, že i jedna jediná jejich kapka by stačila na to, aby celá tahle tlupa byla zbavena všech možných bolestí, nemocí, hladu a nevědomosti, bude zničený.

„Lightning by tady byl zapotřebí… ,“ uslyšel šepot Brena, „a mydlit je a mydlit…“

Bren trhl svázanýma rukama a Šajgin ucítil skoro hmatatelně, jak se mu napnuly trénované svaly a jak nakumulovaný vztek zmítá tělem bělovlasého giganta.

„Vydrž, Brene,“ řekl potichounku. „Není to důstojné. Jsou to děti, slepé, kruté, hloupé děti…“

Bren se zlobně zasmál. Vyplašení strážní na něj namířili špičky svých kopí.

„Vrhnu se na ta kopí, jestli to Cimický nestihne!“ řekl Bren.

„Cimický to nestihne a na kopí se nenabodneme, nedají nám příležitost,“ odpověděl Šajgin, „hlavně hlavu vzhůru!“

„Mám ji tak jako tak skoro až do nebe… Když si vzpomenu, že je tam Cimický se všemi těmi laboratořemi, knihami, kamarády… Krucinál! Co myslíš, když budeme dlouho debatovat, hodně dlouho se všema těma kněžourama… A taky velmi klidně…

Myslíš, že je přesvědčíme o možnostech jiného, lepšího života, o tom, že existují jednotné zákony vývoje pro celý Vesmír, že jim můžeme pomoct dostat se z bahna, v kterém se topí? Myslíš, že jsou vůbec schopni to pochopit? Nebo by bylo lepší i pro ně zlikvidovat celou jejich takzvanou civilizaci?“

Šajgin se rozhlédl po šílící tlupě. Nebylo možné rozeznat jednotlivé obličeje. Tlupa měla jeden jediný zkřivený, chtivý, zběsilý obličej.

„Ne,“ řekl tvrdě. „Nepochopí to. Jsme pro ně divošskými, nepochopitelnými, a možná dokonce i nebezpečnými zajatci. Tím je sladší radost z vítězství, tím pro ně máme větší cenu jako oběti na oltář. To je prostá a jasná logika a co je nad tím, to neexistuje.“

„To jsme pochopili setsakra pozdě.“

„Pozdě. Za posledních dvě stě let jsme na Zemi stačili zapomenout, že rozum může být tak krutý a nevědomý.“

Byla to pravda. Ani Šajgin ani Bren nebyli připraveni na věrolomnost. Když hvězdolet Cimický zjistil na téhle planetě anomálii, která mohla ale nemusela být hvězdoletem Evropa, jenž se ztratil před půldruhým galaktickým rokem, řekl kapitán:

„Vemte si skyder, zjistěte to a vraťte se. Na víc nemáme čas.“

Evropa byla normální pilotovaná loď, k téhle hvězdě ji poslali pod řízením automatů. Bylo to sem přece jen daleko. Musela zmizet někde tady poblíž místního Slunce.

Vědomí se bránilo uvěřit tomu, že od okamžiku, kdy opustili Cimického, uběhlo jenom šest hodin… Přistáli nedaleko od anomálie, a než začali s průzkumem, vyšli si ven jenom proto, že to tady všechno až neuvěřitelně připomínalo Zemi. Samozřejmě, že by se vyhnuli setkání s místními obyvateli, jejichž vesniček si všimli ještě z parkovací dráhy. Ti však nečekaně vyšli zpoza stromů s tak důvěřivými gesty natažených rukou s prázdnými dlaněmi obrácenými nahoru, že to lidi zmátlo. Jak se měli dovtípit, že dokud si vyměňovali úsměvy (na bezpečnou vzdálenost!), plížili se vojáci korunami stromů, aby se na ně vrhli jako ničivý příval.

Smělost a lstivost se vojákům upřít nedala… Městské ulice končily a procesí vešlo do houštin. Cesta se zúžila, kněží obklopili těsněji zajatce. Šajgin se marně snažil zahlédnout na jejich urputných, podivně zmalovaných tvářích byť i jen stín pochybností. Zbytečně! Jako i tam, v soudní síni, ani tady neprojevovali zvědavost. V krystalech translátoru se už nahromadilo dostatečné množství informací, takže kosmonauti chápali kněze a ti na oplátku mohli pochopit i překlad pozemské řeči. Mohli pochopit! S tímtéž úspěchem se však pozemšťané mohli pokoušet domluvit se s namalovaným pařezem. Kněží nechtěli chápat. Kdyby se Šajgin narodil o jeden a půl nebo dvě století dřív, asi by ho vůbec nepřekvapila taková omezenost rozumu. Tehdy i na Zemi byly mraky lidí, kteří mohli a nechtěli chápat nic, co by odporovalo jejich vlastním představám, nebo co by se dotýkalo jejich krátkozrakých sobeckých zájmů, dokonce i když to byla pravda, která nakonec mohla zachránit i je samotné. Šajgin ani Bren takovou zkušenost neměli. S naivním zápalem je přesvědčovali o rozumu, bratrství s civilizací, kosmickém humanismu, a jako odpověď slyšeli „bůh“, „víra“, „chrám“. Mezitím se kněží radili, jestli mají zařadit podivné zajatce mezi zplozence pekla, nebo jenom mezi prosté nepřátele. Pro kněze to byl životně důležitý problém, protože na formulaci rozsudku závisel způsob popravy.

Nakonec se dohodli, že kosmonauty musí počítat nejen mezi nepřátele, ale i mezi zplozence pekla. Kromě toho se ještě rozhodli, že jsou i hanobiteli víry. Za první provinění byl trest smrti, za druhé byl trest neznámý, protože mu říkali „zkouška Hlasem“, za třetí mučení a také smrt. Šajgin si teprve až potom uvědomil svou chybu. Kdyby se kněžím nesnažili vysvětlit ideu velkého počtu světů, tak by je nepočítali k hanobitelům víry a vyhnuli by se tak mučení.

Jak se blížili k chrámu, tak se postupně dala rozeznat jeho obrovitost. Jako by jim šel naproti po vrcholcích stromů. Bren začal nadávat, jakmile ho uviděli celý. Šajgin si pomyslel, že tak strašlivý výtvor ještě neviděl. Člověk si připadal jako mraveneček u podnožíte hrozivé, obludné černé pyramidy, na jejímž vrcholu se překvapivě tyčila štíhlá věž. Tupá masa pyramidy si podřídila věž natolik, že její nádherná zářivost se změnila v opak. Vypadala jako prst hrozící z nebe, jako zářící meč připravený k úderu.

Vně čtyřúhelníku tvořeného řadou stráží stála u podnoží pyramidy skupina lidí. Všechno zalévalo nemilosrdné světlo Slunce. To však jen zvýrazňovalo matnou a hrozivou čerň pyramidy. Uprostřed jedné strany se jako zaschlá rána rýsoval portál vstupních vrat. U obou křídel stáli vojáci a drželi v rukách zapálené pochodně.

Procesí strnulo. Jako v dobře zaběhnutém divadelním představení kněží, hudebníci a část stráží odstoupila dozadu. Uprostřed vzniklo prázdné místo. Oba kosmonauti tam zůstali stát a tisíce pohledů se na ně upřelo.

„Ta věž je kovová…“ ztěžka si povzdychl Bren. „Tahle civilizace je na vyšší úrovni, než jsme si mysleli.“

„To nic neznamená. Naši předkové se navzájem mučili i při elektrickém světle.“

Najednou z nich spadlo napětí. Majestátně se rozevřela křídla portálových vrat, zableskly se štíty vojáků vztyčené k pozdravu. Dav padl na kolena a z hloubi pyramidy se vynořila postava v stříbřitém oblečení. Na okamžik se Šajginovi zdálo, že postava má místo hlavy lebku, ale pak si všiml, že to je maska.

Postava majestátně rozáhla ruce. Dav ležel obličeji v prachu. Z lidí byly vidět jen ohnutá záda a vystrčené zadky.

„Vypadá to, že se tady bude držet řeč,“ s nadějí v hlase řekl Bren.

Právě teď uběhly všechny termíny kontrolních výzev a na palubě Cimického zavyly sirény vyhlašující poplach. Gigantický koráb se připravuje ke skoku, jež ho přenese od hvězdy (kde teď momentálně je) k planetě, kde postava s lebkou místo hlavy (velekněz, vládce?) se právě chystá promluvit k národu. Na celý manévr bude Cimický potřebovat tak dvě hodiny.

„Jenom aby to trvalo aspoň tak dlouho,“ zatoužil v duchu Bren.

„Co povídá? Co to mele,“ ptal se Bren každou chvíli, protože při boji někde ztratil translátor.

Pot zaléval oči. Rozpálené náměstí, dav na kolenou, dlouhá postava v masce — to všechno bylo jasně zářivé a ploché, jako obrazy v horečnatých snech.

„Říká, že světlo Slunce ještě nevidělo tak moudrý národ,“ překládal Šajgin skoro nehybnými rty. „Jenom díky víře a Hlasu, jejichž pokorným sluhou je, vojáci slavně zvítězili nad zplozenci pekla podobnými člověku… Tedy nad námi. Nekonečné množství nabubřelých frází a minimum informací… Teď pomlouvá jiná náboženství. Slouží jenom k oklamání. Jejich přívrženci chtějí zničit Chrám a ujařmit národ, jsou to jenom špinaví, bezectní a úskoční darebáci… Nic nového pod sluncem. Přenášení svých vlastností na jinověrce. Je to hra založená na ctižádosti hlupáků: Vy jste ti vybraní! Jste nádoby dobra, jistoty, mužnosti a tak dále. Nikdo nemá takový Chrám, nikdo nemá Hlas. Vypadá to, že řečník je velekněz samotného Hlasu. Krucipísek, co to je vlastně ten Hlas? A jó, vypadá to tak, že začínám chápat. Hlas je ukrytý v Chrámu. Samozřejmě, že Hlas náleží bohu… Hlas pronáší věštby, předpovědi, udává směr, překvapuje… Zřejmě něco jako delfské orákulum… Nebo mluvící světci… To je jasné! Zplozenci pekla budou sraženi ve své pýše, jen co zaslechnou Hlas… Mám strach, že se nás pokusí donutit padnout před ním na kolena.“

„Nejdřív zametu s dvěma třema kněžourama,“ slíbil Bren.

„Pomůžu ti… Když už máme umřít, tak aspoň ne jako ovce… Ten zamaskovaný týpek povídá, že nás ze všeho nejdřív podrobí mučení Hlasem… Teď přímo umělecky popisuje, čím a jak nás budou mučit… To je šílený sadista, patologický případ, který by se měl léčit…“

„Zatím se držíš dobře,“ řekl Bren. „jenom si dej pozor na barvu… Zbledl jsi. Dívají se na nás.“

„To je vedrem… Pokračuje v oblbování na účet velikosti víry, moudrosti kněží, bezmocného vzteku nepřátel. Myslíš, že se může udělat špatně ze lží a tuposti? Mám takový dojem, že se pozvracím…“

„V takovéhle situaci si ještě děláš srandu?“

„Co nám jiného zbývá? Kruci, už končí s proslovem… Podívej, všichni vstávají…“

„Řekni jim pár ,vřelých’ slov.“

„Nemůžu… Ať řeknu co řeknu, vždycky to bude urážka…“

„No a? Když je pořádně popíchneš, tak nás třeba zabijí rychle…“

„Přesto všechno nemůžu…“

Rozezněly se bubny. Uši zalehly pronikavým řevem davu. Měděné štíty v rukách stráží se zableskly jako zrcadla, kopí se zahoupala. Kosmonauti se vydali na svou poslední pouť. Stupeň za stupněm, stále výš a výš. Schody byly tak úzké, že se museli dívat pod nohy. Proto si ani Šajgin ani Bren nevšimli, že se ocitli před tlamou portálu zívající chladem. Vrhli dozadu poslední pohled na rozloučenou. Viděli náměstí kypící radostí, dřímající rozplizlý obzor, vybledlé nebe, v kterém se kdesi skrýval Cimický. Potom se křídla vrat s krátkým skřípnutím uzavřela.

Nízká cela, schodiště, opět cela, zase schodiště. Byla to cesta uprostřed stínů. Stíny odhazované světlem pochodní doprovázely lidi, nadouvaly se na začouzeném stropě, bezzvučně běžely po stěnách, hrozivě zastupovaly cestu. Jako ocelová žihadla se blýskaly hroty kopí. Kněží se pohybovali neslyšně. Vypadali jako černé přízraky. V čele šel stále nejvyšší kněz Hlasu.

Prudká zatáčka je přivedla do větší místnosti. V blikajícím světle ožily postavy příšer namalované na zdech. Dokonce i zajatcům zahrál na nervy pohled na stovky lebek, které visely zavěšené z klenutého stropu.

Kněží začali zpívat. Byl to monotónní a drsný hymnus; Do rytmu se houpalo narudlé světlo pochodní, do rytmu vyskakovaly z koutů stíny, do rytmu se šklebily rozhoupané lebky pod stropem.

Zpěv přešel do táhlého, dunivého recitativu: „O Hlase, veliký, všemohoucí zvěstovateli vůle boží, jdeme k tobě s novou obětí! Přijmi své pokorné služebníky!“

Stěna před nimi se zachvěla. Nebyla to stěna, ale závěs. Zdvihl se vzhůru a odkryl pohled na lávku a za ní bylo vidět úzké dveře. Bren hekl! „To nemůže být pravda!“

Byla. Průchodem uviděli modravou záři metaloplastikových stěn chodby, tmavá zrcadla obrazovek, v dálce bylo vidět i ovládací pult. Po obrazovce běhali hádci mnemografů. Místo křesel tam však byla jakási ohniště a desky s řemeny.

„To je řídící kabina Evropy…“ zašeptal přerývaně Bren. „Kněží zazdili hvězdolet…“

„A předělali kabinu na oltář,“ chraplavě odpověděl Šajgin. „Nebo ještě lépe řečeno na mučírnu…“

Do zad se jim opřela kopí. Podřídili se a vešli do chodby. Došli až k řídícímu pultu. Jedním jediným pohledem zjistili to nejdůležitější: ovládací pult je v pořádku. Kněží zezadu začali zpívat nový hymnus. Šajgin se ohlédl. Tváře čtyř vojínů přestoupivších práh místnosti byly bílé jako křída.

Širokým vítězným krokem přidusal velekněz Hlasu a velitelsky vykřikl:

„Na kolena, vy zplozenci pekla!“

„Dělej, dělej,“ zaslechl Šajgin.

Než stačil pochopit smysl toho, co Bren řekl, uviděl, že se obr vrhl na kolena před ovládacím pultem a udeřil svázanýma rukama do klaviatury.

Oslepujícím zábleskem se rozsvítilo světlo a zavyla havarijní siréna. Tlakové propustě se uzavřely, během okamžiku tak odřízly sál od místnosti s lebkami.

Bren vyskočil. Šok změnil vojíny i kněze ve voskové panáky. Bez nejmenšího pokusu o obranu padali pod Šajginovými a Brenovými údery.

Za minutu měli oba kosmonauti přeřezaná pouta a strážní byli svázáni řemeny strhanými z desek. Bren vypnul siré nu a bývalí zajatci si oddechli.

V tichu, které nastalo, bylo slyšet hluché údery o stěnu. „To je maličkost. Přepážky to vydrží. Motory jsou sice zničené, ale jestli se dá věřit přístrojům, spojení funguje normálně. Zavolám Cimického a…“ Škublo to s ním.

Za ním se ozval mírný, neživý hlas: „Hlášení podává kontrolní automat! Teplota vně lodi dvě stě devadesát tři stupně Kelvina. Tlak…“ Bren se vzpamatoval a rozchechtal se. „Tak to je ten jejich božský Hlas!“ Hlava velekněze Hlasu sebou škubla. Při pádu mu z obličeje spadla maska a teď se na pozemšťany dívala nelidská tvář s očima bílýma zlostí. „Podcenil jsem vás, návštěvníci z hvězd…“

„Cože,“ ztvrdl Šajgin. Zdálo se mu, že se přeslechl. „Tys… Tys… pochopil, co jsme zač? Až teď?“

„Už dřív…“

„Tak proč?… Proč jsi s námi takhle zacházel?“

„Moc se upevňuje vírou. Víru upevňují oběti. Rozum je nebezpečný víře. Buďte prokleti… prokleti…“

Hlava velekněze sebou opět škubla a klesla zpátky.

„Opakuji,“ mírně se vnutil automat: „Teplota vně lodi: dvě stě devadesát tři stupně Kelvina…“

KDYŽ SE ZKŘÍŽÍ CESTY

Příchod uragánu mangry zachytily jako vždycky včas, i když nic v širokém okolí nenaznačovalo, že přijde.

Kdyby mangry byly schopné převést své pocity na slova, určitě by řekly, že je to od přírody neseriózní přístup hnát je pryč od prostřeného stolu, když stále ještě mají hlaď. Jenže myšlenky ani slova mangry neznaly. Prostě začaly urychleně vytahovat kořeny ze země a černofialové roušky se zdvihly a vyduly po větru jako plachty. Necitelná evoluce jim velmi tvrdým způsobem vtloukla do genů kočovnickou pravdu: Kdo se opozdí, zahyne v uragánu, ať se držel půdy jakkoli pevně.

Neuběhla ještě ani čtvrthodina od prvního upozornění, a už se rovinou stále rychleji řítila hutná masa tmavých plachet poháněná větrem a silou stovek tisíc chapadlovitých nohou. Bezchybný instinkt vedl mangry nejkratší cestou k místu, kterému se v nejbližší době bouře vyhne, k místu, kde se bude možné v klidu pást.

V tomtéž okamžiku se stovky kilometrů nad povrchem planety, z kosmické výše, snažil lidský rozum posílený prací přístrojů vyřešit tentýž problém.

Elektronické a laserové signály spolupracovaly s rychlostí, která byla nejen pro mangry, ale i pro lidi nepředstavitelná, a ohledávaly polární oblast. Propočítávaly křivky pohybů mnoha bouří, tornád, údery zběsilých vzdušných proudů, celý ten blázinec atmosférických jevů, na který taktak stačila pozemská matematika. Mělo to jeden jediný cíl: najít kousek povrchu, kde by bylo možné vysadit průzkumníky, aniž by jim okamžitě hrozilo nebezpečí od místních povětrnostních živlů.

Protože skutečnost je objektivní, nebylo se co divit, že různé metody daly jeden a tentýž výsledek. Výsadkový člun pozemšťanů si to namířil přesně tam, kam mířily i mangry.

Pohyb ustal v tom okamžiku, kdy se mangry dostaly do doliny, kde se mohly v klidu pást. Plachty se složily do vodorovné polohy a lovily skoupé světlo vzdáleného slunce. Chapadlovitc kořeny se zaryly do země, aby dodaly do obrovské plochy rozrostlého těla výživné roztoky.

Teď už se nedalo poznat, že mangry jsou kočovníci. Vypadalo to, že vždycky rostly a budou růst na povlovném svahu doliny. Uklidnili se i všichni ti tvorové a tvorečkové, kteří je neustále doprovázejí a bez nichž se mangry nemohou obejít. Právě tak jako oni bez nich.

Rachot pocházející z nebe, vzrůstající hluk a silná větrná vlna zastihla mangry nepřipravené, jenom se pevněji přichytily půdy. Skrz oblaka proklouzlo čočkovité těleso, opřelo se o ohnivý sloup a potom pomalu dosedlo.

Orgány mangry zaregistrovaly téměř celý obraz přistání člověka na jejich planetě, kromě závěrečného okamžiku. Průzkumný člun totiž přistál za vrcholkem kopce.

Vítr ztichl a mangry se uklidnily. To, co se stalo, nebylo tornádo, které by jim mohlo ublížit, a i kdyby to tornádo bylo, tak si to zamířilo jinam. Nepříliš bohatá soustava reakcí na vnější podněty zareagovala správně. Mangry se dál klidně pásly a bylo jim blaženě v chladných paprscích jejich slunce. Vychutnávaly potravu i bezpečí. Všechno, co bylo spojené s člověkem, bylo daleko za hranicemi jejich prajednoduchého vědomí. I když už se jejich cesta zkřížila s lidskou, zůstávalo všechno tak, jak to bylo vždycky.

Ani člověk neměl ponětí, že jejich cesty už na sebe narazily, přestože věděl, že mangry existují a zajímaly ho. Ať je to jak chce podivné, obě strany byly v skoro stejné situaci: Člověk pro mangry neexistoval a mangry existovaly pro člověka spíš jako záhada, neboť co je možné dozvědět se z kosmu? Jenom to, že nějaké skvrny, zřejmě rostlinného původu, mění buď barvu (tradiční, a proto nejpravděpodobnější hypotéza), nebo se zakopávají za špatného počasí, eventuálně se přemísťují zcela nepochopitelným způsobem. Víc se v tak bouřlivé a cizí atmosféře nedalo zjistit ani pomocí průzkumných automatů, které to sfoukávalo jako listina podzim.

Kromě toho, jaký význam mohly mít mangry pro člověka? Byly drobným kamínkem, náhodným prachovým zrnkem na hvězdné pouti člověka. Zrnkem, které bylo nutné prozkoumat, ale stačilo to udělat jen tak mimochodem. Nic víc.

Jakmile průzkumný člun přistál, puklo jeho dno a vysunuly se kotevní tlapy. Okamžitě se zavrtaly do půdy pro případ nenadálého uragánu. Jaký je zdejší uragán, věděli lidé právě tak dobře jako mangry, i když to zatím na vlastní kůži nevyzkoušeli. Navíc se nemohli ani zdaleka spolehnout na své výpočty, tak jako se mangry mohly spolehnout na svůj instinkt.

Za hodinu potom, co se usadil prach, se otevřel nákladový prostor, spustil se můstek a po něm sjel transportér. Lidé vstoupili na další planetu.

Transportér se přehoupl přes hřeben kopce a lidé poprvé uviděli mangry zblízka. Přesněji řečeno neuviděli mangry, ale to, co znali, a to byly keřovité houštiny. Ne úplně obyčejné houštiny, ale přece jen se jim to moc a moc podobalo. Uviděli úzký svah plný hustých a holých větví, z nichž mnohé byly zakončeny vějířem podlouhlých, tmavých listů, které nastavovaly co možná největší plochu slunečním paprskům. Nemohlo to být nic jiného než keře, a řidič si to namířil přímo napříč. Housenkové pásy drtily tuhou „matraci“ mangry a posádka ani nepocítila změnu. Na prach byly rozemlety první listy. Transportér jel a zanechával za sebou zelené těsto.

„Další bod naší cesty je uprostřed houštiny,“ řekl biolog a pečlivě sledoval fotomapu. ,,Tam vezmeme vzorky a pokusíme se pochopit, co je to zač. Transportér se však zastavil daleko dřív, a nebylo to tím, že by to chtěli lidé.

Okraj mangry ucítil bolest, která se zvětšovala, jak transportér pokračoval v jízdě. Mangry nespěchaly. Jejich život nebyl nic jiného než boj o přežití. Věděly, co mají dělat. Netvora zaregistrovaly, už když se přibližoval. Poznaly ho

prakticky okamžitě a nebylo to pro ně nic nového. Prostě jenom jedno z dalších napadení jejich největším nepřítelem toxodonem. Nesčíslná pokolení toxodonů se živila mangrou. Byly to kruté boje. Mnohá pokolení mangry buď vítězila, nebo hynula. Umíraly ty méně přizpůsobené. Přežívaly ty chytré a silné, které samy zabíjely méně schopné toxodony. Tak se vybíjeli navzájem. Nekonečný boj nesmiřitelných nepřátel byl zárukou vývoje jak jedněch, tak i druhých, protože vývoj toxodonů s sebou nesl i vývoj mangry.

Nízký a masivní transportér se toxodonovi samozřejmě podobal jenom částečně. Hlavní podobnost tu však byla — útočil. Proto pohyb housenkových pásů zapojil veškerý arzenál bojových prostředků, které mangry používaly na útočné giganty. Omyl to byl právě takový, jako když si lidé o mangrách mysleli, že to jsou obyčejné keře.

Kdyby mangry uměly přemýšlet, spokojeně by se ušklíbly nad tím, že je napadl sice velký, drzý, ale hloupý toxodon. Takže vítězství zůstane určitě na jejich straně.

Přemýšlet však neuměly, a proto konaly.

Transportér se plavně zhoupl. Bylo to tak plavné a měkké, že jakákoli nerovnost by transportérem otřásla daleko víc. Lidé si toho nevšimli.

Výpočet, který podvědomě mangry udělaly, by udělal čest i pozemskému počítači. V určitém okamžiku a v určitém bodě, jako na povel, se stáhlo mnoho kořenů. Jakmile se transportér ocitl nad tím místem, kořeny se jen tak lehce opřely o dno. Takový náraz nemohl toxodona vyvést z míry, ale mangrám dal neocenitelnou informaci o váze protivníka.

Transportér se opět zhoupl, tentokrát už silně, a zastavil se tak prudce, že to lidmi trhlo kupředu. Řidič mechanicky zabrzdil. Transportér se okamžitě opět narovnal. Vepředu nebyly žádné překážky. Řidič se rychle podíval na spodní lokátor — nebyly tam žádné trhliny ani nic jiného. Udivilo ho to a tak znovu sešlápl plyn.

Transportér ani nenapadlo se pohnout. Bylo vidět, jak se housenkový pás pohybuje, bylo slyšet, jak bručí motor, ale to bylo všechno. Řidič mechanicky sešlápl plyn až na doraz. Transportérem to trhlo, zablyštěly se články housenkového pásu, motor, jehož síle nemohlo nic odolat, zavyl jako vzteklý. Stroj se však nepohnul ani o milimetr.

Kdyby mangry uměly myslet, udivila by je příliš pomalá reakce nepřítele. Podle nich se všechno vyvíjelo perfektně. Neobratný protivník se ocitl ve vzduchu a ztratil tak možnost pohybu. Mangry pocítily uspokojení. Tenhle pocit dobře znaly.

„Volám člun! Byli jsme napadeni! Je to trapné, ale napadlo nás křoví.“

„Přesněji!“

„Pásy se protáčejí naprázdno. Keře nás zbavily opory. Jejich pružné větve omotaly kabinu tak pevně, že nemůžeme otevřít dveře a použít zbraně.“

„Nebezpečí?“

„Přímé nebezpečí nehrozí. Křoví zatím nic jiného nepodniká, ale naše postavení je hloupé. Jsme zajatci a nevíme vlastně čeho. Zatím jsme nenašli východisko.“

„Rozumím. Za deset minut zaútočíme na to vaše křoví.“

„Biolog je proti. Nemáme druhý transportér a útočit bez něho je riskantní. Nevíme nic o protivníkovi.“

„Kladný program?“

„Potřebujeme odebrat vzorky křoví a přesně zjistit, co to vlastně je.“

„To je nám taky jasné. Můžete nám zaručit, že se vám za tu dobu nic nestane?“

„Samozřejmě nemůžeme, i když opakuji, že křoví přestalo útočit. Zřejmě neví, co s námi má dělat.“

Lidé se hrubě mýlili, když předpokládali, že mangry nevědí, co mají dál dělat se zajatou příšerou. A také se pletli, když si mysleli, že nic nepodnikají. Mangry normálně pokračovaly v zaběhnutém programu. V okamžiku, kdy probíhal rozhovor, pokoušely se roztrhnout transportér tak, jak to dělaly se zajatými zvířaty.

Samozřejmě se jim to nedařilo a vůbec všechno bylo tak nějak jinak. Nepřítel se nesnažil vyrvat z jejich pout a rukovětve, které měly stisknout toxodonova nebezpečná kusadla, omotávaly prázdnotu.

Poslední činnost mangry vyváděla z míry nejen je samotné, ale i lidi, kteří nechápavě zírali, jak vpravo i vlevo od kabiny se klátí svazky chapadel ze strany na stranu a objímají prázdnotu. Co to mělo znamenat? Všechny činy mangry lidé víceméně pochopili, jakmile přešel zmatek prvních několika minut. Tahle činnost však byla viditelně nesmyslná a nutila lidi očekávat to nejhorší. Totiž že to je nějaký zhoubný úmysl s dlouhodobým účinkem.

Na člunu zůstala jenom hlídka a ostatní tři kosmonauti rychle vyšplhali na vrcholek kopce. Byli ozbrojeni plazmovými puškami, což je zbraň nepřekonatelné síly. Okamžitě jim však došlo, že ani s její pomocí se nedá počítat s rychlým úspěchem. Jedna věc je bojovat s nějakou obrněnou obludou, kterou plazma prorazí skrz naskrz, a něco úplně jiného jsou velké plochy keřů, kterými se musela propálit cesta k transportéru.

Ale koneckonců, čím mohly keře oponovat zbrani, která pomáhala lidstvu klestit cestu na všech planetách?

Jakmile se mangry přesvědčily, že oběť neroztrhnou, změnily taktiku. Stiskly transportér takovou silou, že být to toxodon, bylo by mu velmi těžko.

Spektrolitová kopule kabiny ani nezaskřípla a lidé si této činnosti mangry vůbec nevšimli. Pak mangry převrátily transportér vzhůru nohama.

Křoví bylo nutné vypalovat metr po metru. Útočníci začali metodicky pracovat. V žádném případě nepočítali s neúspěchem.

Mangry nechápaly, že figurky pálící zdálky jejich tělo a lapený gigant jsou články jednoho řetězce. Měly před sebou nového nepřítele. A to bylo všechno. S takovým protivníkem, který je napadal z dálky, se ještě nesetkaly. Strach před neznámem a strach jako takový mangry neznaly. Pokud poškození nebylo veliké, mohly a musely se bránit. Jinak se nedalo přežít. To jim říkala zkušenost mnoha miliónů let.

Lidé s uspokojením zaznamenali, že mangry již po prvních výstřelech začaly ustupovat po celé délce fronty. Jenže s sebou unášely i zajatý transportér. Nepřítel prchá, musíme ho pronásledovat! To je základní heslo každého lovu. Lidem ani nic jiného nezbývalo, protože vzdálenost zeslabovala sílu palby.

Pronásledování začalo.

Mangry neznaly takovou abstrakci, jako je past. Avšak právě jí použily, protože tento způsob boje byl v jejich arzenálu. Neustupovaly úplně všude. Samostatné kořeny se zarývaly do země a zůstávaly ukryty. Vyčkávaly okamžik, kdy jejich horní výrůstky pocítí váhu útočícího protivníka.

Dokonce i takový boj, jako je vypalování křoví, budí v lidech náruživost. Lidé vrhající blesky si vůbec nevšímali zuhelnatělé půdy.

Past sklapla bleskurychle. Lidé nestačili pochopit, co se vlastně stalo, když jejich nohy už omotala chapadla, jež vyletěla ze zeme. Za další okamžik se ocitli ve vzduchu a jiná chapadla jim obtočila ruce.

Ta chapadla, která se znenadání objevila, byla tak strašlivá, že lidé propásli drahocenný okamžik, kdy jim mohly zbraně ještě pomoci.

Samozřejmě, že mangry se okamžitě snažily rozmačkat nové zajatce. Síly jednotlivých kořenů ovšem nestačily na pevné skafandry.

Bylo to však jen oddálení konečného rozsudku. Jakmile se přestalo střílet, celá masa mangry se vrhla ke třem bezmocně se zmítajícím zajatcům.

Co jim hrozí, poznali okamžitě. Ruce a nohy jim chapadla omotala tím nejpodivnějším způsobem, takže dva z nich mohli pohnout jenom zápěstím. V této poloze udělat cokoliv bylo neobyčejně náročné, ale takový terč, jako bylo křoví, mohla ničit i nemířená palba. Na mangry se opět snesly blesky. Byl to akt zoufalství. Lidé čekali, že chapadla jim v tom okamžiku chytnou a vyrvou zbraně. To se však k jejich velikému údivu nestalo. Chapadla se ani nepohnula.

Čelo mangry opět spálené ohněm strnulo. Lidé přestali střílet. V jejich zoufalém postavení byl drahý každý náboj.

Mangry se opět pohnuly.

Výstřely je zase zastavily.

Tak se to ještě několikrát opakovalo.

Pak se lidé probrali z hrůzného snu. Mangry se najednou nepokusily postoupit.

Mangry, i když to byly primitivní organismy, se uměly učit. Jejich schopnosti však byly velmi omezené. Výstřely v nich vytvořily podmíněný reflex, ale dál to už šlo ztěžka. Mangry se dostaly do slepé uličky, protože boj se vyvíjel proti obvyklým pravidlům.

Když byly vyčerpány instinkty, zapojil se program „pokusů a omylů“.

„Udělejte něco!“

Křik zněl v sluchátkách úplně zbytečně. Lidé v transportéru se na sebe nemohli podívat. Jejich situace byla šílená, protože chráněni pancířem transportéru museli sledovat agónii těch, kteří se jim snažili pomoci.

Agónie musela nastat dřív nebo později. Dokonce i když všechno zůstane tak jak bylo, to znamená, že křoví nic nepodnikne, dojde kyslík ve skafandrech daleko dřív, než se sem dostane hvězdolet letící na pomoc od sousední vzdálené planety.

Zůstal ještě jeden jediný volný člověk. Strážný opustil svůj post a jeho osamělá postavička se tyčila na vrcholku kopce. Střílet nemohl, protože zároveň s chapadly by likvidoval i své kamarády. Přiblížit se s pilou? To bylo příliš riskantní.

Ani s převráceným transportérem mangry nedokázaly nic udělat. S ostatními se však mohly vypořádat minimálně třemi způsoby: zabít je prudkými údery o zem, zkroutit do spirály, což by způsobilo zničení skafandrů, nebo je otočit hlavou dolů, jako to udělaly s transportérem.

Druhý způsob měly mangry v dědičné paměti, ale na štěstí pro lidi to nepřineslo před tím žádné výsledky, takže byla vypnuta. Přesněji řečeno, instinktivní program „dělej jako vždycky“ byl oslaben druhým programem „pokoušej se jinak, pokud to nejde jako vždycky“. A protože transportér a lidi s blesky byli pro mangry různými protivníky, i pokusy zničit je byly různé.

Chapadla vypouštěla šťávy, kterými normálně rozpouštěla minerály obsažené v půdě. Přitom natřásala lidmi přesně stejným způsobem, jakým kypřila půdu, když rozpouštěla tolik potřebné živiny.

Nedá se říct, že by to bylo příjemné, ale natřásání zatím nehrozilo ničím tak strašným. Co se týče bílé kapaliny, která stékala po skafandrech, to už bylo horší. Tady se dalo očekávat jen to nejhorší. Nepřítel, který jim uštědřil tak zdrcující porážku, připadal lidem jako ztělesnění vypočítavého, zákeřného a lstivého rozumu. Naštěstí ne všem.

Lidé z transportéru přes všechno, co se dělo kolem, měli čas na přemýšlení.

Pečlivě všechno pozorovali a zvyky vyplývající z vědecké práce postupně převažovaly. Tenhle proces byl spíš neuvědomělý, vycházel z ohromné zkušenosti lidské kultury. Vycházel z toho, že o všechna lidská vítězství se postaral tvůrčí přístup a tam, kde ho lidé nepoužili, nedosáhli žádného vítězství.

Do neštěstí je zavedl obvyklý stereotyp myšlení, ale druhé takové chyby se už nedopustili. Cílevědomost a přesná, proto na pohled rozumná činnost křoví zpočátku vyvedla biologa z míry. Zaváhal, jestli nemají co do činění s primi–primitivní a svéráznou inteligentní bytostí. Tato domněnka nebyla tak docela scestná, protože stavěla na základních zákonech evoluce života, na znalosti zákona, který tvrdí, že „obsah vytváří formu“. Ovšem to, že křoví nenašlo správný způsob likvidace bezmocných lidí, zcela jednoznačně rozptýlilo všechny pochybnosti. Jejich protivník nebyl ani chytrý ani hloupý, přesně tak jako není chytrá ani hloupá kterákoli pozemská rosnatka. Byl to jen tvor velmi dobře přizpůsobený k tvrdým životním podmínkám a situacím .

Jakmile přišel biolog k těmto závěrům, scházelo už jen málo k tomu, aby našel východisko.

Nápovědí bylo mnoho. Tam, kde neprobíhal boj, listí mangry dál klidně sálo sluneční světlo. Tam, kde ztichly výstřely, objevila se zvířata vypadající jako rybenky a velká jako ovce, která se beze strachu pohybovala mezi větvemi a navíc požírala listy! Samozřejmě, že tahle idyla v tom zmatku zanikla, ale v jeho podvědomí zůstala. Odtud vyšly myšlenky, které musely překonat několik stadií, aby se mohly rozvinout.

Síla člověka vůbec není v jeho fyzických schopnostech, mohutnosti energií, které si pokořil, rafinovanosti strojů jím vyrobených, dokonce ani ne ve vědomostech. Je v pružnosti, šíři a předvídavosti jeho myšlení! Je ochoten uznat, že taktika, která ho přivedla tisíckrát k vítězství, ho k němu nemusí dovést po tisící prvé. Zdaleka není vždycky rozumný. Ve skutečnosti je takový jen tehdy, když postřehne a ocení to, co je nové, dokáže změnit své představy o světě a jedná v souladu se skutečností, ať už je jakákoli.

Biolog nevědomky prošel celou tuto cestu. A náhle pochopil, co má dělat. Nouze je nejlepší učitel.

Došlo mu to právě v tom okamžiku, kdy se ve sluchátkách ozval zoufalý křik:

„Jejich kapalina rozežírá skafandr!“

V tomto kritickém okamžiku biolog pochopil, že jeho objev nebude k ničemu, když ho včas nevyužijí. Na vysvětlování nebyl čas. Museli jednat.

Přesto…

„Jak jste na to přišli, že šťáva rozežírá siliket?“

„Loupá se a opadává vrchní vrstva!“

„Šťáva přišla do styku se skafandry před půl hodinou.“ bleskla biologovi hlavou myšlenka. „Skafandry mají tři vrstvy…“

„Počkejte!“ zařval.“Máme ještě čas i způsob, jak se zachránit!“

Pozdě. Poslední člen posádky už dobíhal k zajatcům.

Blesklo ostří tesáku…

Než tesák stačil oddělit druhé chapadlo, sklouzlo několik jiných ze zajatců a obtočilo odvážlivce. I když byl na napadení připraven, byl skok chapadel tak bleskový, že proti nim neměl šanci. Neuplynula ani vteřina a byl v téže situaci jako ostatní.

Překvapení nezabránilo biologovi v tom. aby byl potěšený, že jeho plán se potvrdil úplně perfektně.

Ted už plně věřil v úspěch a v záchranu celé expedice. Ted už šlo jenom o to, aby to náhodný čin křoví neznemožnil.

Toho se však bát nemusel. Mangry věděly, že kořenová šťáva působí pomalu, a tak nepospíchaly s dalšími pokusy. Co se týče transportéru, vypadalo to, že je mrtvý. To znamená, že bylo potřebné jenom vyčkat, až rozklad změkčí tkáně toho podivně tvrdého toxodona. Sice nešlo všechno tak jako normálně, ale přece jenom se mangry blížily k cíli. Alespoň to tak vypadalo.

Otvor na dně transportéru se otvíral dovnitř. První vylezl ven biolog. Poklop se za ním okamžitě zavřel. Ať byla jeho teorie přesvědčivá jak chtěla, bylo zbytečné, aby riskovali všichni.

Tím, že mangry otočily transportér vzhůru nohama, samy ulehčily provedení plánu, protože teď měl člověk široký prostor k manévrování, který by scházel, kdyby transportér zůstal v normální poloze.

Plazící se člověk se snažil minimálně dotýkat chapadel.

Sklouzl po obrněném břichu transportéru a plazil se dál skrz propleteninu strašlivých výrůstků.

Ani dívat se na to nedalo. Pro biologa byl nejstrašnější dotyk bledých, lepkavých chapadel a vědomí, že jsou schopny ho chytit a zardousit. Přese všechno je vědomí nadáno rozumem, který je schopný překonat šablonu instinktu. Vždyť je úplně jasné, že se tady pohybuje nepřítel! Mangry se však domnívaly, že jejich větvemi se proplétá něco úplně neškodného, nebo dokonce užitečného. Nic škodlivého by se přece nemohlo z ničeho nic ocitnout a pohybovat se uvnitř jejich organismu. Určitě by to poznaly, zadržely a zničily už na hranicích svého těla. Mangry nedokázaly určit, co za zvíře se to v nich motá. Nevšímaly si ho právě tak jako těch, která ožírala nemocné listí, obírala škodlivý hmyz, nebo se živila odumřelými tkáněmi. Vždyť ani člověk bez pomoci vědy nedokáže zjistit škodlivé organismy, které se mu uhnízdily v těle! Proto byl biolog asi ve stejném nebezpečí, jako kdyby se procházel v parku. Brzy to bylo jasné všem.

Biologa mohly zahubit jenom dvě chyby a s těmi počítal. Nepohyboval se přímo, protože by musel lézt přes vypálená místa, a to by mohlo vyvolat u mangry bolest, která zcela určitě spouštěla obranné reakce. Vybíral si cestu tak, aby se pohyboval tam, kde mangry nic neznepokojovalo, i když to setsakra prodloužilo jeho pouť. Jakmile vylezl ven, nevstal a nezačal utíkat; bylo mu totiž jasné, že mangry se už naučily rozeznávat vzpřímenou lidskou postavu, která pro ně znamenala nebezpečí.

Posádka transportéru přesně zopakovala jeho manévr. Nedá se říct, že by cesta byla příjemnou procházkou, ale dosáhli úspěchu. A právě včas!

Skafandry zajatců stále ještě odolávaly ničivému působení šťávy. Zatím stále ještě odolávaly…

Souboj jednotlivce s chapadly, který skončil tak tragicky, biologovi víceméně jednoznačně potvrdil to, co si o celé věci myslel. Chomáč chapadel vyčerpal všechny zásoby energie natolik, že už nebyl schopen zdvihnout nového zajatce do vzduchu. Možná by ještě zvládla uvěznit jednoho nebo dva, ale teď už na ně byli čtyři. Další mangry se určitě nepřiblíží, podmíněný reflex na výstřely nezmizí tak rychle.

Všechno, co se událo potom, nápadně připomínalo bitvu Láokoóna s hady. Ale zvítězili v ní lidé.

Teď už zůstával jediný nevyřešený úkol, vysvobodit transportér. Jenže myšlenka na výprask teď už vlastně neškodného (znali už jeho slabiny), ale nadále záhadného křoví se lidem příčila. Ochotně se smířili s názorem, že mangry samy nechají transportér na místě, jakmile ucítí příchod bouře.

V tom se ovšem zmýlili. Instinkt mangrám velel nevzdávat se kořisti, a když se přiblížila bouře, vlekly ji s sebou.

Z jejich strany to byla smrtelná chyba. Transportér se na rozdíl od toxodona nedal roztrhat na kousky a brzdil jejich pohyb, takže je bouře dohnala.

Co je to místní bouře a proč se mangry staly kočujícími napůl rostlinami, napůl živočichy, lidem řekly úlomky transportéru, rozeseté v okruhu mnoha kilometrů.