Ljuben Dilov

Ještě jednou o delfínech

CELÁ PRAVDA O ŠIMPANZOVI TOPSIM

Pokud lidstvo pohlédne kolem sebe nebo do sebe nebo se otočí zpátky a podívá se do své historie, okamžitě se přesvědčí, že jeho život byl vždy úzce spjat se zvířaty. Ne proto, že nám slouží za potravu – to je smutná stránka našich vzájemných vztahů. Jde o to, že jsme si blízcí duchovně i společensky.

Zvířata udělala pro lidstvo neobyčejně mnoho. Vlčice odkojila Romula a Rema, kteří pak založili Věčné město. A tentýž Řím zůstal věčný díky vlastním husám, které ho uchránily před zkázou. A to nemluvíme o příkladech z novější doby, o oněch chrabrých králících a morčatech, kteří obětavě polykají nejrůznější léky nebo si je nechávají píchat ve formě injekcí, aby vyzkoušeli jejich účinky. Proto když nastala kosmická éra, bylo naprosto přirozené, že zvířata kráčela s člověkem nejen bok po boku, ale jako obvykle krok před ním. První živý tvor, který se vznesl do vesmírného prostoru, byla nezapomenutelná Lajka, a pak ji následovalo mnoho dalších psů, myší a šimpanzů, kteří směle vytyčovali cestu lidstva do kosmu. A já vás těmito všeobecně známými věcmi nudím jenom proto, abych ještě jednou podtrhl, že se zřejmě nikdy nemůžeme těm milým tvorům, kteří jsou naši bratři, dostatečně odvděčit za všechno to, co pro nás udělali a stále dělají. A abychom si pověděli něco o jednom z nich, jehož jméno je z naprosto hloupých důvodů úplně neznámé – o šimpanzovi Topsim.

V roce 1962 se na Zlatých pískách u Varny konal 13. astronautický kongres. Jako delegát jsem tam měl možnost seznámit se s vedoucím lékařské části tehdejšího amerického kosmického programu, Američanem rakouského původu, jehož jméno je zbytečné tady uvádět. Přednesl nejen zajímavý referát, ale večer mi v hotelu ukázal i množství fotografií šimpanzů, kteří do vesmíru již letěli nebo jsou na let připravováni. Jistě také z novin víte, že na počátku kosmické éry vystřelovali Američané především opice. A tehdy jsem prvně viděl na fotografii Topsiho. Od té doby se datuje také můj zájem o tento případ, který byl držen v tajnosti, ale dnes, pomalu po dvaceti letech, už vám o tom můžu říct celou pravdu.

Chyba ve výpočtech způsobila, že se kosmická kabina, která se měla vrátit na Zem, nedostala na oběžnou dráhu. Motor v posledním stupni nosné rakety pracoval déle, než se předpokládalo. Došlo k samovznícení paliva určeného pro zpáteční cestu a kabina dostala třetí kosmickou rychlost místo první a nenávratně odnesla chudáka Topsiho do bezedna sluneční soustavy. Středisko kosmických letů na mysu Canaveral se rozhodlo, že o tomto dalším nezdařeném pokusu nevydá žádnou zprávu. Nahromadilo se jim tehdy dost neúspěchů a nechtěli taky popuzovat všemocnou Ligu pro ochranu zvířat, která podrážděně bojovala proti vysílání zvířat do kosmu. Topsi poletí v meziplanetárním prostoru ještě nějaký ten týden a pak mu s posledním soustem banánové kaše podá automat smrtelnou dávku jedu, který rychle a bezbolestně ukončí jeho tak říkajíc pozemskou pouť. Když tento předem propočtený okamžik nastal, vědečtí pracovníci v kosmickém středisku si ještě jednou se smutkem vzpomněli na výborně vycvičeného šimpanze, a ti z nich, co byli věřící, se tajně pokřižovali. Ale ani tentokrát jejich předpoklady nevyšly, i když nikoliv jejich vinou…

Z hvězdoletu R-109 sledovali vystřelení osudné rakety, a když se kabina oddělila a namířila si to přímo na ně, vypukla na hvězdoletu dvojnásobná panika než ta na mysu Canaveral. Posádka nevěděla, jestli má mít radost nebo se bát. Blížící se těleso definitivně potvrzovalo, že na té krásné planetě s mléčně modrou atmosférou existuje rozvinutá civilizace, ale co to těleso v sobě skrývá a jaké má asi záměry? To jim z planety posílají nějaký balíček – materiály, které by usnadnily vzájemné poznání obou civilizací a připravily jejich budoucí setkání? Nebo je to termonukleární náboj, vyslaný k cizímu hvězdoletu, jenž se nezvaný odvážil přiblížit k planetě na pouhých několik set tisíc kilometrů?

Astronavigátorská rada se neustále radila před velkými obrazovkami, na nichž bylo vidět ono záhadné těleso. Vyslali k němu automatickou sondu, která ho obletovala a okukovala spoustou přístrojů, ale stále nedokázala přesně určit, co to je. Kdyby to byl bojový prostředek, pohyboval by se tak pomalu, nějakých 17 km za sekundu? Takovou rychlostí by nedostihl ani nezasáhl jejich hvězdolet, kdyby začal manévrovat Pár minut pracovala nějaká raketa a potom letělo těleso dál jen setrvačností. Jako by přece jen bylo vysláno proto, aby se zase vrátilo …

K takovýmto závěrům tedy došla astronavigátorská rada, a proto když indikátory na zjišťování organických látek ukázaly, že v tělese je živý organismus, členové rady neváhali a nechali ho dopravit na palubu hvězdoletu. Umístili ho pochopitelně do speciálně opancéřované a hermeticky uzavřené laboratoře, která byla nyní naplněná přesně takovým vzduchem, jaký v silné vrstvě obklopoval třetí planetu tohoto slunce. Na průzkumném hvězdoletu R-109 ostatně dýchali téměř stejný vzduch. Bylo v něm jen trochu víc kyslíku a procento inertních plynů, argonu a kryptonu, bylo také o málo větší. Proto se posádka zaradovala, když zjistila, že na oné planetě existuje vysoce rozvinutá civilizace – jestliže dýchají shodný vzduch, jistě si i lehko porozumí, a nebudou v boji s nemilosrdným kosmem tak sami.

Vědci-astronavigátoři se přitiskli k průhledům do laboratoře a se zatajeným dechem čekali. Poslali malého robota mechanika, aby odstranil příklop, který zřejmě uzavíral vchod do tělesa. Robot byl velký jako pes, připomínal stonožku, a každá z množství jeho nohou nahrazovala nějaký nástroj. Šikovně zvládl ten úkol, byl pro něj úplně jednoduchý –– a z úzkého tvoru se bojácně vysoukalo nějaké podivné stvoření.

„Proboha, jak může existovat něco tak ošklivého,“ vyjekl hlavní chemik.

Velitel hvězdoletu se rozčílil:

„Ty myslíš, že jsi snad krasavec? Kdoví, jaké obludy jsme pro něj my! Když se setkáváš s jinou civilizací, nemůžeš čekat, že bude odpovídat tvým představám o kráse. Musíme si vážit i vzhledu našich neznámých bratrů. A tento jejich vyslanec si zaslouží přímo obdiv. Přichází k nám sám, neozbrojený, a neví, co jsme, zač – jestli jsme mírumilovné bytosti nebo dobyvatelé, je ochotný se obětovat, aby realizoval kontakt mezi dvěma civilizacemi…“

Posel skutečně působil tím dojmem. Nejenže okamžitě vylezl ze své malé kabiny, ale když se rozhlédl po laboratoři, svlékl si dokonce i šaty plné různých řemínků a kabelů. Trochu se sice vyděsil, když robot mechanik šaty hned sebral, aby je odnesl k prozkoumání, rychle se však uklidnil, několikrát se protáhl a čile se rozběhl po laboratoři. Opíral se přitom o podlahu i jednou přední končetinou. Vědci pozorovali tu zvláštní bytost s rostoucím zájmem, brzy jim přestala připadat tak ošklivá, a její ochota být předmětem zkoumání si je úplně podmanila. Byl to skutečně odvážný vyslanec, připravený ke všem obětem, který přišel, aby je svým prostřednictvím seznámil s těmi, kdož obývají onu krásnou modrou planetu! Bez reptání dovolil, aby mu lékařský robot vzal krev z jedné zadní končetiny, nechal si vytrhnout několik výrůstků z onoho podivného materiálu, jenž pokrýval celé jeho tělo. Vědci to zprvu považovali za šaty, ale potom se přesvědčili, že je to součást kůže těla, a usoudili, že to množství měkkých a tenkých výrůstků představuje něco jako síť radioteleskopických antén. Pomocí nich nějakým neznámým způsobem a na nezachytitelné vlnové délce zřejmě udržuje spojení se svou planetou. Vždyť i on je vlastně průzkumník, který musí referovat o tom, co se dozví!

Lékařský robot prozkoumal kabinu hosta z Modré planety – jak mu na hvězdoletu začali říkat – a vzal i vzorek kaše; naštěstí schránka s jedem byla v automatu uložena zvlášť. Vědci správně usoudili, že je to potrava, ale připadalo jim divné, že jí je tak málo, pro všechny případy udělali chemický rozbor a vyrobili ji synteticky. Robot-stonožka přinesl hostovi na zkoušku mističku této syntetické kaše a hlavní chemik se rozzářil pýchou. Představitel Modré planety si ke kaši přivoněl, strčil do ní prst, olízl ho, pak se na ni vrhl a ve chvilce ji spolykal. Pochutnal si i na druhé mističce, ale do třetí hrábl, nabral si plnou hrst a udělal něco záhadného: pomazal si s ní hlavu. Se stejnou kaší, kterou s takovou chutí jedl. Po dlouhých a bouřlivých diskusích vědci usoudili, že je to výraz vděčnosti vůči hostitelům.

Když se host z Modré planety najedl, definitivně se spřátelil s robotem-stonožkou. Osahal ho, pomazlil se s ním, a vědci robota pustili, aby se rozběhl po laboratoři, a host začal poskakovat za ním a vesele křičet kch, kch…

To byl první zvuk, který ze sebe host vypravil, ale co tím chtěl říct? Elektronické překládači stroje si obrazně řečeno začaly tiše lámat hlavu, aby odhalily smysl těch kraťoučkých slovíček. Host jako by jich víc neznal nebo schválně opakoval jen ta nejjednodušší, ale zřejmě nejdůležitější, aby vědci na hvězdoletu mohli proniknout do jazyka Modré planety. Ano, skutečný kontakt mezi dvěma civilizacemi kosmu je zřejmě mnohem nesnadnější, než si to vědci na R-109 představovali! Proto se rozhodli, že vyvedou hosta z hermetické laboratoře, ukážou mu sami sebe i hvězdolet – možná, že on se rychleji naučí jejich jazyk.

Z toho důvodu ho bylo třeba očkovat proti různým nemocem, které by mohl dostat, a přizpůsobit jeho organismus cizímu světu mikrobů a virů, které mohly být pro něj nebezpečné. Dalších několik týdnů byl představitel Modré planety stále nemocný. Byl to nesmírně smutný pohled, jak apaticky ležel na zemi, namáhavě otáčel hlavu, marně se ohlížel, hledal pomoc a smutně vykřikoval: kch, kch, kch. Až jednoho dne se uzdravil, jeho organismus konečně přivykl na mikroby a viry cizí civilizace, kaše mu znovu začala chutnat a zas si začal hrát s robotem stonožkou. A tehdy nastal historický okamžik. Kapitán hvězdoletu se rozhodl, že se mu ukáže stejně odvážným a důstojným způsobem, jako to udělal představitel Modré planety. Vstoupil do opancéřované laboratoře, svlékl se donaha, rozpřáhl ruce, aby bylo vidět, že nedrží žádnou zbraň, a pronesl:

„Kch, kch, kch!“

Kdyby tam byla myší díra, představitel Modré planety by do ní strachy vklouzl, ale v hermeticky uzavřené laboratoři žádná myší díra nebyla. Nebyla ani na celém hvězdoletu. Proto se jen schoulil v nejvzdálenějším koutě laboratoře. Třásl hlavou i předními končetinami, cenil zuby a vrčel, až se postupně přesvědčil, že nahý kapitán hvězdoletu nemá nepřátelské úmysly. Celou tu dobu filmové kamery vrčely jako divé a zaznamenávaly pro budoucí generace první setkání dvou velkých civilizací této galaxie.

Představitel Modré planety si na posádku rychle zvykl. Ze začátku se procházel po hvězdoletu a zvědavě všude strkal nos, až to velitele ochrany zneklidnilo: není tady ten vyslanec vlastně jen proto, aby špehoval? Dělá, že jim nerozumí, že jim nemůže nic říct, a ve skutečnosti pořád vysílá svou chundelatou anténou jednotlivé údaje … Ale přece jen ho uklidnila taktnost onoho špióna, který se ani nedotkl četných přístrojů. Velitel nemohl pochopitelně tušit, že hodný Topsi vyrostl v laboratořích a institutech a ví, že má co nejpřísněji zakázáno dotýkat se lesklých aparatur. Ale po určité době se i to změnilo, protože opice, ať je sebelépe vycvičená a vychovaná, přece jen zůstává opicí a má sklon nechat se vlídnou pozorností rozmazlit. Topsi bez rozpaků začal mačkat různé knoflíky, otáčet páčky, sahat tam, kam se sahat nemá, a zmatků, které způsobil svou nevědomostí, stále přibývalo. A tak si oddechl nejen velitel ochrany, když přišel příkaz, aby hvězdolet nespěchal s navázáním kontaktu s Modrou planetou, ale vrátil se a přivezl s sebou i svého hosta. Pochopitelně, když bude chtít. Pomocí náčrtů, snímků, znaků a slov mu to dlouho vysvětlovali, chtěli jeho souhlas, až host netrpělivě kývl a odpověděl: kch, kch, kch.

Uvítání hvězdoletu R-109 se stalo nebývalým svátkem. Prvně dosáhla kosmická expedice takového překvapivého úspěchu – přiváží s sebou představitele cizí civilizace. Veškeré obyvatelstvo se shromáždilo před televizory i kolem kosmodromu. Vědečtí komentátoři a novináři na to zprávami, články a snímky veřejnost po týdny připravovali, takže každý si celkem vzato již zvykl na neobvyklý zjev hosta z Modré planety. A když ho kapitán hvězdoletu konečně vyvedl na výstupní plošinku, volání miliónů hlasů zvěstovalo Topsimu ochotu této nádherné civilizace žít v bratrské družbě s civilizací Modré planety. Topsi se v první chvíli sice vyděsil, ale pak rozpřáhl dlouhé ruce, podrbal se pod jedním paždím, pak pod druhým, a přitom poskakoval tu na jedné, tu na druhé noze, cenil zuby a křičel: kch, kch, kch!

Prezident planety uvítal hosta nejprve podle diplomatického protokolu, ale potom se podrbal pod levým paždím a přitom poskakoval na levé noze, a pak pod pravým a poskakoval na pravé noze, vycenil zuby a několikrát vykřikl: kch, kch, kch. Totéž opakovala i prezidentova manželka. A pak i ostatní hosté. Topsi udělal nadšením přemet a jedním skokem se octl na ramenou paní prezidentové. Strachy vyjekla, ale nepohnula se, aby hosta neurazila. Avšak on už jí prokazoval svou zvláštní přízeň tím, že jí hledal ve vlasech blechy. Blechy nenašel, protože na oné planetě žádné blechy neměli, ale přesto se jí chvilku probíral ve vlasech, což paní prezidentové nepřipadalo nezajímavé.

Při slavnostní recepci v prezidentském paláci se představitel Modré planety choval stále stejně vesele a nenuceně. Když prezident pronesl přípitek na budoucí družbu mezi oběma civilizacemi a pozvedl skleničku, host upil trochu chladného jiskřivého nápoje a zavrčel svoje neměnné: kch, kch, kch, z čehož se však nedalo usoudit, jestli mu to chutná nebo ne, a zbytek si vylil na hlavu. Oficiální osobnosti na sebe rozpačitě pohlédly, ale řekly si, že tak zřejmě vypadá přípitek na Modré planetě, a v odpověď si taky všichni vylili skleničky na hlavu, oklepali se, zavrčeli. A potom sborově vykřikli: kch, kch, kch. Host byl nadšený. Vyskočil na dlouhý stůl a vydal se mezi skleničkami a talíři, a přitom uďobl tu z jednoho jídla, tu z druhého, a když mu něco nechutnalo, vyplivl to zpátky nebo převrátil talíř. Tak zapatlal celý stůl, ulepkal se až po uši, ale bylo možné si to vyložit jinak, než jako mimořádnou pozornost k přítomným? Bylo jasné, že host nechce nikoho urazit, a proto jí i z ostatních talířů. Tak se slavnostní recepce změnila v nesmírně veselou podívanou a milióny televizních diváků, kteří ji sledovali na svých obrazovkách, se do svého nezvyklého hosta přímo zamilovali.

Druhy den však začaly potíže. Nejdříve děti, potom mládež a dokonce i dospělí, když se potkali na ulici, začali se místo pozdravu drbat tu pod jedním, tu pod druhým paždím, poskakovat hned na jedné, hned na druhé noze a cenit zuby: kch, kch, kch. Ti menší a šikovnější dělali dokonce přemety. Podnikaví továrníci okamžitě vyrobili látku, která vypadala úplně jako chlupatá kůže jejich hosta. Ženy ji pochopitelně bleskově skoupily a za pouhých pár dní se už většina podobala šimpanzíkovi Topsimu. Ano, celá planeta se drbala, cenila zuby, poskakovala, probírala se ve vlasech, dělala přemety a napodobovala tak hosta ze své vzdálené modré sestry. A hlubokomyslné závěry vědců tuto módu ještě zesilovaly.

Pokud se dá soudit podle organismu a chování jejího představitele, prohlašovali, civilizace na Modré planetě žije ve velmi těsném styku s přírodou; její obyvatelé jsou upřímní a bezprostřední, neznají lež a přetvářku, dělají to, co se jim líbí a co chtějí, aniž se stydí jeden před druhým; jsou mírumilovní – nejedí maso – pohybliví, šikovní a zvídaví, ale není jasné, jak pracují, jak přesně si osvojují znalosti a jak si je navzájem předávají. Abychom to mohli prostudovat, potřebovali bychom ještě alespoň jednoho představitele této civilizace …

Rada planety si však říkala, jestli už tenhle není pro ně příliš mnoho. Protože mládež, které podobné závěry dodaly odvahu, prohlásila, že taky chce žít v těsném sepětí s přírodou a nepodřizovat se různým licoměrným společenským pravidlům. Mladí přestali chodit do školy i do práce, a nejenže lezli po stolech a po jídle si převraceli talíře na hlavu, ale dokonce se bavili tím, že je házeli na zeď a na podlahu. A hodně jich začalo chodit nahých – vždyť přece i jejich host je fakticky nahý! A Topsi, rozkurážený tím, že ho napodobují, začal úplně řádit. Lezl hostům na hlavy, sahal jim do uší, rozbíjel a trhal, co mu přišlo pod dlouhé, chlupaté a silné ruce. Až situace dospěla do kritického bodu. Dav na ulici začal také rozbíjet, co mu přišlo na oči a ječet: „Kch, kch, kch“ a „Pryč s radou planety!“ Tak veselá móda přerostla v ony tragické události, které vešly do dějin pod názvem Modrá revoluce, protože heslo vzbouřenců bylo: „Žijme tak, jak žijí na Modré planetě!“ Následkem toho Rada planety, která zvládla situaci jen za cenu mnoha obětí, rozhodla, aby na příštích sto let bylo přerušeno jakékoliv pátrání po cizích civilizacích, neboť je naprosto zřejmé, že jejich vlastní civilizace ještě nedorostla k tomu, aby je pochopila a udržovala s nimi užitečné kontakty.

Jedné temné noci malý rychlý planetolet nehlučné vysadil Topsiho na mysu Canaveral blízko raketové odpalovací rampy a bleskově odletěl zpátky k hvězdoletu R-109, který na něj čekal nedaleko Marsu. Dovedete si představit zmatek, který ráno nastal, když Topsi začal radostně poskakovat kolem klecí svých bratrů. Vědci pro tu záhadu nenašli jiné vysvětlení, než že šimpanzíka zapomněli dát do kosmické kabiny, nebo že nepozorovaně utekl a oni ji vystřelili prázdnou. A aby odvrátili nebývalý skandál, naprosto logicky se rozhodli, zachovat ten trapný případ v tajnosti.

Horší však je, že kvůli němu budeme alespoň ještě sto let v kosmu sami.

POSLEDNÍ INTERVIEW

S ADAMEM SUSBEM

Právě uplynulý Rok mužů přivedl na scénu historie nové jméno – ADAM SUSBE, Popularitu získal nejprve filmovým traktátem Co jsem já – co je ona a potom I svými propagandistickými cestami, jež nečekaně posílily jinak velmi anemické hnutí za emancipaci mužů. Naše redaktorka SAZI WAGOVÁ měla šťastný nápad, totiž doprovázet ho při jeho cestě, a ještě šťastnější možnost být posledním člověkem, který s ním mluvil. Jak jsme oznámili v našem ranním vydání, včera večer byl Adam Susbe zastřelen svým jmenovcem, studentem filozofie Adamem Susbem. Ve svých prvních výpovědích vrah prohlásil, že zavražděný svými pokusy vrátit muže k onomu protipřírodnímu způsobu života, jenž byl běžný před tisíci lety, hanobil jeho jméno a čest celého pohlaví.

SAZI WAGOVÁ: Domníváte se, že Rok mužů byl pro společnost užitečný?

ADAM SUSBE: Když Rada planety, v níž je 85 % žen, vyhlásila rok 2980 za Rok mužů, reagovala tím pouze na probíhající boj za práva mužů. Podle mého názoru však motivy nebyly ani příliš chytré, ani příliš humánní. Rada planety dala tímto způsobem nespokojeným mužům ochutnat sladkokyselý bonbónek a doufala, že ve společnosti konečně nastane klid. Ale přece jen byl tento rok užitečný. Ve dvou směrech. Za prvé: vyhlášení Roku mužů je oficiálním přiznáním, že mužský problém existuje. Těžkosti mužů spočívaly doposud v tom, že jejich nerovnoprávnost nebyla nikdy oficiálně uznávána, nikdy se o ní veřejně nemluvilo, a většina mužů proto tupě tonula v útlaku a jejich vzpoura zůstávala individuální, neusměrněná a masově v nich vyvolávala neurózy. Za druhé: ve většině oblastí mateřské planety byl Rok mužů slaven s obludným cynismem. Nebyl to Rok mužů, ale olympiáda posměšků a vtipů na adresu mužů. Ženy toho roku výborně využily, aby se vybouřily a pobavily. To je tedy jeho hlavni přínos.

SAZI WAGOVÁ: Vy ale umíte ironizovat! Zřejmě jste i osobně dotčen. Během roku se sdělovací prostředky často zabývaly vaší osobou a musím přiznat, že nepříliš laskavým způsobem.

ADAM SUSBE: Neustále po mně plivaly a špinily mě. To mě nepřekvapuje, ale přesto ve mně vzbuzuje hořkost. Čekal jsem, že aspoň serióznější sdělovací prostředky se nebudou vrhat na mou osobu. Analogicky podle psychopat mě nazývaly emancipat, líčily mě jako frigidního, ošklivého, hysterického a zfrustrovaného křiklouna. A z této podoby udělaly klišé pro každého, kdo se rozhodl organizovaně bojovat za práva mužů. Začalo to hned po promítnutí filmu Co jsem já – co je ona. Tehdy jsem si říkal: copak je možné psát a mluvit o mně s takovým cynismem? Cítil jsem to jako znásilňování, někdy jsem křičel bolestí, dupal po novinách, a dokonce jsem rozbil obrazovku svého holovizoru. Pak jsem si uvědomil, že to zřejmě jinak nejde, když téměř všechny sdělovací prostředky jsou v rukou žen. Ale i tato jejich reakce je jen jedna stránka mé situace. Druhou stránkou jsou tisíce dopisů, které dostávám od oněch mužů, kteří prostřednictvím mého filmu a mých knih se mnou navázali vnitřní kontakt plný sympatií. Někdy mi na ulici neznámí muži tajně tisknou ruku a s nadějí a plachou vírou mi šeptají: „Jen tak dál!“ A to mi tisíckrát vynahrazuje všechny vaše nadávky.

SAZI WAGOVÁ: Sdělovací prostředky odrážely v tomto smyslu nejen vaši činnost, vždyť i na samotné hnutí za práva mužů se pohlíží jako na směšné sdružení podivínů. Nevyplývá to i z toho, že neumíte správně bojovat za svou věc?

ADAM SUSBE: Ne, přece jsem vám to řekl. Tento způsob pojetí je sdělovacím prostředkům vlastní. V naší prý demokratické společnosti se muži novináři, kteří můžou ovlivňovat veřejné mínění, dají spočítat na prstech. Sdělovací prostředky, stejně jako většina řídících institucí, jsou v rukou žen, a každá žena, ať je sebevzdělanější a sebetolerantnější, je v koutku duše diktátorka. Je přirozené, že když jde o věci, které by mohly otřást základy našeho naleštěného a pocukrovaného matriarchátu, reagují právě tímto způsobem.

Uznávám, že mnoho mužů, kteří se tou či onou formou připojují k našemu hnutí, dává bohužel záminku k takovému lehkomyslnému a povrchnímu vztahu. Stále ještě si neuvědomují skutečnou podstatu boje za svá práva, nejsou schopní osvojit si jeho filozofii. Jejich protest je spíše sobecký, anarchistický, zaměřený proti jednomu tyranovi – ženě, kterou mají doma, a ne proti matriarchátu jako takovému. Když se zapojují do boje, ještě před sebou nevidí jako svého nepřítele systém, nýbrž vlastní ženu. Jí se chtějí pomstít. Z některých to skutečně dělá křiklouny a zfrustrované hysteriky. Proto má naše hnutí prozatím především osvětový charakter. A co se nám při tom podaří od společnosti vydobýt, připraví cestu našim budoucím vítězstvím. Rok mužů byl první z nich.

SAZI WAGOVÁ: Co vás nejvíce tíží, co chcete nejdříve změnit na dnešním postavení mužů?

ADAM SUSBE: Pokud se budete snažit být aspoň trošinku nezaujatá, přijdete na to sama. Vezměte nejdříve všeobecně panující názory, které, bohužel stále ještě zastává i většina mužů. Existuje domněnka, že příroda předurčila muže ke dvěma věcem: aby plodil děti a chodil na lov. V prvotním matriarchátu, pokud věříme vědě, tomu tak skutečně bylo. Muž chodil na lov a žena řídila život v jeskyni i život kmene. Ale jaká je situace dnes, v roce 2980? Kdy se do nás od dětství stále ještě vtlouká, že my, muži, máme prý zůstat věrni svému poslání? Ženy opět ovlivňují soužití mezi lidmi a řídí rozdělování hmotných statků; připouštím, že ho neřídí hůř, než bychom ho řídili my, ale co zůstává nám? Hmotné statky jsou vyráběny automaty, roboti chodí nakupovat, roboti doma uklízejí, roboti krmí a vychovávají děti, které ve většině případů nejsou ani fakticky naše. Protože systém umělého oplodňování a kontrolované populace učinil pojeni „otec“ směšným. Muž se stal primitivním nástrojem pro pobavení ženy – v rodinné ložnici (kde ho však nezřídka také zastupuje neúnavný a všudepřítomný robot) a na stadiónech, kam ho pouštějí, aby dokazoval své mužné kvality v boji s umělými medvědy a tygry nebo střílel z luku po automatických zajících. V nejlepším případě s nimi ženy, vedeny svým atavistickým mateřským pudem, jednají jako s malými dětmi, které je třeba věčně napomínat a poučovat.

Podívejte se ještě jednou na vaše milované sdělovací prostředky! Pro ně není muž nic víc než závodník v nějaké disciplíně, kterou si ženy oblíbily, nebo fotomodel. V každém filmu, v každé revui je muž předváděn jako určité množství kilogramů masa s určitými proporcemi. To už nemá nic společného s kultem krásy těla, to je čistá pornografie. Proč například každá reklama na novou značku šampónu musí být doprovázena mužem, a to nutně nahým? Pravda, muž je krásnější než žena, ale takový přístup zraňuje naši důstojnost.

Pohleďte do úřadů! Žádný trochu slušně fyzicky stavěný muž nemůže sehnat odpovídající práci, aniž dal císaři, co jest císařovo. Promiňte mi ten starodávný obrat. Chci říct, že bez své vedoucí to nikam nedotáhne. Tak je muž korumpován jako úředník. Úřady a instituce jsou plné mužů, kteří celé dny pijí kávu, vykládají si klepy o módě a sportu a hnijí v byrokratické letargii proto, že každého z nich tam drží nějaká žena.

SAZI WAGOVÁ: Používáte silná slova, ale pokud je mi známo, prozatím je mezi muži stále ještě tisíckrát víc vašich odpůrců než vašich přívrženců.

ADAM SUSBE: Máte pravdu. Ale nesmíte zapomínat na historický vývoj. Osm set let matriarchátu se z jejich ubohých mozků jen tak lehko nevymýtí. A kromě toho pro konformisty a pro ty pohodlné má i otroctví své přednosti. K mým protivníkům patří na prvním místě ti od přírody zmatení nebo ženami zdemoralizovaní muži – a není jich málo – jejichž tajným snem je být ženou, žít jako žena a tímto způsobem se dostat k vládnoucí špičce. Další, také značně široké vrstvy mužů, se ještě nemohou vymanit ze své politické apa …

SAZI WAGOVÁ: Na tomto místě byl rozhovor navždy přerušen nehlučným bleskem laserového výstřelu, jímž neobyčejně krásný a mužný student filozofie Adam Susbe (23 let, 188 cm, světlovlasý, černooký, objem hrudníku 163 cm, boků 95 cm, pasu 82 cm), výborný lovec, vysokoškolský přeborník v boji se lvy a šampión kontinentu ve střelbě liánovým prakem, skolil vůdce emancipatů. Podrobnosti o vraždě jsme přinesli v ranním vydání.

POZNÁMKA SLUŽBUKONAJÍCÍ REDAKTORKY

Číslo bylo již vysázeno a ofotografováno, když jsme dostali zprávu, že zavražděný nejenže nebyl opravdový muž, ale ani člověk. Expertizou bylo zjištěno, že je to psychorobot A. S. první hvězdné třídy, který za nejasných okolností zmizel před pěti lety z kolonie na Plutu. Poškozený psychorobot, jenž dezertoval od svých povinností při dobývání kosmického prostoru, se tajně vrátil, aby znepokojoval mateřskou planetu. Již probíhá i prověrka dalších aktivistů hnutí za práva mužů, nejsou-li to také psychoroboti, kteří zločinně překročili čtvrtý zákon robotů, jenž zní, že robot je vždy a všude povinen legitimovat se jako robot. Další podrobnosti se dozvíte v ranním vydání. Prozatím redakce vyzývá čtenáře, aby se připojili k spravedlivé výzvě:

Svobodu pro Člověka adama susbeho!

NÁŠ DŮKAZ

O LÉTAJÍCÍCH TALÍŘÍCH

Zvěsti o téhle příhodě tehdy pronikly i do některých sofijských kruhů, ale protože byly nepotvrzené, brzy se rozptýlily v atmosféře našeho celkem vzato pokojného každodenního života a bezstarostnosti, která někdy – jako v tomto případě – je až neomluvitelná. Plně si uvědomuju, že když odhalím celou pravdu, rozvířím poklidnou hladinu širokých kruhů, ale přesto na sebe to riziko beru.

Vzhledem k podstatě lidské paměti budou po tak dlouhé době některé podrobnosti mého vyprávění možná trochu nepřesné. Čtenáři lehko přijdou na to, co je tady podstatné. A abych jim pomohl, schválně volím nejjednodušší formu, popisnou a chronologickou, která nedovoluje, abych si něco přimýšlel.

Hrdina tehdejších událostí se jmenuje Petr Petrov a tři roky jsme spolu dělali v jedné kanceláři, ještě se dvěma našimi kolegy – Lekovovou a Dorčevem. Petr byl snědý, velmi příjemný pětatřicetiletý muž v rozkvětu sil, energie a ambic. Jediný nedostatek jeho zjevu, a to pleš, mu neubírala na kráse, ale naopak podtrhovala impozantní linii jeho lebky a inteligentně klenutého čela. Jako muž v tomto kritickém věku, v mládí hýčkaný pozorností žen, však spojoval citelné prořídnutí vyzývavých ženských pohledů s prořídnutím vlasů. Tím nechci říct, že byl donchuán – byl naopak spořádaný manžel, ale každý muž chce být středem pozornosti druhého pohlaví. Myslím, že právě proto věnoval svému tělu tolik systematické péče.

Za každého počasí brzy ráno podnikal svůj pravidelný tříkilometrový běh lesem, oblékal se až u velkého trávníku na nevyasfaltovaném konci Javorovovy pěšinky, odtamtud vycházel na třídu Christa Smirnenského, zamířil ke středu města, cestou si nechal na obvyklém místě vyčistit boty a přicházel do práce s lesknoucími se botami a lesknoucí se lebkou, nabitou napětím a touhou po úžasných pracovních výkonech.

17

To památné ráno bylo pro něj úplně stejné, lišilo se jen tím, že vyšel z domova o hodně dřív. To ale Petr dělal vždycky, když se večer předtím pohádal s manželkou. Takže procházka lesem mu trvala o hodinu déle, a to stačilo, aby se udobřil se světem, a když přišel do práce, byl schopný hned zavolat a říct drahé ženušce pár milých a omluvných slov, i když to byla právě ona, která tu hádku zavinila. Jenom jedna maličkost mu trochu narušila program: nenašel svého čističe bot na obvyklém místě a musel jít se zablácenými botami až k obchůdku v ulici Hraběte Ignatieva. Ale zářivá nálada a dobrá předsevzetí brzy zahnaly rozladění z toho, že byl narušen obvyklý řád. Tak taky stanul na prahu naší kanceláře: zářící jako jeho boty a jarní nebe venku. A dokonce i jeho slova jako by zářila:

„Buďte zdrávi! Je to ale dneska počasíčko …“

Seděl jsem na okně a dočítal noviny. Kolegyně Lekovová měla jako vždycky touto dobou na rýsovacím prkně připevněné zrcátko a pečlivě si líčila oči; dokud se nezmalovala, neviděla na své výkresy. Kolega Dorčev s vášnivým pedantismem novopečeného inženýra konstruktéra ořezával tužky. Dorčev neměl Petra příliš v lásce, a tak jsem ho slyšel, jak byrokraticky suše říká:

„Koho hledáte? Nějak jste si přispíšil.“

Ale Lekovová zaječela. Leknutím protáhla oční linku až k růžovému oušku, které mě nejednou lákalo, abych se do něj zakousl, a znovu zaječela.

„Petrove! Petře!“ vyjekl tentokrát Dorčev, a já díky svým zpomaleným reflexům jsem teprve teď seskočil z okna a taky se zeptal: „Petře, jsi to ty?“, ale noviny mi v rukou tak zašustily, že jsem se neslyšel ani já sám.

Lekovová skryla obličej za roztaženými prsty a zasténala:

„Petře, Peťo, vážně …“

„Co je to s váma?“ zavrčel vztekle Petr Petrov.

Dorčevovi vypadly tužky na podlahu a ideální špičky se polámaly; dokonce se i řízl, ale ještě než si dal prst do pusy, vykoktal:

„To není možný! To přece není možný!“

Všech tří se nás zmocnila tichá hrůza a odvrátili jsme pohled od Petra. Zřejmě to byly právě ty naše vyjevené výrazy, co ho pořád držely na prahu. První se vzpamatoval Dorčev, pokud se vůbec dá říct, že se vzpamatoval:

„Petře,“ zeptal se a soustředěně se díval na poraněný prst. „Petře, kde … kde jsi byl?“

„V lese na medvědech,“ odsekl Petr.

Teď už jsem se vzchopil i já:

„Peťo, ale vážně! Copak nemáme právo …“ a začal jsem opatrně skládat noviny, ale ty šustily, jako bych je snad trhal.

„Tak dost těch šaškáren!“ vykřikl Petr. „Kde jsem byl! Jdu do práce! A mám dojem, že včas, na rozdíl od některejch jinejch …“ úplně zbytečně nám ukázal hodinky. Skutečně přišel včas – ostatně si nepamatuju, že by vůbec někdy přišel pozdě, na rozdíl od některých jiných lidí v našem milém podniku.

„No jo,“ řekl jsem, ale nevěděl jsem jak dál. Petr se chystal vybuchnout už úplně vážně, a tak jsem vyhrkl skoro hystericky: „No jo, ale kdy?“

„Jak to, kdy?“

„Chci říct…“ a tehdy jsem si náhle uvědomil, že náš Petr se – zbláznil, ano, vypadá úplně jako schizofrenik, a tak jsem s ním začal mluvit jako Lekovová: „Peťo, chci říct, víš ty vlastně, kolikátýho je?“

„K čemu máš v ruce noviny? Nebo nevěříš ani jejich datu?“

Vyvedl mě z míry. Může takhle odpovědět blázen? Nebo – musí být člověk skutečně blázen, aby dělal takovéhle vtipy?

„Ano, dneska je jedenáctýho března,“ přečetl jsem z přeložených novin. „Ale kterej rok?“

„To už přeháníte,“ prohlásil Petr. „I stůl jste mi sebrali.“

„A tohle?“ Dorčev vytáhl prst z pusy a dotkl se horního okraje vlastního čela.

Petrov si bezděčně sáhl na hlavu a s nepopsatelným údivem se zeptal:

„Co je to?“

„To bys nám měl říct ty!“ utrhl se Dorčev.

„Já to nechápu …“ začal a zmlkl.

„A my?“ začal jsem a taky zmlkl.

„Ale to … to jsou … vlasy!“ poslední slovo vyslovil Petr nesmírně vyděšeně.

Chtěl jsem se rozesmát, protože to, co měl na hlavě, nebyly žádné vlasy, ale šaškovská paruka. Neodvážil jsem se to však říct.

Opatrně zatáhl za pramínek vlasů, pak prudčeji, ale drželo to, paruka se nezvedla. Zvedl i druhou ruku. Chytil oranžovožluté, světle červené a ocelově namodralé vlasy, které mu trčely na všechny strany, zatáhl a zaječel tak, že se nedalo poznat, jestli bolestí, hrůzou nebo vítězoslavně:

„Vlasy!!! Ale to jsou vážně vlasy, žádná paruka, podívejte se!“ Sklonil hlavu a vší silou tahal vlasy směrem k nám.

„To už stačí,“ ztratil Dorčev trpělivost. „Ted pověz, kdes je sebral, tyhle bláznivý vlasy.“

„Kde!“ ztuhl Petr a my definitivně pochopili, že nám nehraje žádnou komedii. Ruce mu klesly, oči jako by se obrátily do nitra a tam hledaly vysvětlení, které my čekali od něj.

Když teď popisuju tu neobvyklou scénu, která byla začátkem celé řady ještě překvapivějších událostí, připadá mi plná naprosto normálních lidských reakcí. Některé z nich se budou zdát čtenářům komické, ale člověk velmi často vypadá v těch nejtragičtějších situacích směšně. Ale nám tehdy vůbec nebylo do smíchu, všechno nám připadalo obludně nepřirozené. I to, jak se Petr konečně pohnul, došel k oknu, otevřel vnitřní křídlo, aby se na sebe podíval, pak opatrně osahal záhadnou flóru na hlavě a obličej mu tuhl, jako by se měnil v kousek žlutavě šedého krápníku.

„Vážně to nevíš?“ zeptal se ho znovu Dorčev.

Čekali jsme, čekali, až Lekovová škytla. Potom škytla podruhé, a pak ještě dlouho doprovázela to strašné drama, jehož jsme byli svědky, nevychovaným škytáním. Dlouho zatajovaný dech zřejmě narušil rytmus jejího dýchání.

„No tak se běž napít!“ utrhl jsem se na ni. Vyběhla ven.

„Vážně nevíš, kde jsi byl?“ zeptal jsem se Petra opatrně.

„Jdu z domova,“ uslyšeli jsme konečně jeho zvápenatělý hlas.

„A kdy ses vrátil?“

„Odkud?“

„No, kde jsi byl ten rok?“

Petr se otočil a vytřeštěně se na mně díval. Když jsem se střetl s jeho pohledem, uvědomil jsem si, že se vlastně stalo něco mnohem horšího než to, že člověku najednou vyrostou vlasy na hlavě. Nemělo zřejmě smysl ptát se ho dál.

„Ljubo, co tím myslíš?“ vyhrkl vyjeveně.

Všechno se ve mně vzepřelo, aby zarazilo další slova, ale ten dobytek Dorčev neměl ani nejmenší smysl pro takt.

„Jde o to,“ začal vykřikovat, jako by se někdo ptal jeho, „že my, jako kolegové a kamarádi, máme právo vědět, kde jsi byl celou tu dobu …“

Ano, šlo opravdu o to, že Petr Petrov přesně před rokem nepřišel do práce. K desáté jsme mu volali domů – nebyl tam. Vyhledali jsme v práci jeho ženu, ale odpověděla nám, že prý odešel dokonce dřív; nic jí neřekl, ještě spala a jen zaslechla, jak odchází. A od té doby po něm nebylo ani vidu ani slechu. Na bezpečnosti jsme to oznámili teprve druhý den, protože jsme nevěděli, proč nepočkat aspoň čtyřiadvacet hodin. Trochu nás brzdila ona manželská hádka, i když nikdy jindy nic podobného neudělal a přinejmenším by nás upozornil, že nepřijde. Byl neobyčejně pečlivý pracovník. Co přesně dělala bezpečnost, to nevím, ale psovi se podařilo udržet stopu jenom do poloviny ulice, protože mezitím se počasí zbláznilo a za noc napadlo v Sofii na pět prstů sněhu. Rychle sice roztál, ale vzal s sebou i stopy našeho Petra. A jestli teprve teď vyprávím, co se s ním stalo, není to proto, abych kvůli nějakému lacinému uměleckému triku porušil dokumentární posloupnost věcí, jak jsem to slíbil na začátku, ale protože pravý stav věcí asi nikdy přesně nepoznáme; události, které následovaly, se dozvíte už skutečně v chronologické posloupnosti.

Když Dorčev tak hloupě prozradil pravdu, pospíšil jsem k Petrovi a odvedl ho, aby se posadil na místo Lekovové. Ale nezdálo se, že by to, co slyšel, nesl nějak příliš těžce. Snad proto, že když se přesvědčil o reálnosti svého záhadného vlasového porostu, nepřipadalo mu už nic strašné a nemožné. Ať je to tak či onak, opřel se na židli, chvilku mlčel a nečekaně klidně řekl:

„Tak vy tvrdíte, že jsem tady celej rok nebyl?“ Podal jsem mu noviny. Dost dlouho se díval na datum, měl jsem dokonce dojem, že přečetl i titulky na první stránce, a jeho klid mi dodal odvahu natolik, že jsem ukázal i na velký nástěnný kalendář Strojexportu á strčil mu před nos kapesní kalendář, ale on ho otráveně odstrčil.

Nevěděl jsem, co dělat dál, vševědoucí Dorčev to zřejmě nevěděl taky a konečně dal přednost mlčení. Petr náhle vyskočil, sáhl po telefonu a vytočil číslo tak rychle, že se určitě spletl nebo přeskočila linka. Se sluchátkem u ucha chvilku počkal, potom už opatrně vytočil znovu.

„Prosím paní Petrovovou,“ řekl polohlasně, velmi napjatě. „Palmu Petrovovou.“

Nepamatuju si, jestli jsem si tehdy řekl, že od ženy s takovým divným jménem může člověk zmizet na libovolně dlouhou dobu – jak jsem řekl už na začátku, za přesnost některých podrobností neručím. Ale nevěřím, že by mě v tu chvíli napadly myšlenky jako: jaká palma to asi je, kokosová, datlová nebo … o jiných druzích jsem vlastně neslyšel a ve skutečnosti viděl jenom ony parodie palem v kanceláři našeho ředitele, které nikdy neměly žádné plody. Ostatně Petrov a jeho Palma taky neměli děti.

„Kde je? A je vůbec v práci?“ zeptal se a volnou rukou si sáhl k hlavě, ale hned ucukl. „Její manžel…“ odpověděl někomu a snažil se rozhovor ukončit. „Řekněte jí, že volal manžel!“

„Škyt!“ Lekovová za námi škytla, až jsme poskočili. Vím, že každý spisovatel nebo redaktor, který si váží sám sebe i čtenářů, bude přímo pobouřený takovým otřepaným trikem, jako je škytání nějakého hrdiny, ale co mám dělat, když naše milá, ale stejně tak hloupá kolegyně nepřišla tehdy na žádnou vhodnější reakci? Já popisuju skutečné události, a ve skutečnosti se i ty nejvšednější, nejtragičtější nebo nejvznešenější události utápějí v hustém proudu životní banality a šablony – snad abychom je snáz odlišili. Proto i přes profesionální výčitky svědomí se v mém vyprávění budou banality zákonitě opakovat. Jinak bych porušil jeho věrohodnost.

„Stiskni si nos!“ poradil jsem tehdy Lekovové, protože jsem instinktivně chtěl, aby napětí v místnosti trochu opadlo.

„Je celej modrej, jak ho tisknu,“ trpitelsky po mně stočila už nenalíčené oči, měla strach, že jí možná uniklo něco důležitého. A podle zákonů ženské mozkové činnosti, které pro mě navždycky zůstanou záhadou, vyjekla: „Šéf přišel. Pojďte k němu.“

Teď, když přemýšlím, nad tím, proč jsme to udělali, přímo zuřím. Všechno by se určitě vyvíjelo líp, kdybychom Petra odvedli k jeho Palmě nebo někam do hospody, kde bychom oslavili jeho návrat. Ale když člověk neví jak dál, obrátí se raději na svého nadřízeného. Pořádek ve společnosti tkví zřejmě v tomhle reflexu a ve víře, že ti nahoře toho víc znají a víc můžou. A i na drobné chytristice – přesunout odpovědnost na silnějšího.

Náš šéf představoval onu odrůdu energických tlouštíků, kteří – podobně jako kdysi Brutus – vyvracejí Caesarovu tezi o tlustých lidech. Snad jste slyšeli, že Caesar prý řekl: „Chci mít kolem sebe tlusté lidi, jsou dobromyslní a nejsou schopní dělat intriky.“ A jeho přítel nebo snad nezákonný syn – nebudem se teď pouštět do historických klepů, stačí nám ty dnešní! – tedy onen zmíněný Brutus, byl pořádně tlustý.

A tak jsme vtrhli do kanceláře šéfa – děsivě klidného Petra jsme postrkovali před sebou. V tom zmatku před dveřmi jsme zřejmě zapomněli zaklepat, protože nás přivítal s rozpřaženýma rukama… Bohužel se k nám otáčel zády; před otevřeným oknem prostě imitoval rozcvičku a to, že jsme ho překvapili v takové intimní chvíli, do určité míry ovlivnilo běh událostí.

„Soudruhu řediteli, Petrov přišel,“ vykřikli jsme všichni tři – chtěli jsme zahladit trapnost té situace, ale nezahlazovala se snadno.

„Pěkně vítám,“ zabručel ředitel, „Ale proč musíte dělat takový zmatek?“

Nejdřív zavřel okno, stoupal si přitom na špičky a funěl, potom se otočil, prohlédl si Petrova a zamračil se už úplně:

„Chceš mě snad strašit nebo co? Co je to za šaškárnu?“

Ztuhl jsem, protože teprve teď jsem si uvědomil, že ředitel Petrovo systemizované místo v našem oddělení zrušil, převedl jinam a hned obsadil svým člověkem. „To není paruka, jsou pravý,“ ozvala se kolegyně Lekovová a já si všiml, že už neškytá; bůhvíproč, ale v ředitelově kanceláři jenom Lekovová nekoktala a neškytala. „Ověřili jsme si to, jsou pravý,“ a aby to dokázala, začala našeho bývalého kolegu tahat za pramen vlasů.

„No ne! A jak ses na ně zmoh?“ začal si z něj ředitel dělat legraci; byl beznadějně plešatý a znal tedy podstatně lépe než my problémy s lebečním porostem. „Soudruhu řediteli, s ním se něco stalo …“

„Něco strašnýho se s ním stalo …“

„Ale nic si nepamatuje,“ vychrlili jsme všichni tři současně – teď už je pochopitelně těžké určit, kdo co přesně řekl.

„Ano, ale my si pamatujeme,“ a ředitel jízlivě odcitoval: „Za nedostavení se do práce a opuštění zaměstnání bez předchozího oznámení, paragrafy 29 a 129 a tak dále …“

Tehdy se i Dorčev odvážil namítnout: „Soudruhu řediteli, ale on … skutečně … pochopte, on…“

„To prostě nejde!“ vykřikla velitelsky Lekovová. Ředitel zaujal známou pózu, kterou ukončoval rozhovory.

„Chápu, chápu. Ale i on musí pochopit, že je mi už úplně jedno, kde byl. Zákon je zákon. A jeho místo je taky dávno zrušený. Jestli byl někde, aby mu tam přidělali vlasy, to…“ náhle upustil od své pózy a mírně řekl: „Ostatně nechte nás, ať se domluvíme.“ Pak se však na nás rozkřikl: „A vůbec, co se pletete do toho, do čeho vám nic není!“

Vytratil jsem se poslední, protože jsem do té chvíle ‘držel v podpaždí ztuhlého a mlčícího Petra – bál jsem se, že když ho pustím, upadne.

Vyšel jsem teprve, když jsem ho opatrně usadil do křesla u dveří. My samozřejmě zůstali taky hned za dveřmi, natahovali jsme uši, abychom slyšeli, co se děje vevnitř. Lekovová se jako nejodvážnější sklonila e klíčové dírce a my hlídali, aby nikdo nešel. Mám dojem, že je zbytečné, abych omlouval naši zvědavost. Na jedné straně to byla zákonitá zvědavost podřízených na to, co se děje v kanceláři vedoucího – na druhé neobvyklost situace a kolegiální vztah k Petrovi dělaly naši zvědavost ještě zákonitější. Později jsem se Petra vyptával na ony minuty, jenže on si nevzpomínal skoro na nic; ale přece jen mi něco řekl, a tak podle toho, co vím od něj, co jsme slyšeli přes dveře i podle chování ředitele se odvážím zachovat chronologii vyprávění – tedy popsat podle mě naprosto pravděpodobnou scénu:

Ředitel se důvěrně naklonil nad sedícího Petra: „Snad mi to přece jen vysvětlíš, ne … Neslyšíš? Nehraj to, jsme sami! Podívej se, Petrove …“ Poklepal mu po rameni, ale Petr dál nereagoval. Ředitel ho nejdřív pohladil po vlasech, jako by si ho chtěl naklonit, opatrně je uchopil, ohmatal, lehce za ně zatáhl, sklouzl až ke kořínkům a bručel sám pro sebe: „Jsou úplně jako pravý, ksakru, úplně pravý! Jenom proč mají takhle příšernou barvu? Šly by vlastně nabarvit, když to jinak nejde, co na tom, ale vypadají úplně normální, není vidět ani žádný přišívání… Poslouchej, Petrove, pojď se domluvit! Řekni mi, kde může člověk získat takovýhle vlasy, a já se budu snažit dát ti zpátky tvoje místo. Když je potřeba, já umím mlčet. Petrove, nech už toho, jsme sami! No tak, nehraj to!“ A zřejmě ho ředitelsky energicky plácl po zádech, ale Petr nečekaně padl na postranní opěradlo křesla.

„Co ti je, člověče?“ vykřikl ředitel vyděšeně. „Co je, umřel jsi nebo co… Dilove, Lekovová, honem, honem …“

Našli jsme našeho Petra přesně v tom stavu – skloněného přes opěradlo, s vlasy visícími až ke koberci. Zřejmě ho nakonec sklátil psychický šok. V tom zmatku, co nastal, se mi podařilo prosadit, že nezavoláme sanitku, ale ve vší tichosti ho převezeme na kliniku mého dávného známého, profesora Insidona Kantardžieva. Už jsem nepochyboval, že je to případ pro psychiatra. Zřejmě se mi podařilo pohnout šéfovým srdcem, nebo s ním dostatečně pohnuly ony tajemné vlasy, protože prostě a jednoduše Dorčeva vyhodil a usadil se ve služebním voze, kde už Lekovová s nečekaně probuzenými mateřskými komplexy něžně Petrovi přihlazovala žluté, mrkvově červené a kovově modré kučery nad mrtvolně bledým čelem.

Kantardžiev okamžitě svolal spoustu sester, aby vzkřísily muže v bezvědomí a mezitím si u nás na chodbě vykouřil cigaretu. Znal jsem ho řadu let – než jsem se oženil, určitou dobu jsme to táhli spolu, a abych udělal na ředitele dojem, hned jsem ho důvěrně oslovil Dončo – přesto na mě jeho profesorská aureola zapůsobila stejně silně jako na ostatní. Vykládali jsme mu, co jsme o Petrovi věděli a on mlčky kýval, ničemu se nedivil a jen přesouval profesionálně zkoumavý pohled ze mě na kolegyni Lekovovou a na ředitele, jako by odhadoval, který z nás je ten blázen. Když jsme vyčerpali všechny podrobnosti, vyhnal z ordinace sestry a zavřel se tam. Čekali jsme dlouho a ředitel byl neobyčejně trpělivý, přestože měl poradu na ministerstvu, a jakmile Kantardžiev znovu vyšel, první se k němu vrhl:

„Vzpomněl si na všechno?“

„Ne,“ odpověděl Kantardžiev. „Ale to není tak strašné …“

„Jak to, že ne,“ utrhl se náš ředitel poněkud nespolečensky. „Nepamatovat si nic, co se dělo celej rok!“

„Lidi zapomínají nebo si nepamatují moc věcí,“ poučil ho trochu podrážděně profesor a já vycítil v jeho podráždění i trochu neklidu. „Takové případy jsou v naší praxi časté. Říká se tomu částečná amnézie, ztráta paměti na určité věci. Příčiny jsou různé, některé ještě nejsou objasněné, nevíme ani jak to léčit, ale během doby se paměť obvykle obnovuje. Teď je pro něj nejdůležitější klidný, normální život, prostě jako by se nic nestalo. Jinak je naprosto zdravý. A klidný. Nebylo by špatné, kdybyste mu dokázali sehnat poukaz do lázní.“

„On u nás už nedělá,“ přerušil ho ředitel. „Nemůžem mu dát lázně.“

„Jestli jste ho propustili, vemte ho zpátky. Není to jeho vina, je to zvláštní případ.“: „Vyloučeno! To místo je zrušený.“

„Profesore,“ vložil jsem se do toho, abych odvrátil hádku a kromě toho mi už dlouho leželo něco v hlavě, „s hypnózou jsi to zkusil?“

„S jakou hypnózou? Na co?“ naježil se Kantardžiev jako každý lékař, když se mu do řemesla zbytečně pletou laici.

„No prostě zhypnotizuj ho. Uvidíme, co řekne. Umíš hypnotizovat?“ Moje otázka se ho zřejmě hluboce dotkla a já si pospíšil, abych předběhl jeho reakci: „Nedávno jsem čet, že se vyskytly takový případy. Lidi na dlouhou dobu zmizeli, nic si nepamatovali, a potom, když byli v hypnóze, některý z nich vyprávěli, jak je sebrali takový… mimozemský bytosti, na létající talíře, a že tam prý byli…“

„On se Petrov s Dilovem pořád starali o takový ty lítající blbosti,“ skočil mi do řeči ředitel. „Čtou všelijaký hlouposti, a dokonce v pracovní době.“

„To nejsou žádný hlouposti. Čet jsem to v našem časopise. Proč to přece jen nezkusíš?“‘ Kantardžiev se sotva držel, aby se do mě nepustil. „Koukej, já se o toho vašeho Petrova budu starat dál. Bude ke mně obden chodit, potřebuje trochu psychoterapie, aby ho tolik netrápilo, že ztratil paměť, ale metody, to už je naše věc!“

„Proč byste to neměl zkusit!“ podpořila mě Lekovová. „Není v tom přece nic nebezpečnýho, ne? Slyšela jsem, že někoho zhypnotizovali a on řek všechno. Já jako malá v cirkuse…“

„Tady není cirkus, milé děvče,“ přerušil ji Kantardžiev, ale zřejmě i on podlehl okouzlující hlouposti naší kolegyně Lekovové.

„Ale vy jste určitě báječnej hypnotizér,“ pronesla ještě mileji. „S těma vašima očima. Máte takový oči, že když se na člověka podíváte, brrr …“

A zatřásla rameny, jako by se chystala začít tančit břišní tanec. A v rytmu břišního tance se jí zahoupala ňadra. Profesorovi se zúžily oči úplně. „Samozřejmě, že můžu,“ usmál se, „ale…“

„Tak se do toho pusťte! Co když opravdu letěl v nějakým talíři? Copak můžou lítat jenom cizinci? A pro vědu je to taky důležitý, ne?“

Nemyslím, že by ho k tomu přiměla právě logika Lekovové – už můj návrh mu polichotil a zpočátku jenom bránil svou autoritu, ale vzdal se, až když Lekovová vesele dodala:

„Šéf ho pak veme zpátky do práce. To už něco znamená, mít v podniku takovýho člověka!“

Ředitel něco zahuhlal takovým způsobem, že se Kantardžiev dokonce zasmál.

„Dobře. Kvůli vám. A můžete být u toho. Rozhovor v hypnóze se dělá za přítomnosti svědků. Ale uvědomte si, že se zachovává v naprosté tajnosti. Protože nejste lékařský personál, podepíšete mi místopřísežné prohlášení.“

„Vážně člověk v hypnóze mluví pravdu? 0 všem?“ zeptala se ho Lekovová sladce.

Neslyšel jsem odpověď, protože Petr se na bílé pohovce nadzvedl a pokusil o úsměv. S barevnou aureolou nových vlasů vypadal úplně jako karikatura mučedníka.

„Pane Petrove, souhlasíte, abychom udělali malou hypnotickou seanci?“ zeptal se ho profesor zdvořile. „Navrhli to vaši kolegové. Jestli nemáte nic proti tomu… je to neškodné, mozek si dokonce odpočine.“

„No co… když už je ze mě stejně pacient na psychiatrii,“ odpověděl Petr s ještě zmučenějším pokusem o úsměv.

„Znovu si lehněte,“ nařídil mu už věcně Kantardžiev. Vytáhl z psacího stolu list papíru, v rychlosti napsal text místopřísežného prohlášení, které jsme podepsali s pocitem, že se účastníme čehosi nebezpečného a tajemného. Potom si sedl na okraj pohovky. Neviděli jsme, co dělá, protože zády všechno zakrýval a předtím nás jednoznačným pohybem poslal až ke dveřím. Slyšeli jsme jenom jak měkce, nesmírně měkce a něžně říká změněným hlasem:

„Uvolněte se, pane Petrove! ještě. Nemyslete teď na nic, uvolněte se, uvolněte se, zavřete oči, tak … uvolněte se …“ opakoval to jako magnetofonový pásek a my napětím sotva dýchali. S hrůzou jsem čekal, že se Lekovová za mnou rozškytá. „Pane Petrove, kde jste byl po celou tu dobu?“ zeptal se náhle profesor. „Odkud se teď vracíte?“

„Vysadili mě na stejný louce,“ odpověděl Petr po krátkém mlčení, jako by se snažil vybavit si, co se odehrálo.

„Kdo, pane Petrove?“ zeptá, se profesor. i

„Tamti z kosmický lodi.“

Vítězoslavně jsem se podíval po řediteli, ale tvářil ještě sveřepěji.

„A kdo to byl, pane Petrove?“ ptal se Kantardžiev. „Nechtěli mi říct, z který jsou planety.“

„A jak jste se dostal na kosmickou loď, pane Petrove?“

Ten pomalý a tichý sled otázek s neustálým opakováním jména byl prostě děsivý, ale tušil jsem, že taková jsou zřejmě pravidla seance. A Petr taky nespěchal s odpověďmi. Jako by musel překonávat nějaký vnitřní odpor – jeho vyprávění bylo útržkovité, nedůsledné, suše věcné:

Potkal je na louce za Domem pionýrů, když šel do práce. Byli dva, ve skafandrech. Povoláním byli historici a v současné době připravovali práci o dějinách Země. Navrhli mu, aby se s nimi prolétl po kosmu, že se vzájemně poznají. Jejich loď stála kousek dál na předměstském fotbalovém hřišti. (Teď už neexistuje. Vede tamtudy jižní magistrála.) Loď prý připomínala ohromný disk, ale vyzařovala nějaké prudké zlatožluté světlo, takže si ji nemohl dobře prohlédnout. Prý se bál s nimi letět, ale přesvědčili ho, že už několik set lidí z různých zemí bylo jejich hosty, že mu nehrozí naprosto žádné nebezpečí a že až bude chtít, vrátí ho na totéž místo. Mohli by ho sebrat i násilím, ale je v zájmu věci, aby jim potřebné informace poskytl dobrovolně. To pomůže budoucímu vzájemnému porozumění mezi civilizacemi. Zavedli ho do místnosti, která vypadala úplně jako naše, a řekli mu, že může být jenom tam, protože v ní vytvořili zemskou atmosféru, v jiných místnostech by zemřel. Jak vypadali, to Petr taky dobře neviděl. Byli pořád ve skafandrech, protože naše atmosféra je pro ně prý jedovatá. Ale postavy měli zhruba jako my, možná trochu mohutnější …

„Pane Petrove, a jakým jazykem jste mluvili?“ zeptal se profesor; vybočil ze své monotónní intonace, a já měl dojem, že mu nevěří ani slovo.

„Ale … nevím. Prostě jsme mluvili. Asi bulharsky. Já umím jenom rusky a trochu anglicky, jenže co to je …“

„Samozřejmě pomocí telepatie,“ ozval jsem se a byl bych dodal ještě něco, kdyby se profesor po mně neotočil. Než položil další. otázku, vrhl na nás hněvivý, výstražný pohled.

„Dělali s vámi něco, pane Petrove?“

„Prohlíželi mě nějakejma přístroji, vyšetřovali mě. Ale jen narychlo. Říkali, že anatomii lidí znají a chtějí se jen přesvědčit, že jsem psychicky v pořádku a můžou se spolehnout na moje informace. Víc jsme povídali. Přiměli mě, abych jim vyprávěl o celým svým životě, o rodičích, o dětství, co dělám, kde dělám, mluvili jsme o filozofickejch otázkách, o náboženskejch hnutích, o různejch společenskejch formacích na Zemi…“

„Na služební věci se taky ptali?“ ozval se náhle ředitel. Neoslovil ho, a přesto mu Petr okamžitě odpověděl – znamená to, že to jde i takhle? „Na všechno,“ odpověděl.

„Zrádce!“ procedil ředitel. „Byli to prachobyčejní špióni!“ Kantardžiev vstal opatrně z pohovky, došel k nám a tiše se na nás utrhl:

„Že vás vyhodím!“ a pak se vrátil k Petrovi, ale zůstal stát, jako by se chystal rozhovor ukončit. „Pane Petrove, a vy jste se jich nezeptal, jak žijí, odkud přiletěli, co jsou zač?“

„Nic mi o sobě neřekli,“ hořce si povzdechl Petr. „Mají z nás strach. Řekli mi, že od tý doby, co nás studujou, tak prej pořád bojujem, nedokážem se dohodnout mezi sebou, tak co teprv s úplně cizíma bytostma. Ale jestli se změníme, tak po určitý době nás snad vyhledají už oficiálně.“

„A co bylo potom, pane Petrove?“

„Vrátili mě na louku a já šel do práce.“

„Jak dlouho trvala cesta?“ Tentokrát ho ani profesor neoslovil, ale Petr přece hned odpověděl:

„Řekl jsem jim, že v osum musím bejt v práci, protože ředitel po mně jede … Nabíd jsem jim, že po pracovní době zas přijdu, ale oni pospíchali…“

„Intrikán jeden!“ procedil ředitel skrz zuby a já se k němu naklonil, abych ho trochu uklidnil:

„Letěli krátce, ale vzhledem ke zkracování času ho vrátili přesně za rok. Teorie relativity…“

Při tom slově sebou ředitel trhl, jako bych mu plivl do ucha, a profesor na nás znovu výhružně sykl. Potom se zeptal: „Pane Petrove, a odkud máte ty vlasy?“ Protože nám už nezakrýval Petrův obličej, viděli jsme, jak se šťastně usmál:

„To mám od nich. Na památku.“

„Vyprávějte o tom, pane Petrove! Jak k tomu došlo?“

„Zeptali se mě, čím se mi mají odvděčit, když mi tak zasáhli do života, ale mně bylo trapný chtít něco pro sebe. Řek jsem jim, jestli můžou dát do pořádku záležitosti v našem ústavu, zbavit nás toho pitomce ředitele i ostatních pitomců, ale oni namítli, že mají zakázaný zasahovat do pozemských záležitostí. Prohlásili, že můžou udělat jenom něco, co se týká mě osobně. Tuhle mi Dilov vykládal o nějakým Italovi, kterej byl taky jejich hostem a vrátil se úplně zdravej, přestože předtím měl rakovinu v pokročilým stádiu. Zeptal jsem se jich, jestli je to pravda, a oni potvrdili, že to pravda je, ale já že jsem naprosto zdravej; z legrace jsem jim řek, že takový zplešatění není menší neštěstí než rakovina. Jenže to vzali vážně a slíbili, že se mi pokusí pomoct, a jakou barvu vlasů bych prej chtěl. Řek jsem jim, že kdysi jsem toužil po světlejch, protože jako kluk jsem byl černej jako cikán …“

Když uvedl moje jméno, vítězoslavně jsem se podíval na našeho ředitele, ale on reagoval se zuřivostí divočáka, že jsem si okamžitě uvědomil: s naším kolegou je nadobro konec. A téměř bezhlasá replika to potvrzovala: „Pitomec! To si vybral, co chtít!“

„A jak to udělali?“ zeptal se nějak udiveně Kantardžiev, a bezděky si přihladil prošedivělé zbytky vlasů. „Nevím. Nic jsem necítil.“

„Jo, prej jsou bůhvíjak pokročilí, ale v kosmetice úplný břídilové!“ ozvala se Lekovová.

„Prosím tě, jakápak kosmetika,“ zastal jsem se jich. „A slyšelas, že to byli historici!“

„No tak už dost!“ vykřikl profesor rozzlobeně a Petr zasténal, jako by ho mučili.

„Co … je … kde to jsem …“

Kantardžiev ho dvakrát pleskl po tváři, ale vůbec ne nějak něžně, a řekl značně přísně:

„Vstaňte, pane Petrove!“ Bůhvíproč byl navztekaný dál.

Petr se postavil, uviděl nás, pořád ještě nic nechápal, a Kantardžiev se na nás podrážděně obrátil:

„Chtěli jste hypnózu, měli jste ji mít! A teď si ho odveďte.“

„Peťulko!“ vykřikla Lekovová nadšeně a jakoby zamilovaně ho vzala pod paždí. „Nedělej si starosti, brouku, zavedu tě k svojí holičce.“

Petr překvapeně zabořil prsty do žlutooranžové změti na hlavě a znovu se zhroutil na pohovku. Kantardžiev se ho jen zběžně dotkl:

„Ať zůstane chvilku ležet, jinak mu nic není.“

Připadal mi jako bez srdce, hlavně v těchto, řekl bych historických chvílích, kdy byla dokazována skutečná existence létajících talířů.

„Tak co, profesore, co teď řekneš?“ zeptal jsem se vítězoslavně.

Neřekl nic a já se obrátil k šéfovi: „Soudruhu řediteli, viděl jste to, tedy…“

„Viděl, viděl! Co jsem viděl? Nic jsem neviděl!“ vybuchl. „Snad si nemyslíte, že jste mě s tím cirkusákem o něčem přesvědčili? Vy jste se prostě domluvili!“

„Co jste to řekl?“ ozval se dotčeně profesor.

„Slyšel jste dobře!“. „Poslouchejte, vy … moc si dovolujete!“

„A co vy si dovolujete mi tady předvádět nějaký triky?“

Začal jsem dělat za jeho zády na profesora prosebná gesta, protože tenhle konflikt by zase odnesl Petr a odnesl bych ho i já; profesor se nuceně usmál a řekl klidněji:

„Vy tedy nevěříte na hypnózu? Dobře, jestli si to chcete vyzkoušet sám, já jsem ochotný, prosím.“

„Já?“ vykoktal náš ředitel. „A pročpak zrovna já?

Tak se stejně nic nedovím! Já … ne že nevěřím na hypnózu, ale chci říct, že nikdo vlastně neví, co při tom člověku vytahujou z mozku, třeba pravdu, třeba ne. Oni dva s Dilovem, místo aby si hleděli práce, tak celý dny pořád vykládali o různejch vědeckejch fantaziích a takhle to dopadá! Zhypnotizujte jeho a uvidíte! Určitě vám poví, jak lítal po všelijakejch jinejch galaxiích. No tak, Dilove, lehni si!“

„Jo a pročpak zrovna já?“ zopakoval jsem jeho reakci. „A pak, vy už napřed nevěříte tomu, co řeknu. Ať to zkusí Lekovová, ta se nestará o lítající talíře…“

Cítil jsem, jak se nám Kantardžiev v duchu vysmívá, ale teď šlo o osud mého kamaráda a v podstatě i o moje vlastní přesvědčení a já ho chtěl přimět, aby nějakým způsobem zaujal stanovisko. Zato náš ředitel se do hypnózy nečekaně zbláznil:

„To je pravda, Lekovová, ty jsi nejvhodnější osoba.“

Nikomu zřejmě není příjemné, aby ho někdo hypnotizoval, i Lekovová se bouřlivě postavila proti: proč zrovna ona, tady jí koneckonců nikdo nemůže nic nařizovat; potom náhle přimhouřila oči a probodla ho pohledem tak, že se náš ředitel zavrtěl jako na rožni.

„A co když se mě zeptá, co jsem dělala včera večer?“

„To je pravda,“ vykoktal, „je to přece jen žena, není vhodný …“

„Ale vždyť nevěříte tomu, co kdo řekne?“ popích! ho Kantardžiev.

„Vančo,“ vykřikl ředitel. „Dilove, doběhni pro něj. Ale nic mu neříkej. Já vím, kde včera byl a co dělal celej den.“

Náš řidič, veselý a výjimečně ochotný chlapec, hned souhlasil:

„Tak do toho, doktore, bůhvíjak dlouho už toužím vědět, vo co de!“

A dopadlo to tak, že to není ani k vyprávění, protože je to příliš banální, přímo hloupě banální a nezajímavé, ale snaha o chronologickou přesnost mě nutí, abych to reprodukoval, i když v krátkosti.

Kantardžiev zhypnotizoval Vanča, přestože ten seděl na židli, a to mnohem rychleji než Petra, a hned ho vybídl, aby vyprávěl, kde včera byl a co dělal.

„Celej den jsem byl s jednou kočkou.“

„Jakou kočkou, Vančo?“ musel ho pobídnout profesor.

„Šéfovou ženou. Jeli jsme k její matce,“ vyprávěl bez zvláštní ochoty.

„Jezdíte tam často?“ vyptával se ho profesor a jeho touha po pomstě byla víc než zjevná.

„Ale v poslední době dost často,“ vysvětlil náš ředitel. „Tchyně je nemocná, tak, proto …“

„Pšššt!“ otočil se po něm Kantardžiev, ale v tu chvíli Vančo blaženě zamlaskal:

„Drahoušek! Vod tý doby, co si vymyslela tu nemocnou matku, si to užíváme jedna báseň.“

„To znamená, Vančo, že jste nebyli u její matky?“

„Ale jo, stavili jsme se tam na pár minut, kvůli alibi, jak vona říká, a potom hurá do lesa.“

V tu chvíli si Lekovová zase zacpala ústa, aby neškytla, a já začal prohlížet nástroje ve skleněné vitríně, ale ten pomstychtivý profesor jako by úplně zapomněl na smysl pro takt:

„A co jste tam dělali, Vančo? Vyprávějte to po pořadě!“

Podrobnosti jsme neslyšeli, protože se ozvalo takové prásknutí dveřmi, že Vančo poskočil i se židlí. Ředitel vyletěl ven, ale za okamžik se vrátil a od prahu zařval:

„Podepište ještě jedno prohlášení! Všichni!“

Petr se taky probudil a udiveně se na nás díval.

„Koukejte zmizet!“ vybuchl Kantardžiev na ředitele. „Už jste to podepsali. Uvědomte si, že jestli se pacient něco doví, podám na vás žalobu, jasný? A ven! Všichni! Pane Petrove, vy jste se probudil?“ upadl do rozpaků. „Na vás se to nevztahuje. Jen klidně ležte, odpočiňte si.“

Když jsme vyšli na chodbu, ředitele jsme nikde neviděli, jako by ho odnesl létající talíř, a Vančo se pořád ptal: „Ale co se stalo, co se děje, no tak mi to lidi povězte!“ Lekovová bojovala s dalším záchvatem škytání – chvílemi si tiskla nos, chvílemi zacpávala uši a polykala – ale oči jí kouzelně triumfovaly. Musel jsem Vančovi odpovídat já, mohl jsem ho snad nechat tak nepřipraveného? Zahvízdl, řekl „No nazdar!“ a pak se rozesmál:

„A sakra! Stejně jsem dumal, Jak se tý kobry zbavit! Tak pojďte, vodvezu vás, naposled. Píchnu mu auto před vrata a čau!“

Já musel počkat na Petra a Lekovová prohlásila, že nemůže nechat kolegu napospas osudu – jako kdyby se snad někdy zajímala o jeho osud!

„Čau, Vančo! Nezapomeň na starý kamarády!“ A políbila ho na tvář. Vančo slíbil, že hned jak sežene nové místo, zaveze nás někdy večer do pěkné hospody za Sofií.

Kantardžiev a Petr brzy vyšli – kvůli tomu zatracenému škytání jsme si nestačili s Lekovovou říct ani pár slov – a profesor se podivil, ale zároveň měl i radost:

„Vy jste tady? Chtěl jsem ho odvézt domů, ale když jste tu vy … Tak pane Petrove, dohodli jsme se, ano? jen klid, nic strašného se nestalo. Hlavní je, že teď jste úplně zdravý. Dávám vám na to svoje lékařské slovo!“

Vzali jsme pod paždím našeho „úplně zdravého“ Petra a vykročili do sofijských ulic. Lekovová na něj pořád cvrlikala tak sladce a tak zamilovaně, že jsem pocítil něco jako žárlivost. A on, chudák, byl úplně duchem nepřítomný, jako by byl pořád v létajícím talíři. Jinak na něm nebylo vidět, že by mu něco scházelo, ale já měl o něj pořád strach a trval jsem na tom, že ho doprovodím domů. Odmítl – prý se mi ozve večer, ale zaskočil mě otázkou:

„Ljubo, co vám to profesor zakázal mi říkat?“

„Něco zakázal? Nevzpomínám si.“

„Ale on vám vyhrožoval, že jestli něco řeknete…“

„Jo to? Jenže to se nevztahovalo na tebe, ale na Vanča. Přece ho zhypnotizoval a… byla to strašná legrace. Povím ti to potom, teď běž, manželka na tebe čeká! Chudák, co ta se už natrápila!“

Později jsem pochopil, že mi neuvěřil, ale v tu chvíli jsem měl dojem, jako by vykročil suverénněji. Lekovová mě štípla do ruky:

„Ty jsi strašnej člověk! Já jsem z toho úplně vedle. Ljubo, to prohlášení je fakt tak závazný?“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem ostře. „Stačí říct slovo a nechtěj vidět, co bude!“

„I o řediteli?“ zeptala se dost zoufale.

„Jestli chceš přijít o flek,“ řekl jsem, ale ona byla ochotná ke všem obětem a vzdychla:

„Čert vem flek!“

„Podívej, co se týče ředitele, to je tvoje věc, ale o tom ostatním ani slovo,“ trochu jsem ustoupil, „jinak náš Petr …“

„To je právě ta hrůza! Bulhar byl v lítajícím talíři, a my to budem zatajovat! Místo abychom byli pyšný …“

„No, no, kde se v tobě najednou sebralo tolik vlastenectví?“ zasmál jsem se. „Povídám ti, že je potřeba ho šetřit, aspoň ze začátku, než se trochu vzpamatuje. Stejně se to neutají nadlouho, ale teď tě prosím i já, jestli ti na Petrovi záleží…“

„Nemusíš mě tolik přesvědčovat. Víš přece, že mi na Péťovi záleželo vždycky,“ a řekla to tak samozřejmě, jako by mu nikdy neotravovala život svým rejpáním a úmyslnou nedbalostí, když dělala něco na jeho příkaz, jako by jejich vzájemná nevraživost nekazila vzduch v naší místnosti.

Jen tak na půl pusy jsem jí navrhl, abychom šli do práce, ale ona vyjekla: „Jenže co když je tam šéf?“ Zapochyboval jsem – jak ho znám, sotva se vrátil do ústavu. A ona: „To znamená jít tam a mlčet? Když se nás všichni budou vyptávat? To se nechci vidět.“ A dohodli jsme se, že si na dnešek uděláme dovolenou. Za to nás šéf sotva vyhodí.

Jen jsem si lehl na gauč, bezmezně smutný, že ona kosmická procházka nepotkala mě – žena byla v práci a dítě ve škole – a přiběhl Petr celý rozčilený. Manželka na něj doma opravdu čekala, ale naprosto ne s otevřenou náručí. Přestože jí profesor mezitím zavolal a vysvětlil charakter jeho nemoci, prostě ho prý už nemůže vzít zpátky. Za ten rok se něco napřemýšlela o celém svém životě a řekla si – konec! A navíc už má někoho jiného. Petr prohlásil, že je ochotný jí všechno odpustit, ale byla neoblomná.

„Ljubo,“ zasténal, „kde jsem sakra byl ten rok? Copak mě nikdo neviděl, vždyť jsem přece musel někde bejt! Jestli jsem byl v blázinci, řeknou: byl tady takovej a takovej člověk, propustili jsme ho, nebo – utekl. A potom, ty vlasy! Žena se nakonec rozkřikla: co jsem si představoval s těma vlasama, vypadám teď prej jako strašák do zelí. Cestou jsem se stavil v jednom salóně, kde odstraňujou chloupky – rovnou mě vyhodili. Jsem prej blázen, když chci dát pryč vlasy. Chtěli mi je jenom nabarvit, ale mně to bylo hanba. A oni se smáli a vyptávali se … Nic, ale vůbec nic nechápu, povídám ti, že se zblázním, vážně zblázním! A na ulici se za mnou otáčejí…“

Ne, Kantardžievův přístup byl naprosto nesprávný!

„Ljubo, já pochopil, žes mi předtím lhal. Proč mi neřekneš pravdu, víš, že nejsem slaboch, aspoň pravdy jsem se nikdy nebál. Co musíte přede mnou tajit?“

Pokoušel jsem se mu namluvit onu předešlou lež, vyprávěl mu celou historii s Vančem a šéfovou ženou, ale on se ani neusmál.

„Profesor řekl: jestli to řeknete pacientovi. A Vančo není jeho pacient, to zas nekecej. Myslel jsem, že aspoň ty jsi skutečnej kamarád!“

Nevím, jaké zkušenosti mají ostatní lidi, ale Já vždycky svádím tvrdý boj mezi pravdou a prospěšnou lží. Snad proto se ze mě po tomhle případu stal spisovatel – abych se od něj osvobodil. Podle některých teoretických škol je umění prý osvobozování od sebe samého. Tentokrát však za pomoci Petra pravda nabyla vrchu a já mu ji odhalil.

Možná, že ho na něco takového duševně připravila vědeckofantastická literatura – právě to je přece její záměr, připravovat čtenáře na všechno možné! A možná, že to byla i potřeba za každou cenu se dovědět, co se s ním stalo, která ho přiměla, že všechno vyslechl s udivujícím klidem. Když jsem suverénně odpověděl i na několik promyšlených otázek, obličej se mu definitivně vyjasnil:

„Sakra! No a proč jste to měli tajit? Co je na tom špatnýho? jinak bych se vážně zcvoknul! Neboj se, s Kantardžievem to sehraju! Ale to je přímo senzační!“

A já vytáhl koňak, abychom tu událost jaksepatří oslavili, a za hodinu jsme se jím a povídáním o cizí civilizaci tak opili, že jsme sebrali odvahu a dojeli taxíkem k paní Palmě Petrovové, abychom jí to vy světlili podruhé.

Ale nijak to s ní nehnulo:

„Já vím, jaký talíře vás zajímají, a když vás to omrzí, tak honem zpátky! Zaplať pámbu, že ses objevil, jinak bych musela čekat tři roky, než mě rozvedou.“

Strašná – ženská! Její muž byl ve vesmíru, navazoval kontakt s jinou civilizací a ona… Měl jsem tisíc chutí jí jednu vrazit.

„Za tyhle situace vás soud nerozvede,“ řekl jsem jí, a ona se rozchichotala:

„Tak to vyložte u soudu a uvidíte, co se stane! Já v každým případě hned zejtra podávám žádost o rozvod.“

Pak jsme stáli na ulici – vystřízlivělí, v podvečerním jarním chladu jsme drkotali zuby a naše nadšení kleslo na bod mrazu. To proboha všichni tu zprávu přijmou takhle?

Dovedl jsem nešťastného kosmického cestovatele k nám domů. Máme málo místa, ale moje žena, i když byla překvapená, projevila vrozený cit pro takt. Musel jsem jí ale přece jen říct pár slov o tom, jak se Petr záhadně objevil, a vysvětlit, proč tak vypadá, a pošeptal jsem jí to v kuchyni. Nemůžu si stěžovat, že by mě někdy nechápala, ale tentokrát mě rázně vystrkala ven:

„Dobře, dobře! Tak jděte spát! A co servírujou v lítajících talířích? Antikoňak?“

Musím uznat, že manželka s chutí čte to, co píšu, ale taková už je povaha Bulharů: když slyší, že se to přihodilo nějakému cizinci, může to být třeba Patagonec, uvěří tomu, ale když se to týká Bulhara – no, no, my víme, co jsme zač!

Noc jsme měli špatnou, ráno jsme zaspali, žena mě bůhvíproč neprobudila. Bylo pozdě, ale já měl odvahu přijít do práce ještě později – držel jsem v ruce proti řediteli ohromnou zbraň. Dokonce jsem se opájel představou, jak se bude přede mnou krčit, abych neprozradil ani slovíčko z toho, co Vančo povídal v té nešťastné hypnóze. To mi vrátilo sebevědomí a já Petrovi prohlásil, že hned ten den se všechno urovná. Ted už si samozřejmě nepamatuju, co jsem myslel tím „všechno“. Petr si chtěl jít dát oholit hlavu, ale já se vzbouřil; tím by nás zbavil jediného věcného důkazu, když už nebyl natolik chytrý, aby chtěl něco jiného!

Ani jsem si neuvědomil, že jsem se prozradil, a Petr se ze začátku jenom podivil:

„Co jinýho jsem měl chtít?“

„No… něco tak, důležitějšího!“ zabručel jsem, ale jeho se to dotklo:

„Co důležitějšího? No tak to řekni! Co bys chtěl ty?“

Přiznám se, že mě dostal do úzkých. Probral jsem už v duchu všechno, co bych si na jeho místě přál, a u ničeho konkrétního jsem se nezastavil – za těch obludných podmínek, aby to nebylo vměšování do pozemských záležitostí, jsem na nic nepřišel. Kdyby chtěl člověk moc, bude to vměšování, kdyby chtěl peníze, tak taky, protože ty vedou k možnosti změnit věci kolem sebe, rozum, krása, talent – pořád totéž. A celá záležitost se dostávala až k oné pohádce o dědovi a zlaté rybce a koneckonců k naší lidské důstojnosti – to si své pozemské záležitosti nedokážeme dát do pořádku sami, že musíme hledat pomoc z jiných planet?

Když je člověk bezmocný, začíná být hádavý – moc nescházelo a pohádali jsme se. Stěží jsem se ovládl a poradil mu, jak se má chovat před Kantardžievem. Teď bylo nejdůležitější získat profesora jako spojence. A já se připravoval na setkání s ředitelem, byl jsem odhodlaný použít i nátlak, jen aby vzal Petra zpátky do práce. Ale k mému údivu mě na ulici čekalo naše služební auto, nebo přesněji, ředitelovo auto. Za sklem se na mě vítězoslavně usmíval Vančo. Poslal ho ředitel, aby se podíval, co je se mnou, prý má o mě strach. Cestou mi Vančo vyprávěl, že si ho ředitel zavolal, úplně se rozplýval a ani slovo o tamté věci!

„Poslouchej, tamto, co jste mi vykládali, vážně to bylo tak? Nedělali jste si ze mě srandu? Upřímně řečeno, je mi to záhada!“

Ale já už tušil, že jsme všichni našeho ředitele osudně podcenili. A definitivně jsem to pochopil, když jsem přišel do jeho kanceláře.

„Tak co, Dilove, co je s tebou, člověče? Povídal jsem si, jestlis taky neodletěl na nějakým talíři…“

Vykrucoval jsem se, že jsem se musel postarat o Petra, a on:

„Ano, ano, je to pro nás velká starost! Uvidíme, co se pro něj dá udělat. Mezi námi řečeno, já už to rozběh. Nenecháme ho přece na ulici, takovýho schopnýho člověka! Seženu mu místo s vyšším platem. Ty psychický nemoci Jsou strašná věc a celá medicína je úplně bezmocná!“

Já pořád mrkal, zdřevěnělými rty upíjel kávu, kterou mi nabídl, a nevěděl, co říct. A on ani nečekal, že něco řeknu. Impozantně poponášel břicho po kanceláři a pořád vykládal: celou noc trápil ženu vyptáváním – ale nic podobného se samozřejmě nestalo! Ten kluk, Vančo, si na ni jenom dělal zuby. Měl prý tisíc chutí ho vyhodit, ale pak si řekl, že to neodpovídá naší morálce, pro něco takového člověka vyhazovat. Koneckonců, nemáme moc nad svým podvědomím. To mu řekl i jeden jeho kamarád, moc významný lékař. Člověk po něčem touží, sní o tom, a když je v hypnóze, mluví o tom jako o skutečnosti…

„A vlasy?“ pokusil jsem se ho přerušit, ale on mě neráčil slyšet a dál narážel na to, že dosavadní dobré vztahy a kolegiálnost nás zavazují, abychom v zájmu ústavu zapomněli na tu směšnou příhodu, jinak to vyzní jako jasná intrika proti němu a tak dále.

Samé řeči, s kterými bylo těžko nesouhlasit. Dokonce i motivace toho, proč by se Petr neměl vrátit na staré místo, byla přesvědčivá; kolegové ho budou pořád pronásledovat všelijakým vyptáváním a poznámkami, budou ho považovat za nenormálního, až se z toho opravdu zblázní. A jinde nebude nikdo nic vědět, nejvýš že byl po určitou dobu nemocný …

Kdyby mi to všechno říkal někdo jiný, neměl bych k tomu žádné připomínky, ale teď když jsem se přesvědčil, jak je šéf fantasticky mazaný, rozhodl jsem se, že s ním povedu boj na život a na smrt, jenže jsem mu to samozřejmě tehdy neřekl.

Lekovová, která vzrušením zkrásněla až k nepoznání, na mě čekala na chodbě, a hned mě zatáhla do blízké kavárny.

„Je jako generál, vid?“ Zřejmě měla tu čest zažít ono šokující šéfovo obrácení už přede mnou. „Ale ve skutečnosti má úplnou pravdu.“

„Myslíš?“

„No ano! Proč dělat zbytečnej rámus? Kdyby nás vyhodil, bude z toho skandál, a takhle budem mlčet, dokud nevymyslí, jak se nás jednoho po druhým zbavit.“

Ukázalo se, že jsem podcenil i ji – nakonec ze mě úplně vyrazila dech. Když jsem jí pověděl, co se mezitím stalo s Petrem, nečekaně se začervenala s intenzitou rutinované panny:

„Co bys řek, kdybych ho vzala k sobě?“

Zřejmě jsem na ni pořádně vytřeštil oči.

„Přece ho nenecháme na ulici,“ zopakovala ředitelovu velkomyslnost i s jeho tónem. „U vás je málo místa a byt se nesežene tak lehko. Kdežto já, když jsem se rozvedla … přece mi přiklepli byt! A potom jsem víceméně jedinej blízkej člověk, kterej zná jeho tajemství.“

Poslední slova pronesla tak zasněně, až zřejmě zapomněla, že taky existuju. Chtěl jsem jí to připomenout, ale jen jsem mávl rukou – to je koneckonců jejich věc. A s hořkou předtuchou jsem si pomyslel, jaké asi zmatky nastanou na Zemi vlivem těch létajících talířů.

„Ale tak lehce se nedáme,“ uzavřela bojovně, když se přesvědčila, že si nedělám žádné nároky na našeho kosmického cestovatele. „Svět se doví pravdu!“

Ano, moje kolegyně se projevila jako báječné, odvážné děvče!

Ten boj jsme však měli svést jenom my dva. Petr začal velmi brzy vnitřně odpadat; po návštěvách na klinice profesora Kantardžieva mu začínalo být všechno jedno. Mlčel, byl ospalý a roztržitý a nepodařilo se nám z něj vytáhnout ani to, jak ho profesor léčí. Trochu ožil teprve když se přestěhoval k Lekovové – ta ctižádostivá žena přece jen dosáhla svého. Vzít se mohli teprve až skončí rozvod, ale Lekovová vypadala naprosto šťastně a při naší společné bitvě za nastolení pravdy kvetla a zakulacovala se.

První věc, která nám zpočátku dodala odvahu a potom nás přivedla až na okraj zoufalství, bylo zjištění, že zmizet beze stopy přináší společnosti i jedinci četné problémy. Roční nepřítomnost Petra Petrova zanechala těžko zahladilelné stopy. Například vojenské orgány, které ho mezitím chtěly povolat na cvičení, volaly svého nadporučíka k odpovědnosti a ve svém přirozeném hněvu mávaly nad jeho darovanými vlasy příslušným paragrafem trestního zákona. Bylo třeba uvést závažné důvody, a vojenská správa, snad oprávněně, nehodlala uvěřit, že nějaké cizí létající těleso narušilo náš vzdušný prostor, aniž ho zaregistrovala radarová zařízení. Chodil jsem od plukovníka k plukovníkovi, od generála ke generálovi, vyslechli mě zdvořile a trpělivě, až jednou mě posádkovou sanitkou odvezli rovnou do vojenské nemocnice. Dostal mě odtamtud Kantardžiev, který, jak jsem se dověděl později, mě prohlásil za svého pacienta. Nakonec zachránil i Petra před vojenským soudem – zřejmě podal obdobné svědectví o jeho duševním stavu.

V téže době Lekovová zpracovávala smírčí komisi a výbor odborové organizace, aby navrátila Petrovi jeho práva. Bohužel se stejným výsledkem. Komise rozhodla, že propuštění je plně v souladu se zákony a kosmické putování nelze přijmout jako omluvu, protože o něm nejsou žádné doklady. Kromě toho, jestli tvrzení o kosmické cestě přece jen odpovídá skutečnosti, Petr na létající talíř nastoupil dobrovolně, z čehož vyplývá, že byl povinnen uvědomit o tom vedení podniku a vyžádat si příslušnou cestou potřebnou dovolenou. Jeden z členů komise, který měl jakési ponětí o teorii relativity, zpochybnil i možnost tak velkého zkrácení času, aby se jedna hodina rovnala jednomu roku. Avšak výbor odborové organizace, který v skrytu bojoval s ředitelem, přišel s návrhem, aby byl Petr přijat zpátky nebo, pokud to vyžaduje jeho zdravotní stav, případně přeřazen na jiné pracoviště. A celý ústav se smál. Ne komisi nebo Petrovi – ten se před ni vůbec nedostavil – ale mně a Lekovové.

Nenašli jsme ani advokáta, který by ho zastupoval při rozvodu, takže i tam nás čekala porážka. A moje intenzívní pokusy řešit otázku tím, že zaangažuju veřejné mínění, nepřinesly taky žádné výsledky, jenom jsem zjistil, že naše žurnalistika je v otázce existence létajících talířů rozdělená na dva antagonistické tábory. Rozhodujíc! střetnutí s člověkem, na němž všechno záviselo, bylo tedy nevyhnutelné.

Kantardžiev mě zavolal sám a rozkřikl se na mě, hned jak jsem strčil hlavu do jeho ordinace.

„Veřejně vyhlásím, že jsi nepříčetný, abys věděl! Nebo tě budu žalovat! Zapomněl jsi, žes podepsal prohlášení?“

„Poslyš proč ty …“

‘„Přeskočilo ti, člověče? Co je s tebou? Znal jsem tě jako seriózního člověka …“ trochu se umírnil a začal mi mluvit do duše, ale pak najednou zase vybuchl: „Jestli mi pošleš na krk ještě jednoho novináře, tak už něco podniknu!“

„Nechápu, co by se ti stalo, kdybys vydal prohlášení, že tak a tak, během hypnotické seance… nebo udělal příslušnou informaci pro tisk.“

„Uvědomuješ si, co povídáš? Vždyť se mi bude smát celej svět! Prohlášení! O lítajících talířích!“

„Ale vždyť jsi tvrdil, že hypnóza …“

„Tvrdil, tvrdil,“ umírnil se, zřejmě ve jménu našeho někdejšího přátelství. „Řekl jsem ti už tehdy, že panuje názor, že při hypnóze mluví člověk pravdu. Ale proč ji zakazujou pří výslechu zločinců? V mozku, člověče, je takovej zmatek, že nikdo neví, co z něj může vyplavat…“

„Ale ty přece věříš …“

„Není důležitý, čemu věřím a čemu nevěřím! Já jsem vědec, mě znají i v cizině, nebudu se shazovat všelijakejma hloupostma. Vydat prohlášení! O lítajících talířích! Prosím tě!“ A prudce postavil na psací stůl láhev koňaku a dvě skleničky – určitě sám potřeboval kapku alkoholu. „Pojď s tou historií skoncovat! Co ses do toho tak zažral? Snad taky nemáš chuť letět do vesmíru? Už ani Petrov na mně nechce důkazy.“

„Nechce?“

„Ano, nechce. Projevil rozum a pochopení, týká se to přece jeho…“

K přiťuknutí už nedošlo, protože teď jsem vyletěl zase já:

„To je tvoje práce! Ale to … to je zločin! Zločin vůči celýmu lidstvu! A já ho nenechám nepotrestanej!“

Řekl jsem to v afektu a zapomněl, že nemám žádnou moc potrestat kohokoliv kromě svých dětí.

Hned z budky jsem zavolal k Lekovové, ale Petr tam nebyl. Šel jsem do ústavu a našel ji, jak polévá slzami rýsovací prkno. Z jejích vzlyků jsem nepochopil nic, jenom Dorčev na mě zamrkal: prý se s Petrem pohádali. Víc mi nestačil vysvětlit, protože zazvonil telefon.

„Poslouchej, kamaráde,“ zahučel mi do ucha neznámý hlas. „Proč nejsi na pracovišti? Pro tebe pracovní doba neplatí?“ Zřejmě si někdo dělal banální kolegiátní vtipy, ale stejně jsem ho nepoznal, dokud neřekl svoje jméno…

„Kdo? Kdo?“ nechtěl jsem věřit. Ne, jako by to skutečně nebyl on, nebo já definitivně zapomněl, jaký má hlas, z toho prostého důvodu, že uběhla strašné dlouhá doba, co jsem ho neslyšel takhle mluvit. A on pokračoval oním novým hlasem:

„Dnešní den jsi už stejně proflákal, tak na chvilku přijď. S tvým šéfem to vyřídím. Apropó, on je u mě taky, tak to vyřídíme na místě. Pamatuj si, číslo dvacet tři, druhý poschodí.“

Na dveřích kanceláře byla velká skleněná tabulka s nápisem Vedoucí oddělení. Zřejmě jsem pod tou tabulkou vzbuzující respekt zaklepal příliš nesměle, protože se nikdo neozval. Chvilku jsem tam stál a snažil se představit si, kterého oddělení to má být vedoucí, až mi nějaký človíček poradil:

„Klepejte silnějc, ty dveře jsou vypolstrovaný.“

Byl jsem překvapený a zahanbený – a rovnou jsem otevřel.

Náš ředitel seděl rozvalený v širokánském koženém křesle rudý jako po sauně. Stoleček před ním štědře nabízel šálky s kávou, čokoládové bonbóny, nějaké oříšky v porcelánových miskách, nažloutlé kapky slunce, zářící v koňakových skleničkách.

„Oslavujem,“ ozval se někdo vedle mě decentně, bez omluvy v hlase. „Málem jsem strhal telefon, než jsem tě našel. Sedni si, kamaráde!“

Zřejmě byl na mě žalostný pohled – napůl jsem ležel na měkkých polstrovaných dveřích, v obnošených šatech, bez dechu nad tím, že v místnosti nebyl třetí člověk, který by mohl říct ona slova. A můj „kamarád“ si dvakrát přihladil rukou vlasy, jako by chtěl předvést, jak jsou nápadně uhlazené. Byly lesklé, temně kaštanové, dlouhé a hladké, jenom nad ušima a nad týlem se lehce vlnily. Viděl jsem i módní střih jeho obleku, protože jsem se bál podívat se mu do obličeje.

Vysvobodil mě z té trapné situace, vzal mě pod paždí a vedl k bohatému stolku.

„Oslavujeme jeho pracovní přeřazení,“ usmál se ředitel. „Tak to přece rozhod odborářskej vejbor, abychom ho přeřadili, ne?“

„Co řekneš?“ zeptal se mě Petr Petrov tak zvláštně, že jsem nepochopil, na co se ptá. Proto jsem neřekl nic.

„Koukám, žes oněměl,“ ozval se ředitel. „Upřímně řečeno, já ráno taky oněměl, když jsem viděl jeho účes. Tak to vypadá, když se člověk dostane na lítající talíř. Vlasy filmovýho herce, vedoucí oddělení na ministerstvu …“

Část mého já se chtěla ozvat: „Zatímco tys běhal za jeho věcí, on …“ ale nebyla ani dost pobouřená, ani přesvědčivá.

„Jako bys neměl radost, že jsem se přece jen dostal z toho zmatku,“ řekl Petr zase s onou novou důstojností; vyznělo to, jako by mu bylo úplně jedno, jestli mám radost nebo ne.

„Jak to, že ne…“ vypravil jsem konečně ze sebe. „Gratuluju ti!“

„Podívej, vyřídíme nejdřív pracovní věci. Právě jsme hovořili s tvým šéfem,“ vyjádřil se tak, jako by to nikdy nebyl i jeho šéf. „Uvědom si, takovej šéf se hned tak nenajde. Ale jde o to, že já ti tady do dvou tří měsíců uvolním místo svýho zástupce. A mám přece plný právo si vybrat svýho nejbližšího spolupracovníka sám, ne …?“

„Krátce řečeno, přeřadíme i tebe!“ poznamenal ředitel a jeho slova mi po nadutých, sebevědomých Petrových větách připadala milá a lidská.

Z rozpaků nebo při pohledu na jeho vlasy jsem si mimoděk sáhl rukou na hlavu. Když jsem ji odtamtud vrátil, mezi prsty se mi kroutilo asi deset vlasů. Zrozpačitěl jsem ještě víc a kradmo je oklepl pod stolek. Mlčel jsem už trapně dlouho a tak jsem vykoktal, snad snad až podlézavě:

„A co Lekovová … to__“

„Nech ji, tu husu,“ odpověděl mi s chladnou přezíravostí Petr. „Úplně ztratila rozum. Tak tedy, jdeš sem, vid?“

„Ale přece ještě …“

„Je to jistý. Když my dva to rozhodli. Ale s jednou podmínkou: už ani slovo o mojí nemoci!“

„Jaký nemoci?“

„Jak to, jaký? Mojí! Konec. Už jsem vyléčenej.“

„Ale tys nebyl nemocněji“

„Tak se na něj koukni!“ vzdychl dramaticky směrem k řediteli.

„A vlasy?“ pořád jsem nechápal.

„Vlasy, vlasy,“ málem vybuchl Petr, ale usmál se a opatrně si je přihladil, jako by se bál, jestli je najde na svém místě. „Ty jsem na tom vydělal. Ale už dost s tou historií, nejsme přece děti! Něco takovýho se musí člověku asi stát, aby přestal lítat v povětří. Aby bylo jasno, víc mě před lidma shazovat nebudete! Jinak konec kamarádství!“

Ale on už byl konec – hned jak jsem otevřel vypolstrované dveře, hned než jsem zjistil, že právě Petr Petrov je onen tajemný vedoucí oddělení. Ale uvědomil jsem si to, teprve když ta slova vyslovil a uviděl jsem je napsaná na štukovém stropě.

„Ano, ano, samozřejmě!“

„Vidíš,“ triumfoval Petr. „Koneckonců jsme dospělí lidi, fantasmagorie nám nesluší. Volal jsem i profesorovi, večer se všichni sejdem a zapijem to, trochu se zasmějem …“

„Ještě nevím,“ odpověděl jsem. „Uvidím, co řekne žena.“

„Přijde taky.“

„A Lekovová?“ zeptal jsem se a viděl, jak rozmazává slzami ona písmena na stropě.

„Dej pokoj s Lekovovou! Zejtra to s ní vyřídím.“

Ten strop mě nepřekonatelnou gravitační silou zvedal vzhůru a já se jí podřídil a vstal. Oba se začali překřikovat: „Kampak, proč pospícháš, nevypil jsi ani skleničku…“ V tom přátelském a trochu vyděšeném předhánění zřejmě ani neslyšeli moje omluvy.

„Spoléhám na to, cos slíbil!“ dohonil mě na chodbě nový velitelský hlas.

Později jsem dumal, co přesně jsem mu vlastně slíbil: že budu jeho zástupce nebo že budu mlčet o jeho dobrodružství? Nevzpomínal jsem si, že bych mu dal nějaký slib, ale zmateně jsem si říkal, že aspoň jednu z těch dvou věcí bych měl dodržet. Zapomněl jsem na jakoukoliv logiku a snažil se rozhodnout, co je rozumnější.

A večer mi Lekovová plakala na prsou.

Seděli jsme na lavičce v parku, byla mi zima, ona usedavě plakala a já nevěděl, čím ji utěšit. Sám jsem potřeboval trochu něhy a útěchy. Kvůli tomu jsem vlastně šel za ní – po ostré hádce se ženou, které Petr zavolal, aby ji osobně pozval. Ukázalo se, že neexistuje na světě síla – dokonce ani moje manželka – která je schopná mě dovést na tu oslavu, abychom se „trochu zasmáli“. Protože… kdo komu a čemu by se smát?, Ale manželka nechtěla pochopit, v jakém jsem stavu. A já, protože jsem ji znal, jsem nevěděl, vůbec jsem nevěděl, co se stane dál. Ale Lekovová věděla své:

„Měla jsem ho tolik, tolik ráda! Kvůli nějakýmu vedoucímu místu se vzdát lítajícího talíře …“

Jednou rukou jsem hřál její chvějící se ramena a druhou se tajně podrbal na hlavě. Moc mě svědila a já cítil, jak se mi na prsty zachycují vypadalé vlasy. Najednou – bezděky jsem Lekovovou pro útěchu pohladil po jejích kudrlinkách – jsem ztuhl, zmocnila se mě mystická hrůza.

„Nepadají ti vlasy?“

Popotáhla, otřela si dlaní oči, vytáhla kapesník a dlouze se vysmrkala.

„V poslední době mi začaly nějak padat. Doktor říká, že je to nervovýho původu. Zřejmě jsou přepálený přílišným ondulováním, ale když jsem rozčilená, tak mě svědí i kůže.“

„Proč si nevymyslíš nějakej jednodušší účes? Mně se například vždycky líbily takový ty nejprostší.“

Ale tady moje povídka už zabíhá do oblastí, které nejsou přímo spojené ani s Petrem ani s jeho případem. Příběh je ve skutečnosti vyčerpaný a mám dojem, že se mi ho podařilo vylíčit, i když ne úplně přesně, tak aspoň chronologicky s onou svědomitostí, která spisovatele ze všeho nejvíc uspokojuje. A jestli mě to přece jen láká dodat něco jako epilog, tak jen proto, že konec vyzněl nějak příliš smutně. Závěr té historie se vleče dost dlouho, a když se něco vleče, přestává to být tragédie. A ve skutečnosti to nic tragického ani nebylo. Naopak: všechno skončilo udivujícím happyendem. Petr byl šťastný ve své kariéře vedoucího a s hezkou kadeřnicí, která mu ob týden všelijakými procedurami a nejmodernějšími francouzskými barvami zahlazovala bezděčnou nebo úmyslnou kosmetickou nešikovnost mimozemských bytostí. A já hned druhý den ráno vyšel z domova neobyčejně brzo – ještě jsem byl rozhádaný se ženou – a vydal se na procházku parkem. Někde na konci lesa, tam co je louka za Domem pionýrů, jsem potkal Lekovovou. Vlasy měla sčesané dozadu, stažené modrou stužkou a dojemně připomínala studentku vyhozenou od přijímací zkoušky. Byla v rozpacích, ale zas tak moc ji to nepřekvapilo. Lékař jí prý doporučil procházet se brzy ráno po parku a myslet jenom na hezké věci, „vytvářet si kladné emoce“.

„Já na tom taky nejsem s nervama nijak zářivě,“ zabručel jsem.

„Jestli chceš, zavedu tě k němu, je to jeden z našich nejlepších neurologů… jůůů!“ vyprskla nečekaně.

Podíval jsem se tím směrem a prvně za dlouhou dobu se rozesmál tak, že se mi celé tělo naplnilo „kladnými emocemi“. Na cestičce se objevil náš ředitel, celý udýchaný, ale když na volném prostranství uviděl místo létajícího talíře dva své podřízené, skočil do křoví tak nádherně, že by mu to záviděl každý pronásledovaný zajíc.

„Tuhle se mi svěřil, že začal dělat přespolní běh, aby zhubnul.“

„Má to zapotřebí,“ řekl jsem shovívavě a v duchu dodal: Proč nepřiletí tamti, aby ho naložili, aby … co by na nich chtěl? Vlasy? Nebo aby ho zbavili parohů? Můj vztek byl opravdu malicherný, potom zesílil a zaměřil se na kosmické historiky, kteří udělali takový zmatek a neobjevili se znovu, aby to dali do pořádku. Odletěli už nebo se na nás z výšky dívají a smějí se? Ale proč se budou smát? Jakým právem?

Zlobil jsem se, ale očima jsem zároveň toužebně pozoroval orosenou zelenou louku. A ještě mockrát jsem je stáčel k oné louce, protože tam jsme se s Lekovovou procházeli a zbavovali se svých neuróz.

Hned tehdy jsem odešel z ústavu. Lekovová šla dělat jinam a já se dal do psaní vědeckofantastických románů. Ve volném čase začala pořizovat dokumentaci o létajících talířích po světě – bylo to pro ni něco jako koníček. Jak se tak pilně hrabala ve vědeckých a populárněvědeckých časopisech, stala se pro mě nepostradatelným pomocníkem.

Snad ona fanatická nadšenost, s níž jsem psal svoje práce, a touha přímět lidi, aby uvěřili v budoucnost plnou zázraků, mi zajistily i počáteční úspěch. Jak se říká: čtou mě, pořád mě zvou na různé besedy a setkání, ale s jedním nepříjemným faktem se pořád ještě nemůžu smířit: moji podivní čtenáři jsou ochotni okamžitě přijmout sebeneuvěřitelnější výmysly, ale když jim člověk vypráví takovýhle prostičký příběh, dívají se na mě div ne jako na lháře nebo šílence. Proto jsem se tedy rozhodl zveřejnit tyto události, které se staly před několika lety. Se vším rizikem, že shodím jednoho předního profesora psychiatrie, jednoho vysoce, postaveného ministerského úředníka a jednoho ředitele známého ústavu. S rizikem, že shodím dokonce sám sebe.

A na své čtenáře mám chuť upřímně a vášnivě vykřiknout: Věřte, drazí čtenáři, létající talíře byly i na našem nebi! A určitě zase budou! Musíme se na to připravit a důstojně je uvítat! Abychom je neprodali tak lacino jako můj někdejší kamarád, abychom je neodehnali svou nevírou!

NA ZPÍVAJÍCÍ PLANETĚ

Rostliny podobající se trávě, které pošlapali, když přenášeli zavazadla, se okamžitě zase zvedaly.

„Hotovo,“ řekl pilot a otřel si ruce, přestože na nich neměl žádný prach. „Podívejte, jak se narovnávají! A jakou píseň teď zpívají? Vítěznou, anebo na nás nadávají?“

„Dejte si aparát na uši a uslyšíte je,“ odpověděla žena a ochotně sáhla po sluchátkách, která jí jako náhrdelník visela nad plnými ňadry.

Dýchací maska jí zakrývala polovinu obličeje a od svého muže se lišila jenom oněmi dvěma vypouklinami na ochranném oděvu. Jinak byla oblečená stejně, stejně velká jako on, se stejnýma mírnýma, trpělivýma očima. Hlas jí v masce rezonoval a pilot si uvědomil, že dává přednost melodii tohoto hlasu před melodiemi planety. Ženu neznal. Dvojice antropologů odešla do džungle dřív, než přiletěl na planetu. Bez spojení se základnou tu byli šest měsíců!

„Děkuju, slyšel jsem je! A co vy, naučili jste se aspoň jejich jazyk?“ Pomohl jí vystoupit po visutém žebříku, a když nastupovala do ornitoletu, na okamžik se jí zadíval na stehna; pak se trochu provinile otočil k jejímu muži: „No tak, doktore, čeká nás cesta!“

Antropolog pečlivě prohledával místo, kde seděli a čekali, až pro ně přiletí. Nesmí po nich zůstat ani utržený knoflík. Aby se pak místní obyvatelé nedivili, co to je … Pilot znal instrukce. Tak to vtloukali do hlavy i jemu: kdyby někde zůstal jediný knoflík, jediný šroubek, bylo by to už vměšování do života planety. Pilot tehdy začal dělat vtipy: planeta zapěje Velkou píseň na knoflíček bohů … Netušil, že ho planeta tak brzy omrzí a začne děsit svým mlčením.

Na Zemi jí říkali Zpívající planeta, ale dávno zapomněli na drobný detail, totiž že všechny její šumy a zvuky jsou nad horní i pod dolní hranicí lidského sluchu. Uprostřed leželo mystické ticho. Bez sluchátek-transformátorů z něj mohl člověk zešílet, se sluchátky mohl zešílet z tisíců zvláštních melodií, které ze všech stran současně útočily na jeho mozkovou kůru. Když člověk šel džunglí se sluchátky na uších, pohyboval se v ještě hustší džungli zvuků a hluků. Tady každý stonek rostliny a každý sebeošklivější brouček neustále pronášel svůj nesrozumitelný ultrarecitativ – či snad infrarecitativ? Jak ti dva dokázali nevydat ze sebe celého půl roku ani hlásku? A teď táhli na zádech zavazadla deset kilometrů džunglí až na tenhle palouček, přenášeli je nadvakrát, protože kolonie aborigénů prokazatelně humanoidního typu, kterou studovali, by se speciálního ornitoletu vyděsila, přestože byl naprosto tichý a bylo slyšet jen šum vzduchu. A při pohledu na něj by se samozřejmě vyděsili dvojnásob. Tady nežili žádní létající tvorové.

Pilot se začal vyptávat, teprve když hermeticky uzavřel kabinu. Manželé doslova padli na nafukovací lůžka, která jim připravil, ale žena byla přes veškerou únavu ochotná mluvit a mluvit. Vzduch na planetě byl pro lidi snesitelný a masku používali jen při těžké práci a dlouhých pochodech, aby ho dosytili kyslíkovo-argonovou směsí. Pilot se na ženu plaše usmál – ukázalo se, že je překvapivě hezká. S takovou ženou je možné zavřít se na půl roku i mezi mnohem horší aborigény. Hlavně za předpokladu, že je zakázáno mluvit.

„Víte, nebylo to tak strašné. Jsou moc milí a pozorní. Takové něžné duše …“

Neposlouchal její antropologické rozplývání. Z toho ticha za dlouhého letu byl celý utrápený, a teď vnímal jako hudbu její hlas, který se doslova opájel tím, že může mluvit.

„Jsme u nich potřetí. A s mužem jsme si toho už napovídali dost. Někdy mě omrzelo, pořád si jen psát, to je pravda. I kdyby člověk chtěl, nemůže se hádat na papíře. To je směšné. To jsem ho pak chytla za límec, dotáhla pět šest kilometrů do džungle a tam se do něj pustila. Tak důkladně, že křoví a stromy se utrpením až ohýbaly.“

Pilot se zasmál na jejího muže, ale ten raději poslouchal jejich hlasy se zavřenýma očima. Vypadal o dost starší než jeho žena a mnohem unavenější.

Jistě nesl i dvojnásob zavazadel. Pilot se zase cítil provinile. Uvědomil si, jak museli být hrozně sami, a napadlo ho:

„To jste neměli aspoň robota?“

„Nechali jsme ho tam,“ odpověděla rychle.

„Dovolili vám to?“ podivil se.

„Bez dovolení. Jako dar!“ vykřikla a zřejmě svým výkřikem zakrývala něco, co nebylo vůbec tak lehkomyslné. Její muž svíral víčka, jako by se snažil teď neposlouchat.

„Ale to je přece vměšování! Jestli se chcete vrátit …“ řekl pilot opatrně, protože vůbec nechtěl, aby se vrátili.

Musel by uprostřed toho děsivého ticha čekat sám dalších pět hodin. Neměl nárok na drahé naslouchací zařízení, ale i kdyby ho měl, bylo by to jedno – Zpívající planeta svým melodickým sborem šumů něco říkala jen badatelům, kteří na ní žili aspoň dva roky. Kromě toho se blížila noc a letět v noci s lehkým ornitoletem bylo nebezpečné. Kolem půlnoci se totiž tvořily kdesi v oceánu infrazvukové vlny, jejichž vznik nebyl ještě plně objasněn. Někdy byly tak silné, že v prvních letech výzkumu planety zabily zhruba deset neopatrných romantiků, kteří si vyšli na pobřeží pokochat se krásou teplých nocí.

„Vy jste tady zřejmě krátce, ne?“ zeptala se ho, aby mu nemusela odpovědět.

„Čtyři měsíce. Tamto je ostatně vaše věc. Ale já mám příkaz vzít vás se všemi zavazadly.“

Pilot se posadil před řídící panel a spustil motor. Nebylo slyšet žádný hluk, jenom vzduch v kabině se lehce rozechvěl. Ornitolet nejistě poskočil jako ptáček, který se učí létat. Vlastně to byl pták – ohromný kovový pták, zkonstruovaný speciálně pro tuto planetu, kde základem životního prostředí byly harmonické zvuky, nezachytitelné lidským uchem. Instrukce ze Země byla neúprosná: dokud se Zpívající planeta dopodrobna neprostuduje, nesmí se do jejího života vnést nic pozemského. Proto byla výzkumná stanice schovaná stovky mil od všeho živého. Ale tišší a pro okolní prostředí méně škodlivý dopravní prostředek než ornitolet se lidem nepodařilo sestrojit.

„Čtyři měsíce! Ale nevím, jak dlouho tady vydržím. Mám kvalifikaci pro meziplanetární lety a tahle mašina mi leze strašně na nervy. Jestli uteču, bude to kvůli ní. Teď uvidíte, jak to s náma bude ve větru házet, kdežto…“

„Já vím,“ usmála se mu za zády. „Letíme vždycky jenom tímhle. Chudáci …“

Nadzvedla se a podívala se okénkem ven – litovala křoví a stromy, které se v pleskotu ohromných kovových křídel krčily hrůzou. Se světem tolik citlivým na hluk se lidé nesetkali nikde jinde v galaxii. Kdyby si teď vzal sluchátka, uslyšel by sbor plačtivých výkřiků. Ale ne, neslyšel by je –– kabina je izolovaná. Přestože měl kovový pták křídla na pohled nemotorná, jakoby nalomená několika mechanickými klouby, nabíral výšku prudkými spirálami, tak jako vzlétá skalní orel nebo albatros. Pilot spěchal, aby naletěl na správný kurs a mohl pokračovat v rozhovoru. Po čtvrt hodině, během níž vnímal jenom melodií ženského hlasu a nesnažil se zachytit slova, si otřel ruce a prohlásil: hotovo! Žena se zasmála:. „Jak jste přišel k tomu zvyku?“

„Jakýmu zvyku?“

„Ale… tomuhle,“ a napodobila jeho pohyb.

Pilot zrozpačitěl, protože ona se zasmála ještě veseleji.

„Georgi, všiml sis? Ten chlapec má v rukách reflexy z doby před dvěma tisíci lety.“

George neotevřel oči, ale nespal. V obličeji měl nejen únavu, ale i nějakou starost. Pilot zase řekl trochu provinile:

„Jestli nejste moc unavená, tak mi radši něco povězte o tom vašem plemeni. Já nejsem jako antropologtcký objekt zrovna zajímávej.“

Zase se naklonila k okénku:

„Zapnul jste automat? Dobře,“ a hned se začala přehrabovat v ohromné kabele, kterou si nechala u sebe: „Trošku uhněte. Je tu málo místa, ale zkusíme to.“

Vytáhla přenosný promítací holograf, namířila ho do uvolněného prostoru a prsty šikovně zregulovala intenzitu laseru.

„Ukážu vám poslední záznam. Neumíte si představit, jaká to jsou milá, něžná stvoření. Ve srovnání s nimi jsme úplně předpotopní zvířata.“

„A to jim rozumíte všechno?“ podivil se pilot.

„Mezi sebou používají pět set šest set pojmů, ale to ostatní se zřejmě nikdy nedovíme. Co si říkají s rostlinami, se zvířaty, s větrem, s deštěm. Mluví s nimi a rozumějí si, s celou tou úžasnou planetou si rozumějí a nestavějí se proti ní a ona se nestaví proti nim a …“

„A jeden druhýmu si zpívají písničky.“

„Nedělejte si legraci z věcí, které neznáte,“ utrhla se na něj. „Za měsíc by si vaše uši zvykly na transformátor a pochopil byste, jaký je to úžasný svět! Svět čistých, harmonických emocí! U nás emoce překážejí poznání, náš rozum se s nimi nesnáší už dávno. Taková jednota poznání a emocí je jenom v naší hudbě a někdy v malířství a poezii. Jinak vůbec neexistuje. A tady je všude a je celistvá. Pochybuju, jestli my s naším rozumem skutečně známe vesmír líp než oni…“

Pilot ji přestal provokovat:

„Mluvila jste o rostlinách a zvířatech. Na Zemi přece taky rostliny reagují svým osmotickým tlakem na naše dobré nebo špatné úmysly, ne? Je to něco obdobnýho?“

„Je tu určitá analogie, ale tady …“

Paprsek jí pronikl mezi prsty a ona je honem odtáhla. Pilotovi zatančilo před obličejem různobarevné světlo. Přesunul se až ke stěně kabiny, aby mohl rozeznat postavy, potom se opatrně posadil na zem vedle ženina lehátka. V trochu přehnaných barvách – ohnisková vzdálenost byla totiž příliš malá – se uprostřed kabiny a nad sedadlem pilota objevil obraz jakéhosi náměstíčka uprostřed osady neprimitivnějších chýší. Pilot ho nejednou viděl na mnohem dokonalejších holografických projekcích na výzkumné základně. Jinak jako ostatní pomocný personál neměl právo na kontakt s aborigény.

Bylo jich asi sto tisíc, ale žili rozptýleni v malých plemenech po celé planetě, neměli mezi sebou téměř žádné spojení, a přesto to vypadalo, že o sobě navzájem vědí všechno. Živili se jenom několika druhy rostlin, jichž bylo v džungli velké množství, a jejich vztahy s neméně zvláštními býložravými zvířaty byly rovnoprávné a přátelské. Vůbec žili v době kamenné – tak se to aspoň lidé zpočátku domnívali – ale byli nesmírně mírumilovní a nevýbojní. Jejich přívrženci, a nebylo jich málo, však tvrdili, že za jejich vnější pasivitou se prý skrývá nesmírně bohatý duševní život, založený na vlnové harmonii a vzájemných vlnových vztazích s okolním světem a dokonce i s vesmírem. Věnec šedesáti oušek, které měli kolem hlavy, přijímal a vydával s fantastickou analytickou schopností od jednoho do pěti set ultrazvukových impulsů za sekundu a měl obdobně širokou amplitudu i v přijímání ultrazvuků.

Opatrné výzkumy skutečně přinesly výsledky, které zviklaly i ty, co měli na úroveň jejich života ty nejskeptičtější názory. Aborigénům pustili záznamy ultrazvukových signálů z různých pulsujících hvězd a oni se s nimi dali do řeči jako se starými známými. S chutí se živě vmísili i do nahraného rozhovoru dvojice zamilovaných delfínů – jak je známo, delfíni se mezi sebou dorozumívají v rozpětí mezi šedesáti a dvěma sty ultrazvukovými impulsy za sekundu. Ale ultrazvuk netopýra, pronásledujícího svou oběť, je poděsil. Děsilo je i rádiové vysílání, proto badatelé používali jen laserový telefon, což jim značně komplikovalo práci.

„Co dělají teď?“ zeptal se pilot.

Uprostřed kabiny bylo ve vzduchu vidět asi sto aborigénů, usazených na zemi jako žáby. Tělesnou konstrukcí – podle zemských měřítek – opravdu připomínali žáby: měli dlouhé nohy se širokými plochými chodidly, krátké ruce se širokými čtyřprstými dlaněmi, ploskou hlavu bez nozder se dvěma protáhlými otvory – zrakovými orgány a ústy. Jenom věncem šedesáti oušek se podobali velkému zvláštnímu květu s růžovooranžovými lístky. Těla měli pokrytá krátkou srstí, měkkou a jemnou jako krtek, modrozelenou jako vodní řasy.

„Poslouchají,“ vysvětlila antropoložka. „To je jejich raní rituál. Žrec jim zpívá.“

„Kdo?“

„Žrec. V náboženském stadiu historie ho lidi taky měli. Je něco jako vůdce. Jiného nemají. Tam existuje naprostá demokracie.“

Uprostřed kruhu se na širokých plochých chodidlech pohupoval aborigén a mával krátkýma rukama. Od ostatních se odlišoval jenom dvěma rubínově červenými větvičkami kolitoru, kterými si ozdobil úzká ramena. Aborigéni si velmi vážili této rostliny, která tu a tam planula v džungli jako jasný oheň.

„Tak tedy … zpívá jim?“ řekl pilot nedůvěřivě, protože protáhlá žabí ústa žrece se neotvírala a nebylo slyšet ani žádný zvuk. Zapomněl, že ústa jim slouží jen k přijímání potravy a jeho uši zase nejsou schopné vnímat jejich způsob dorozumívání. „A co jim zpívá?“

Antropoložka to znala nazpaměť:

„Teď jim říká: jste chytří a krásní, jste hodní a užiteční, milujete všechno a všechny.“

„Jenom to?“ reagoval rozčarovaně.

„Jen to. Každé ráno před východem slunce to opakuje šedesátkrát. Ale to je jenom leitmotiv tonálně velmi složité hudby. Je to prostě celá symfonie!“

Pilot se usmál:

„Předpokládám, že jim dodává sebevědomí na celý den!“

A měl radost, že tím, co řekl vlastně jen tak z legrace, odhadl pravdu. Žrec skončil, a v okamžiku, kdy spustil ruce, aborigéni začali skákat, tancovat, těla se jim smaragdově rozzářila – byli zřejmě schopní vyjadřovat náladu i barvou srsti. Věnec oušek už také ztratil růžovooranžovou barvu pokojné lásky a zahořel rubínově jako větvičky kolitoru. Potom všechno zmizelo. Antropoložka vypnula holograf.

„A co ještě dělá ten žrec?“

„Zpívá, jinak nic. Ráno a večer. Ale při západu slunce zpívá něco jiného. Večer jim říká: nebyli jste hodní. Byli jste špatní. Jste hloupí a zlí. Jste nejhorší a nejšpatnější tvorové na celé planetě. A zase šedesátkrát. Ten počet má zřejmě nějaký magický význam, spojený se systémem jejich dorozumívacích orgánů. Těch je taky šedesát.“

„Hm, jako ukolébavka to není zrovna příjemný.“

„Zdá se, že je to sebekritika za celý den, něco jako očištění. Ale oni pokaždé trpí. Věnec uší jim úplně bledne, bledne jim i kůže, je skoro šedá.“

Pilota znovu něco napadlo. Nejdříve se však podíval na palubní desku, kde signální světýlka pokojně svítila, a pak řekl:

„Zase jsem si vzpomněl na vašeho robota. Proč jste ho tam nechali? Udělá nějakej malér.“

„Bylo to potřeba. Jejich žrec …“

„Nelo, prosím tě!“ zarazil je varovný hlas muže, o němž si mysleli, že spí.

„Proč bych mu to neřekla? Uvidíš, že bude stejného názoru,“ utrhla se na něj – po půlročním mlčení zřejmě zatoužila i po rodinné hádce. „Jejich žrec zemřel. Upřímně řečeno, my ho zabili. Svojí nepozorností. Točil se pořád kolem nás, na něj jsme zaměřili i náš výzkum, jednou se dostal k laserovému noži a než jsme se vzpamatovali, paprsek ho zasáhl. Dokonce ani ne do hlavy, ale někam ke stehnu, ale ty bytůstky jsou tak zjemnělé, tady je taky nic neohrožuje. Zahynul na místě jako kytka, viděl jste přece, jak se láme kytka laserovým paprskem, ne?“ její trpělivé hnědé oči se ponořily do studně slz. „Nic jsme nemohli udělat. A jak jim to říct? Co si o nás pomyslí? Co bude s naším vzájemným přátelstvím? Mají nás tak rádi, přestože jsme pro ně nic neudělali, jenom sedíme, pozorujeme je a tajně nahráváme a filmujeme. Všechno ostatní je zakázané. Kdybyste je viděl, když jsme jim řekli, že na určitou dobu odjedem! Byli div ne průzrační, jak vybledli. Jejich píseň se změnila v pláč, jaký jsme zatím nenabrali u žádného plemene. Víte, a ten jejich tak říkajíc žrec nemá zástupce. Nikdo jiný nemůže zastávat jeho poslání. Už jsem vám přece řekla, že i když vypadají tak jednodušší, obě rituální písně jsou složitější než symfonie našich modernistů. Když žrec cítí, že brzy zemře, sám si mezi mladými vybírá svého nástupce. Všichni velmi přesně vytuší, kdy se blíží jejich smrt, tady je přirozená, protože nemají nepřátele.“ Dojemným dětským pohybem si otřela slzy, a oči se jí lišácky zaleskly. „No a my vzali jeho ozdoby, přizpůsobili našeho psychorobota a vložili do něj i ony dvě písně. A jim jsme řekli, že hvězdy nečekaně povolaly jejich žrece, ale na jeho místo našim prostřednictvím poslaly jiného.“

„Měli jste psychorobota? Ale ty můžou nadělat nejvíc malérů!“ znervózněl pilot a znovu se podíval k palubní desce, jako by si ověřoval, jestli je návrat ještě možný.

„Vyřadili jsme většinu jeho funkcí, které sloužily nám. A jak určitě víte, psychoroboti, s kterými my antropologové tady pracujem, jsou svým vzhledem kopie aborigénů. Protože na nich modelujeme jejich chování i duševní život, abychom aborigény přímým výzkumem příliš nezneklidňovali.“

„A co, přijali ho?“

„Na záznamu, který jste viděl, byl žrec náš psychorobot,“ prohlásila triumfálně.

Její muž to nadšení očividně nesdílel. Oči měl otevřené, ale stále tak ustaraně se díval kamsi do prostoru. Ten nápad byl zřejmě její, na její naléhání ho i provedli, přestože on se stavěl proti. Je to bačkora, pomyslel si pilot, ale přece jen mu ho bylo líto a opatrně se přiklonil na jeho stranu:

„Nevím … je to čistý a hrubý vměšování. Na základně to určitě neschválí.“

Krasavice se bojovně nadzvedla z lůžka. „Kdybychom je naší vinou nechali bez žrece, bylo by to ještě větší vměšování.“

„Kdybyste je nechali, přišli by možná na něco jinýho,“ namítl pilot s pohotovostí mládí. „Buď by se vůbec zřekli žreců, nebo by hledali jinou formu, prostě by se urychlila jejich evoluce.“

Antropoložka byla ale žensky pohotová: „Urychlený vývoj nevede vždycky k dobrému.“

„Přece jen jste se měli poradit…“

„Jak? Laserové spojení je v džungli skoro nemožné. ‘A neměli jsme vůbec čas hledat místo, abychom se napojili na retranslátor. Večer jim žrec musel zazpívat obvyklou píseň.“

Pilot opustil intimní místo na podlaze u jejího lůžka a sedl si k palubním přístrojům, jako by chtěl ze sebe shodit jakoukoliv odpovědnost. Zády k ní odrecitoval s dvojsmyslnou intonací:

„No, co si teď zazpíváme, abychom se nenudili? Jsme chytří a krásní, jsme hodní a užiteční, jsme …“

„Nechtě mě chvilku spát,“ přerušila ho. Rozčarovaně se podívala na jeho mladá záda, zabořila se do lůžka a kolena přitáhla k tělu.

Na základně jejich krok taky neschválili. Vědecká rada zasedala přesně půl hodiny a jednomyslně rozhodla, aby se okamžitě vrátili. Neuklidnily ji ani holografické záběry, protože měla obavy z těžko kontrolovatelných psychických možností psychorobotů tohoto vyššího typu. Nařídila jim, aby vybrali nástupce žrece a připravili ho na tuto funkci, ať to bude trvat jakkoliv dlouho. Do psychorobota totiž předtím prostě vložili hotový zápis rituálních písní. Doplnili jim zásoby potravin a materiálu, dali jim staršího pilota – meteorologické středisko neočekávalo ani tuto noc infrazvukové vlny nebezpečné intenzity – a ornitolet znovu zamával mohutnými křídly pod hvězdným nebem.

Pilot byl mnohem zkušenější a uletěl tu vzdálenost za poloviční dobu. Přistáli na louce čtyři hodiny před svítáním, takže oba antropologové přišli k aborigénům přesně v době jejich ranního rituálu.

Klečící aborigéni se neotočili, přestože zachytili a poznali zvuk jejich kroků už několik kilometrů od osady. Antropologové nechali zavazadla u nejbližší chýše a čekali na konec rituálu. Nasadili si na uši transformátory a trpělivost v jejich očích se změnila v neklid a ohromení. Do hlavy je udeřila ohlušující kakofonie nejrůznějších zvuků: známé poplašné písně blízkého křoví i vzdálenějších stromů, tenké vyděšené pištění rostlin kolem chýší. To přece není možné, že by příroda tak reagovala na to, že se objevili, dávno si vykla na jejich neškodnou přítomnost. Co tedy? Vytřeštili oči na psychorobota, který plnil svoje povinnosti žrece. Nejenže vypadal úplně jinak, celé tělo měl k nepoznání vyzdobené planoucími větvičkami kolitoru, ale v jeho písni byly i jiné intonace, jejichž nový smysl rozpoznali, až když je vyslechli podesáté.

Žrec velmi bojovně mával dvěma ohromnými rozkvetlými větvemi kolitoru – takové aborigéni nikdy z keřů netrhali – a jeho píseň hřměla uprostřed ozvučeného strachu okolního rostlinného světa s mohutností vln oceánu: „Jste nejchytřejší a nejkrásnější, jste nejhodnější nejužitečnější, všichni vás milují, jste nejchytřejší nejkrásnější, jste nejhodnější a nejužitečnější, všichni vás milují…“

Věnec uší aborigénů neměl růžovooranžovou barvu jako; při ranním rituálu, byl popelavě šedý, stejně popelavě šedě až dočerna se leskl i jejich měkký krtčí kožíšek.

„Robi, nech toho,“ vykřikla žena, ale robot-žrec dál pokračoval ve své podivně předělané písni, v níž normální epiteta byla posunuta do superlativů. Antropoložka si strhla dýchající masku, a než jí muž stačil zacpat ústa, znovu vykřikla.

Její hlas zahřměl nad náměstíčkem a aborigéni padli tváří na zem jako sošky, pokácené prudkým větrem. Sbor různohlasého pláče zabušil do sluchátek, jenom robot zůstal lhostejný k lidské zvukové vlně. Šaškovsky nafintěný stále mával kolitorovými větvemi a v bojovné tónině vykřikoval svůj recitativ: jste nejchytřejší a nejkrásnější, jste nejhodnější a nejužitečnější…

Antropolog tiskl dlaní ženina ústa a řekl tiše, kódovaným způsobem dorozumění s psychoroboty:

„Psychorobot Robi tři! Psychorobot Robi tři!“

Žrec okamžitě nechal klesnout ruce. Rubínově rudé větve spadly na zem, píseň zmlkla, ale on neodpověděl, že je připraven splnit jejich příkazy, jak by to okamžitě učinil každý normální robot. Chvíli nerozhodně postál, shýbl se, sebral jenom jednu větev a oběma rukama s ní začal mávat nad hlavou jako zbraní nebo zapálenou pochodní. A ještě zuřivě prozpěvoval svoje superlativy: jste nejchytřejší, jste nejhodnější, jste nejsilnější, jste povinni si všechno podřídit…

Zmlkl, protože antropolog už k němu běžel a připravoval si laserový nůž. Ještě něco pronesl v poplašném vlnovém rozsahu aborigénů, ale ti nereagovali a on se dal na útěk kolem chýší. Teď se za ním rozběhla i žena, a taky s vytaženou laserovou zbraní, která jim sloužila k řezání a provrtávání nejrůznějších materiálů – zbraní, kterou zahynul předešlý žrec. Ještě se pokoušela domluvami přivést robota k rozumu, ale jediná chytrá věc, kterou nečekaně udělal, byla, že uchopil jednoho z ležících aborigénků, dal ho před sebe jako štít a utíkal dál. Muž se ženou se na sebe podívali a přestali ho pronásledovat.

Pomalu, jako by se nic nestalo, přenesli zavazadla do chýše, kde dřív bydleli, jen občas se domlouvali skrytými pohyby. Aborigéni se narovnali, protáhlými otvory v obličejích je sledovali a vzrušeně se jich na něco ptali, ale oni jejich otázkám nerozuměli, protože i sami aborigéni se jich ptali na věci, které nechápali. Žrec stál na kraji osady – zřejmě neměl v úmyslu ji opustit – a omdlelé dítě nepouštěl z náručí. Antropologové se snažili nedívat se tím směrem. Rychle vybalili zavazadla, trochu vyprázdnili brašny, znovu si je dali přes ramena, a stále tak mlčky se vydali zpátky do džungle. Když byli skoro kilometr od osady, muž zavrčel: „Tak už dost! Povídám ti, dost!“ Asi deset minut už totiž tiše vzlykala do masky: „Bože, co jsme to udělali! Bože, co se to stalo!“ Muž si vybral nejvyšší strom, co byl kolem, vyprázdnil brašnu a nechal v ní jenom laserový telefon a nešikovně začal šplhat vzhůru. Trvalo dlouho, než se dostal na vrchol a našel vhodnou větev, na kterou šlo sednout. Sluchátka sundal z uší, aby neslyšel nechápavé protesty stromu. Rukama chvějícíma se napětím určil kompasem směr, kde vysoko na nebi měl být nejbližší retranslátor. Nasadil si telefonní sluchátka a otáčel knoflíkem aparátu, až zachytil signál, a pak zvedl aparátek ke rtům, jako by ho chtěl políbit.

Tenký světelný paprsek zasáhl ohromnou anténu retranslátoru a dohonil ornitolet. Antropolog pilotovi dlouze vysvětloval, co se stalo a co je třeba udělat. Potom slezl ze stromu, vzal manželku pod paždí, odmítl její pokus provinile se k němu přitisknout a trošku hrubě ji vlekl zpátky k osadě.

Zastihli stejný obraz jako předtím. Robot kolem sebe znovu shromáždil aborigény, mával jim nad hlavami oběma větvemi a přestože slunce už dávno vyšlo, chtěl zřejmě za každou cenu dokončit svůj rituál. Antropologové se skryli do chýše a lehli si. Muž pohyby nařídil ženě, aby si nasadila sluchátka a pozorně sledovala Píseň šíleného žrece, zapojil i nahrávací aparaturu. Když se unavila a obličej se jí zkřivil vyčerpáním, vzal sluchátka on. Okolní příroda se různými hlasy, ale jednomyslně stále bouřila proti milovníkovi superlativů. Už to opakoval určitě víc než šedesátkrát. Když uplynula další hodina a robot stále ještě nezmlkl, antropolog znovu vytáhl laserový nůž, ale tentokrát ho zastavila jeho žena. Položil nůž a doplížil se ke vchodu chýše. Podíval se na náměstíčko. Aborigéni seděli na bobku a tiše poslouchali novou píseň svého žrece. Byli hnědozelení a víc než kdykoliv jindy se podobali ohromným žábám. Věnec oušek, který jim dodával podobu květin, měli naježený a ouška teď nepřipomínala okvětní lístky, ale zuby divokého zvířete.

Antropolog napsal na svou destičku: zabiju ho! a přistrčil ji k manželce, ale nepohnul se a ona pochopila, že tím jenom odreagovává vztek. Žrec se strojovou vytrvalostí dál zpíval v celé stupnici ultrazvukových vln. Zřejmě se chystal spojit ranní kázání s večerním, aniž přitom změnil text. A určitě, by je spojil, kdyby se posluchači náhle nerozutekli.

Antropologové, unavení čekáním, nepochopili příčinu té paniky. Teprve když se jejich chýše zachvěla pod náporem neobyčejně prudkého větru, napadlo je, že je to ornitolet. Vyběhli ven a hned padli na zem, aby unikli vzduchové vlně. Žrec stál na prázdném náměstíčku a zřejmě ještě nechápal, kam se poděli jeho posluchači. Jako robot se nebál mechanického ptáka, kterého citliví aborigéni vytušili už z dálky. Ale když se z něj vysunula kovová chapadlovitá ruka, uvědomil si nebezpečí a znovu se nepodřídil lidem. Tentokrát však byl jeho útěk krátký a směšný. Ruka se bleskově natáhla, přehradila mu cestu, povalila ho a uchopila do svých krátkých prstů. Potom ho sadisticky pomalu začala zvedat ke křídlům ornitoletu.

Muž si znovu nasadil sluchátka, aby slyšel jeho reakci. Psychorobot, který se definitivně vžil do úlohy žrece, dál bojovně mával rukama nad osadou, zmítal sebou, byl ubohý a směšný, ale uprostřed té tisícihlasé hrůzy přírody pořád hystericky křičel: „Jste nejchytřejší, jste nejhodnější, jste povinni …“ Antropolog udělal směrem k ornitoletu lehce srozumitelný pohyb: seber ho, seber ho, ať ho nevidím! Sklem kabiny se na ně usmíval pilot pyšný na své rychlé vítězství. Pravou rukou taky udělal tázavé gesto: a vy? Zdola mu ještě kategoričtěji nařídili, aby odletěl. Pochopil: oba tady musí zůstat a nějakým šikovným způsobem vysvětlit vyděšeným. aborigénům, proč hvězdy poslaly svého ptáka, aby jim sebral i jejich druhého žrece.

Mechanická ruka se teleskopicky složila a za několik okamžiků trup letadla pohltil zmítajícího se psychorobota. Antropolog si v duchu řekl, že robot bude určitě i v trupu dál zpívat své zlověstné superlativy a rychle sundal sluchátka. Teď chtěl poslouchat jenom konejšivý vítr odlétajících křídel. Rád by slyšel i hlas ženy vedle sebe, ale neříkala nic. Uvažoval, že by bylo potřeba ji zatáhnout do džungle hned teď a nějakou jí vrazit, aby se dosytosti naposlouchal i jejího pláče. Místo toho ji však objal kolem ramen a unaveně se o ni opřel.

Otočila k němu obličej. Vítr od ornitoletu jí osušil oči, a ty jí zářily štěstím. Přitiskla rty až k jeho uchu a zadýchaně zašeptala:

„Poslouchej, poslouchej! Nasaď si sluchátka a poslouchej!“

A celá netrpělivá se k němu sama přitiskla, aby mohl poslouchat s ní. Tisícihlasý sbor okolní přírody se chvěl v membráně tu jako tichnoucí vahany, tu jako závratná radost, vzpínající se k nebi. Vzdálené stromy, blízké křoví i trávě se podobající rostliny kolem chýší – to všechno zpívalo svoje normální melodie, pozdravné písně, kterými v posledních měsících vítaly oba vyslance Země.

Z keřů a od chýší začali jeden po druhém vylézat aborigéni. Šedesát oušek kolem hlavy jim zářilo růžovooranžovou barvou přátelství a víc než kdy jindy teď připomínali pohyblivé květy, něžné a skromné kvítky, které nebijí do očí svou krásou, bez nichž by však i ta nejvelkolepější zahrada působila chudě.

dvojí hvězda

Jedině v parku trávili víc jak dvě hodiny najednou. Neustále je pronásledovala planá netrpělivost a pouze tady se dalo chodit bez cíle, běhat do úpadu. I to byla samozřejmě iluze, protože po pěti stech krocích v jednom směru je zastavila průhledná stěna. A přes ni na ně znovu cenil vesmír své kovově studené zuby – hvězdy. Jako celých posledních padesát let. Na druhé straně města sputniku, které se oba vyhýbali, zela Země jako himalájská propast, vřící modravými a růžovými mlhami.

Gagarinsk (Gagarinopolis, Gagarin Town byl první mimozemské město, vybudované ještě než odletěli k Barnardově hvězdě, Teď znali jen tento pohled na Zemi, všechno ostatní bylo pro ně neznámé. V Barnardově soustavě je nikdo nezastavil; když se vrátili do Sluneční soustavy, dostali příkaz, aby zůstali u odvrácené strany Saturnu. Bez letovoda by se prý nemohli dostat bezpečně na Zem. Staletí, která proletěla kolem jejich motorů, změnila obraz Sluneční soustavy. V prostoru mezi Venuší a Saturnem se to hemžilo stovkami umělých planet, tisíci průmyslovými základnami. Už kdysi se ukázalo, že je ekonomicky výhodnější, aby lidstvo neosídlovalo planety samé, kde jsou kruté podmínky, které se jen těžko dají změnit, ale ledový klid meziplanetárního prostoru.

Ta planá netrpělivost se ho zmocnila tehdy, když čekali na letovoda. Přiletěl od Titanu v neuvěřitelně malém planetoletu, který vzal do vleku jejich neohrabaný hvězdolet a doprovodil ho sem, kde se okamžitě změnil v muzejní exponát. Protože i Gagarinsk sám dávno existoval jenom jako muzeum první etapy kosmické výstavby. Z toho důvodu ho také vybrali za dočasnou karanténní stanici, za mezistupeň před jejich definitivním návratem. Dali jim půl roku na to, aby se odtud seznámili s blízkou Zemí i jejími vzdálenými sputniky, na nichž už existovaly státy, aby prostudovali soudobé společenské zřízení i obyčeje, zvykli si na změněný způsob materiálního i duchovního života. Ale zdá se, že vydat se na daleký let bude vždycky lehčí než návrat. Po půl roce si Niels Wergov. udělal visuté lůžko a zavěsil ho pod jediným dubem Gagarinska.

Z celé posádky se jen on a Lida Mayová ještě nechtěli vrátit na Zem. Odmítali jakoukoliv formu psychoterapie a spoléhali na park. Růže jim tam připadaly stejné jako kdysi, přestože to byla zhruba stá generace růží po jejich odletu. Stádo srnek vypadalo taky stejné, i veverky a těch asi deset zajíců, jenom dub mohl být skutečně z těch někdejších stromů. Kdysi zasadili v tomto prvním mimozemském parku zhruba dvacet dubů, teď tu byl jeden. Celý les Gagarinska byl neduživý a křivý jako on, ale po té pustotě za letu to byl jediný zázrak, který je přitahoval. I to byla samozřejmě iluze, protože lidé, co se starali o „tytéž“ stromy a zvířata, byli prapravnuci těch, kteří je kdysi vyslali na první mezihvězdný let.

Niels Wergov se neodvážil zeptat, jestli ten dub je ještě z oněch původních, chtěl si ušetřit zklamání. Když začal spát pod dubem, lékař přijal bez jakýchkoliv námitek jeho vysvětlení: prý ho unavilo věčně se dívat jen na kovové stěny a přístroje, ať si jeho smysly trochu odpočinou, ať vychutnají to, po čem toužily po celou dobu letu. Ale o dva dny později lékař vesele prohodil: „Wergove, ale na Zemi najdeš starší stromy, než je tenhle ubohý dub, tam jsou celé lesy, které existovaly, než se zrodil Gagarinsk.“ Zřejmě si domyslel, že sem Nielse nepřivedly jen přístroje a kovové předměty. „Už jsem vám řekl, že se vrátím dolů na Zem, až já budu chtít,“ odsekl Niels. „Samozřejmě, můžeš tady zůstat třeba celý život.“

Lékař se nuceně usmál – snažil se, aby to nevyznělo jako výtka. „Ale takhle jsi pro dnešní medicínu živá výčitka.“ Niels si zlomyslně přihladil vousy, které mu bujely na všechny strany. „Budu určitě děsit turisty, co? To kvůli mně necháváte Gagarinsk pořád zavřený?“

„Pro turisty bys byl, Nielsi, dokonce atrakce, ale každý den nás pronásledují pobouření občané: jak prý můžem takhle nechat hrdinu lidstva! Proč se nevrací na Zem …“

„Promiňte, pořád zapomínám, že jsem hrdina! Podvědomě nechci být hrdina, tak proto. Ale ostatní se přece vrátili, ať se lidstvo zajímá o ně. A pro Gagarinsk je to naopak dobře, když se zmůže na jeden živý exponát. Tak už sem ty turisty pusťte.“

„Všichni říkají, že tys byl z celé posádky nejodvážnější, nejchytřejší, že díky tobě …“

„To je pravda,“ zasmál se Niels do vousů. „Sestoupit na pět planet, mezi dvě slunce, které si s těmi planetami pohazují jako s basketbalovými míči a ženou je vesmírem devadesátikilometrovou rychlostí za vteřinu, a nakonec se leknout své rodné, krásné Země! První astropilot!“

„To jsem nechtěl říct, Nielsi.“

„Když nechcete mluvit na rovinu, tak mě konečně nechte na pokoji,“ zavrčel Wergov a lehl si na břicho do visutého lůžka. „Udělali jste ze mě hrdinu, tak mi dopřejte aspoň trochu svobody, abych mohl vychutnat to své hrdinství!“

Lida na jeho rozmar, spát v parku, reagovala jenom roztržitým úsměvem. Lida Mayová, disciplinovaná a chladnokrevně klidná palubní inženýrka a planetoložka, byla teď dost lenivá a roztěkaná. Až po týdnu se u něj zastavila, aby se podívala na jeho novou „ložnici“, a řekla:

„Nepočítal jsi s hosty. Je moc úzká.“

„To je pravda,“ triumfoval, „moje podvědomí ví, co ‘dělá.“

„Nespoléháš na něj příliš?“

„Celý život jsme otročili našemu astropilotnímu rozumu bez nejmenšího smyslu pro humor, tak ať se na chvilku dostane ke slovu podvědomí. Zatím si výborně rozumíme.“

Pohladila ho po vlasech, které mu sahaly až k límci, ale zase roztržitě, bez něžnosti, potom mu její prsty Jako hřeben vjely do vousů.

„Jsi celý tak zarostlý, že tě člověk nemá kam políbit.“

„Ty máš ještě chuť mě líbat?“ rozesmál se a vousy, kolem rtů se mu zachvěly.

„Nemyslela jsem na sebe, když jsem ti řekla, že ta tvoje postel je úzká. Zase se ozvalo tamto děvče.“

„Co chce?“

„To neříká, ani se neobjevuje na obrazovce. Ale je tady, ne na Zemi. Prý se s tebou musí bezpodmínečně sejít. Soukromě.“

„Tak jak víš, že je to děvče?“

„Prostě instinkt.“

Niels se znovu jako obvykle rozběhl po cestičce, Lida dva kroky za ním. Tak vypadaly jejich procházky v parku, když je pronásledovala netrpělivost, která se v nich nashromáždila za těch dvacet let, co letěli zpátky k Zemi. Po chvilce zavrčel přes rameno:

„Vážně tě podezírám, že ses spolčila s doktory. Proč mi chceš mermomocí vnutit nějaká děvčata?“

„Když se na chvilku zastavíš, tak ti řeknu pravdu.“

Nezastavila ho zvědavost. Lida se vždycky ovládala, už léta na něj nepromluvila tak mazlivě, a teď ho ta něžnost v hlase přímo uhodila do zad. Nebyl na to připravený. Kousek dál stála lavička, ale posadil se rovnou na cestičku, jí k nohám.

„A ta pravda je pořádně krutá, co? Sedám si, aby mě neporazila.“

Díval se na ni v posměšném očekávání a všechno v něm se naježilo. Byly to halucinace? Lida stála před ním úplně stejná, nežensky klidná. A to, co řekla, zaznělo neosobně jako z computeru.

„Nielsi, už když jsme byli dva světelné roky odtud, mířila jsem se s myšlenkou, že návrat pro nás znamená rozchod.“

„Ostatní se rozešli?“ Nevěděl to, protože se vědomě přestal starat o jejich osud.

„Většina. Ale udělají to všichni. Když zůstanem spolu, stane se z nás v dnešní civilizaci prehistorická vykopávka.“

„Tak proč jsi neletěla na Zem s nimi?“

„Nebylo to ze strachu před rozchodem. Asi ze stejných důvodů jako ty. Za těch padesát let jsme se hodně přizpůsobili jeden druhému.“

„Nepřizpůsobili. Nepodařilo se ti nakazit mě záludností,“ řekl vesele a odfoukl měkké chloupky vousu, které se mu pořád lepily na rty. „Dva světelné roky odtud mě ani nenapadlo myslet na rozchod.“

„Nehraj to,“ usmála se. „Neměl jsi na to čas, snil jsi o tom, jak na Zemi budou naši potomci poskakovat kolem báječného Nielse Wergova.“

„Jak vidíš, udělal jsem si sólovou ložnici na veřejném místě.“

„Protože jsi ještě vyvedený z míry, ještě jsi …“

„A můžeš mi vysvětlit, ty chytrá ženo, co mě vyvedlo z míry? Ale vlastními slovy, ne slovy doktorů.“

Nikdy ho nešetřila, neušetřila ho ani teď.

„Strach, Nielsi, obyčejný lidský strach. Jenomže tobě a tvému milovanému podvědomí je zatěžko si to přiznat. Protože jste zvyklí, že Niels Wergov je vždycky ten nejodvážnější, nejchladnokrevnější, nej-nej-nej-…“

„Viděla jsi snad někdy, že bych byl při letu vyděšenější než jiní?“

„I pro mě je teď Země strašnější než celý let.“

„Nesmysl! Tam jsou aspoň tisíce míst, kde si můžu uvázat visuté lůžko a nebude se kolem mě potloukat kdejaký zvědavý potomek.“

Náhle uslyšel blížící se kroky, vyskočil z trávy a otrávenost přerostla ve vztek, protože si mimovolně představil ty potomky. A vyrazil znovu po pěšince, ale hněv ho zaslepil natolik, že vyšel vstříc oněm krokům. Nebo snad tento směr vybralo jeho podvědomí? Protože dřív, než spolu s ním překvapeně strnulo, přimělo ho, že ze sebe překvapeně vyhrkl: „Zina.“

„Niels?“ vyhrklo i děvče, avšak tiše a váhavě, protože hned nerozeznalo známé rysy obličeje, ztracené v džungli šedivých vousů.

„Zina?“ opakovala za ním Lida jako zadýchaná ozvěna, potom přestal slyšet její dech, ohlušil ho vlastní puls. Na cestu skočila veverka, posadila se a zadívala na ně – byla směšný svědek jejich neuvěřitelného setkání. Ale Wergov byl skutečně chladnokrevný muž a rychle se vzpamatoval.

„Kdo jste?“ zabručel. „Promiňte mi, že tak…“

„Zina,“ odpověděla bojácně. „Tys mě poznal, Nielsi? Moc jsem se bála, že mě nepoznáš.“

„Dost těch hloupostí! To si vás vymysleli doktoři?“

„Já jsem vážně Zina, Nielsi, Dej mi možnost, abych ti to vysvětlila.“

Niels se rozesmál oním smíchem, který zneklidňoval lékařskou komisi.

„Lido, podívej se na ni! Konečně se jim podařilo vyvést nás těmi jejich triky z rovnováhy, co?“

Oba se bouřili nejen proti lékařům, bouřili se i proti technickým zázrakům, kterými je vítalo nové lidstvo. S cynickou kritičností si prohlížel rozpačitého dvojníka někdejší Ziny.

„Tentokrát budu asi kapitulovat, je úplně jako pravá.“

„Nielsi,“ začervenala se, „nejsem ani trik, ani žádná holografická projekce. Mockrát jsem tě hledala, ale pořád mě s tebou odmítali spojit. Musím ti všechno vysvětlit.“

Obrátil se k Lídě – byla už zase klidná a usmívala se.

„Hlas má stejný,“ dodala a taky přešla na oficiální vykání, které dnešní lidé používali velmi zřídka. „Vy se tedy jmenujete Zina? A co od nás chcete, milá Zino? interview?“

Kam se poděla Lídina velkomyslnost, s niž ho před pouhou chvílí postupovala současným děvčatům?

„Nech mě, ať ti to vysvětlím, Nielsi!“ zaprosila dívka a uchopila starodávnou kabelku, kterou měla přes rameno, jako by tam měla nějaké důkazy.

„Jenom jemu?“ zeptala se Lida.

„Nemám před ní tajnosti,“ prohlásil Niels a náhle ho napadlo: „A jak to, že jste poznala jenom mě? To je Lida. Lida Mayová.“

Lida, jako by tím vystřízlivěla, řekla vemlouvavě:

„Jdi, Nielsi. Tady už nejsme na kosmické lodi, tady má každý právo na vlastní tajemství.“

Ne, nebyla to její velkomyslnost, která ho posílala za oním děvčetem, snad jen rozumná předvídavost, že i ona bude potřebovat svá tajemství. Niels napřáhl k dívce ruku a ona mu s radostným ulehčením okamžitě vložila prsty do dlaně. Ucukl, jako by se spálil o. nečekané teplo cizího ženského těla, a její ruka prudce klesla dolů. Veverka přeběhla na sousední strom. Niels se provinile usmál.

„Promiňte, ale pořád mi připadáte jako nějaká projekce nebo vidina. Jenže se tolik podobáte jedné Zině…“.

„Já jsem Zina, Nielsi!“

„Dobře, dobře, půjdem! Můžete mluvit při chůzi? Těžko vydržím na jednom místě.“

Nečekal na její odpověď a svým obvyklým tempem odbočil na postranní cestičku. Dokonce rychleji než obvykle, protože i jeho netrpělivost byla teď větší, nebyla už planá. Myslel si, že když bude mít dívku za zády, přestane ji vidět, ale dál před sebou viděl Zinu – vypadala přesně jako ona Zina, co zoufale spěchala za ním.

„Nielsi,“ téměř se rozplakala, „takhle nemůžu. Pochop, je to důležité!“

Doběhl k osamělé lavičce stojící stranou. Když si děvče sedlo asi metr od něj, už dýchal pravidelně.

„No co, tak začnem.“

„Nielsi, jestli… jestli mě už nemáš rád … Jestli jsi na mě úplně zapomněl, řekni mi to předem. Ale já viděla, jak …“ vykoktala plačtivě.

Stejný hlas mu kdysi dával podobné otázky. Prudce se otočil.

„Že bychom skoncovali s tou komedií, co? Jestli mi chcete něco vysvětlit, tak mi to povězte!“

Děvče sevřelo roztřesené ruce mezi štíhlá stehna. Někdejší Zina, když byla zvlášť vzrušená, skrývala ruce stejným způsobem.

„Nielsi, já jsem Zina. A čekala jsem, až se vrátíš, protože tě mám pořád ráda. Nepřerušuj mě, prosím tě. Prostě tak to je. Já jsem kloningová kopie oné Ziny, – která kdysi… Ty možná nevíš, co je to kloning. Buňka vzatá z nějakého člověka se může voperovat do vaječné buňky ženy a jí se narodí jeho přesná kopie. Protože buňka v sobě obsahuje úplnou genetickou informaci o celém člověku.“

Už za jeho dětství se kloning běžně využíval pří chovu dobytka, ale on ji nepřerušil. Tato Zina, bez ohledu na to, jak je oblečená, patří dnešku. Jeho Zina by mu nevysvětlovala věci, které se učili v základní škole. Je vidět, že ho považuje za úplně zaostalého člověka. „Všechno jsem to popletla!“ dojemně vyjekla dnešní Zina. „Určitě víš, co je to kloning, i na hvězdoletu jste přece měli… Ale tolikrát jsem si představovala to setkání, tisíckrát jsem si ho v duchu opakovala, a teď jsem to popletla. Prostě nevím jak …“

„Kloning je u lidí zakázaný,“ řekl na sebeobranu – náhle vytušil tragiku toho, co ho čeká. „Kdysi, i teď.“

„To je pravda, ale Zina byla doktorka, to ty víš, a její dcera taky. A tajně to udělali s mojí matkou, která je měla moc ráda. Takže moje maminka porodila svou prababičku, chápeš to? Ale nejdřív ti pustím její vzkaz.“

V panickém spěchu vytáhla z kabelky jeden z oněch technických zázraků své doby, položila ho na lavičku a aparátek začal okamžitě mluvit, trochu chraptivě, jako nemocná stařena, ale známým hlasem.

„Nielsi, až znovu uslyšíš můj hlas, bude to v době, kdy nás nerozdělila jen Barnardova hvězda, ale kdy nás definitivně rozdělil i čas. Nebudu už na tomto světě, nenašla jsem však sílu, abych odešla a nenechala v něm aspoň svou lásku k tobě. Ukázalo se, že je příliš velká, Nielsi, než abych ji mohla odnést s sebou. Proto jsem spáchala zločin – zločin proti zákonu, proti děvčeti, které ti doručí můj hlas, a zřejmě i vůči tobě. Protože tys měl plné právo na mě zapomenout, a já nemám právo ti to zazlívat. Ale jsi dostatečně pomstěn, Nielsi, já sama se za ten strach, opustit Zemi, krutě potrestala. Za hodinu po vašem startu jsem zatoužila tě dohonit, ale nic jiného už tě nemohlo dohonit než těch několik slov, která mi dovolili za tebou poslat, abys věděl, jak toho lituju. Celý život jsem prožila s očima upřenýma ke hvězdě, která pohltila moje štěstí; za chvíli budou mrtvé, a přece se budou dívat tím směrem.“

Niels skryl obličej do dlaní, aby necítil příval bolesti a strachu, kterým ho zaplavovaly očí živé Ziny.

„Nielsi, nevím, jestli jsi mi odpustil,“ pokračoval miniaturní aparátek po krátké pauze. „Ale já ti tímto způsobem neposílám znovu sebe s nadějí na odpuštění. Neporušuju lékařskou přísahu, abych se vykoupila. Důvody utrápeného ženského srdce jsou úplně prosté: podle naprogramované varianty poletíš zhruba padesát let, ale protože dvě třetiny strávíte v anabiotickém spánku, zachováš si mládí i zdraví. Jenže vlivem té obludné závislosti času na prostoru i vaší rychlosti na Zemi zatím uplynou staletí. Koho najdeš na Zemi, Nielsi, říkala jsem si ve své nevyléčitelné bolesti. Kdo potěší tvou duši v tom světě, který bude pro tebe úplně cizí? A nemá žena přirozené právo obléct si znovu šaty, v nichž vyprovodila milovaného muže a přivítat ho v náručí, které si pro něj uchovalo veškerou svou něhu? Odpusť mi, Nielsi, jestli jsem znovu udělala chybu! Teď už prosím za odpuštění. Udělala jsem to jedině proto, že chci, abys byl šťastný, až se vrátíš. A pokud jsem opravdu udělala chybu, nebuď příliš krutý k mé kopii, protože přenesla přes staletí nejen mou podobu, ale i mou nevykoupenou vinu. Miluju tě, Nielsi. Kéž by to aspoň trošku přispělo k tvému novému štěstí na Zemi.“

Aparátek zmlkl, neozvalo se žádné „sbohem“ nebo „na shledanou“ – zřejmě proto, že Zina dál seděla na lavičce.

Niels prudce zatáhl za vousy, které se mu zapletly mezi prsty, tahal za ně, dokud bolest konečně neprobudila jeho tělo. Za těch osm let, která prožil v krutém světě Barnardovy hvězdy, nepoznal větší bezvýchodnost. Pomalu se narovnal, pomalu se otočil. „To je pro tebe, můžeš si to vzít,“ řekla dívka sklesle.

„Vy… vy se na ni pamatujete?“

„Ne, to není možné! Ale to, co říká, je pravda. Byla moc nešťastná. Celý život. A kvůli tobě ho pořád prodlužovala. Ani se nevdala. Měla jenom jednu dceru, pomocí umělého početí. To je moje prababička. Ta mě taky vychovala společně s maminkou, která… ale já všechno vím, všechno si pamatuju, protože… protože já jsem ona. Pamatuju si i jak jsme se líbali tam, u moře. Tady mám s sebou film, který jste tehdy udělali, a všechny tvoje filmy a fotografie. S nimi jsem vyrostla. Nielsi, chápeš to? Na nich vidím tebe a sebe, ne jinou ženu, sama sebe!“

Hrubě zastavil její ruku, sahající po starodávné kabelce, zarazila ho vlastní hrubost, zarazilo ho křehké zápěstí, které se mu prohnulo v ruce. Cosi zakalilo jeho zmučený mozek, to, co ho zakalilo od té doby, co se vrátil, upřeně se zadíval na její odhalený štíhlý krk, potom uchopil klopy její blůzky, prudce trhl a ohlušila ho exploze roztržené látky. Na klíční kosti, na průzračné bělosti kůže ležela hnědá perlička malinké pihy. Jako kapka vesmírné tmy, jako oko veverky. Ano, kloning nikdy nezklame. Nezapomněl ani na pihu.

„Polib ji, Nielsi!“ zašeptala dívka nad jeho hlavou.

Vyskočil z lavičky.

„Jdi pryč! Okamžitě jdi pryč!“

Rozplakala se, ramena se jí zimomřivě třásla – stejně jako Zinina ramena tehdy večer, když mu řekla, že nemá sílu letět s expedicí.

„Nemám právo ti zasahovat do života,“ řekl se stejnou ochraptělou hrdostí tatáž slova jako tenkrát.

„Nielsi, ty jsi v mém životě od okamžiku, kdy jsem pocítila, co je to láska. Od dvanácti let vím, že muž, kterého miluju, není na Zemi, že je to první člověk, který letěl ke hvězdám, a že až se vrátí, bude můj.“

„Ne,“ vykřikl Niels, když si uvědomil, že před ním pláče jiná Zina, ne ta dávno mrtvá. „Ne, ne, pochopte to … Jděte, děvče! A vytlučte si to z hlavy!“

Ucítila svou nahotu, zrudla a přitiskla si ruku na ňadra, protože blůza už nešla zapnout. Její postavička byla ještě dojemnější a bezmocnější, i když v té póze trošku teatrální. Ale i někdejší Zina prožívala všechno vzrušení trochu teatrálně, alespoň to tak mezi ostatními kandidátkami na mezihvězdný let vypadalo.

„Neodháněj mě, prosím tě, neodháněj mě! Jak budu žít? Já jsem vychovaná, abych tě milovala!“

Byla tak krásná, že ho to zbavovalo sil. Když se při bouřlivých peripetiích prvních měsíců jejich lásky, kdy si před budoucím letem museli zvyknout jeden na druhého, Zina rozplakala, vybuchovala v něm nenávist. Při jejím pláči byl bezmocný. Ale tehdy ji i nejvíc miloval. Teď taky nenáviděl to rozplakané děvče, ale zároveň se jen stěží držel, aby ji nesevřel do náručí. Pohled, unikající před její krásou, zavadil o aparátek na lavičce, který jako by zaprosil: „Nebuď hrubý, Nielsi!“ Zkřížil ruce na prsou, aby je po ní nevztáhl, vypjal se a nevědomky předvedl, jak je ještě silný a mladý. Pod starou kosmonautickou blůzou, kterou demonstrativně dál nosil, se rýsoval mohutný hrudník.

„Podívej se na mě děvče! Ale ne očima svých šílených babiček. Jsem snad ten, kterého jste čekala? Pořádně se na mě podívejte. Jsem anachronismus, něco jako brontosaurus…“

A na důkaz toho se začal tahat za šedivé vousy až bolestí zkřivil rty. Vyděsila se. „Nevykej mi, Nielsi! Dneska to zní urážlivě.“

„Slyšela jste, co jste řekla? Dneska to zní urážlivě, dneska! Já nejsem z dneška, a nikdy nebudu, je ti to jasné? To tě poslali doktoři? Abys mě vrátila na Zem, co?“

„Nikdo to neví,“ zašeptala sklesle. „Proto mě k tobě taky doteďka nepustili. Nielsi, nemůžu takhle odejít, copak to nechápeš? Celý život jsem tě čekala, až se vrátíš…“

„Celý tvůj život, milé děvče, to je nějakých dvacet let. A mých je osmasedmdesát plus staletí rozdílu v čase.“

Vyskočila z lavičky, zřejmě aby mu dokázala, že čas pro ni nemá význam, ale on ucouvl, oslnil ho pohled na její nahou kůži. Zina se přikrčila, přitáhla si blůzu, kabelka jí sklouzla z ramene a spadla na lavičku.

„Promiň! Přepadla jsem tě tak nečekaně… Ale když mě s tebou pořád nechtěli spojit! A taky jsem věřila, že nemáš nikoho, ke komu by ses mohl vrátit, než mě. Budu čekat v hotelu. Vezmi si tohle.“

Nešikovně, protože si pořád přidržovala blůzku, vytáhla něco z kabelky a položila vedle aparátku. Okamžitě poznal krabičku s filmem z poslední dovolené před letem, kterou tenkrát prožil se Zinou ve stanu u moře.

„Ne, děvče,“ znovu ji neoslovil jménem. Nedokázal nebýt krutý. „Vrať se na Zem! Já už taky nejsem mezi hvězdami. A zapomeň na tu historii. Ty nejsi kopie – je nelidské žít jako kopie.“

„Nielsi, proč trváš na tom, aby se ta tragédie opakovala, aniž by ses pokusil… Já ti přece nejsem cizí, Nielsi!“

„Dnešní lidstvo taky potřebuje nešťastnou lásku. A ta tvoje brzy přejde, jsi mladá.“ Zina k němu plaše přistoupila. V očích i kolem rtů se jí chvěla tatáž odzbrojující bolest, s níž ho před padesáti lety prosila, aby jí odpustil, že ho opouští.

„Nielsi, ona … ona byla s tebou šťastná, i když krátce, ale já … Ať tě aspoň jednou políbím, na přivítanou!“

Znovu o krok ustoupil, protože by neodolal, kdyby se ho dotkla. Zina si rychle, po dětsku, otřela rukou slzy. Vzdychla, usmála se, zdálo se mu, že se skrytým ulehčením, ale s mile teatrální tvrdohlavostí slíbila:

„Budu na tebe čekat, Nielsi! Tak jako doteďka.“

Chtěl ji dohonit, aby jí krabičku vrátil – bál se toho filmu, ale řekl si, že ho okamžitě zničí, aby se na něj nemohla dívat ani ona. Uvědomil si, že má na sobě tutéž blůzu, kterou si Zina brávala navečer tehdy u moře, a že i kalhoty jsou asi stejné. A i pohyby ho přitahovaly nezapomenutelnou magií jejího těla, jež mu utkvěla v paměti. Potom v něm zůstala jenom vzpomínka – ta dřívější, která se slila se svou kopií, protože děvče konečně zmizelo za stromy. Zůstala i jeho láska k tomuto děvčeti, zmámená jako po desetiletém anabiotickém spánku …

Lida Mayová ležela na jeho visutém lůžku pod dubem a on div nevykřikl: „Co si to dovoluješ!“ Cítil to jako omezování vlastní svobody té pochopitelně iluzorní svobody mimo stěny hvězdoletu. Ale ona k němu obrátila oči zúžené napětím, a on se shovívavě usmál. Znovu se pustila do boje proti Zině, který vede už padesát let; nikdy ten boj vlastně nevzdala, dokonce ani když se škvařili po planetách v Barnardově hvězdné soustavě. Tam ho však vedla s klidem, který byl pro ni typický, proto mu teď připadala směšná. Bylo mu protivné, že jí musí znovu vysvětlovat něco, co se nedá vysvětlovat. I ponižující, že ta odvážná žena vypadá tak ubohá a směšná. Až teď si uvědomil, co má na sobě – totéž, co nosila na kosmické lodi. Nevrhla se jako její kolegyně na současnou módu ani na zázračně působící kosmetické přípravky. Ostatní ženy odlétaly na Zem mladé a krásné, jako by chtěly předvést svým potomkům módní přehlídku. Lida Mayová zůstala a chodila s ním na bláznivé procházky po zdejším parku. Měla taky strach ze svého hrdinství? Ale právě to bylo cílem psychologů a kosmetiků – aby jejich hrdinství nevypadalo jako muzejní, aby se změnili v současné lidi.

Ležela a tvářila se žalostně a směšně zároveň, až to Niels nevydržel a řekl:

„Tohle tak mám rád!“ Vypadalo to, jako když ji vyhazuje a opravil se, ale nevyznělo to veseleji. „Jde mi o dub. To lůžko si můžeš vzít, když se ti líbí, ale dub nedám.“

Lida si promnula dlaněmi tváře, aby se do nich vrátila krev.

„Promiň, dřímala jsem, já…“ a seskočila na zem, zavrávorala. „Spí se tu pěkně.“

Neuměla lhát a dávno už se o to nepokoušela. Proč chtěla být za každou cenu směšná? Upravila si vlasy malinkým kosmonautickým hřebenem a zdánlivě roztržitě se zeptala:

„A co je s tím děvčetem?“

„Chceš, abych se ti zpovídal? Před chvílí jsi prohlašovala, že musíme mít znovu svoje tajnosti, aby se z nás stali normální lidi. A máš pravdu. Padesát let v jedné lodi, bez jakéhokoliv tajemství jeden před druhým, to je vážně nelidské.“

Schovala hřebínek do kapsy. Spolu s vlasy si dala do pořádku i obličej.

„Nerozčiluj se, Nielsi. Pokud mi dovolíš, abych na něčem trvala, tak tedy aby ses necítil provinile. A abys letěl na Zem se Zinou.“ Vesele hvízdl, i když byl spíš ohromený než veselý „Poslal jsi ji pryč, viď? Žes ji poslal pryč? Honem za ní utíkej, ať ji dohoníš“

„Poslouchej!“ vyletěl, ale zarazil se, protože ty zatracené vousy zase připletly mezi rty. „Zapomnělas, na čem jsme se dohodli? Že až se vrátíme, bude o svém osudu rozhodovat každý sám.“

„To jsme dohodli na lodi,“ namítla Lida klidně. „A ukázalo se, že tady je všechno složitější, než jsme si představovali. To je jako s Barnardem. Tolik století lidi vědí, že to jsou dvě hvězdy, a pořád jim říkají Bernardova hvězda.“

‘ Když začínala mluvit v metaforách, Niels se vztekal, protože i po padesáti letech těžko odhadoval, co přesně mají znamenat. A taky proto, že odvážná planetoložka a palubní inženýrka se i tímto způsobem pokoušela bojovat s lékařkou Zinou.

„Žárlíš, že všichni teď mluví o Nielsi Wergovovi a o tobě se skoro nezmíní? Dobře, hned teď si oholím vousy a udělám prohlášení o tobě.“

„Nebudem se urážet, Nielsi! Chtěla jsem říct, že ty dvě hvězdy, ať se sebevíc snaží uniknout z oné soustavy, jsou navzájem spojené. Mluvila jsem o našem rozhodnutí.“

Sedl si do trávy, opřel hlavu o visuté lůžko a zhoupl se jako v houpacím křesle. Listy nad ním byly suché. V rozptýleném světle hrály stovkami odstínů: od žluté do hnědočervené. Jenom stromy a rostliny tu prožívaly svůj podzim, jinak roční období v Gagarinsku neexistovala. Listy byly kovově nehybné, a on si teprve teď uvědomil, že tady nefouká vítr, To jím otřáslo: může strom žít bez větru? Žil! Celý les kolem dýchal, ale jen veverky a ptáci mu dodávali pohyb.

„Umíš si představit – to je vážně Zina,“ řekl. „Kloningová kopie. Úplná pitomost. Paralýza, čistá paralýza. Naprogramovali ji, aby mě milovala, až se vrátím…“

„Ty se musíš vrátit, Nielsi, musíš se konečně vrátit,“ přerušila ho – byl to jeden z mála zdrženlivých výbuchů vášně. „Pak se možná vrátím i já.“

„A já ti snad bráním. Nebo Barnardova hvězda? A proč ty se nevrátíš dřív?“

Snad čekal, že odpoví, jak se bojí, aby neudělal nějakou hloupost, když ho tu nechá samotného, přestože Lida se k takovým věcem těžko přiznávala. Klečela proti němu, jako by klečela v přírodě u ohně.

„Nevím, jestli jsi byl se mnou šťastný ve vesmíru, ale na Zemi nebudeš, jdi, Nielsi, zkus to! Podívej, jak je krásná a mladá, určitě je jí zhruba tolik, jako bylo nám, když jsme odlétali, viď? Dobře to Zina vymyslela.“

„Ty jsi fantastická!“

„Máš strach? Máš strach z jejího mládí?“ vrátila mu stejnou dávku ironie. „Neboj se, ještě jsi chlap, a to jakej chlap!“

„Nenařezal jsem ti jednou? Tuším, že než jsme se dostali na orbitu …“

Vyprskla smíchy.

„A já ti nezůstala nic dlužná. Byla to pěkná rvačka, pamatuješ?“

Rvačka opravdu propukla, barvitě bouřlivá jako ve starých filmech. A nikdo je od sebe neodtrhl, protože od doby, co vylétli, neměli veselejší rozptýlení. Potom to i oslavili, celá posádka oslavila první rvačku na prvním hvězdoletu. Ale nikdo jiný se to neodvážil zopakovat – ženy na hvězdoletu nebyly o nic slabší a houževnatější než muži, prošli přece stejnou přípravou. Lida, klečící proti němu, měla hruď zápasníka, pochopitelně nejlehčí kategorie, a v kočičí lenosti jejích pohybů se skrývala kočičí rychlost reflexů.

Vzpomínky ji rozněžnily; položila mu ruku na kolena, přitlačila.

„Nielsi, jestli máš chuť mě uhodit, tak tu rvačku vydržím, stejně na to nemáme nikoho jiného.“

„Ale co ode mě chceš? Už ses naotravovala dost!“

„Aby ses vrátil k Zině. Tys na ni nikdy nezapomněl, to já vím, a ona tě možná vrátí k životu. Mě nikdo nenaprogramoval, abych tě milovala.“

„A já si myslel, že jsi tak velkomyslná. Byl jsem celý vedle z tvojí velkomyslnosti, a zatím …“

„A zatím…“ opakovala ironicky. „My dva ani nevíme, jestli se milujeme! Zapomněl jsi, jak jsme se dali dohromady? První astropilot – a najednou bez partnerky! Taková hanba! Zina to vzdala, dvě se rozstonaly, já byla pátá náhradnice planetologů, neměla jsem pražádnou naději dostat se do posádky. Podíval ses na mě, pokrčil rameny: když není jiná, nebudem přece odkládat let kvůli takové maličkosti…“

Rozpačitě sebou zavrtěl, chtěl se narovnat, protože braná visutého lůžka ho tlačila do hlavy, ale ona mu dál tiskla kolena. „Nebylo to tak?“

„Takhle to skutečně bylo?“

„A nebylo to snad tak?“

„Nepamatuju se. Je to přece jen padesát let!“

„Ale o ní si pamatuješ všechno, Nielsi. Netrap se, vážně, nazahrabávej se se mnou.“

„Omrzel jsem tě?“

„Nevím. Máme jeden druhého dost, tak honem popořadě do anabiotické komory!“

„Hádali jsme se hodně, co?“

„Moc ne. Většinou kvůli práci.“

„Ale bylo nám dobře, když jsme se milovali, nebo tobě ne?“

„Bylo. Když nebyl nikdo jiný,“ odpověděla s krutým klidem.

„Zkusilas už to s někým z našich pravnuků?“

„Ne. Dnešní muži mi připadají změkčilí. A já sama se taky pořád nemůžu probudit.“

Prudce se nadzvedl – přinutila ho k tomu bolest v týle i podráždění, protože po ní nečekaně zatoužil. Prvně od té doby, co opustili hvězdolet. Snad proto, že byla ještě „neprobuzená“, a nebo protože vypadala nyní nedostupnější než kdykoliv jindy. Uchopil ji za ramena, zaryl do nich prsty, ale odtáhl ji od sebe. Viděl unavené, přísné vrásky kolem rtů, vysušenou kůži na čele, tenké rýhy po krku, něžnou šeď na spáncích. Bodl ho veselý, výsměšný plamínek v jejích panenkách – odhadla, v jakém je stavu.

„Nemyslíš, že to není změnou, stressem, ale prostě stářím? Totiž to naše probuzení.“ Lida přijala tu ránu klidně.

„Máš pravdu, jsem už pro tebe stará. V tomhle věku nejsou muž a žena stejně staří – stará jsem jen já. Nemusíš mě šetřit, víš, že nenávidím, když mě někdo lituje.“

Zatřásl jí rameny.

„Mluvili bychom takhle, kdybychom byli na hvězdoletu?“

„Leželi bychom v anabiotické komoře jako zmražené ryby nebo bychom zívali před obrazovkami. A snili o Zemi.“

„Z toho se skládal celý náš let?“

„No, nevykonali jsme bůhvíco velkého. Naše sondy teď létají k Barnardovi třikrát rychleji. A dělají všechno automaticky.“

Co chce ta nemilosrdně tvrdá žena – zbavit je i té bledé aureoly hrdinů, kteří se obětovali? Vyletěli v nejprimitivnějším hvězdoletu, který v určených intervalech zvyšoval rychlost směrovanými atomovými výbuchy, takže člověk nevěděl, jestli po následujícím zrychlení bude živ, jestli vyletí z bezpečnostních pásu nebo se změní v mezihvězdný prach. Za zády jim zahřmelo dvacet atomových bomb, dvacetkrát předem prožili svou smrt. A prožívali jí i při každém zmrazování v anabiotické komoře, protože nikdo člověku nezaručí, že odtamtud taky vyjde. A při tom všem si dokonale uvědomovali, že za nějaké to desetiletí budou sestrojeny rychlejší a bezpečnější hvězdolety, a jediný smysl téhle expedice je v tom, že je první. Protože dějiny odmítají čekat a nesnášejí, aby se přeskakovaly etapy. Letěli s vědomím, že i když let přežijí, skutečný návrat neexistuje, protože při rozdílu v čase bude pro ně sluneční soustava mnohem cizejší svět než hvězdná soustava Barnardova.

Niels k sobě Lidu prudce přitáhl a skryl obličej v teplé zaoblině její šíje.

„Jsme mrtví, Lido, chápeš to, dávno jsme mrtví! Pohřbili nás už tehdy. S muzikou a proslovy. To nebylo vyprovázení, to byl skutečný pohřeb. Zina to cítila, proto to vzdala. Věděla, že mrtví se nemůžou nikdy vrátit.“

Lida pomalu odhrnula vousy, které jí zakryly polovinu obličeje. Pohladila je, na okamžik přestala, jako by přemýšlela, jestli to má smysl, potom je pozorně hladila dál.

„To není pravda. To my pohřbili je, Nielsi. My měli reálnou naději, že se vrátíme, ale oni věděli, že se nás nedočkají.“

„Jsme mrtví, Lido, jsme mumie, figuríny z muzea.“

„Ty nejsi, na tebe někdo čeká. A už jsi jí odpustil.“

„Škoda že nám nedovolili mít dítě!“

Přestala ho hladit po vousech. Sevřela rty, linie úst jí ztvrdla, jako by chtěla něco spolknout. Ale on ani nečekal, že něco řekne, byl zaposlouchaný sám do sebe. Opatrně se od ní odtáhl a vstal. Lida se posadila na paty. On si dlouho přihlazoval zmačkanou blůzu, snažil se ovládnout onen pohyb, který měl v sobě. Když se setkal s jejíma očima, připadaly mu mrtvé. „Odcházíš?“

„Ne tam, kam mě posíláš. Nejdřív shodím vousy a pak se zeptám ve středisku, kdy odlétá příští hvězdolet. Kéž by bylo místo.“

„Nielsi,“ zastavila ho její otázka už na pěšince. „Budeš shánět místo jenom pro sebe?“

„Ne, jenom pro tebe. A budu čekat, jestli vezmeš Nielse Wergova jako dalšího pilota.“

Druhé její zavolání ho zastavilo na rozcestí dvou cestiček:

„Nielsi, chtěla jsem ti to říct už prve, ale tys mě přerušil. Nejsme mrtví, Nielsi, my prostě ještě nepřestali letět. A to jsme pořád nemohli pochopit.“

Zvedla palec pravé ruky – to bylo astropilotní znamení, kterým si sdělovali, že přístroje jsou v pořádku, že všechno v jejich sekci je normální. Ale její mlčenlivý projev radostí – velmi vzácný, proto vždycky tak překvapivý – už porušil nevýrazný klid jejího obličeje.

I on zvedl palec.

NAKRMIT ORLA

Do dnešního dne jsem trval na tom, že sám sepíšu svoje dojmy a zanechám je historii. Říkám „dojmy“, protože „vzpomínky“ nebo „memoáry“ by bylo nepřesné, sám o tom všem nejsem plně přesvědčený. Bál jsem se zničit iluze, které si už lidé vytvořili, a které, jak se možná ukáže, nejsou iluze. Tolik ješitnosti si snad smím dovolit – přece jen jsem prozatím jediný člověk na Zemi, který je schopný vypovědět některé své dojmy z budoucnosti, aniž ho ostatní lidi můžou považovat za podvodníka nebo za blázna. Dokonce něco víc: komu bezpodmínečně věří. To je však jejich věc, já za to nechci nést odpovědnost.

Jako profesionální zkušební pilot kosmických lodí nerad moc mluvím a vědomě se vyhýbám tomu, abych cokoliv přikrašloval. To je v práci zkušebního pilota zvlášť škodlivé. Kosmické vzduchoprázdno mě naučilo mlčet. Když tam člověk moc žvaní, vesmír mu vyprazdňuje duši, tak jako vysává vzduch z nedostatečně uzavřené kabiny. Nahrávací aparatura mi vždycky sloužila jen k tomu, abych během zkušebního letu diktoval svá technická pozorování. Zřejmě proto mi teď diktafon připadá jako šelma s dokořán rozevřenou tlamou, do jejíhož hladového chřtánu můžu hodit jen sám sebe.

Stejně jako v oné lidové pohádce, v níž si hrdina odřezává maso z pat, aby nakrmil orla, který ho odnáší z podzemní říše na svět.

O mně – vděčném tématu pro nejrůznější spekulace – vznikly stovky prací: psychologické a filozofické traktáty, dramata, komedie, filmy a muzikály. Lidé vynalezli tisíce způsobů, jak v záplavě řečí utopit ty nejzávažnější problémy. Vykládají o nich tak dlouho, až je omrzí. To je ostatně taky jedna cesta, jak je vyřešit – aby na ně člověk zapomněl jako na staré šlágry ve své fonotéce. A jenom já jako bych pořád nemohl zapomenout, kolik jsme museli my s Ťjuninem ze svých těl obětovat, abychom uspokojili nenasytnou lidskou zvědavost.

Byl nás celý tucet ostřílených zkušebních pilotů kosmických lodí, kterým nabídli, aby se stali „chrononauty“, ale jen třem se nám podařilo novou profesi zvládnout. Zmizela dřív, než se definitivně vytvořila, stejně jako se upustilo od letu pouze v čase. Mladíčci, kteří teď trénují, aby pronikli časoprostorem, si znovu skromně říkají kosmonauti.

Translace v čase – stejně jako kdysi atomová energie a genetické inženýrství – vytyčila před lidstvem nové právní, morální a filozofické problémy zásadního významu. Ale zatímco genetika ho postavila před otázku, do jaké míry a za jakých okolností má právo zasahovat do organismu jednotlivce, tady už šlo o zásah do organismu veškerého lidstva – od Australopitheka do Homo galacticus, ztrácejícího se ještě v mlze budoucnosti. Vědci to odhadli předem. Poučení historií si pospíšili a vytvořili i precedens, aby se nevedly spory abstraktně. Chápu je, protože i mě historie naučila, že lidstvo nikdy nemohlo řešit nic důležitého ve svém osudu, aniž si o to napřed nerozbilo nos. My, první tři chrononauti, jsme z toho nosu, který milé lidstvo tak rádo všude strká, ukápli jako tři kapky krve.

Řadu let se pokusy dělaly tajně a veřejnost o nich nevěděla. Předhodili jí jenom teorii toho objevu, aby se lidé přece jen mohli aspoň trochu připravit na to, co bude následovat. Neboť k tomu, aby se probil tunel v čase, bylo zapotřebí gigantické množství energie. Teorii translace pominu, protože už se dávno učí i ve školách. První zkoušky byly ještě nevinné a celkem vzato neškodné. Naprosto přirozeně byly zaměřeny do času zpátky. Ale i ty už daly dostatek podnětů k zuřivé diskusi. Co se tam má poslat? Samozřejmě že předměty, ale jaké mají být, aby nevyvolaly nebezpečný zásah do chodu dějin a zároveň vydržely a daly se najít?

Ze začátku to bylo lehké. Věci se posílaly do minulosti vzdálené několik měsíců až několik desetiletí a poslušně potvrzovaly jak teorii, tak práci translátorů. Aby se však translátory mohly zdokonalovat, aby se zpřesnily parametry, určila velikost elektrických nábojů odpovídající hledanému výseku času a stanovilo přesné zamoření, bylo třeba stovek pokusu s tisíci a tisíci předměty, z nichž většina beze stopy zmizela v bouřlivých minulých staletích. Předměty musely být běžné lidem příslušné epochy – kovové nádoby, zbraně a podobně, ale dělaly se na nich různé znaky, aby je bylo možné identifikovat. Protože když se předměty nenajdou, nedá se dokázat, že dospěly na místo určení. Tak například jsou naší vědci přesvědčeni, že „božský“ Achillův štít a neporazitelný meč Niebelunga Siegfrieda se tolik proslavily díky zvlášť tvrdé a nekorodující slitině, vyvinuté v našich speciálních dílnách. I když byly z této slitiny, ještě se je nepodařilo najít, a tak si naštěstí i krásné pověsti zachovávají své poetické kouzlo.

Ohromné spirálovité translátory vystřelovaly po dva roky každý týden stovky mečů, přilbic, štítů, kovových číší a džbánů, a celá armáda historiků je ve dne v noci hledala v … katalozích muzeí. Při teoretickém školení jsme se my, první chrononauti, měli možnost i zasmát: jeden z nás šel do muzea, a ptal se, co mu můžou říct o určitém poháru. Ach, to je zvlášť cenný exponát, rozplývá se muzejní pracovník. Bronzová doba v přechodu k železné. Ale podívejte se tady na ty znaky! Pouze o nich je napsáno patnáct studií s dvaceti různými hypotézami. Ty znaky nemají nic společného s onou kulturou a nepodařilo se nám je objevit ani v kulturách sousedních, zřejmě jde o vzdálenější vlivy, které svědčí o …

Umíte si jistě představit, jak by muzejní pracovník i patnáct autorů studií ztuhli, kdyby jim náš člověk rovnou řekl, že ty znaky, stejně jako celý exponát, byly vyrobené před pouhými několika měsíci, přestože speciální metody naprosto přesně datovaly pohár do 7. století před naším letopočtem.

Skandál mezi historiky a archeology, který onen nový objev vyvolal, se po čase už uklidnil, přestože nechyběly ani sebevraždy. Dva profesoři a jeden docent, kteří si vybudovali vědeckou kariéru plně na našich předmětech, si sáhli na život. To „sáhnutí“ se ukázalo zaplaťpámbu spíš demonstrativní a nahrané, a tak je snadno zachránili. Neméně zklamaní byli i přívrženci hypotézy o návštěvách kosmonautů cizích civilizací ve starověku. Padl jeden z jejich nejpádnější důkazů – známé bronzové sošky, které byly nalezeny před dvěma a půl stoletími při vykopávkách na ostrove Honšú, Znáte je – podobají se kosmonautům oblečeným do podivných skafandrů. Ukázalo se, že jsou zvlášť vhodné pro vystřelování do minulosti. Starověcí Japonci jim prý připisovali božský původ a díky tomu se dost kousků zachovalo po celá tři tisíciletí. V muzeích to hořké sousto přece jen nějak spolkli, ale soukromí sběratelé byli schopní všeho. Jak by taky měl člověk chuť vraždit, když tato soška mu stála na příklad už padesát let ve vitríně jako rodinná památka, zděděná po otci, který ji dostal od svého otce, ten zas od dědy, svého času výborného etnografa sběratele, a najednou mu na obrazovce holovizoru ukážou formu, z které je odlitá, a začnou vysvětlovat, že byla právě vyrobená ve speciální dílně: Institutu chrononautiky!

Tyto „malé“ skandály ukazují jenom tragikomickou stránku problému, které se zrodily, když si ve své téměř slepé honbě za pokořením přírody začalo lidstvy pohrávat i s tím nejsvatějším, nejtajemnějším jevem – s časem.

Pamatuju se na společné zasedání po konci teoretického kursu. Několik tuctů morčat, ptáků a opic dokázalo, že translace není pro živý organismus nebezpečná – ve zdraví urazili tu rok dva zpátky, tu šest měsíců dopředu. Zeptali se nás jakoby bezelstně, ale ve skutečnosti dost mazaně: a teď povězte, jak si představujete další rozvoj tohoto dopravního prostředku. Ano, tak to nazvali, jako by šlo o nový typ lunochodu nebo letadlo-ponorku. První jim na to skočil Ťjunin. Samozřejmě s úsměvem – tehdy jsme se my, budoucí chrononauti, ještě ve své naivitě mohli usmívat:

„Já poletím,“ řekl a chtěl ještě něco dodat, ale věcně ho přerušili:

„Do které doby?“ Jako by se u pokladny ptali, do jakého města chce místo v aerobusu.

Ťjunin se ve svém nadšení poněkud zarazil: „No to musím trochu prolistovat učebnice dějepisu, abych viděl, co se mi bude zamlouvat. Když už jste z nich stejně udělali něco jako módní žurnály…“

Opatrně mu připomněli:

„Ale nezapomněl jste, že ať si vyberete kteroukoliv dobu, stejně vás nemůžeme vrátit zpátky?“

„Samozřejmě,“ odpověděl. „Abyste mě vrátili, museli byste tam předtím vystřelit sami sebe i s celým institutem. Ale když si vyberu řekněme Egypt v období faraónů, existuje naděje, že mě objeví jako mumii třeba v Britském nebo Puškinově muzeu. I to je svým způsobem útěcha.“

V sále propukl smích. Bylo by však zbytečné vysvětlovat, co to bylo za smích, když vezmeme v úvahu, že Heisenbergův princip neurčitosti, platící prý pouze ve světě mikročástic, dokázal svoji platnost i při translaci v čase. Když se hledá čas, nenajde se místo v prostoru a opačně. A my zatím mohli probíjet jen tunel v čase. Japonské sošky se staly „japonské“, protože dopadly na ostrov Honšú. Takže i Ťjuninova mumiová útěcha byla víc než nejistá.

Ťjunin byl výborný člověk, proto je mi ho tolik líto. Určitě to byla ta jeho téměř automatická ochota obětovat sám sebe, která mě přiměla, že jsem vyskočil, přestože i já – stejně jako všichni, co jsme se přihlásili za chrononauty – jsem se neméně automaticky sám odepsal ze života.

„Počkejte,“ křikl jsem nadšeně, „strašpytlové mezi námi nejsou, to je jasné, a když jsme ochotný stvrdit svým životem ten geniální vynález, který od základu promění osud lidstva…“ A dál jsem ze sebe sypal exaltované fráze odpovídající oné chvíli, které jsem potřeboval, abych ospravedlnil svůj návrh: „Ale dosavadní pokusy ukazují, že princip pohybu v čase je stejný pro oba směry, dopředu i dozadu. Když ten objev už existuje, bude v příštích stoletích ještě zdokonalený, nemám pravdu? Proč byste nás tedy posílali do minulosti, odkud nemáme možnost se vrátit? Já rád jezdím čas od času na návštěvu k babičce a dědovi, ale zaplatit životem za takové sentimentální putování, to se mi nechce. Připadal bych si jen jako morče pro vaše pokusy, protože … no, prostě nemám chuť žít v minulosti, neláká mě to. V knihovnách je historických románů až dost. Pošlete mě jedno dvě století dopředu a moji pravnuci budou mít ze svého dědečka radost a s ještě větší radostí vám ho vrátí zpátky …“ pokusil jsem se nakonec přejít do Ťjuninova stylu.

Kolegové mě hlasitě podporovali a vědci se začali doširoka usmívat. Myslel jsem si, jak jsem jím to dal, ale oni byli mazaní a ve skutečnosti nás jenom provokovali, abychom to my řekli první, abychom my nesli odpovědnost za ten nový typ pokusů. Pochopitelně se trochu vzpírali – natolik, aby ještě víc rozpálili naše nadšení: vycházím prý z logických předpokladů, ale pokud naši potomci vlastní podobnou aparaturu, pokud vůbec ovládají translaci v čase, proč se nám doposud nějakým způsobem neozvali? To znamená, že není jisté, jestli se odtamtud vrátíme …

„Jenže to se neví, jakým způsobem nás pozorujou!“ ozval se jeden z kolegů, zkušebních pilotů, a já uzavřel:

„Přece jen je zajímavější si to ověřit, když už budem zkoušet tu naši aparaturu. Jinak je celá ta záležitost dost smutná.“

Ovšem, ta záležitost začala celkem vzato vesele, to znamená v obvyklém stylu profesionálních kosmonautů – zkušebních pilotů. Nejdřív bylo samozřejmě na řadě rychlé, a ne tak veselé opětovné loučení s rodinou a přáteli. Ale i oni si už trochu zvykli, protože ať je to jakkoliv, zatím se člověk vždycky vrátil, koneckonců stejně nevědí, jakou kosmickou loď bude zkoušet. Naštěstí aspoň já byl zbaven té nepříjemné procedury – nemám skoro nikoho, s kým bych se musel loučit. Pak následovalo podrobné studium translační aparatury, běžné i nově vymyšlené tréninky, meditace po způsobu některých prastarých sekt, které se prý slévaly s věčností, což dost dobře pomáhá k plné duševní koncentraci, a množství neméně prastarých seskoků padákem, na které se už úplně zapomnělo. Protože, jak nás ubezpečovali, let v čase se podobá padání, ale bez padáku. Odkud to věděli, když nikdo z nich ani neletěl v čase, ani nepadal bez padáku, to zůstává jejich tajemstvím, ale do určité míry to srovnání sedělo.

První letěl Ťjunin, protože první prosazoval, že poletí. Šest měsíců kupředu. Na křídlech biliónvoltového nárazu na čas zmizel tak říkajíc v nebytí. Po půl roce se zjevil uprostřed výcvikového prostoru – zmatený, hloupě se usmívající, jako by vstal z mrtvých.

Vystřelování do času se provádělo vertikálně, ale protože čas je přece jen neoddělitelný od prostoru, docházelo i k určitému posunu v prostoru. Pro takový krátký let byl výcvikový prostor dostatečně velký – padesát čtverečních kilometrů neobydlené plochy. Kde však „přistane“ chrononaut, když vyletí sto let kupředu, to nikdo nevěděl, přestože byla jako obvykle vypracovaná zhruba stovka variant. Bylo třeba teprve zjistit, jestli je princip neurčitosti tak neúprosný, nebo jestli při tomto typu pohybu přece jen existuje nějaký korelativní vztah mezi časem a prostorem. A to se mohlo prověřit pouze vystřelováním lidí do času dopředu.

Já letěl druhý, taky o šest měsíců kupředu. V týdenních intervalech potom vyletěl Crighton, Megov, Melkoljan a Finci. Během dalšího roku jsme se pravidelně vyprovázeli i vítali v různých částech výcvikového prostoru, všechno klapalo a naše dojmy se skoro úplně shodovaly. Jako bychom opravdu padali bez padáku, cítili zrychlení, ale proti nám nesvištěl chladný vzduch: padali jsme v temném tunelu, jehož stěny však bledě a vzdáleně fosforeskovaly mlhavými barvami duhy. Bylo to zřejmě něco jako Dopplerův efekt na časoprostorovém pozadí vesmíru. Charakterizoval bych to „padání“ i jako vsávání – tunel nás jako by vsál silou, jejíž stupeň se nedal určit, aby nás v určenou dobu na druhém konci lehce vyplivl. Padali jsme šest sekund a ani náš mozek, ani naše smysly po těch šest sekund, které nás odnášely o šest měsíců kupředu, nepřerušily svou normální činnost. V poslední milióntině šesté sekundy se paradoxní pohyb zřejmě měnil v normální, ale náraz trval tak krátce, že zmíral už v kovové látce skafandru. Zachycovali jsme ho jako ránu elektrickým proudem se zanedbatelným množstvím ampérů. Nepříjemné pocity se nás zmocňovaly později – člověk počítá v duchu od jedenadvaceti do sedmadvaceti, a když je znovu schopný podívat se na hodinky a datumovku, vidí, že uplynulo šest měsíců.

Jen se vystřídala celá skupina chrononautů, začali jsme vědce svou bouřlivou netrpělivostí tak pronásledovat, že byli nakonec ochotní zapomenout na některé ne právě malicherné námitky. Přestože prováděli výzkumy ve dne v noci, nebyli ještě schopni říct, co se v té době děje v našem organismu. Šesti až osmiměsíční zkušební lety neměly žádný patrný vliv na těla lidí zvyklých jako my na nejrůznější útrapy. Prostě se to musí ověřit, trval na svém Ťjunin a tak trochu předváděl, že je ochotný se obětovat. Prostě se to musí prověřit! A tvrdohlavě rozvíjel nejelementárnější hypotézu o bezpečnosti letu: lidstvo se už dávno uklidnilo a zmoudřelo, a tak prý není nebezpečí, že by v následujících sto letech nějakým nerozumným způsobem zničilo samo sebe. Prognózy o postavení naší planety ve sluneční soustavě taky nepředvídají kataklyzmata, způsob doletu je bezpečný… Takže, tvrdil Ťjunin, i pokud se naši pravnuci vzdali tohoto objevu a neměl by mě kdo vrátit, tak pokud náhodou nespadnu do jícnu nějaké činné sopky, i po stu letech si klidně dožiju stáří, aniž bych vám zatížil svědomí… A odletěl. S hudbou, s nadšenými výkřiky a plnou kapsou vzkazů našim pravnukům. Jestli těch sto dvacet minut letu do doby sto roků kupředu představuje i tolik minut subjektivního času, jak bylo teoreticky vypočteno, Ťjunin by k nim měl doletět pravděpodobně mladší, než ti, kteří nám ho měli potom vrátit. A pokud nám ho nevrátí, dva jeho synové, dvojčata, kteří právě začali chodit, by se mohli po stu letech účastnit jeho uvítání jako stařičtí dědové a divit se svému šestatřicetiletému otci. Pro všechny případy jsme mu však přesně ve sto dvacáté minutě po ohromném výbuchu energie, který otřásl výcvikovým prostorem, uspořádali bouřlivé pomyslné uvítání. Zase s nadšenými výkřiky, s hudbou, ale oblečení do krátkých kalhot a s transparenty typu: „Buď vítán, pradědečku!“, „Jak jsi na tom s prostatou, dědoušku?“ a tak dále. Netvrdím, že nám bylo zvlášť veselo, i když jsme se překřikovali až do ochraptění. Před neznámem – a ukažte mi vetší neznámo než je tohle – nemůže mít člověk skutečně slavnostní pocit.

Dali jsme se do čekání, a čekání není na mou duši vůbec nic veselého. Aspoň že netrvalo dlouho. Jedenáct dní. Objevil ho vrátný za hlavní budovou vedení. Poznali jsme ho podle zabláceného chrononautického skafandru, který však obsahoval tělo polomrtvého starce.

V nemocnici se jim ho stěží podařilo oživit na několik hodin. A z nich jenom pár minut byl při smyslech. Mluvil z cesty, nebo aspoň nám to tak tehdy připadalo. Vyprávěl o lesích, pasekách, opicích a o lvech, kteří kolem něj zvědavě obcházeli, a potom se prý na něj něco vrhlo a nic víc si nepamatuje, než že znovu letěl nekonečně dlouho známým duhově zbarveným tunelem. Ale vzkazy v kapse nafukovacího skafandru neměl. Na důrazné otázky, jestli je někomu dával nebo mu je někdo vzal, jenom vrtěl hlavou. A se smutnou stařeckou nechápavostí kroutil hlavou až do posledního vydechnutí.

Nemuseli jsme věřit jeho blábolení o opicích a lvech, protože v miniaturní kameře, kterou měl zabudovanou ve skafandru, nebyl zaznamenán žádný obraz, ale přece jen letěl? Naše translátory nejsou schopné ho vrátit, znamená to tedy, že ho někdo nebo něco vrátilo? Kdyby z nepředvídaných důvodů jeho let proběhl po nějakém stoletém, lehce deformovaném prostorovém kruhu, začínajícím u translátoru a končícím padesát kilometrů od něj, za budovou vedení, mohli bychom pochopit, proč tolik zestárl. Vypadal skutečně jako sešlý stotřicetiletý stařec, který klesl na smrtelné lože. Ťjunin však mockrát potvrdil, že došlo k přerušení letu, že se pohyboval v lese a po pasekách, že viděl slunce a zvířata, že otvíral obličejový kryt skafandru a dýchal opravdový vzduch. Těm zvířatům a lesům jsme nevěřili, ale v okamžicích, kdy byl plně při smyslech, nás opravdu přesvědčil, že odlišil oba lety a že si dokonce pamatuje, na co myslel a co cítil během toho druhého. Jenže to se mu už bohužel nepodařilo nám říct. Ani umělé srdce ani umělé vyživování mozku nemohlo odvrátit rychlý rozpad náhle zestárlého organismu.

Jeden pokus nedokazuje nic – to vědí i vědci, a nás profesionální zkušební piloty nemohl Ťjuninův osud odradit, i když se nás hluboce dotkl. Umřem aspoň v naší době, mezi kamarády. Po Ťjuninovi jsem byl na řadě já. Tak to bylo stanoveno hned na samém začátku, ale vybrali Crightona, protože byl z naší skupiny nejmladší. I kdyby se prý vrátil jako Ťjunin, je naděje, že bude žít nějaký ten rok nebo měsíc déle a dokáže nám toho víc povědět, ještě půl roku se šťourali v translátorech, jinak je nastavovali, aby prý nevznikl onen hypotetický kruh v prostoru, a během té doby Crightona omlazovali všelijakými procedurami. S ním omlazovali pochopitelně i nás. Medicína v tomto směru značně pokročila, a my opravdu vypadali jako dvacetiletí mladíčci, ale když ti „mladíčci“ vyprovázeli dalšího kamaráda, už nemávali směšnými transparenty.

Crighton se nevrátil. Ani jedenáctý den, ani jedenáctý měsíc. Neobjevili ho ve výcvikovém prostoru, ani na celé zeměkouli; odevšad měli hlásit, kdyby někde zpozorovali podivného starce, který možná vykládá vzpomínky na lvy, opice, Dopplerovy tunely a na život v budoucnosti. Lidstvo mezi sebou našlo dost prapodivných starců, lačných slávy. Všichni měli báječné svěží vzpomínky z budoucnosti, někteří dokonce vyprávěli, jak zápasili se lvy v Dopplerových tunelech, ale žádný z nich nebyl Crighton. Že by ho ti zvědaví lvi budoucnosti přece jen sežrali?

To už námi otřáslo. Přestali jsme se přít, kdo je na řadě a kdo má mladší buňky než ostatní. Někteří už nechtěli experimentovat dál, dokud nebude ta nová situace aspoň teoreticky vyjasněná. Já se přihlásil jako dobrovolník.

Nechci se chlubit, že to byla bůhvíjaká odvaha. Prostě úděl kosmonauta, pro kterého je to už dědičné povolání, a moje uzavřená povaha ze mě dávno udělaly samotáře, odtrženého od Země. Rodiče zahynuli mladí. Žena, kterou jsem miloval, ode mě utekla až na měsíce Marsu dřív, než jsme stačili mít dítě. Naživu byli jen babička a děda; jednou za rok jsem se jim vždycky odněkud ozval, aby věděli, že jejich vnuk se i přes své nebezpečné povolání pořád ještě potlouká po světě. Po smrti výborného Ťjunina, kterého jsem obdivoval už v astropilotním učilišti, po tom, co se nevrátil nádherně lehkomyslný Crighton, kterého jsem měl rád jako vlastního syna, byla moje samota dvojnásob tíživá. A obětovat ji mě tedy nestálo kdovíco. Dám vědcům možnost třetího pokusu, než se zase zahloubají do teoretického propracovávání svého epochálního objevu. Za situace, že ze dvou chrononautů se jeden vrátil a druhý ne, třetí jim aspoň statisticky něco potvrdí.

Znovu nastavili a zaměřili translátory přibližně stejně, jako když startoval Ťjunin, abych se – kruh nekruh – v nějaké podobě přece jen vrátil. Zabudovali mi do skafandru nový typ nahrávacích a filmovacích automatů. Při meditacích jsem se navždy loučil se světem i sám se sebou, a přece se mi nepodařilo se opravdu rozloučit. Blikala ve mně naivní naděje, podobná intuici. A intuice mě skoro nikdy nezklamala, mockrát jsem si to ověřil v kosmu i na Zemi. Našeptávala mi, že se vrátím, že budu ten třetí, který „všechno vyřeší“, že tímto způsobem nanejvýš zkrátím desetiletí osamělého života do několika dnů, Užitečných pro vědu.

Let se příliš nelišil od oněch známých šesti sekund v temném tunelu, jehož stěny fosforeskovaly mlhavými barvami duhy. Jako fyzický pocit – protože dvě hodiny jsou dvě hodiny a nekonečnou řadou okamžiků můžou člověku leckdy pořádně potrápit duši. Pokoušel jsem se podívat na velký chronometr s vestavěným počítačem, který jsem měl na rukávě, ale nepohnala se mi ani ruka ani hlava. „Vsání“ bylo tentokrát tak silné, až jsem měl dojem, že ve mně ztuhlo všechno, co se muže hýbat. Moje tělo jako by letělo nějakou hmotou, která ho jednak bez odporu propouští, jednak mění v nehybnou kuklu. Oněch šest sekund prvního letu zřejmě nestačilo, abychom objevili tento paradox pohybu v tunelu. Zmátlo mě to a nezačal jsem včas počítat, ale čísla se mi v mozku začala řadit normálně a bez potíží. Počítal jsem do osmdesáti tří. Neřekl jsem v duchu následujících osmdesát, když mnou jako oživení proběhl záchvěv oné milióntiny sekundy, kdy jsem se dotkl hmotného tělesa. Zřejmě jsem bezděky zavřel oči hned jak jsem začal počítat; teď jsem chvilku počkal, pak je pevně stiskl a ucítil, že jsem živý. Polkl jsem – krk mi také ožil. Řekl jsem si „hotovo!“ a slyšel to v mozku, jehož proudy nepřestaly probíhat po svých obvyklých drahách. Teprve tehdy jsem se odhodlal otevřít oči.

Neviděl jsem nic než tmu. Jako bych vletěl hlavou dolů do něčeho měkkého a neprůhledného. Nepropadl jsem se do rašeliniště, i když jsem si to v prvním okamžiku pomyslel. Viděl jsem se doslova zabodnutý v rašeliništi, přestože teoreticky by se to nemohlo stát tak náhle. Ve svalech už jsem cítil pohyb, ale stejně jako předtím se mi nepodařilo pohnout ani rukou ani nohou, říkal jsem si, že i Crighton určitě takhle leží kdesi rezervaci v nějakém močále, proto se nám ho nepodařilo objevit. Možná, že ve stejném jako já, i když translátory byly různě zaměřené.

Nadechl jsem se – dýchal jsem normálně. Poruchu na skafandru jsem tedy neměl. Napjal jsem se, abych nějak natočil celé tělo a mohl odhadnout prostředí, do kterého jsem se dostal – marně. Přestože bylo měkké, dotýkal jsem se něčeho nepoddajného. Tak jsem aspoň zjistil, že to měkké je pouze nafukovací skafandr, který měl zabránit, abychom se potopili, kdybychom dopadli do vody. A do močálu bych se musel potopit ještě nesnadněji. Měkkost ale nebyla ve všech směrech stejná. To mi pomohlo, že jsem se postupně orientoval, v jaké poloze mám tělo. Nebyl jsem hlavou dolů. Jenom ve stavu beztíže by se mí za takovou dobu nenahrnula krev do hlavy. Náhle jsem ucítil vibraci. Ono tvrdé, na čem jsem ležel, téměř neznatelně vibrovalo. Tělo zkušebního pilota se nemůže v něčem takovém zmýlit, vždycky, když letí nějakým strojem, nejdřív vnímá vibraci.

Ano, ležel jsem zřejmě v nějakém nehlučném stroji a spolu s ním někam letěl. Ale jak a kdy jsem se do něj dostal? Mozek však stále odmítal informace smyslů jako falešné. Nejednou na ně doplatil při kosmických letech v různých zkušebních režimech. Chtěl jim dokonce uštědřit nějakou kosmickou nadávku a ještě jednou prověřit sám sebe i „informátory“. Ale náhle ho předběhl nějaký hlas. Řekl mi přímo do ucha, takže pokud bych neležel v čemsi jako v uzavřené rakvi, určitě bych poskočil:

„Slyšíte mě?“

Zaťal jsem zuby – aspoň čelistmi jsem mohl hýbat. Dokonce se mi zdálo, že slyším, jak cvakly. Hlas ale zahřměl znova, tak jako kdyby operátor, znervóznělý nějakou poruchou, zkoušel mikrofon:

„Ivanově, slyšíte mě?“

Ach jo, řekl jsem si, protože přece jen jsem byl dost chladnokrevný chlap, ach jo, když slyším i svoje jméno, tak to tedy vážně cvokařím! Teď už schází jen, aby proti mně zařval lev nebo mi řekl: Haló, dědku … Ale když si můžu říct, že cvokařím, budou to přechodné eidetické jevy. Není to bůhvíjak nebezpečné, když si trochu popovídám s bytostí, jež se mi vnutila do mozku. A budem se mít potom nad čím zasmát, až si poslechneme záznam.

„Ano,“ odpověděl jsem s žertovnou zdvořilostí, protože jsem stejně nebyl schopný nic rozhodnout, dokud jsem si všechno neujasnil. „Jsem vám k dispozici. Ale kdo jste?“

Odpověď byla však na eidetickou představu víc než podivná:

„Nemáte čas na zbytečné řeči. Do deseti minut se musíte rozhodnout, jestli tady chcete zůstat, nebo se vrátit.“

No, taková zábavná otázka se mi nemohla zrodit v mozku, a rakev, v které jsem se octl, právě nelákala k tomu, abych zůstal.

„Samozřejmě, že se vrátím. Ale ne dřív, než tady udělám svou práci a ne bez vaší pomoci. Nemám bohužel křidýlka …“

Stroze mě přerušil:

„Vzali jsme vaše rozhodnutí jako definitivní.“

„Nač ten spěch?“ zasmál jsem se v té stále zlověstnější tmě, kterou jsem měl před očima.

„Ivanově, to nejsou halucinace. A skutečně nemáte času nazbyt. Jestli se nechcete vrátit jako sešlý stařec, musíte za deset minut odletět zpátky. Každá minuta tady vás stojí dva roky života.“

Vyposlechl jsem tu přísnou tirádu a doopravdy mě to vyvedlo z míry. Při eidetických představách se v určitém okamžiku musí objevit i obrazy. Ani sluchově halucinace nejsou nikdy čistě sluchové. A tma před očima, i když vibrující, zůstávala mrtvá.

„Prosím vás, opakujte to,“ řekl jsem. „Ale trochu tišeji, nebo mi prasknou bubínky.“

Stejný nervózní dispečerský hlas to opakoval, opakoval to téměř doslova a opravdu tišeji. Vyrazilo to ze mě dech:

„Ale já … vážně …“

Hlas se na mě přímo utrhl:

„Vážně! Proč si nedáte pokoj s tím vaším nesmyslným pokusem? Vrátili jsme vám Ťjunina, jak to, že jste nepochopili naše gesto? Nejste tak hloupí.“

Ale já hned dokázal, že hloupý jsem.

„Odkud víte, jak se jmenuju?“

„Z archívu vašeho institutu.“

Ztuhl jsem a na deset víc než cenných sekund jsem oněměl. S vražednou velkomyslností mě vybídli:

„Můžete se zeptat na některé věci…“ Zaznělo to jako ze starého románu, kdy dávali odsouzencům na smrt možnost vyslovit poslední přání.

„Proč nic nevidím?“

„Protože jste se rozhodl vrátit.“

„To znamená, že mí nedovolíte nic vidět,“ začal jsem téměř hystericky křičet. „Kde to jsem? Proč nemůžu …“

„V karanténní kabině, vaše viry můžou být pro nás nebezpečné, jsme na cestě k translátorům. Za deset minut je start.“

„Chci tady zůstat!“ zařval jsem, ale odpověděli mi víc než stroze:

„Už jste se rozhod!.“

Snažil jsem se v té absurdní situaci něco vymyslet. Sto variant setkání s budoucností rozpracovali ti naši hlupáci teoretici, ale takovouhle jsem nečetl. Všechny byly růžové a tahleta neproniknutelně černá. To mi do určité míry vrátilo sebeovládání, jako před nebezpečím, které nelze odvrátit.

„Když máte náš archív, víte tedy, co se stalo. Tak proč nás trápíte?“

„Netrápíme vás. Nedovolujeme si znásilňovat vůli člověka.“

„Ale Ťjunina jste vrátili a neptali se ho! Umřel, jestli to nevíte …“

„Nepodařilo se nám ho hned objevit. V archívu je zaznamenaný čas, kdy byl vystřelený, ale ještě jsme nevěděli, kde přesně ho máme čekat. Zvířata jsou na mnoha místech…“ Hlas zmlkl, snad aby něco neprozradil nebo mě neokrádal o můj čas.

„Viděl prý nějaké lvy …“ řekl jsem mírněji a intenzívně přemýšlel, jak z něj vytáhnout víc informací, ale v mozku se mi honilo tolik otázek současně, že se mi je nepodařilo seřadit podle závažnosti.

„Místo, kam jste dopadl, je rezervace.“

„Ale když v archívu … tak tam musí být i tenhle náš rozhovor, protože já přece …“

Ještě než potvrdili, že četli i tyto moje vzpomínky, oněměl jsem na další drahocenné sekundy – s hrůzou jsem si uvědomil, že teď se vlastně rozehrává scéna, která se už stala, že říkám věci, které už leží v nějakém archívu. Z toho míšení času by se mohl zbláznit i člověk jako já. Dobře že i k zbláznění je taky potřeba trochu delší doba.

„Crighton zahynul?“

„Zůstal tu na vlastní přání, je v pořádku.“

Zaklel jsem, jak se klelo spoustu let přede mnou:

„Ať jde k čertu, vyřiďte mu to!“

„Čtyři minuty.“

„Vy jděte taky k čertu!“ doslova jsem zařval, ale hned jsem se vzpamatoval: „Translátory máte určitě mnohem lepší než my, tak proč k nám někoho nepošlete, proč nás necháte umírat…“

Prvně zaznělo v onom hlasu trochu vřelosti, ale bylo to asi tím, že se krátce zasmál:

„Nejste pro nás zajímaví. Nechali jste nám přece plnou dokumentaci o vaší době. A taky bychom připravili o chleba všechny vaše jasnovidce a astrology.“

„Ale proč …“ začal jsem ze sebe otázky jen chrlit. „Co nám pora… To je jedno, ten objev se nedá vzít zpátky, stejně pošle … A k čemu ho vy použí… nebo mě jen balamutí… Odhalte mi obličej, chci vás vidět!“

Mluvil jsem tak překotně, nechtěl jsem ztrácet čas, že jsem ani nedopovídal slova. A odpověď byla jedna a zase tak stručná a neúprosná:

„Každá naše rada by byla vměšování. Sami rozhodnete, co uděláte s translátorem.“

Zaposlouchal jsem se do toho hlasu – hlas jako hlas a sto let není tolik, aby se v jazyce objevily lehce postřehnutelné změny.

„Vy už určitě víte …“

„Víme. Neztrácejte čas, Ivanova!“

„Ať se ozve Crighton!“ hledal jsem poslední potvrzení toho, že ten absurdní rozhovor je skutečný.

„Bude vás to stát ještě deset let.“

„Nechce se vrátit?“

„To už není možné. Vrátil by se jako rozpadlá kostra.“

Vzal jsem Crightona na milost. Mozek využil určité smířlivosti a začal chytračit:

„Odráží se na subjektivním čase pobyt v budoucnosti nebo návrat? Jaký je vzájemný poměr?“

Nepodařilo se mi nikoho přechytračit.

„Sami na to přijdete.“

Bezmocně jsem vyhrkl:

„A nevzkážete po mně nic?“

„Abyste nedělali hlouposti, protože my tím trpíme víc než vy sami.“

„Jste moc milí!“ zalykal jsem se náhlým vztekem. „Děkuju vám za srdečné …“

Mírně mě přerušili:

„Nezlobte se pro pravdu, Ivanově, nehodí se to k vašemu povolání. Přesunujeme vás na start. Řiďte se pokyny automatu!“

Ani sbohem mi neřekli! Něco mě neslo nahoru, nalevo, napravo, vysypalo mě z té rakve. Před očima se mi už míhala nějaká světýlka, ale zřejmě se mi to jen zdálo – ze vzteku a z toho houpání po dlouhé nehybnosti. Ozval se jiný hlas. Kovové zabarvení bylo podobné hlasům automatů, které řídí i naše starty. Podřizoval jsem se mu taky automaticky, byl to dlouholetý zvyk. A na co bych měl taky ještě dávat pozor? Když i moje vzpomínky jsou už zapsané, vrátím se živý. A kdybych tu zůstal? …

Ne, tu otázku jsem si položil až později. Vůbec ve mně neexistovala, i když jsem ji vykřikl jako přání. A nejen proto, že tamti se chovali tak, že člověk tam vůbec nezatoužil zůstat. Já nejsem Crighton, ten lehkomyslný kluk, kvůli kterému jsem platil za každou svou otázku dvěma lety života. A za každou odpověď, která ve skutečnosti nebyla žádnou odpovědí, protože takové odpovědi jsme si mohli dát i sami!

Ostatně nebylo to tak vždycky s našimi otázkami k budoucnosti a s jejími odpověďmi, když jsme zapomněli, že budoucnost není nic víc než naše vlastní pokračování?

Zpáteční cesta mi připadala kratší. Určitě byla, snad i jejich translátory jsou dokonalejší, nebo protože jsem zapomněl počítat, pohlcený otázkami, které jsem dál hloupě dával onomu budoucímu hlasu, i poznáním. Ale přece jen – kam létají pomocí translátorů naši nepohostinní pravnuci? Když mají takové zásady, nepotulují se v čase po Zemi. Musí se tedy hledat tunel nejen do času, ale i do časoprostoru! A tehdy bude konečně možné vyletět ze sluneční soustavy a v tom zatraceném časoprostoru rychleji a bezpečněji dospět k jiným hvězdám mnohem barevnějším a veselejším tunelem…

Můj vztek se rychle rozplynul a já po celou zpáteční cestu horečně přemýšlel. A když jsem doletěl, jako sešlý a vrásčitý stařec – už za letu jsem cítil, jak po každé otázce a po každém závěru, ke kterému jsem dospěl, stárnu a dělají se mi vrásky! – „moudře“ jsem to vypověděl těm, co mě poslali, abych strávil deset minut se zavázanýma očima v příštím století. Navíc se ukázalo, že jim neodhaluju nic nového. Teoretický výzkum dávno probíhal paralelně a do pěti let se měl na Marsu vybudovat obdobný zkušební prostor, který by umožňoval návrat na Zem i další experimenty ve vesmíru.

Samozřejmě že jsem zuřil a nadával, co mi síly stačily. Připomněli mi, že každý revoluční objev doprovázelo tápání, než se přišlo na jeho pravou aplikaci, taková je už zákonitost, a tady nutně musel být ověřen ve všech směrech, aby se odhalily jeho možnosti. To je banální pravda a my, zkušební piloti, ji známe nejlíp, protože je nám souzeno ji nést na vlastním hřbetě. Když však za ni člověk zaplatil dvaceti roky života, přestává být banální. V jejím světle se i můj čin jeví dvojznačný, ať mě sebevíc velebí, že jsem pro lidstvo něco dokázal.

Ale já trpím dál vlastně ani ne tak kvůli těm ztraceným létům. Lidé přijali mou zprávu s důvěrou, přestože ani v mých nahrávacích a filmovacích aparaturách nebyl zaznamenán žádný obraz a zvuk. Jako by je smazalo mohutné magnetické pole. To, co jsem řekl, připadalo všem logické a rozumné. Ale já stále víc pochybuju, jestli se ten rozhovor skutečně odehrál. Zřejmě proto, že nemám sebemenší vizuální vzpomínky, se mi stále častěji zdá, že jsem prostě letěl v uzavřeném kruhu v časoprostoru, že rozhovor s oním hlasem budoucnosti proběhl jenom v mém mozku, zmateném tím deformovaným časem. Protože právě uzavřený kruh člověka nutí, aby si kladl nesmyslné otázky a dostával bezvýchodné odpovědi.

Co mi vlastně řekl onen hlas, co bych si nemohl říct sám?

A teď jsem tedy před diktafonem – vyřízený, rozdvojený člověk, ruina, která zůstala z někdejšího skvělého kosmonauta-zkušebního pilota. Lékaři mě pořad dávají dohromady, ujišťují mě, že ještě dvacet let budu schopný pracovat, ale na tak dlouho síly nepotřebuju. Kéž by mi však stačily aspoň na pět – mám slíbeno, že až budou zařízení na Marsu hotová, já první poletím tím novým tunelem.

To jediné mě ještě drží. A někdy mám dokonce škodolibou radost, jako teď, když jsem se snažil podfouknout ty, co tvrdili, že četli moje vzpomínky: sem tam jsem se pokoušel diktovat něco jiného, rozdílného, v posledním okamžiku změnit myšlenku. Ale vždyť přece nevím, co četli! Zase tedy vychází, že jsem hlupák já. A tehdy mi začíná být opravdu veselo, protože si představuju, jak v určité datum oni tam, v budoucnosti, se slavnostním výrazem v obličeji kladou věnce a řeční u památníku prvních chrononautů, pod kterým budu vedle Ťjunina ležet i já …

Chrononaut! Halasné slovo pro člověka, který se nijak zvlášť neliší od šimpanzů, které podle tradice vystřelovali do času jako první. No, vyžadovalo to odvahu, to je pravda, ale kolik dalších povolání předpokládá, že člověk je ochotný obětovat život! To nové, co jsem tehdy objevil, bylo, že je lehčí se rozloučit se životem než se svou dobou. A to si snad opravdu zaslouží pomník. Jenže i ten můj „objev“ přišel trochu později a já vyletěl do budoucnosti s opičí naivností a strachem, a tak i ten pomník skrývá ve svých základech trochu ironie. Ale v kolika pomnících není ironie doby? To je pochopitelně taky jenom moje představa, pohádka, podobně jako ta o orlu, který člověku stravuje tělo, aby ho vynesl z podzemní říše na svět.

Konec zápisu

KUPŘEDU, LIDSTVO

Nyní, když už jsme se vydali na svůj první bojový let, z něhož nevím, jestli se vrátíme, přestože naším úkolem není střetnout se s nepřítelem, jenom zjistit jeho polohu a bojové prostředky, mohl bych pouze v krátkosti načrtnout prehistorii celého konfliktu. Skutečný letopis této války budou psát jiní. Pokud samozřejmě vypukne, nebo jestli ji přežije vůbec někdo, kdo bude schopný psát. Dějiny dokazují, že skutečné příčiny válek se obvykle zamaskovávaly nějakými bezvýznamnými záminkami, kdežto v tomto případě se naprosto nedá říct, že by ta příčina byla malicherná. A to je základní rozdíl, jímž se naše svaté a spravedlivé tažení liší od všech předešlých válek na Zemi.

Začalo to v malém městečku Nimě, kde je psychiatrická klinika známého profesora Simmeringa. Jak se to přesně stalo, zůstává pořád záhadou, ale jednoho rána všechny nemocniční pokoje zely prázdnotou. Nezůstal tam ani jeden pacient, zmizeli i ti, co byli ve svěracích kazajkách. Panika mezi personálem musela být nepopsatelná. Určitou představu si o tom můžeme udělat jen z tehdejších reportáží v novinách. Nemenší panika vypukla i v Nimě – dvě stě padesát uprchlých bláznů je pro takové městečko strašné množství. Naštěstí se obyvatelé mezi sebou většinou znali, když ne podle jména, tak aspoň od vidění, a nemuseli se proto příliš dlouho pátravě dívat jeden druhému do obličeje a hledat mezí sebou převlečené blázny. Policii se však nepodařilo objevit ani jednoho, policejní psi šli po jejich stopách jen doprostřed velkého trávníku v nemocničním parku, a tam se chudáci začali zmateně motat a bezmocně výt. Lékař, který měl onu osudnou noc službu, spáchal desátého dne sebevraždu, a ředitel, profesor Simmering, nejvýznamnější představitel vídeňské psychiatrické školy, zešílel a byl převezen na „kliniku profesora Otary“ svého zapřísáhlého vědeckého odpůrce. O týden později však klinika profesora Otary byla ráno také prázdna. Beze stopy zmizelo dalších 186 duševně chorých, z nichž většina, jak se šuškalo, byla nebezpečná. Zmizel i profesor Simmering.

Profesor Otara na tiskové konferenci prohlásil, že za celým tím případem stojí Simmering, o jehož duševním zdraví prý vždycky pochyboval. Simmering zorganizoval útěk svých pacientů a pak se vloudil na jeho kliniku, aby odvedl i jeho nemocné. Z otázky novinářů, jak to, že on, tak zkušený odborník, nepoznal, že Simmering simuluje, se profesor Otara vykroutil velmi šikovně: u takových případů se prý diagnóza nedá stanovit během několika dní, a kromě toho existují druhy schizofrenie, při nichž je pacient neobyčejně uvážlivý a schopný provést své šílené plány s geniální logikou a chladnokrevností.

Tři dny po jeho prohlášení zmizeli pacienti z dalších pěti psychiatrických léčeben umístěných v nejrůznějších částech země. Veřejnost spustila povyk: jak je možné, aby zmizel ne jeden nebo dva lidi, ale přesně osm set čtyřiapadesát osob, navíc lidí s nenormálním chováním, a policie není schopná objevit ani jednoho! Nejpravděpodobnější je, že je do té aféry sama zapletená – policejní ředitel se musel vzdát úřadu. Ale to nemělo na chod událostí žádný vliv.

Opozice byla zpočátku opatrná, ve svém listě se pouze ptala: může se stát, který není schopný ochránit své blázny, starat o normální zdravé občany? A žádala odstoupení vlády. Žádná vláda však samozřejmě není šílená, aby podala demisi proto, že si to opozice přeje, ale když jednoho rána osiřela osmnáctá psychiatrická klinika, přestože byla hlídaná deseti po zuby ozbrojenými tajnými, pozice vlády byla neudržitelná. Na televizní obrazovce se objevil stařičký prezident. Vypadal velmi unaveně, dalo by se říct sklíčeně. „Nechápu, co se v této zemi děje,“ a toto přiznání samotného prezidenta dojalo celou republiku. Potom vyzval občany, aby zachovali klid, nadále mu důvěřovali, a svalil vinu nejprve na nepřátelský tábor, který nepochybně odvlekl naše drahé duševně choré a sledoval tím dosud nejasné provokační cíle. Ale skutečným viníkem byla podle něj neduživá demokracie, v níž je vůbec možné, aby se děly podobné věci. Nakonec zaútočil na demokracií tak prudce – nazval ji formou, jež se nehodí pro soudobou společnost – až, zřejmě některý z jeho poradců, který nebyl v záběru, cítil povinnost ho umírnit; prezident se zakoktal, otřel si nevinně bělostným kapesníkem vrásčité čelo a sklesle prohlásil, že prozatím nevidí jiné východisko, než vyhlásit výjimečný stav.

Ranní noviny, které komentovaly jeho projev, si ještě mohly dovolit rozdílné názory. Jedny se chytily verze o nepřátelské provokaci, jiné rozvíjely domněnky, že blázny zlikvidovali přívrženci teorií, podle nichž jsou nevyléčitelně nemocní zbytečnou zátěží společnosti a je třeba je prostě a jednoduše odstranit. Humoristický časopis se dokonce opovážil navrhnout, aby se vytvořila organizace, která by blázny dovezla ze sousedních zemí, aby se zaplnily prázdné kliniky. A list opozice začal znovu klást otázky. Proč, ptal se, mizí ti, kdož jsou v krajním případě schopní nanejvýš porozbíjet nábytek v nějaké místnosti? Proč ne ti blázni, kteří nás vtahují do katastrofy? Ale výjimečný stav už byl vyhlášen a podobné otázky se neodpouštějí. Noviny byly zastaveny a redaktoři zatčeni pro podněcování k dalším únosům duševně chorých.

V zájmu pravdy je třeba říct, že vláda se všemožně snažila záhadu osvětlit. Naplnila dvě psychiatrické léčebny pacienty, kteří byli v domácím ošetření, umístila mezi ně tajné a simulanty, avšak nemocní, kteří do té doby bezpečně seděli doma, zmizeli, kdežto tajní zůstali. A nikdo z nich nic nezpozoroval a o ničem nevěděl. Oné noci celá klinika spala a nebyla k probuzení. Samozřejmě že se hned roznesly pomluvy, které tento pokus vlády zkreslovaly a tvrdily, že neškodní blázni byli záměrně vytaženi z domovů, aby byli zlikvidováni. Radikální mládež vymlátila okna vládních úřadů, tekla krev a všichni, kdo měli v rodině nějaké duševně nemocné, je poschovávali. Přestože cenzurovaný tisk o tom nepřinesl žádnou zprávu, panika postupně zachvátila celý národ, dokonce i ty, kteří si do té doby nikdy neuvědomili, že na světě jsou duševně choří, a netušili, kolik psychiatrických léčeben vlastně existuje. Protože ve společnosti, kde je možná zvůle, nikdo člověku nezaručí, že ho třeba zítra neoznačí za blázna a že nezmizí v nějaké peci nebo na dně oceánu – takové zvěsti se také šířily.

Vláda se obrátila na mezinárodní policii, i když tímto způsobem značně poškozovala svou prestiž, ale protože se nepodařilo objevit žádné stopy po zmizelých bláznech, dalo se logicky předpokládat, že byli odvezeni ze země. Popisy, které Interpol rozeslal po světě, byly pro tuto seriózní organizaci víc jak nezvyklé – fotografie, jméno, výška, barva pleti, vlasů, očí, považuje se za Číňana, přestože je běloch, nebo: trpí představou, že je žirafa, a neustále stáčí krk, aby se mohl dívat z výšky, nebo: při setkání s lidmi vyje jako vlk …

Svět se smál a vláda se začala připravovat na válku se sousedním státem. Usoudila, že v této chvíli může odvrátit revoluci jenom válka. Aby přece jen dodala svému rozhodnutí zdání demokratičnosti, svolala parlament, který byl předtím rozpuštěn. Ale na ulicích hlavního města se objevily letáky a policie i vláda dostaly anonymní dopisy s varováním, že ve stanovený, den prý budou uneseni i blázni z parlamentu. „Je zbytečné, abyste dělali jakákoli opatření,“ stálo v dopisech a letácích. „Stejně se to odehraje tak jako doposud, aniž byste to zpozorovali!“ Vojsko a policie obklopily celou budovu parlamentu drátěnými překážkami a tanky, ale na zasedání se nedostavil jediný poslanec. Jedni se omluvili pro náhlé onemocnění, druzí prý museli odjet za neodkladnou záležitostí. A přestože byl autor tohoto podvrhu, který měl tak překvapivý efekt, okamžitě dopaden, válka se nekonala.

Zatímco vláda uvažovala, jak dál, rozvědka zjistila, že také v zemi, která měla být napadena, blázni zmizeli z klinik, jenže tamní vládě, poučené zkušeností sousedů, se to na určitou dobu podařilo před lidmi utajit. A tak se prezident, který stál před alternativou bud se vzdát úřadu, nebo zahájit válku, mohl s ulehčením znovu objevit na televizní obrazovce a oznámit, že neštěstí postihlo také nepřátelský stát. A po několika dnech zrušil i výjimečný stav. Ze všech koutů světa šly zprávy, že i tam se stejně záhadným způsobem vyprazdňují psychiatrické léčebny.

Celou svou historii nebylo lidstvo žádnou událostí tak hluboce otřeseno. Panika rychle přerůstala v mystický strach před tím nevysvětlitelným jevem a hrozilo nebezpečí, že se brzy změní ve všeobecné šílenství. Nemálo k tomu přispívali i různí filozofové, novináři a politici, kteří komentovali události v tisku, ale i nepromyšlené akce některých vlád. Kdesi propustili nemocné z psychiatrických léčeben domů. Blázni sice nezmizeli, ale zato s nimi začaly být problémy. Znovu je vzali do ústavního ošetření, ale zanedlouho všichni zmizeli. Geron, patriarcha filozofů, v jedné své publikaci, kterou komentoval veškerý světový tisk, hlubokomyslně uvažoval: „Zmizí-li ze Země všichni nenormální lidé, co bude měřítkem normálnosti? Může existovat společnost složená jenom z normálních lidí?“ Církev zas, která po tisíciletí prahla po takovém zázraku, hystericky bouřila z kazatelen: „Kajte se, hříšníci! Vraťte se do lůna božího! To je jenom preludium k nové Sodomě a Gomoře, Bůh povolává k sobě čisté a nevinné, aby potom seslal svůj ničivý hněv na hříšníky …“

K rozvíření paniky značně dopomohla i práce významného autora vědeckofantastické prózy Minose Papazjana. Velmi nepromyšleně, veden čistě literární spekulací, neuvedl v podtitulu, že jeho povídka je výplod fantazie, ale dal jí „dokumentární“ podobu, protože ji vybudoval jako vyprávění člověka, který byl společně s blázny omylem unesen a potom vrácen. Papazjan ve skutečnosti rozpracoval téma už značně banální, podle něhož člověk nevznikl evoluční cestou na Zemi, ale byl „vysazen“ ve formě uměle vytvořených, předem naprogramovaných buněk nějakou vyspělejší civilizací. A ta nyní, v době stanovené programem, prostě zasáhla do svého obrovského experimentu tím, že odebrala jedince, kteří se odklonili od naprogramovaného kódu, aby prostudovala, co to způsobilo. Tedy něco jako jarní vypletí zahrady.

Samozřejmě že k panice přispěl nejen Papazjanův literární trik. V psychologické situaci, jež se vytvořila, byl každý ochotný uvěřit všem výmyslům, a když lidé četli a mluvili o tom „strašném dokumentu“, div nepřišlí o rozum. A jakmile zůstali o samotě, právem se ptali: mě taky vyplejou? Myslím si o sobě, že jsem normální, ale co si myslí ti, kteří mě naprogramovali? Jak už to v literatuře bývá, ona nepříliš chytrá práce sehrála kromě negativní i určitou pozitivní roli. Přivedla lidi na myšlenku hledat vysvětlení té obludné záhady v tajemných silách mimo naši planetu. Tak byl konečně objeven dopis, který každá vláda dostala už dávno, ale nikdo mu mezi tou spoustou anonymních vtipů a zlostného vydírání nevěnoval pozornost. Uvedu ho téměř celý, poněvadž právě on vyvolal ten náhlý a revoluční zvrat v historii lidstva, před nímž nyní stojíme.

Dopis byl napsán na pozemském elektrickém stroji a stálo v něm, že pisatelé, představitelé jiné civilizace, dlouho skrytě studovali život na Zemi. Řada členů expedice při tom na sebe brala podobu pozemských bytostí, a mnohokrát byli pronásledováni a zavíráni do oněch strašných domů, kterým říkáme blázince. Tam se přesvědčili, že lidstvo se z nevysvětlitelných důvodů velmi špatně chová k velké části svých spoluobčanů. Tito lidé jsou považováni za nenormální, za zbytečné, za přítěž. Proto se expedice rozhodla, že si může dovolit udělat něco, co nemá být považováno za agresi nebo vměšování do pozemských záležitostí – totiž přenést tyto lidi na jinou planetu, kde pro ně budou vytvořeny vhodné životní podmínky, a tímto způsobem je osvobodit od neopodstatněného násilí. Prozatím nás členové expedice neinformují o tom, kde se nachází planeta, jež byla pro tento účel vybrána, protože nejsou schopni odhadnout, jak bude lidstvo reagovat. Dlouhým studiem se přesvědčili, že civilizaci, která si říká lidstvo, nikdy nejsou jasné její záměry, ať jde o jakékoliv otázky. Ale oni jsou vždy ochotni nám podat informace o lidech, jež s sebou vzali… Následovaly parametry, v našem matematickém aparátu, které nasvědčovaly, že zdroj informací je na Proximě v souhvězdí Kentaura. A podpis: vaši bratři z velké hvězdné soustavy, kterou vy nazýváte Galaxie.

Proxima je nejbližší hvězda (vzdálená 1,3 parseku), a proto stanice na Měsíci k ní okamžitě vyslala depeši, a přece celá ta záležitost vypadala zoufale – podle našich teorií se odpověď dala čekat nejdříve za devět let. Jaký byl údiv, když přišla už za týden. Nebylo pochyb, že přišla přesně z uvedeného směru, a to bylo v rozporu s našimi znalostmi o mezní rychlosti šíření vln. Buď byly ty bytosti mnohem blíž než na Proximě, nebo měly zařízení, pomocí něhož mohly předávat zprávy větší rychlostí, než je rychlost světla, anebo naše představy o vesmíru jsou přes veškerý pokrok od základu nesprávné. To všechno vědce tak zmátlo, že se neodvážili nic zveřejnit, a teprve když pokus opakovali a navázali s neznámými bytostmi něco jako diskusi, dovědělo se to konečně i lidstvo.

Došlo tedy k tolik vytouženému kontaktu s jinou civilizací – radost z něj však neměl nikdo. Kdo si ho taky představoval tak, že přijdou a přímo před nosem mu bez ptaní odvlečou jeho bratra? Může být nenormální, může být nevyléčitelně šílený, ale je to jeho bratr! Všeobecné pobouření obletělo zeměkouli jako uragán a uklidňující poselství neznámých uchvatitelů nebyla schopná oslabit jeho sílu. A i jejich vysvětlení obsahovala ve většině případů cosi urážlivého – ať byli na sebevyšší úrovni, ať nás sebevíc prostudovali, zjevně se jim nepodařilo proniknout do jemností našeho života. Bylo to vidět i z příkladů, které uváděli, o našem prý nespravedlivém vztahu k duševně nemocným. Kdosi prý tvrdil, že je pes a chtěl žít jako pes, ale my mu to nevěřili a týrali jsme ho. Oni si to prověřili a viděli, že zvíře, kterému my říkáme pes, mají všichni rádi. Proč jsme tedy tak nesnášenliví k tomu oprávněnému přání našeho bratra, který touží, aby si ho lidé vážili a měli rádi stejně jako psa?

Zpočátku jsme se snažili seznámit je s pojmem humanismus, vysvětlit jim, že pochází od slova homo, člověk, a z toho tedy vyplývá, že pouze my máme právo určovat, jak se k sobě chovat. Opatrně jsme jim naznačili, že nechápou nic z pozemských věcí, a vyčetli jsme jim, že s námi nenavázali kontakt dřív, než zahájili tuto ničím neopodstatněnou agresi. Potom jsme se odvážili dát jim něco jako ultimátum: chcete-li žít s námi v míru, vraťte nám naše blázny! Ale na to odpověděli naprosto urážlivým způsobem: při svých pozorováních se přesvědčili, že jsme ještě nedospěli k tomu, abychom byli schopni udržovat mírový a plodný kontakt s jinou civilizací, takový kontakt prý dokonce není ani mezi námi. Proto ho odložili. A naše nynější reakce také dokazuje, že měli pravdu. Není v ní žádná logika. Prý jsme se špatně chovali k lidem, kteří se vůči společnosti ničím neprovinili, považovali jsme je za zbytečnou přítěž, a teď je chceme zpátky. Když je potřebujeme, proč jsme je tedy izolovali od normálního života? A když je nepotřebujeme, proč trváme na jejich vrácení?

Spolu s touto odpovědí nám vyslali celý film z neznámé planety, kde uprostřed zvláštní přírody bylo vidět tak přepychové a krásné město, jaké na Zemi hned tak nebude postaveno, a po jeho ulicích a parcích se procházeli naši blázni, z nichž mnoho li1dí poznalo své známé a příbuzné. A ještě nás ubezpečovali, že se naši bratři cítí v nových podmínkách výborně, že se nevyskytl ani jeden případ nemoci nebo úmrtí a tak dále.

Ale koho to mohlo přesvědčit? Všechny ústavy pro výzkum veřejného mínění kladly stejné otázky: chcete zpět svého blázna? a: jak hodnotíte čin neznámé civilizace? Výsledky byly jednoznačné – lidé chtěli zpět své duševně choré a hodnotili jejich únos jako hrubý zásah do prestiže Země. A někde masy v návalu pozemského patriotismu ukamenovaly nihilisty a poražence, kteří dospěli dokonce tak daleko, že se odvážili tvrdit, že prý závidíme našim bláznům svobodu a přepych, v němž žijí, a navrhovali, abychom s onou civilizací uzavřeli dohodu a i v budoucnu jim posílali naše duševně nemocné, dokud se je nenaučíme léčit. (Zde je třeba připomenout, že během té doby se psychiatrické kliniky na Zemi znovu naplnily k prasknutí, protože mnoho lidí nevydrželo to nervové vypětí, jež se lidstva zmocnilo. Našlo se však mezi nimi i neobyčejně mnoho simulantů, kteří šli do blázinců s tajným přáním, aby byli také uneseni.)

Organizace spojených národů jednomyslně přijala patetickou výzvu, aby pod hrozbou blížícího se nebezpečí byly zastaveny všechny lokální války, ukončeny veškeré spory a jednotlivé státy věnovaly částky, určené pro vojenské účely, do společné pokladny, aby bylo možné vybudovat kosmické bojové prostředky a jednotnou kosmickou armádu, která by byla schopná účinně ochránit Zemi před cizími zásahy do jejích práv.

A stal se zázrak. Všechny vlády prvně uposlechly výzvy této organizace, národnostní a rasové třenice okamžitě utichly a v neuvěřitelně krátké době se vytvořila první celozemská armáda. Lidstvo se konečně sjednotilo, jako by mu pouze přítomnost duševně nemocných bránila v tom, aby to udělalo dříve.

A tak tedy konečně letíme! S patnácti průzkumnými planetolety. Moje štěstí, že mám možnost se účastnit tohoto letu jako novinář, je tak velké, že se neodvážím připsat to na vrub svým profesionálním kvalitám, ale prostě tomu, čemu v našem pozemském jazyce říkáme klika. A jestli mě něco znepokojuje, tak jen to, aby se naši stále ještě neznámí nepřátelé nepokusili vyhnout válce, až uvidí naší rozhodnost bojovat na život a na smrt kvůli tomuto podle nich nevýznamnému a absurdnímu problému. Bylo by nelidské, kdyby všechno skončilo smírně. Náš bojový duch a odhodlání uhájit svou prestiž jsou naštěstí tak silné, že alespoň prozatím nemáme důvod pochybovat o zdravém lidském rozumu! Jistě nedopustí, abychom dospěli k nějakým hanebným kompromisům.

Při letu kolem Marsu jsme přijali pozdravy a blahopřání naší tamní stanice, která je již přeměněna v předsunutou bojovou základnu. Dál je už jen nejistota. Co přinese naší krásné Zemi? Ale neztrácejte víru v její dobrou hvězdu, drazí čtenáři mých skromných reportáží!

Kupředu, lidstvo!

JEŠTĚ JEDNOU O DELFÍNECH

V poslední době se často publikují vědecké, populárně-vědecké a všelijaké jiné zprávy o životě delfínů, o pokusech člověka proniknout do světa těchto záhadných tvorů. Sovětský svaz dokonce vystoupil s výzvou, aby byl zakázán jejich lov, a tento velký zájem společnosti mě definitivně přesvědčil, že nemám právo tajit to, co jsem se před několika lety dozvěděl způsobem na první pohled neuvěřitelným. Zatím jsem o tom mlčel, protože jsem nechtěl kompromitovat svoje jméno novináře. Do dneška nevím, kolik je v tom příběhu pravdy, a proto se neodvážím citovat jména dalších lidí, kteří v něm hrají roli. Uveřejnil bych je jenom tehdy, kdyby se věda o ten případ začala dostatečně zajímat.

Tehdy jsem byl na protilehlé straně zeměkoule. Práci, kvůli které mě tam poslali, jsem měl hotovou, a protože jsem toužil poznat z tohoto koutu světa co nejvíc, řekl jsem si, že se za každou cenu musím vykoupat v Tichém oceáně. Uznejte sami: být od něj jenom tisíc kilometrů a nevidět ho, když jsem se už jako dítě pohupoval na loďce svých snů po vlnách jeho mystické slávy! Proto jsem u pokladny letecké společnosti1 hrdinně vysypal polovinu ušetřených peněz a za pouhých pár hodin se octl v onom městě, kterému se právem říká perla, královna a tak dále oceánu, pobřeží i kontinentu.

Skutečně je to velkolepé město. Ale ty tři dny, které jsem v něm prožil, by se mi sotva vryly do paměti tak silně, kdyby mě nohy, vyčerpané běháním po muzeích a pamětihodnostech, náhodou nezavedly do auly místní univerzity. Tam právě zasedal mezinárodní kongres ichtyologů Tichého oceánu a můj novinářský průkaz mi umožnil zaujmout křeslo v nejtemnějším koutě galerie. Tam by se dalo i chvilku nepozorovaně zdřímnout, ale já nechtěl dřímat, chtěl jsem si jen někde odpočinout, aniž bych musel sáhnout na své povážlivě se ztenčující finanční rezervy. A přirozeně i chvilku poslouchat, pokud by mi to únava dovolila.

Neříkám, že ichtyologie je nějaký můj koníček, ale i jako novinář se poctivě držím zásady nikdy neutíkat od možností něco se dozvědět, ať je to cokoliv. A když jsem se vykoupal v Tichém oceáně, proč bych neměl vědět něco i o jeho rybách?

Prolistoval jsem program, který mi dal vrátný u vchodu. Nejdříve si však udiveně a s úctou prohlédl můj novinářský průkaz – určitě jsem byl jediný novinář ‚z druhého světa‘. Zabořil jsem se do křesla a ucítil, jak mi pulsování v chodidlech náhle ustalo, jak si moje smysly, básnicky řečeno, protřely oči, aby zahnaly únavu a vzpamatovaly se. Dokonce jako by vesele a potěšeně vykřikly: no tohle! – jméno referenta, který právě vystupoval k řečnickému pultu, bylo velmi známé. Náhoda mi dopřála, že uvidím a uslyším nejznámějšího odborníka, průkopníka výzkumu delfínů, ředitele tehdy největšího mořského akvária světa.

Z populárněvědeckých časopisů jsem o tom člověku leccos věděl. Začal studovat delfíny před třiceti lety, obětoval jim veškerý majetek, ale nikde nenašel podporu. Z vlastních prostředků vybudoval pro své chovance nedaleko města dva maličké bazény a jediným jeho příjmem byly po dlouhá léta almužny od návštěvníků, kteří se přicházeli podívat na kousky několika delfínů, které sám vycvičil. Až nakonec se mu vášnivými články a přesvědčivými vědeckými argumenty podařilo vzbudit zájem některých ústavů a obrátit pozornost lidí na tyto zvláštní tvory, kteří jediní demonstrují svou lásku a zájem o člověka. Teď byl profesor doktor J. N. všeobecně uznávanou kapacitou a lidstvo s napětím čekalo, že najde uspokojivý způsob, jak proniknout do záhadného světa delfínů. Jeho výzkumy postupovaly třemi směry: studium mozku delfínů metodami srovnávací anatomie, biochemie, biofyziky a neurofyziologie, studium jejich řeči a snaha naučit delfíny mluvit lidskou řečí. Těmito cestami se ostatně ubírá věda o delfínech na celém světě, pokud je už dnes vůbec možné mluvit o nějaké delfinologii, protože v této oblasti pořád ještě pracuje příliš málo seriózních vědců, a to, co se uveřejňuje v tisku, je spíše spekulativní a senzační rozruch než výsledky skutečné vědy.

Profesor prohlásil, že nebude vážené posluchače zdržovat věcmi, které jsou jim známé, a zmíní se jenom o posledních výsledcích svých výzkumů. Ale přece jen udělal něco, co zřejmě bylo recidivou z doby, kdy byl více propagátor věci než solidní vědec a autor množství odborných prací – aspoň mně to tak připadalo. Téměř cirkusovým gestem dal znamení svému asistentovi a pronesl:

„Nejprve si poslechneme pozdravy našich mořských přátel váženému kongresu ichtyologů!“

Asistent zapjal magnetofon, který ležel na předsednickém stole, a sál univerzity se naplnil šploucháním nějakých těl, dopadajících do vody, pleskáním a zvláštním pištěním. Potom se tyto zvuky vzdálily a na jejich přitlumeném pozadí zaznělo jasně a jednoznačně:

„Ttobry tten, pšatele llidi. Pšejem vám straffi a úspěchy. Ttobry tten, pšatele llidi. Pšejem vám straffi a…“ a následovala dlouhá řada zvuků, tichých a mazlivých, jako by někdo někomu vyznával lásku nesrozumitelnou řečí.

Kdyby těchto několik slov pronesl člověk s vadou řeči, přijali bychom to v nejlepším případě jako zábavné intermezzo. Ale to opravdu nebyl lidský hlas a stovky předních zástupců lidstva, kteří zaplnili ohromný sál, zkameněli. Jenom profesor J. N. se slavnostně usmíval a vítězoslavně pronesl do ticha:

„To byl delfín Moro. Zvu vás na zítřek do mořského akvária, kde vám osobně řekne ještě …“

Ale v okamžiku, kdy měl konečně vybuchnout potlesk, v přízemí někdo mohutně vykřikl:

„Hanba! To je výsměch tvorům, kteří stojí výš než my. Jste vrah! Nechte těch svých zločinů, vy vrahu!“‘

Naklonil jsem se přes zábradlí tak důkladně, že dodnes nechápu, jak jsem nespadl z balkónu dolů, kde nastal skutečný zmatek. Ale přece jen se mi uprostřed rozbouřeného davu plešatých učených hlav podařilo zahlédnout výtržníka, který se zmítal v rukou dvou pořadatelů, a jako by se rozmachoval bičem, vykřikoval svoje skandální „Vy vrahu!“ Potom se stejně tak náhle uklidnil a pokojně se nechal vyvést.

Vyběhl jsem samozřejmě ven – v takových případech by žádný opravdový novinář nezůstal sedět na místě – a to právě včas, protože onen muž se již vzdaloval ulicí, doprovázen nedůvěřivými pohledy pořadatelů, kteří možná ještě dumali, jestli neměli zavolat policii, nebo už litovali, že ji nezavolali.

„Pane,“ zastavil jsem ho. „Promiňte, pane …“ Už si nepamatuju, co všechno jsem řekl, abych získal jeho důvěru. Ale navždy jsem si zapamatoval jeho obličej. Byl to protáhlý, průsvitně žlutý obličej mučedníka z pravoslavné ikony, který se ještě zachvíval vzrušením. Výrazně se v něm rýsovaly oči, velké, jasně zelené – dva zářící kousíčky Tichého oceánu. Na sobě měl hodně obnošené, ale čisté bavlněné šaty a snadno by ho mohl člověk považovat za jednoho z oněch obyvatel velkoměsta, zdeptaných bídou a nezaměstnaností, kdyby celá jeho asketická postava nevyzařovala hrdou důstojnost světců z ikony.

„Nevěřím novinářům,“ řekl mi rovnou. „Zkoušel jsem to s nimi. Některým se podařilo pochopit pravdu, ale neodvážili se to napsat, protože se báli, aby neurazili lidstvo, nebo aby se o nich neřeklo, že se zbláznili. K tomu je zapotřebí síla. Moc síly je zapotřebí k takové pravdě!“

Opatrně jsem mu vysvětlil, že nepatřím ke zdejším novinářům, že pravda je pro mě nade všechno, že k těm mořským tvorům chovám velké sympatie a tak dále. Ale on se na mě pátravě podíval a po krátkém zaváhání řekl:

„No dobře! Vy se teď na mě zeptáte profesora, on vám řekne, že jsem blázen, a já se na vás nebudu zlobit, když mi odmítnete. Zastavím se u vás večer. V kterém hotelu bydlíte?“

Upadl jsem do rozpaků, protože přesně odhadl, co hodlám udělat, a bouřlivěji, než aby to vyznělo přesvědčivě, jsem ho ubezpečil, že se neřídím cizími názory a že ho budu určitě čekat.

Přišel chvilku po tom, co velkolepé město vzplálo různobarevnými plameny nespočetných neónů. S vyzývavou ironií se mě zeptal:

„Tak co vám řekl N.?“

Nemělo smysl zapírat, že jsem s profesorem mluvil – byl to značně dlouhý interview, který mi zaplnil blok výraznými myšlenkami a zajímavými vědeckými fakty, z nichž by každé noviny ochotně udělaly senzaci čísla.

„Lituje, že vás ztratil jako asistenta. Prý jste byl jeho nejlepší spolupracovník,“ odpověděl jsem opatrně, ale jeho úsměv mě podráždil a já se odhodlal dodat: „A ještě mi řekl, že jste náhle propadl nějaké fixní ideji a jednou v noci, v záchvatu silného duševního rozrušení, jste pustil do moře všechny jeho delfíny. Ale on se na vás nezlobí, přestože jste tím o léta zpomalil rozvoj vědy …“

„Až pochopí, že ta jeho věda nevede k ničemu, přestane se na mě zlobit úplně,“ řekl. „Ale jak jste se rozhodl? Pojedete se mnou?“

„Nemám důvod, proč bych neměl věřit vědci, kterého uznává celý svět,“ odpověděl jsem příkře.

„Sám jste chtěl, abych vám dal proti němu důkazy,“ odpověděl s odzbrojující mírností. „Nijak jsem se vám nevnucoval a to, co se dneska stalo, nebyla žádná demonstrace, ale … když jsem byl svědkem takového týrání, prostě jsem se přestal ovládat… No, nebudu vás víc obtěžovat.“

„Počkejte!“ zarazil jsem ho. Bylo to nečekané i pro mě samého, protože už předtím, před rozhovorem s profesorem, jsem začal pochybovat, jestli moje původní rozhodnutí má vůbec nějaký smysl. „Kam mě chcete zavést?“

„K delfínům. Abyste si poslechl i druhou stranu.“

„Poslechl… co?“ Ne, ten člověk vážně nemá všech pět pohromadě!

„Pojďte, pane,“ zaprosil tiše, snad aby to nevyznělo jako nátlak. „Ujišťuji vás, že nebudete litovat.“

Kdyby tu svou pravdu hájil s fanatickou vášní nebo kdyby začal na profesora útočit, určitě bych odmítl, ale proti té smutné mírnosti jsem se nemohl postavit.

„Měli bychom si vzít taxík,“ navrhl stále tak prosebně. „Teď měsíc zapadá brzy, zbylo by málo času, a my se musíme dostat dál od lidí.“

No samozřejmě, řekl jsem si. Copak by to šlo bez měsíce – té nezbytné dekorace všech hloupostí, které mají dělat dojem mystéria nebo romantiky? Měl jsem na sebe pochopitelně vztek, a proto jsem si neuvědomil, že platit budu muset já. Teprve když jsme vyjeli z města a já uslyšel nemilosrdné cvakání taxametru, strnul jsem. A slyšel jsem ho jasně, protože jsme mlčeli. Začal jsem se proklínat, že jedu (a taxíkem k tomu!), že jsem sedl na lep nějakému bláznovi, a potom mě to úplně ohromilo: bláznovi?! Ale co když se na mě vrhne? Teď je mírný, nic na něm není vidět, ale … co až zůstanem o samotě? A až dám najevo, že nevěřím té jeho fixní ideji? Panebože, copak jsem měl zapotřebí chytit se takového hlupáka?

Snažil jsem se vzpomenout si na nějaký hmat z juda, které jsem v mládí trénoval, a chvilkami jsem vrhal rozechvělé pohledy po postavě svého průvodce, ale pak jsem se zastyděl – ruce mu mírumilovně ležely v klíně a vyzařovaly skoro andělskou dobrotu.

„Proč mlčíte?“ utrhl jsem se na něj zadýchaně. „Mluvte! Připravte mě na to, co uvidím!“

Spal? Modlil se snad? Nebo upadl do nějakého tranzu? Musím ho přimět, aby mluvil, protože jeho mlčení a ten zatracený taxametr mě přiváděly k šílenství.

„Vy vážně tvrdíte, že profesor N. nemá rád delfíny? Zasvětil jim přece celý život, A tak vášnivě je hájil dlouhá léta sám proti celému světu.“

„Promiňte, pane,“ ozval se na mé horečné otázky, jako by se probouzel ze spánku. „Víte, já když jedu za našimi přáteli, musím se připravit, uvolnit duši od věcí, které překážejí. Ptal jste se mě na něco?“

„Ano,“ řekl jsem opatrně. „Ptal jsem se, jestli jste věřící. Protože já jsem přesvědčený ateista.“

„Nevěřím ani v boha, ani v ďábla!“ odpověděl. „Ale vy jste se ptal na něco jiného. Šlo tuším o lásku k delfínům. Podívejte …“ Zdálo se mi, že se mírně a ironicky usmívá, ale v autě byla příliš velká tma, v nazelenalém světle z palubní desky se rýsovaly pouze obrysy jeho obličeje, který vypadal jako z ikony. „Tak například: já vás neznám, ale řekněme, že vás mám rád, a abych vás poznal, tak vám rozpářu břicho, abych viděl, jak vypadáte zevnitř, potom vám rozbiju lebku a nacpu vám do mozku všelijaké elektrody, pak vás budu dráždit elektrickým proudem nebo píchat jehlami a nejrůznějšími nástroji a jako korunu všeho vás budu s klackem v ruce nutit, abyste se učil řeči Marťanů, pokud samozřejmě existuje. Jak byste se tvářil na tuhle mou lásku?“

Mel jsem chuť přerušit ho hned na začátku a říct: znám tu maniakální platformu spolků na ochranu zvířat a znovu jsem se zarazil. Když nějaký blázen začne člověku vykládat o rozpárání břicha a takových těch věcech, je potřeba trochu zchladit polemický zápal, i když to říká tím nejnevinnějším tónem.

Čekal, že něco řeknu, ale nedočkal se.

„Hlavně tehdy, když to všechno budu dělat přesto, že existuje ten nejprostší způsob, jak se vzájemně poznat: zeptat se vás, a vy mi o sobě řeknete všechno, co sám víte.“

Bylo načase, abych se ozval, a demonstrativně hlasitě jsem tedy vzdychl:

„No ano, jenže delfíni bohužel nemůžou mluvit.“

„Můžou!“ namítl prudce a nadzvedl se z opěradla. „Můžou! A my jsme schopní jim rozumět!“

Už ho to chytá? Jenže naštěstí jsme pořád ještě v autě.

„Jak?“ stěží jsem vysoukal ze staženého hrdla a on mě samozřejmě neslyšel, ale znovu se opřel dozadu a pokračoval mírně jako předtím:

„Víte, kdy mě prohlásili za blázna? Když jsem se naučil mluvit s delfíny – jenže to dělalo už hodně lidí přede mnou, především rybáři, ale ti staří, pro které moře znamená život a ne továrnu na ryby …“

Vzpomněl jsem si, že můj přítel Boris Aprilov narazil při toulání po Černomořském pobřeží taky na takového rybáře, napsal o něm povídku, ale sám se na to díval jako na básnické vyprávění o trochu pomateném dobrákovi, jehož duše, nedotčená civilizací, si zachovala schopnost být v nejužším kontaktu s přírodou. Chtěl jsem to říct, ale můj noční průvodce vášnivě pokračoval:

„To bylo tehdy, když jsem je jednoho po druhém násilím přenesl a pustil do moře.“

„Násilím?“

„Ano, jsou tak hodní a tak nezištně nás mají rádi, Že nechtěli opustit akvárium. Někteří zůstali nějaký čas u svých a potom se dokonce vrátili. Plavali kolem břehu tak dlouho, až přišli profesorovi lidi. A delfíni jim sami vlezli do sítí.“

„Bylo jim tedy u profesora dobře,“ řekl jsem, ale úzkostlivě jsem se snažil, aby v tom nezazněl ani náznak ironie, protože to bláznivé blábolení mohlo být úvodem k nějaké šílenosti,

„Jo, dobře! Říkám vám přece, že jsou ochotní snášet nejrůznější strádání, jen aby nám ukázali dobrou vůli. Protože oni nás znají, znají nás dokonce i ti mladí a odvážní hlupáčci, kteří se vrátili.“

„Vážně?“ řekl jsem tiše, myslel jsem si, že tím zakryji svou nedůvěru.

„Předtím jsem se vyjádřil nepřesně,“ namítl živě. „Nenaučil jsem se s nimi mluvit, ale náhle jsem pochopil, že s nimi mluvím. Byla teplá noc, jasně svítil měsíc – jedna z těch nocí, kdy se špatně spí. Byl jsem zoufalý, že přes tisíce pokusů se nám nepodařilo nic vyčíst z těch zhruba padesáti zvuků, které vydávali naši chovanci a které já neúnavně nahrával na magnetofonové pásky, a šel jsem se projít. Sedl jsem si k jednomu bazénu a vzdychl: ,Kamarádi, řekněte mi, jaký je ten váš jazyk, co si jím říkáte, jaké myšlenky si sdělujete, copak jsme tak hloupí, že za deset let nemůžem rozluštit smysl těch vašich padesáti zvuků?‘ Hladina byla klidná, vítr nefoukal, a dvě dvojice delfínů, co žily v bazénu, spaly zřejmě někde v rozích, protože vedle nás se i oni naučili spát v noci. Kromě toho jsme je ve dne nikdy nenechali na pokoji. Tak tedy… díval jsem se na vodu a takhle nějak neradostně přemýšlel, když se mi náhle pod nohama vynořila hlava Nikiho. ,Probudil jsem tě, Niki?‘ řekl jsem. ,Nezlob se, už jdu pryč.‘ Ale najednou jsem uslyšel, jak mi odpovídá: ,Probudilo mě tvoje trápení, kamaráde.‘ Nevěřil jsem svým uším, ale stejně jako bych to neslyšel ušima. Opakoval jsem to ještě jednou, hlasitě, a znovu ke mně dolehla odpověď, ale tentokrát s pozměněným slovosledem: ,Tvoje trápení mě probudilo, kamaráde.‘ Teď jsem už cítil, že to slyším uvnitř v sobě, bez zvuků, ale stejně jasně a výrazně. Ztratil jsem řeč, ale v mozku se mi rozvířily snadno pochopitelné myšlenky: to přece není možné, jak to, ne, určitě se pletu, to jsou halucinace, už z toho blázním, půjdu si vzít prášky pro spaní… a tak dále. A mezi to mi někdo naléhavě říkal: ,Proč se trápíš, kamaráde? Nesmíš se trápit! Vždyť mi přece rozumíš! Já jsem ten, kterého jste pojmenovali Niki. To jméno mi ze začátku připadalo hloupé, ale pak jsem si ho zamiloval, protože jsem pochopil, že mi tak rádi říkáte. Ty máš strach, kamaráde, ale nesmíš mít strach, už dávno se pokouším ti to všechno říct, ale tvoje myšlenky ode mě pořád utíkaly, ale teď se zastavily a slyšíš mě. Slyšíš mě přece, ne?‘ ,Slyším tě, Niki,‘ řekl jsem mu, ale umíte si představit, pane, jak jsem to řekl, s jakými pocity? A on pokračoval: ,Nenech myšlenky, aby utekly ode mě i tebe samého. Nenech je utéct a můžem si povídat. Máme si toho tolik co říct, vid? Ty sám víš, kolik věcí si máme říct…‘ A já je nenechal utéct. A celou noc jsme si s Nikim povídali. Řekl mi všechno, co věděl o sobě i delfínech vůbec, a já mu řekl všechno o sobě a o lidech. A ukázalo se, že já o delfínech nevím nic, přestože jsem se deset let s nimi přátelil a studoval je, kdežto Niki toho znal o lidech spoustu, a navíc i věci, které ani já sám netušil, ale když jsem o nich druhý den uvažoval, musel jsem uznat, že má pravdu.

Další noc jsem si zase s Nikim povídal a zeptal se ho, jestli můžu mluvit i s jinými delfíny. Odpověděl mi, že můžu mluvit se všemi delfíny oceánu, protože i oni mezi sebou mluví, ale ne těmi padesáti zvuky, ty jsou prý pozůstatkem jakýchsi jejich dávných dorozumívacích prostředků a nyní představují jenom instinktivní nebo mazlivé dětinské výkřiky a dobře vychovaný delfín se jim snaží vyhýbat, protože nejsou příliš způsobné, ale oni je v bazénu schválně používají tak často a namáhají si atrofované zvukové blány, protože lidi zajímají speciálně tyto zvuky a možná že jejich prostřednictvím se jim přece jen podaří navázat s delfíny nějaký kontakt. Šel jsem tedy k druhým bazénům a třetí a čtvrtou noc jsem si postupně povídal se všemi delfíny. A pátou noc jsem to nevydržel – z toho všeho, co jsem slyšel, se mě zmocnilo skutečné šílenství a já pustil delfíny do moře. Nemohl jsem je už ani chvilku nechat v bazénech a dívat se, jak je profesor trápí a oni se mu ze všech sil snaží vyhovět, i když metody jeho výzkumu byly přímo zvěrské. Tak to tedy. začalo, pane, a jestli budete mít dobrou vůli, přesvědčíte se sám, že to, co jsem vám povídal, je pravda.“

Známá historie, řekl jsem si v duchu. Schizofrenické rozdvojení osobnosti. To znám z knih. A toto konstatování mě samozřejmě nemohlo zbavit mého dřívějšího strachu. Celý jsem ztuhl a marně se snažil najít způsob, jak uniknout z té nebezpečné situace, když jsem uslyšel tichý smích člověka vedle sebe.

„Víte, pane, že i lidi můžou mezi sebou mluvit stejným způsobem? Stačí, když chtějí a když se v tom trochu pocvičí. Mám vám opakovat, co jste mi řekl? Řekl jste mi:– známá historie. Schizofrenické rozdvojení osobnosti.“ Znovu se zasmál, ale rychle se omluvil: „Promiňte, že se směju, prosím vás. Ostatně mám dojem, že chcete, aby řidič zastavil. Ať zastaví, jsme už blízko. A í ten zatracený taxametr,“ použil můj obrat, „pámbuví, kolik už napočítal, a vy jste nervózní, protože nemáte dost peněz. Je mi strašně líto, ale nemůžu zaplatit, věřte mi! Člověk, kterého zavírají do blázince, i když úplně neprávem, těžko hledá práci. Zatím mě živí delfíni…“

Nepamatuji se, jestli jsem nějakým způsobem vůbec reagoval – může snad člověk reagovat, když mu někdo tak nečekaně zopakuje jeho myšlenky? – ale on řekl řidiči, aby zastavil. Natáhl se přese mě a galantně mi otevřel dvířka. A té chvilky využil, aby mi rychle pošeptal:

„Moc vás prosím, uklidněte se, jinak to nebude k ničemu. Vyznám se v psychiatrii lépe než vy, speciálně ¦jsem ji studoval.“

V jakémsi náměsíčném stavu jsem vytáhl peníze, které „napočítal ten zatracený taxametr“, potom jsem se octl uprostřed silnice, pod hvězdami a měsícem, který vytvořil na moři novou jiskřící silnici, a ta silnice mi ubíhala před očima, vedla přes obzor k měsíci nebo snad ke slunci nebo snad až do středu vesmíru. ‘A někdo mě chtěl tou silnicí vést a mírně, ale důrazně mi říkal:

„Dobře že jste ten taxík poslal pryč, je strašně ‘drahý! Vrátíme se zpátky pěšky, noc je krásná a uděláme si pěknou procházku. Vy jste hodný člověk, proto jsem se vám taky svěřil. Víte, já se od delfínů naučil poznávat lidi a málokdy se spletu, protože slyším to, co někdy říkají sami sobě …“

Sešli jsme z lidské silnice a já klopýtal po kamenitém břehu, ale on mě držel pod paždí a jen proto jsem zřejmě neupadl – pořád jsem ještě neviděl nic, oslepený leskem měsíční stezky, ohlušený mohutným, nepravidelným hřmotem přílivu.

„Tady se posaďte!“ řekl můj průvodce a já si jako v hypnóze sedl.

Přede mnou se svíjel a hučel Tichý oceán. Ale teď to nebyl oceán, o němž jsem snil jako dítě, ani ten, v němž jsem se koupal den předtím. Byla to živá masa bez začátku a bez konce, jež se svíjela, rozťatá měsíčním nožem na dvě části. Hypnotizovala mě miliardami stříbrných očí a volala na mě hlasy miliard tvorů, které se slily v apokalyptickou touhu, vytrvale se ke mě přibližovala a já se přibližoval k ní, s pocitem, že se vracím kamsi, odkud mě před mnoha a mnoha lety násilím odvlekli. „Už jdu,“ křičelo všechno ve ně. „Už jdu, už jdu!“ – a to všechno se chvělo slavnostním pocitem, že ho čekají a slyší, že jeho výkřik znívá až na druhý konec té měsíční stezky k měsíci nebo slunci nebo ke středu vesmíru. „Slyšíte mě? Vzpamatujte se, pane, a poslouchejte mě!“

Můj průvodce se nade mnou skláněl a třásl mi ramenem.

„Co je?“ řekl jsem. „Už jsme tam?“

„Ano,“ odpověděl, a já si uvědomil, že jsem se ho ptal na něco jiného, protože už dlouho jsem seděl na skále a kámen pode mnou byl chladný a hrbolatý.

„Teď je zavolám,“ řekl. „Ale nesmíte udělat nic, co by je mohlo urazit. Nehýbejte se a poslouchejte. Poslouchejte mě a poslouchejte sám sebe. Posoudíte to potom, teď je nejdůležitější věřit!“ Mluvil nezvykle nahlas a přesvědčivě, ale možná chtěl jenom překřičet příboj. „Musíte věřit, slyšíte! Věřit v to, co uslyšíte v sobě. Není v tom žádná mystika ani klam; je to jako rozhovor sám se sebou. Když se jich budete chtít na něco zeptat, zeptáte se sám sebe, když jím budete chtít něco říct, řeknete to zase sám sobě. Ale není to vůbec lehké. Musíte být absolutně upřímný, tak upřímný, jak člověk málokdy dokáže být, dokonce sám k sobě. Protože pro nás lidi je nejtěžší osvobodit se od přetvářky a sebeklamu, od pochlebování sobě samému a hlavně od mýtů, kterými společnost zaplavila naše mozky. Ale teď se od toho musíte oprostit, aspoň na deset minut. A když se vám to podaří, budete mluvit s delfíny. Protože to je zřejmě jazyk vesmíru nebo živých tvorů vesmíru nebo aspoň myslících tvorů vesmíru. My ho taky známe, každý člověk ho nosí ve svých buňkách, ale ozývá se v nás tak málokdy, že jsme mu přestali rozumět. Ale vy mu teď prostě musíte uvěřit. Uvěřit!“

Poslední slova vyslovil po slabikách a každá z nich jako by mi narazila do prsou, stejně jako vlny narážely do skály pode mnou. Hučela a otřásala se pod údery a každá buňka mého těla se otřásala a hučela s hlasem oceánu. Potom se můj noční průvodce vzdálil a stanul na samém kraji břehu, obličejem ke svíjející se a mluvící apokalypticky živé mase bez začátku a bez konce. A já viděl, že to už není ani člověk ani šílenec, ale její součást – vztyčená temná vlna, sval nebo buňka, která vydává tentýž protáhlý výkřik plný nesmírné touhy po splynutí, deroucí se z propastí moře, roztátého měsíčním nožem. Seděl jsem a slyšel ho, ale nevěděl jsem, jestli ten výkřik vychází z něj nebo je prostě všude – v černém nebi nad našimi hlavami, v černé skále, na níž jsem seděl, v obou černých polovinách oceánu.

„Čekal jsem tě,“ řekl náhle ten výkřik. „Ale přišel jsi pozdě.“

„Promiň,“ odpověděl mu kdosi. „To protože nejsem sám.“

„Viděl jsem. Kdo je to s tebou?“

„Jeden člověk, který vás má taky rád.“

„Ne, on nás nemá rád. Má strach.“

„Ano, ještě má strach, ale je hodný. Kde jsou ostatní?“

„Připlavou. Šli ti nalovit ryby.“

Upřeně jsem se díval na nehybnou postavu schýlenou nad mořem a poslouchal oba hlasy, absolutně stejné, ale přece dva hlasy. Potom se můj průvodce náhle obrátil, já se lekl a přestal jsem je slyšet.

„První připlaval,“ řekl mi.

„Já vím. Slyšel jsem váš rozhovor.“

„Vážně? No to je báječné! A viděl jste ho? Támhle plave.“

Nadzvedl jsem se a natáhl krk – nějaké velké, lesklé černé tělo se pohupovalo na tichých vlnách přílivu a spolu s ním postupovalo ke mně. Měl jsem dojem, že jsem zahlédl jeho oči – stříbřitě se lesknoucí – ale nebyl jsem si tím jist.

„Řekněte mu, že se nebojím a že si jich opravdu vážím.“

„Dobře,“ souhlasil váhavě a já napjal sluch, až mě to bolelo.

„Slyšel jste odpověď?“ zeptal se po chvilce,

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Protože jste to neřekl sám sobě. Přece jsem vás upozornil, abyste byl upřímný.“

„A co odpověděl?“

„Že vy se teď bojíte. Bojíte se oceánu, mě, toho, co oni přinášejí, toho, co je ve vás a co se snaží z vás vyskočit, aby se to spojilo s tím, co je v nich.“

Pevně jsem sevřel víčka a tma do mě vstoupila explozí, po níž následovalo náhlé absolutní ticho. Ale nebylo to jenom ticho – bylo to zároveň ticho i temnota i prostor, které se rozrůstaly a rozšiřovaly se a měnily se ve mně v nějakou nedělitelnou nekonečnost, v onu absolutnost, jež existuje zřejmě jenom mezi galaxiemi. A v tom mezigalaktickém tichu řekl můj hlas: „Opravdu se bojím?“

„Ano, bojíš se,“ odpověděl mi jiný hlas, ale byl stejně nerozlišitelný od mého jako ticho od temnoty, od prostoru. „Máš strach, protože neznáš ty síly, protože nikdy jsi nezatoužil vidět je ani v sobě ani mimo sebe.“

„Asi jsem nemohl,“ řekl jsem.

„Ne, vždycky jsi je mohl vidět. Ale ostatní lidi, kteří stejně jako ty neměli odvahu si je přiznat, je prohlásili nejdříve za nelidské, a potom, když v nich úplně zeslábly, je úplně popřeli, a i ty jsi uvěřil, že neexistují, ale nyní cítíš, že jsou v tobě, a bojíš se.“

„Teď jako bych se už nebál,“ řekl jsem a stále svíral pod víčky tmu – ticho – prostor.

„Ano, už se bojíš méně,“ řekl. „A můžem být kamarádi. Přestal jsi být člověk ve vašem slova smyslu, člověk-tělo, a já už pro tebe nejsem zvíře a mužem si rozumět.“

„Ale co tedy jsme?“ zeptal jsem se rozechvěle a čekal na odpověď.

„Nevím,“ rozesmál se a já, aniž jsem otevřel oči, jsem viděl, jak vesele vyskakuje nad vlny, jak to delfíni dělávají.

„Myslel jsem, že to víš, když se považujete za chytřejší než my.“

„Zatím jenom víme, co nejsme a co bychom neměli být. Ale vy jste bohužel nedospělí ani tam.“

„Když jsme přátelé, tak bychom se neměli urážet, ne?“ naježil jsem se.

„To není urážení. Já ti budu říkat naše pravdy a ty vaše – tak spolu mluví přátelé.“

Snažil jsem se najít nějakou svou pravdu, abych mu ji řekl, ale nepodařilo se mi to; jako by se všechny moje pravdy změnily v temnotu, ticho a prostor. Proto jsem se zeptal:

„Tak proč nás máte tedy rádi?“

„Copak je možné nemít rád mladšího bratra, který se octne v bezvýchodné Situaci?“

„To je vaše pravda?“

„Ano,“ odpověděl a udělal přemet.

„Dvě a dvě jsou čtyři,“ vyhrkl jsem náhle.

„Co je to?“

„Jedna naše pravda.“

„Neznám ji,“ ozval se stísněně.

„Já ji znám. To je vaše počítání. Váš největší blud.“

„Proč blud? Před chvílí jsem mluvil s jedním delfínem, teď jsi připlaval ty. Jeden delfín a jeden delfín jsou dva delfíni.“

„Ne, existuje jenom jeden delfín… a delfíni. Tak je to se vším.“

„Tak vidíš,“ řekl jsem vítězoslavně. „Pro vás existuje jenom jednotka a množství. To je nejprimitivnější stadium vztahu k světu! Promiň, ale to je … to je zvířecí stadium. Dokonce i domorodci v Austrálii počítají do pěti.“

Oba delfíni udělali přemet a já uslyšel jejich smích – byl veselý a neurážlivý. Potom ten, co připlul později, řekl:

„Dají se spočítat vlny oceánu? Dají se spočítat předměty ve vesmíru, změřit nekonečno? Počítání je třeba pro pohyb těla, ale brání vašemu duchu zmocnit se nekonečnosti. Vy jste si zvykli všechno počítat a nejvíc trpíte tím, co nejvíc počítáte. Přestože z atavismu milujete jenom jednotku. Máte rádi jenom jedno slunce, z množství sluncí máte strach. Trpíte, když ztratíte jednoho člověka, ale nad smrtí množství zůstáváte lhostejní.“

Chtěl jsem něco namítnout, ale náhle jsem si uvědomil, že mají pravdu. Nevím, jak se to stalo, ale když jsem tak plul ve svém mezigalaktickém prostoru … (teď jsem ho již nedržel zavřený pod víčky, ale vznášel jsem se v něm s netělesnou lehkostí a povídal si s jedním delfínem, potom ještě s jedním, cítil jsem, že je to jiný, potom s člověkem, o němž jsem nevěděl ani jak se jmenuje, ale měl jsem ho rád … ale jak jsem tak plul v tom svém tichu – temnotě – prostoru, náhle jsem pochopil, že je to pravda.

„Znají vesmír lépe než my,“ vysvětlil mi onen člověk. „Možná proto, že žijí v moři, a to jim dává správnější základní představu o vesmíru. Poskytuje jejich, tělům dost tepla a potravy, aby jejich duch mohl být dostatečně svobodný.“

„Říká se, že jsme si kdysi byli velmi blízcí,“ ozval se smutně první delfín. „Ale čím šikovnější se staly vaše končetiny, tím nepohyblivější a krutě primitivní se stal váš duch. Nestačí vám ani to, že se pobíjíte mezi sebou. Aspoň to by vás mělo uspokojovat, tak jako pro některá zvířata je vrcholem požitku sežrat vlastní potomstvo. Víš, jak nám z toho bylo smutno, když jsme viděli, jak se vaše plovoucí nebo létající domy ničí a potápějí do moře a vy se stáváte potravou ryb? Kdysi jste aspoň proti nám nevedli válku, považovali jste nás za přátele člověka, ale teď vybíjíte i nás. Proč? Co jsme vám udělali? Ani maso z našich těl vám přece nechutná.“

„To vyplývá zase z počítání,“ odpověděl mu druhý delfín. „Počítají, kolik tvorů se jim podařilo podmanit, zdá se jim to málo a přecházejí k dalším. Tomu se říká nenasytnost…“ napověděl mi bezděky další naši pravdu a já vykřikl:

„To je nezbytná vlastnost ducha!“

„Vlastnost ducha, který je otrokem těla. My jsme přírodou taky nuceni trochu otročit primitivnímu tělu, ale naučili jsme se osvobozovat ducha.“

„Ale my nemůžem jako vy jenom bezstarostně dovádět ve vlnách.“ Ten jeho poučný tón mě začínal dráždit.

„Ty vidíš jenom naše těla a tělo nepotřebuje nic víc, než se najíst, rozmnožit se a pohrát si ve vlnách.“

„To lidi tvrdili odedávna,“ řekl jsem a znovu se úporně snažil vzpomenout si na nějakou pravdu, kterou bych mu oponoval.

„V lidském mozku existují stejné pravdy jako v mozku delfínů, i když náš je větší. Ale vy nikdy nevíte, které jsou ty správné. Protože se klaníte číslům a čísla znamenají umrtvování.“

Teď zas i mozek mají prý větší! jenže opravdu je asi větší. To jsem však neřekl, jenom to v sobě ucítil a mlčel, protože jsem ze všech sil hledal svou pravdu. Ale on se obrátil k druhému delfínovi:

„Prapříčina jejich tragédie pramení vlastně ze souše. Víš přece, že i na jiných planetách jsme potkali podobné bytosti. Lidi, kteří se postavili na maličkou tvrdou skořápku země, zřejmě vnímají vesmír kolem sebe jako příkop, jehož stěny musí rozbít, aby vyšli do prostoru. Proto taky hledají pravdy nožem a kladivem – rozdrobují je a potom nechápou, že kousíček není celek, že to už není část pravdy, protože je to mrtvé, nechápou, že číslo je klid, ale pravda, kterou symbolizuje, je poznatelná jenom v jejím věčném pohybu.“

„My už taky posíláme lidi do kosmu!“ řekl jsem.

„Ano, přesně tak, posíláte! S explozí a kovem. Proto tam najdete jenom oheň a led, prach a hvězdy. Protože nechcete uvěřit, že prostor je vlastnost ducha.“

„Tak jako čas prostoru?“ zeptal jsem se, ale exaltovaně jsem se přerušil: „Měnit! Člověk je povolán k tomu, aby měnil a vytvářel.“

„I to jste pochopili špatně,“ odpověděl. „Vy, stejně jako my, můžete měnit a vytvářet jen sami sebe. Tak to dělají všichni myslící tvorové vesmíru, protože vesmír sám se neustále mění. A vy jste se soustředili na to, že přizpůsobujete hmotu svým tělům a myslíte si, že je to nějaká změna, a neuvědomujete si, že váš duch zůstává stejný, že v něm odumírají ony síly, jejichž prostřednictvím je možné proniknout do skutečného vesmíru. Někteří lidé to ostatně vědí, my se s nimi potkali mezi hvězdami…“

„Tomu nevěřím!“ přerušil jsem ho, protože to byla moje poslední pravda, ale cítil jsem, že nic jiného ve mně neprotestuje, pouze můj hlas.

„Nechme toho sporu!“ ozval se druhý delfín. „Neomrzelo vás stát na té hloupé zemi, přátelé? Pojďte se projet, podívejte, jak je nádherná noc!“

„Myslím, že je pro něj riskantní hned napoprvé se vydat s vámi,“ řekl můj průvodce.

„Nevěřím!“ vykřikl jsem ještě hlasitěji a otevřel oči abych uviděl noc.

Oceán se s hukotem vrhl do mé mezigalaxie, pohltil ji a já byl zase ohlušený tím hukotem a oslepený leskem oné cesty k měsíci.

„Věřte,“ řekl člověk, který stál na skále ozářeny světlem hvězd.

Stál na okraji skály a žívá masa bez začátku a bez konce přišla až k němu a pokorně mu ležela u nohou:

„Teď uvěříte úplně,“ řekl a udělal pár kroků k vodě. Potom se sklonil a sedl si.

Vztyčil jsem se na kolenou a rozeznal pod ním dvě lesklé, černá těla delfínů, dlouhá jako torpéda.

„Brzy se vrátím,“ řekl.

Zavřel jsem oči a sevřel pěsti, ale dál jsem cítil jenom chlad a tvrdost kamenů, na nichž jsem klečel Znovu jsem otevřel oči. Ten člověk seděl klidně jako král, mával na mě, jako Poseidon ujížděl rychlostí torpéda po bílé cestě k měsíci nebo ke slunci nebo ke středu vesmíru. Po bílé cestě, spojující obě černé poloviny oceánu. ^

„Nevěřííím!“ vykřikl jsem a vyrazil opačným směrem, k rovině, ke tmě. „Nevěřííím!“

Utíkal jsem, křičel, až jsem se dostal k silnici, po které jsme přijeli. Byla to tvrdá silnice, nehybná jako skála, lidská silnice. A vedla k jiné záři – záři neónů osvětlující nebe tam, kde pod ním leželo město…

Druhý den, právě když jsem se probudil a říkal si, jak je možné, že jsem tak strašně unavený a jak se mi vůbec můžou zdát takové sny, vklouzla dovnitř pokojská.

„Tenhle dopis tu pro vás nechal hned ráno nějaký pán,“ zacvrlikala familiárně. „A vy pořád spíte a spíte.“

„My turisti jsme vždycky strašně unavení,“ zabručel jsem. Ale pak jsem uviděl obálku s hlavičkou hotelu. Stěží se mi ji podařilo roztrhnout, jak se mi třásly prsty. Kdo mi v tomhle neznámém městě může psát, kdo ví, že bydlím v tomhle hotelu? Potom, když jsem to přečetl, buď jsem zůstal s otevřenými ústy, nebo jsem vypadal vyděšeně, protože pokojská se zeptala:

„Stalo se něco? Nějaká špatná zpráva?“

Neměl jsem sílu jí odpovědět, jenom jsem jí pohybem naznačil, aby šla pryč – pamatuji se, že odcházela, jako se odchází z pokoje na smrt nemocného. Znovu jsem si přečetl dopis.

„Drahý příteli, proč jste na mě nepočkal, měl jsem o vás strach. Ale když jsem se teď dověděl, že klidně spíte, oddechl jsem si. Snad jste mě špatně nepochopil? Chtěl jsem vám předvést jenom malý názorný důkaz toho, čemu jste sám uvěřil. Teď si odpočiňte a zítra večer zase přijdu a půjdem k našim společným přátelům. Mají vám toho ještě tolik co říct! Buďte zdráv. Váš X.“

Vyskočil jsem z postele jako bez rozumu. Váš X.! Váš X.! Copak to, k čertu, byla všechno pravda? Několik okamžiků jsem stál jako v mrákotách, potom jsem se vrhl ke kalhotám, přehozeným přes židli, a vytáhl peněženku. Bylo v ní jenom několik bankovek, které sotva stačí na zaplacení hotelu. Musím okamžitě odjet. A bez dárků pro manželku! Okamžitě, než propadnu úplně té jeho šílenosti! Znovu jsem je přepočítal. A znovu. Počítal jsem je a proklínal se:

„Ty blázne! Ty naivní troubo! Z toho hloupého příběhu nevytřískáš ani tolik, kolik jsi vyhodil za taxík!“

MUJ PODIVNÝ

PŘÍTEL ASTRONOM

„Buď zdráv, hvězdopravče!“ zvolal jsem na něj a rozpřáhl náruč, ale on nezatoužil mě obejmout a odpověděl téměř bez zájmu:

„Vítám tě. Kde se tu bereš?“

„Nejkratší cestou z Káhiry. Nesu ti pozdravy od faraónů a tvých dávných kolegů.“

„Sedni si a povídej!“

„Povídat budeš ty, proto jsem přišel. Přečetl jsem si to v novinách a sedl na první letadlo. Tohle je pro tebe.“

Přivezl jsem mu malý dárek, i když jsem věděl, že je lhostejný ke všem projevům přátelství. Tentokrát však jako by ho to potěšilo. Vzal do rukou malou babylónskou věž udělanou neznámým bejrútským mistrem a řekl:

„Ano, to je jeden z mála záměrů lidstva, který nebyl hloupost. Pokud ovšem byla skutečně myšlena jako astronomická observatoř, jak to tvrdíte vy, a ne památník nějakého idiota, kterému se klaněli jiní idioti.“

Vždycky pronášel tak ostré a strohé soudy a nejednou urážel mou profesi, ale já byl na to u něj zvyklý.’

„Přijmi to zároveň s mým upřímným blahopřáním k velkému …“ začal jsem trochu slavnostně a pořád ještě měl chuť ho obejmout, protože … Sám nevím, proč jsem měl rád toho podivného člověka, který mě teď tak nespolečensky přerušil:

„Blahopřání si můžeš schovat pro svoje stavitele pyramid. Chceš kafe?“

Ze změti nejrůznějších lesklých předmětů, které nás obklopovaly, vytáhl kávovar. Díval jsem se na svého přítele. Zhubl, obličej měl ještě tvrdší a nedala se z něj vyčíst ani stopa vzrušení, které světový tisk rozvířil kolem jeho významného objevu.

Kolektiv, kterému šéfoval, se plně soustředil na radioastronomii a dva roky už chytal, nahrával a studoval rádiové vlny přicházející od souhvězdí Orionu. Pochopitelně že ne s větším úspěchem než všechny ostatní radioastronomické observatoře po světě, protože z chaosu rádiových vln, pronikajících z hlubin kosmu, se daly vytěžit velmi skrovné údaje, a to především o vzdálenostech a přibližné struktuře jeho zdrojů. Ale přes nespokojenost kolektivu z té monotónní a neplodné práce – poslouchat, diferencovat a klasifikovat stále stejné impulsy ze stále stejného souhvězdí – pres protesty vedení akademie a výhrůžky finančních orgánů můj houževnatý přítel pokračoval v té nudné a zdánlivě beznadějné práci. Až konečně jednoho dne byl za svou vytrvalost odměněn: do sítě jeho stometrové antény se mezi otravně známé hvězdné signály zapletly i signály nové, odlišné od těch dřívějších. Nebyly úplně neznámé, podobaly se pulsům tak zvaných bílých trpaslíků, v nichž hypotéza vidí neutronové hvězdy. Zajímavé bylo, že dříve, nebo alespoň v posledních dvou letech, na tom místě žádný bílý trpaslík neexistoval. Nejpřijatelnější byla domněnka, že ta neutronová hvězda vznikla nově, a to úspěšně podporovalo některé hypotézy, jejichž autoři mému příteli honem gratulovali a děkovali za ten objev. Vedení ústavu taky kladně ocenilo jeho přínos, pochválilo ho a taktně požádalo, aby se už zaměřil na jiné oblasti oblohy. Taktně, protože všichni znali povahu mého přítele a protože se mezitím svým bílým trpaslíkem přece jen proslavil.

Zároveň však vznikla otázka: pokud to skutečně je bílý trpaslík, tak odkud a jak se objevil a hlavně – jak to, že je tak blízko, v samém středu Orionu, když všechny ostatní neutronové hvězdy se nacházejí ve stokrát až tisíckrát větší vzdálenosti. A tehdy mého přítele, s nímž nás kdysi náhoda svedla do stejného studentského podnájmu, náhle napadlo podívat se – i přes předchozí neúspěšný pokus Angličanů – na ty signály ne jako na pulsy stále ještě záhadného neutronového srdce bílého trpaslíka, ale jako na transformované obrazy, vyslané vyššími bytostmi.

Ze své praxe egyptologa a odborníka na starověk Blízkého východu dobře vím, že „náhodný nápad“ často hraje ve vědě velkou roli. Člověk si celá léta láme hlavu nad nějakým úlomkem se dvěma třemi znaky, a potom se nečekaně ukáže, že řešení mírumilovně spalo v některém jeho mozkovém závitu, který se bůhvíproč pohnul zrovna v této chvíli. Jsem však přesvědčený, že u mého přítele nejde o žádný náhodný nápad. Co si ho pamatuji, toužil objevit nějaký jiný svět, v němž by bytosti „nebyli takoví idioti jako lidi“. Není přece možné, tvrdil, abychom my, ubozí pithecanthropové, byli v téhle galaxii nejdokonalejší bytosti! Nedokázal jsem pochopit, jak může tak nenávidět lidi, ale on mi tehdy odpověděl: To není pravda, že je nenávidím. Nebo přesněji: Snažím se, abych nedospěl k nenávisti, protože i já patřím k tomuhle živočišnému druhu. Ale v téhle jejich podobě jimi pohrdám.

Myslím, že to pohrdání ho vlastně přivedlo k astronomii. Už v mládí se zařekl, že se v rámci možností nebude zabývat ničím lidským. Věděl jsem toho o něm velmi málo, protože při svém vztahu ke „všemu lidskému“ pochopitelně nikdy nemluvil sám o sobě. Tedy nevěděl jsem o něm nic než to, že je na světě sám, úplně sám, že všichni jeho příbuzní zahynuli buď při náletech, nebo v koncentračních táborech. Mám dojem, že tady snad tkví kořeny jeho misantropie, ale neodvažuji se to tvrdit, protože já sám jsem mírumilovný člověk.

Řekl jsem misantropie, ale on se urazil, že mu připisuji takové vlastnosti. Misantropie je prý taky výplod emocí, a těmi pohrdal ze všeho nejvíc. Podle této logiky pohrdal určitě i mnou, ale vždycky jsem měl dojem, že se mu to plně nedaří, že za jeho astronomickým chladem bliká přezíraná potřeba vřelejšího vztahu k jinému člověku. A proto kdykoli jsem se octl někde nablízku, nevynechal jsem příležitost, abych se nestavil u něj v pracovně na kávu a nevyslechl si jeho zvláštní úsudky o lidstvu.

Ne, možná že misantropie skutečně není přesné slovo. Měl ucelenou teorii, z níž mně, který jsem schopný stát celé dny v němém obdivu třeba před prázdnou kamennou deskou jenom proto, že ji udělal nějaký člověk před pěti tisíci lety, naskakovala husí kůže. Nemyslím si o sobě, že jsem hloupý, známí tvrdí, že mi nechybí důvtip, a ve vědeckých diskusích jsem vybojoval nejedno skvělé vítězství (promiňte mi, prosím, tu neskromnost), ale vést spor s ním bylo pro mě nesmírně těžké. Jeho i moje argumenty se neustále míjely. Přestože jsme vycházeli ze stejných závěrů a z některých všeobecně uznávaných pravd, měl jsem dojem, že diskutuji s elektronickým strojem – do něj jsou taky vložené lidské pravdy, ale on je okamžitě přetváří ve své kódy, jimiž mi sděluje nesporně správné, a přece jen nesprávné strojové sylogismy, To je samozřejmě paradox, ale přestože jsem zasvětil život studiu lidské historie, nedokážu jeho teorie charakterizovat jinak. Řekněte mi, je možné, abych dělal dobře své povolání, pokud bych neměl rád lidi, i když už dávno nežijí? Jak bych mohl tedy souhlasit s názory mého kamaráda, chladného jako čočka teleskopu? Přestože je považovaný za vynikajícího astronoma naší doby?

Ne, neříkám to ze závisti a dokonce je mi těžko při pomyšlení, že by si ho lidé mohli přestat vážit, až si přečtou moje vyprávění. Ale jsem taky vědec a i pro mě stojí pravda nad malichernými lidskými pocity.

Ale u něj stála nad člověkem vůbec. Při našich sporech mluvil klidně, a pokud se někdy projevila sebemenší stopa emocí, byl to pouze pohrdavý úsměšek, který se mu objevoval na rtech ve chvílích, kdy bouchal do stolu a v božském achillovském hněvu byl ochotný porozbíjet všechno rozbitné kolem. V takových okamžicích říkal:

„Podívej se na sebe do zrcadla a uvidíš nezvratný důkaz, že mám pravdu! Člověk nesmí být jenom biologický tvor, protože tím je nedokonalý. Souhlasíš se mnou, že vědomí je nejvyšší forma hmoty a jediný prostředek jejího sebepoznání na této planetě. Jiný cíl jako by mu hmota nevytyčila. Z toho vyplývá, že pokud člověk chce být věrný svému předurčení, musí se co nejrychleji změnit v prostředek poznání, přesný, a necitelný jako přístroj. Hmota neuložila lidstvu žádné mravní úkoly a poslání. Vymysleli si je lidi sami a v jejich jménu spáchali všechny hlouposti a všechny zločiny historie. A ty zpomalily i rozvoj poznávacích funkcí mozku. Jsi historik, víš to sám. Řekni mi, stalo se lidstvo díky svým mravním zásadám a cílům o gram lepší? Nebo chytřejší? Liší se touha po moci, po bohatství a požitcích tvých Ramsesů a Nebukadnezarů svou podstatou od vášní dnešních státníků? Existuje rozdíl mezi tehdejšími otroky a dnešními úředníky?“

„A komunismus?“ křičel jsem. „A komunismus? přece ses k němu hlásil, ne?“

Na rtech se mu objevoval přezíravý úsměšek:

„Komunismus? Ano. Hlásím se k němu, i když vy z něj chcete udělat nové náboženství. Kéž by se vám nepodařilo ho pokroutit. Díky jemu konečně lidstvo našlo cestu, jak odvrhnout předsudky, které brzdí jeho mozkové závity. Prostřednictvím vyřešení základních sociálních problémů. Elektronické stroje budou zkoumat, koordinovat, řídit. Život člověka nebudou regulovat nějaké mravní kodexy a boží přikázání a jeho mozek se konečně bude věnovat tomu, k čemu je předurčený. Co se na mě tak díváš? Copak jsi nečetl program strany? V něm je přece všechno. Od elektronických koordinačních středisek až po shromáždění všech dětí v jeslích a internátech. Ke slovu se dostane genetika, která bude řídit dědičnost. Je třeba rozbít sentimentální biologické vztahy. Pokud v příštích dvaceti letech aspoň oslabíme nejpevnější z nich, vztah mezi rodiči a dětmi, tak do konce století uděláme i to, co je bezpodmínečně nutné – pěstovat děti ve zkumavkách, a ti, co budou tolik toužit vychovávat děti, budou si je kupovat v lékárnách v igelitových pytlících. Tím se zbavíme hlavního břemene, které nás tíží od stvoření člověka – instinktu pokračování rodu …“

„Pane bože!“ Ano, já ateista jsem byl ochotný dovolávat se i boha proti takovému výkladu programu naší strany. „Pane bože! A… člověk člověku je přítel, soudruh a bratr? Ten hlavní princip …“

Hubený obličej s očima vrhajícíma skelné odlesky, zůstával nezměněný.

„To není žádný mravní princip. To jen vy si to tak vykládáte, vy, kteří pořád ještě potřebujete šimrat svoji sentimentalitu. To je prostě zákonitý výsledek vyřešení sociálních problémů. Člověk bude člověku skutečně bratrem, až se všichni zrodí ve stejné zkumavce a až nebudou v životě společně sdílet nic než svoje vědomosti. V lidech pak budou převažovat mozky, a ne srdce, a právě proto je nebude nic rozdělovat. Tím se vyčerpají i ty vaše domnělé mravní povinnosti, které vždycky pramenily z hladu a nedostatku.“

Vzpomínám si, jak jsem zajásal, když jsem před několika lety od něj nečekaně dostal dopis. Seděl jsem u Eufratu s udicí v ruce a odpočíval, když mi ho přinesli. Uvnitř byla fotografie – hezká mladá žena a vedle ní hubený, nevýrazný obličej mého přítele. A pár řádek! „Pud pokračování rodu mě donutil, abych se oženil, a pohlavní pud mi přivedl tuto osobu. Netriumfuj příliš škodolibě!“ Nejenže jsem nebyl škodolibý, ale měl jsem nesmírnou radost, protože ta slova mi připadala jako vtip, který měl zakrýt jeho kapitulaci před „tím biologickým“. Ale za rok – teprve tehdy skončila naše expedice po starověké Babylónu – jsem ho našel zase samotného. „Odešla,“ odpověděl mi, jako bych se ho ptal na něco úplně bezvýznamného. „Instinkt byl uspokojený a…“

„A dítě?“

„Pochopitelně. Proto jsem se přece ženil, ne? Je v jeslích.“

Nenarodil jsem se, aby byl ze mě vrah, a proto jsem udělal jediné, co jsem mohl: zařekl jsem se, že přeruším jakékoliv styky s tím nelidským člověkem. Rád bych se dověděl něco víc o jeho ženě, která s ním pochopitelně nemohla vydržet déle než několik měsíců, ale … od něj? Vyhledat ji, k tomu jsem nenašel sílu. Kdyby se to týkalo vzájemných vztahů nějakého faraóna s jeho manželkou, pustil bych se do toho. To je koneckonců moje profese. A za ním jsem skutečně už víc nešel. Rozumí se samo sebou, že on, který neuznával žádné sentimentální vztahy, se mi vůbec nikdy neozýval, s výjimkou oněch několika řádek, které mi tehdy u Eufratu udělaly takovou radost. Ale teď to bylo něco jiného, a tak jsem se necítil trapně, že porušuji ten slib, co jsem dal sám sobě; věděl jsem, že se mě ani nezeptá, proč jsem se tak dlouho neobjevil. Čekal jsem, že ho najdu aspoň vzrušeného tím Jeho objevem, ale byl stejný jako dřív.

Ted stál zády ke mně, vysoký, kostnatý, oknem se díval k ohromným sférickým i pravoúhlým propletencům radioteleskopických antén a říkal mi lhostejně, Jako by to diktoval ani ne písařce, ale do diktafonu;

„Co je to telerecording, to víš, ne?“ jak bych nevěděl! Který majitel televizoru nesní tomto relativně novém vynálezu, který podobně jako magnetofon zachycuje na pásek obraz, aby ho potom znovu promítl na obrazovku, kdykoliv po tom jeho majitel zatouží. Tyto aparáty jsou bohužel stále ještě příliš drahé, než aby je mohl vlastnit takový normální televizní divák jako já.

„Rozhodl jsem se zachytit ty pulsy na telerecording. Zaznamenali jsme i zvuky. Ale aparatura není dostatečně citlivá a nemůžem je odlišit od šumů aparatury samé.“

O těch zvucích jsem nevěděl. V. novinách se psalo jenom o znacích, které se podobaly písmenům, a o nějakém obrazu, který by mohl být obrazem živé bytosti. Dokonce se rozváděla domněnka, že je to portrét odesilatele zprávy. Hořel jsem netrpělivostí, až konečně uvidím ty „nebeské znaky“, ale jejich objevitel nespěchal.

„Sledovali jsme i jiné podobné zdroje,“ pokračoval v monotónním výkladu, připomínajícím úřední diktát „Ale buď jsme nedostávali žádný obraz, anebo jsme ho sice zachytili a vysledovali vzájemnou podobnost s našimi znaky, nebyl v nich však ani náznak nějaké systematičnosti. Byla to jenom známá pravidelnost pulsů neutronových hvězd. Takže nesporně stojíme před něčím úplně jiným, zatím neznámým. V rozložení znaků existuje určitý systém.“ Teprve teď se pohnul, ze zásuvky psacího stolu vytáhl několik fotografií a přistoupil ke mně. „Ale našim matematikům se stejně nepodaří je dešifrovat. Divíš se, že mě to nevzrušuje. Samozřejmě že vzrušuje. Ale já věděl už dřív, že v kosmu jsou jiné bytosti pokročilejší než my. A skákat radostí je naivní. Kontakt s nimi zřejmě zůstane navždycky neuskutečnitelný. Matematikové si od těch svých elektronických strojů slibovali bůhvíco, a teď je vidět, jak jsou bezmocní. Ten úkol je přece třeba naprogramovat. A jak ho můžeme naprogramovat, když nám na to nestačí kapacita mozku.“

Ano, má pravdu, má k uzoufání pravdu, říkal jsem si, když jsem si prohlížel snímky zvětšených znaků. Byly nějaké nepříliš složité propletence křivých čárek, v nichž moje zkušené oko poměrně snadno poznalo určité opakování, což byl první příznak existujícího systému, jejich smysl však unikal. Řadil jsem fotografie za sebou, znovu se vracel k těm prvním. Byly očíslované. Zřejmě podle toho, jak byly přijaté, ale on mi je podal zpřeházeně. Díval jsem se na ně, ale zároveň cítil, jak se můj přítel pase na tom, jak se hloupě tvářím. A že jsem se tvářil hloupě, o tom není sporu, protože člověk, který se příliš řídí svými city, v podobných případech vždycky podvědomě čeká, že uvidí něco blízkého a známého.

„To nejsou tvoje hieroglyfy,“ řekl posměšně a já přestal upírat oči na ty nerozluštitelné znaky.

Ale ta jeho přílišná skepse vůči lidským možnostem mě dráždila. Znaky, které doputovaly z nějakého jiného světa, vyvolávaly rozhodně úctu, když ne ambice s ním soutěžit. A na mém příteli nebylo jako obvykle vidět ani jedno, ani druhé. Ve mně, laikovi, jehož znalosti vesmíru nepřesahovaly příliš znalosti mých milovaných Egypťanů, Babyloňanů a Féničanů, vzbuzovaly pochopitelně jen zbožnou úctu. A třesoucími se prsty jsem sáhl po zvětšeném snímku bytosti žijící pod jiným sluncem, který mi podal dodatečně, jako poslední.

Na temném, téměř černém pozadí se rýsovala bělavá silueta. Nepřipomínala mi nic, ať jsem sebevíc nutil mozek k nějaké analogii. Jestli tohle je portrét! Ale přece jen – jako by to mělo čtyři končetiny a hlavu. Bezděky jsem se usmál, protože jsem si náhle uvědomil, že by to mohl být vlastně i portrét člověka, namalovaný nějakým vyznavačem abstraktního umění. Po obou stranách té „bytosti“ byly také znaky. Připadaly mi překvapivě známé, ale nebylo to nic divného, když jsem je půl hodiny prohlížel na ostatních fotografiích.

Vrátil jsem se ke kávě, která nepříjemně vystydla, ale oči mi pořád přeskakovaly na snímek oné „bytosti“. Položil jsem ho tak půl metru před sebe, abych ho viděl celý. Byl to můj zvyk a stejně to dělají i moji kolegové – když nám nějaký nápis působí těžkosti, pokládáme ho na viditelné místo, vnitřně se od něj snažíme odpoutat a jenom občas se k němu náhle „vracíme“, jako bychom ho chtěli překvapit právě ve chvíli, kdy nikým nerušen sám odhaluje svoje tajemství. Na první pohled vypadají tyto hry s rukopisy směšně, ale velmi často přinášejí výborné výsledky. Zeptejte se kohokoliv z těch, co dešifrují starověké texty, potvrdí vám to. Protože tato metoda není ve skutečnosti nic jiného než jeden ze způsobů, jak uvolnit ony asociace, skryté kdesi v našem vědomí, jež při usilovné práci mozkové kůry a maximální koncentraci nejsou vždy ochotné se objevit.

„Navíc nevíme, jestli je ten záznam věrný,“ ozval se lhostejný hlas mého astronoma. „Při té dlouhé cestě mohlo dojít k nejrůznějším deformacím.“

Ponořený do svých myšlenek jsem hlasitě srkal studenou kávu, když nějaký hlas ve mně nečekaně řekli „Jmenuje se Ea.“

Málem jsem nadskočil. Co to bylo? Odkud přišel? Rozhlédl jsem se, skoro plaše upřel pohled na onu „bytost“. Ale hlas ve mně se znovu ozval: „Jmenuje se Ea.“ Musel jsem zblednout, protože kamarád se zeptal:

„Co se ti stalo?“

Neodpověděl jsem, poněvadž s nějakým mystickým strachem jsem na fotografii pořád četl: jmenuje se Ea, jmenuje se Ea, jmenuje se Ea.

„Jmenuje se Ea.“

„Co? Co?“

„Jmenuje se Ea,“ zašeptal jsem a roztřesený ukazováček namířil na snímek. „Tady je to napsáno.“

„Není ti dobře,“ řekl. „Zřejmě cesta …“

A sáhl po fotografii.

„Počkej,“ vykřikl jsem.

Vytrhl jsem mu z ruky štos fotografií a zběsile je začal otáčet. Ne! Nic! Naprostý nesmysl! Zřejmě mi není dobře. „Jmenuje se Ea…“ No ano! Jmenuje se Ea. Dva znaky před onou částí „bytosti“, která připomínala hlavu, byly naprosto odlišné od těch na druhých snímcích a úporně tvrdily: „Jmenuje se Ea.“ Vstal jsem, přešel k oknu, podíval se na antény, vrátil se a naprosto klidně přečetl: „jmenuje se Ea.“ A už jsem věděl, proč jsem to tak přečetl. Byly to znaky sumerského klínového písma, které mi staroakkadským jazykem říkaly: jmenuje se Ea. Přesunul jsem Pohled na opačnou část „bytosti“, kde byla delší řada stejných znaků, a znovu jsem úplně lehce přečetl: „… a naučil je stavět kanály, zavlažovat zemi, dělat motyky, dávat kameni i dřevu svou podobu.“ Přečetl jsem to dvakrát třikrát a v prsou jsem pocítil chlad. Zeptal jsem se:

„Je možné, aby si někdo, prostě tak… udělal legraci? Vyslal to ze Země? Nebo z družice?“

„Vyloučeno!“ odpověděl a bylo vidět, jak potlačuje zvědavost. „Přijímal jsem to já sám. A jejich zdroj je přesně fixován mezi hvězdami Rigel a Betelgeuze.“

„Poslyš!“ vykřikl jsem, protože můj mozek byl taky navyklý okamžitě dělat návrhy, zevšeobecňovat, vytvářet hypotézy. „To je celý záznam? Nejsou ještě jiné …?“

„To jsou jednotlivé snímky,“ odpověděl a na rtech mu už byla vidět touha trochu se pobavit tím mým náhlým cvokařením. „Pro novináře. A pro takové, jako jsi ty. Nebudem opotřebovávat záznam kvůli každému, kdo si zamane chtít se pobavit s Orióňany.“

„Pusť mi záznam!“ zařval jsem. „Celý! Všechno připrav, hned jsem zpátky!“

Kdo ví, jak moc jsem ho vyvedl z míry, když jsem tak vyletěl ven. Skočil jsem do své staré volhy a v okamžiku už řvala po silnicí. Nejmíň deset dopraváku si zapsalo moje číslo a druhý den jsem mohl čekat milé pozvání, abych se dostavil do nedělní školy, ale co na tom! Vždyť se mi podařilo být za půl hodiny zpátky živý i s Schnitzerovými Ilustrovanými dějinami písemnictví a s gramatikou staroakkadského jazyka, kterou jsem sám napsal už před dvaceti lety!

Ukázal jsem svému příteli příslušné znaky v Dějinách i v mé gramatice, jinak bych ho nemohl přesvědčit. Přečetl jsem mu celý nápis kolem oné „bytosti“, nechal ho, aby si je sám porovnal, a zatímco slabikoval, vzrušeně jsem ze sebe vychrlil, protože teprve teď mi bleskl hlavou nápad, odlepující svou nečekaností a nepravěděpodobností:

„Dobrý a moudrý bůh Ea! Ano! To je dobrý a moudrý bůh Ea, který naučil dávné Sumery zúrodňovat půdu. Proto tedy moji milí Babyloňané znali Pythagorovu větu dva tisíce let před Pythagorem.“

„Ty ses úplně zbláznil!“ zavrčel astronom, ale jako by nebyl tak úplně přesvědčený, Že šílím. „Zase ty tvoje mravní zásady! No dobře, tak se podíváme, co ještě přečte tvoje všemilující srdce.“

Zatímco točil knoflíky na telerecordingu, seděl jsem před obrazovkou a horečně vypočítával všechny nedokázané důkazy o návštěvě mimozemských bytostí na Zemi. I Síriův kalendář Egypťanů, i tajemný „kosmodrom“ na Sahaře, i hypotetickou jadernou jámu Mrtvého moře, a hlavně podivný nesoulad mezi tím, co znali kněží o astronomii, matematice, chemii, a divošskou primitivností výrobních prostředků …

Můj přítel pozoroval chvějící se světýlka na stupnících a chladně a zle se smál, protože to všechno pochopitelně znal. Potom jsme oba zmlkli – na obrazovce se objevily první znaky. Nepodobaly se ostatním, ale sem tam mezi nimi byly mně dobře známé trojúhelníčky a klínky. Zajásal jsem:

„To musí být cifry. Řekni těm svým matematikům, ať hledají podle šedesátinového systému! Určitě to jsou parametry!“

„Přestaň fantazírovat!“ okřikl mě.

A já přestal, protože na obrazovce se začaly pomalu, řadit naprosto neznámé znaky z prvních snímků. Soustředěně jsem na ně upíral oči a listoval Schnitzerovými Dějinami, ale to, co jsem hledal, tam nebylo.

„To tvoje nadšení se nějak vypařilo, co?“ ozval se astronom posměšně.

„Ne!“ vykřikl jsem. „Zastav to na chvilku. Vrať to!“

Sem tam se mezi kosmickými znaky začaly objevovat jednotlivé znaky klínového písma. Nejsou to snad překlady z jednoho jazyka do druhého? Klíč k dorozumění mezi dvěma civilizacemi? Neodvážil jsem se tu myšlenku vyslovit nahlas, protože obraz náhle zmizel.

„Vysílání není zřejmě celé. Není možné, že by se nám podařilo zachytit všechno,“ vysvětlil. „Ale nejsou tohle zase ty tvoje sumerské znaky?“

Triumfoval jsem. Zkušenýma očima je začal sám odlišovat od těch druhých. Samozřejmě, řekl jsem si v duchu, samozřejmě! Ani vysílání není celé, ani chudý staroakkadský jazyk nemůže vyjádřit všechno to, co nám chtěl říct ten Orióňan!

Jmenuje se Ea … A tady je i ta „bytost“! Pořád tak: nejasná jako na fotografii, pořád tak podobná abstraktní malbě. Jak ho asi deformovala zatracená kosmicka pole!

Jeho obraz pomalu odplul z obrazovky, jako by odputoval ke své vzdálené vlasti, ale po něm následovala klidná a jasná řada znaků klínového písma. Vyschlým hrdlem a změněným hlasem jsem četl a cítil, že každým okamžikem se mi prsa můžou rozskočit vzrušením. Občas jsem se podíval do Dějin i do své gramatiky, které jsem měl na kolenou, a četl, četl…

„… a naučil je stavět kanály, zavlažovat zemi, dělat motyky, dávat kameni i dřevu svou podobu, poznávat dráhy hvězd, a jeho žáci se chtěli stát bohy, a on chtěl ještě zůstat, aby je naučil… ale tehdy jim sdělil strašnou … (Následovala slova naprosto cizí jakékoliv pozemské řeči) … a všichni odešli, ale slíbili svým žákům, že se zase vrátí… (Dopis byl místy přerušován chybějícími slovy, místy nějakými drobnými neznámými znaky, které možná nahrazovaly interpunkci, která v sumerském písmu neexistovala) … a nikdo se nevrátil, protože (Neznámé slovo!) … od strašných … přišli před šesti tisíci dvě stě padesáti oběhy Země po … (Neznámé slovo, zřejmě název hvězdy. A v čísle jsem si nebyl jistý, protože prvně jsem viděl tak velkou cifru, napsanou jen sumerskými trojúhelníčky a klínky) … a udělali z nás otroky … tak jako Ea byl na Zemi … jsem syn syna syna Eova … všechno přinesené jsem skryl a naučil se slova Země a ve skrytu mluvím … (Neznámá slova!) … od strašných … zabili … a učinili z nás otroky … na Zemi taky … jsem syn syna syna Eova …“

Zde byl text na několik vteřin přerušen, ale pak obrazovku televizoru znovu zaplnila úpěnlivá výzva. „…lidé z říší akkadské, sumerské a chetitské, kteří znáte Ea… pokud jste se už naučili létat mezi hvězdami … k nám a pomozte … od strašných… všechno vám vyprávím, naučte se naši řeč … přijďte …“

A znovu následovaly řady oriónských znaků. Zřejmě sdělovaly nám, obyvatelům Země, ony nutné informace, které se nedaly vyjádřit skrovnými prostředky jazyka lidstva z doby před sedmi tisíciletími, kdy Ea se svými druhy chodil mezi lidmi. Potom znaky nečekaně zmizely, zmizelo i mírné a lhostejné bručení telerecordingu a kolem nás nastalo ticho, takové ticho, až se mi zdálo, že slyším šum ve vlastním mozku, který oznamoval moje vědomí pochopením desítek věcí, které mi udivovaly při mých putováních vzdáleným životem Egypťanů, Babyloňanů, Asyřanů a jejich předchůdců z říše sumerské a akkadské. Ano, říkal jsem si v duchu, dobrý a moudrý bůh Ea, jak ho nazývali ve svých pověstech a kterého si tedy nevymysleli! A kterého; tolik uctívali! Učil je být moudrými a dobrými a chtěl ještě zůstat na Zemi i se svými druhy, kteří byli určitě učiteli sousedních národů Afriky a Přední Asie a snažili se, aby se lidé dostali na stejnou úroveň jako oni ‘Ale stalo se něco „strašného“ … Co to bylo? A on musel odejít. A jeho žáci ho prohlásili za boha a sami sebe za kněze a využívali získané znalosti, aby porobili ostatní… A myslel jsem na celý chod lidských dějin, v nichž poznání muselo neustále bojovat za vlastní svobodu. Zapomněl jsem na všechno kolem a myslel i na desítky jiných věcí současně, a myslel bych i na desítky dalších, kdyby mě hlas mého přítele náhle nevrátil na moje místo v křesle před televizní obrazovkou, u zmlklého telerecordingu. Ten hlas byl k nepoznání!

„Poslyš!“ křičel ochraptěle a rozechvěle. „To je … to je strašné!“ (

„Co?“ zeptal jsem se, ale jen v ‘duchu. „To, že i někde jinde ve vesmíru existují bytosti, které využívají své převahy znalostí, aby učinili z jiných bytostí své otroky?“

„Poslyš!“ opakoval tišeji, ale ochraptěle ji. „Copak to nechápeš? Nějaká bytost, tam někde … nás prosí o pomoc a my nemůžeme … To je … to je … strašné!“

Teprve teď jsem se definitivně vytrhl z myšlenek, a viděl, že ruce se mu chvějí, oči planou vzrušením a bledé tváře hoří horečnatými plameny tragického Prožitku. A neznámý bouřlivý cit mě donutil vstát a obejmout svého podivného přítele, který neuznával žádné mravní cíle lidstva, ale v této chvíli se div nerozbrečel bolestí a bezmocí, že nemůže okamžitě doletět k onomu vzdálenému souhvězdí a donést tam naši pozemskou, lidskou pravdu, vybojovanou tolikerým strádáním.

Prvně v životě jsem ho objal, a on, nepřítel vší sentimentality, se nevzpíral, protože určitě v té chvíli myslel na onoho syna syna syna Eova, který toužil po jeho objetí.

KRÁSNÁ HELENA

1

Když někdo najednou udělá ve vzduchu kotrmelec, zůstane viset hlavou dolů a vykřikne „Muž přes palubu!“, co jiného zbývá, než se rozesmát. Hlavně pokud to vykřikne Akira, který se čas od času pokouší rozesmát nás svými ubohými kousky.

Japonec vyhazoval nohy ke stropu, rukama mával kolem sebe, ale pořád se mu nedařilo dotknout se něčeho tvrdého, aby se dostal do normální polohy – pokud ve stavu beztíže vůbec existuje normální poloha. Svíjel se natolik bezmocně, že to vypadalo přesvědčivě, ale ta klauniáda byla příliš stará, a tak se další dva muži usmáli jen nad tím překvapivě nejapným výkřikem.

Na palubě byli tři muži a všichni se při tom letu trvajícím měsíc strašlivě nudili. I kdyby někdo chtěl schválně „vypadnout z paluby“, těžko by to dokázat To se za celých těch padesát let kosmonautiky nikdy nestalo a mohlo to skutečně napadnout jenom tohohle Japonce, který začal svou kariéru na oněch obrovských letounech, které převážely náklad nad oceány.

Ale Akirovi jeho původní trik nestačil. Dál rozehrával svoje mořeplavecké komplexy, ukazoval rukou nebo nohou k levému průzoru, přestože ho Saneev okřikl: „No tak už dost!“ Gibson se k němu na svých magnetických podrážkách suverénně přiblížil. Pokusil se ho chytit za kotník, ale Japonec znovu kopl směrem k průzoru. Potom doplul ke Gibsonovu rameni, otočil se a postrčil Angličana ke stěně tak, že ten si div nerozbil nos o sklo, trhl sebou a napůl vyděšeně, napůl nedůvěřivě vyjekl – beztíže ho zvedla půl metru vysoko, poslala do náručí Japonce a oba se převrátili současně.

Anton se roztržitě bavil jejich kolektivním představením. Oba spolu celý rok pracovali společně na Phobu, a když nevěděli, jak dát najevo radost, že se vracejí na Zem, často spolu takhle zápasili. Všechny filmy měli už okoukané, všechny knihy přečtené, všechny hry tisíckrát přehrané a cvičení je také nerozptylovalo, protože bylo nedílnou součástí letového režimu. Přístroje neregistrovaly nic jiného než to, co bylo na této obvyklé trase dávno registrované, a Země byla ještě příliš daleko, než aby mohli zachytit jiná vysílání, než pravidelné spojení se základnou.

„An… Anthony!“ zasténal Gibson, jako by ho volal, aby mu šel pomoct při té potyčce, a v tu chvíli Anton spatřil mezi jeho roztaženýma nohama kulatý obrys průzoru. Nebyl černý jako ten na druhé straně, ale zarůžovělý od světla Marsu, který byl stále ještě blíž než Země.

Nějaký stín se zachvěl v hloubi skleněného oka, upřeného jakoby do lodě a ne do vesmíru. Oba ho svými těly zakryli, pak odkryli, když Angličan, který konečně nahmatal stěnu, po ní ručkoval dolů; na ramenou mu seděl Akira. Teď bylo oko stejně černé jako druhé oko velitelské kabiny. Ale ta čerň byla jiná – intenzívní a mělká, ne puntíkatá tečkami hvězdného vzorku nekonečného prostoru.

Klid, řekl – si Anton, a pomalu položil knihu do vzduchu nad křeslem, aby někam neodletěla. A když pak stejně opatrně plul k průzoru, opakoval si to několikrát znovu. Nepropadl ještě panice, i když to, že se náhle objevilo nějaké kosmické těleso tak blízko, až zakrylo celý průzor, mohlo vyvolat i víc než paniku. Kde by se vzalo, když kolem nebylo nic většího než korpuskulární částice?

„Je to člověk! Člověk je to, povídám, viděl jsem ho!“ vykřikoval pištivě Japonec a Gibson ho překřikoval: „Nech už toho ječení! Kde by se tady vzal člověk!“ a dělal to, co bylo nejrozumnější: plaveckými pohyby se vracel k řídicímu panelu.

„Na místa!“ nařídil Anton, ještě než se oběma rukama chytil rámu průzoru.

Sklo bylo stále zakryté. Potom se ta čerň trochu vzdálila. Probleskla kolem ní záře Marsu: předmět se znovu odsunul, nyní na druhou stranu, a zdeformoval srpečky kolem sebe. Ne, to nebyl předmět, který se prostě přichytil k lodi a letěl její rychlostí, danou setrvačností. Bylo naprosto jasné, že se může sám hýbat, protože jednou loď předbíhal, jednou zůstával za ní. A to bylo pro toho, kdo znal prostory kolem Země, naprosto absurdní.

Anton se zhluboka nadechl, aby potlačil hrůzu, která se ho zmocnila. Otočil se. Gibson už zaměřil vnější kamery k levé straně lodi. Na chladné šedi obrazovky se objevila protáhlá černá figura s hlavou jakoby zabořenou do boku lodi. Černé štíhlé končetiny vypadaly jako nahé černošské nohy. V příštím okamžiku ona postava zůstala viset vedle lodi a všichni tři viděli, že má i ruce, z nichž jedna úplně lidsky zamávala, jenže nemyslitelně rychleji a pružněji, než by si to ve volném prostoru dovolil rozumný člověk. Přesto se ten pohyb neodrazil na poloze těla. Potom se ruka znovu natáhla k průzoru. Anton ji viděl přes rameno a všichni tři slyšeli, jak klepe na sklo. To byla pochopitelně čirá halucinace. Gibson zaklel, Akira něco zazpíval svou nesrozumitelnou japonštinou.

„Neřekne velitel tyhle lodi konečně něco?“ zabručel Gibson. „Ten čert chce dovnitř. Nic víc, nic míň!“ Anton si sedl vedle něj, ale na tak proslulého kosmonauta dýchal příliš nedůstojně rychle. Gibson převzal část Akirovy práce a dost zručně zaměřoval kameru; ono tělo teď zaplnilo celou obrazovku. Průzorem ho osvětlovalo světlo z lodi a tělo se černě zalesklo. Bylo úplně lidské, se souměrnými proporcemi, jenom hlavu nebylo dobře vidět, protože byla pořád ještě přitisknutá k průzoru. Ten člověk nebyl ani ve skafandru, ale jakoby v obyčejném obleku sportovních potápěčů.

„No tak mluvte,“ řekl Anton; nevyznělo to však jako úvod k obvyklé poradě, ale jako obyčejná bezmocnost. „Spojení se základnou,“ vyjekl Japonec nad vysílačkou; už dost dlouho se pokoušel navázat spojení, ale hned tak se mu to nemělo podařit. „Kormorán volá Gagarinovu základnu, Kormorán volá Gagarina…“ Další dva se dívali na lesklou lidskou postavu, která se jako pijavice přisála k jejich kosmické lodi. „Ty dobytkové spí nebo co!“ zavrčel Akira a dodal něco japonsky, ale neznělo to melodií japonské uctivosti. „No, trochu se mírni!“ řekl Anton a konečně se rozhýbal; pohyby měl vlivem beztíže trochu nemotorné, ale jeho obvyklá střízlivost a věcnost působila uklidňujícím dojmem. Přesunul se před radar, který nezachycoval ono tělo, protože bylo příliš blízko. Ověřil, že je v pořádku, a neviditelnými prsty vln pedanticky osahal okolní prostor. Nic! Jako včera, jako předevčírem, jako po celý let k Phobu a zpátky – nic! Dobře, nalétli na mrtvolu, přestože nikdo na Zemi nevěděl, že by na téhle trase zahynul nějaký člověk. Dobře, řekněme, že v rozporu se zákony volného pádu v prostoru, se ta mrtvola může pohybovat, ale proč jí radar přece jen nezachytil, když se k ní přiblížili nebo ona se přiblížila k nim? Proč je nevyburcoval zvukovým signálem?

„Určitě je z jiný civilizace!“ zasmál se téměř hystericky Gibson a znovu vyměnil objektiv kamery, aby viděli onu postavu na pozadí celého boku lodi.

„Vidíš, to mě nenapadlo,“ zavrčel Anton.

„Spí, ty blbci spí!“ zaječel Japonec. „Nedej pámbu, aby se člověk dostal do opravdickýho průšvihu!“

„Já osobně si nedovedu představit větší, než je tenhle!“ řekl Gibson a dodal svou obvyklou, jednotvárnou anglickou nadávku.

Ruština a angličtina byly oficiální jazyky mezinárodního programu výzkumu Marsu a jeho satelitů, ale všichni tři používali víc angličtinu, protože Japonci dělala mluvená ruština potíže.

Antonovi se podařilo usmát se.

„To jsou nervy, kluci! Tome, jestli uslyším ještě nějakou nadávku… Jak vidíte, nehodlá prorazit loď.“

Postava zatím skutečně nedělala nic jiného, než že se jednou rukou držela – jenže bůhví jak – hladkého povrchu planetoletu a druhou jím trpělivě každou chvíli mávala. Ale pak udělala něco víc: odrazila se od průzoru a zmizela z obrazovky. Gibson ji horečně sledoval kamerou, zachytil pár nohou, neklidně se procházejících po lodi, ale i ty se pak ztratily. Bylo zřejmé, že se snaží nezaplést do sítě antén. Zapjal vnější kameru, ale než ji zaměřil, pravý průzor zakryl stín, černější než vesmír.

„Neee!“ zaječel Gibson, Jako by ‘dostal záchvat. „Štípni mě! Vraž mi facku, rejpni mě do žeber…“

Na obrazovce vnější kamery pořád plula ona postava Jako potápěč, který klidně osahává trup potopené lodi, Nakonec se zastavila přesně tam, kde byl poklop.

„Co se neozýváte?“ křikl náhle Japonec. „Volám vás už hodinu …“

„Klid,“ zazněl čtvrtý hlas, který vnikl do kabiny. „Jen klid! Co se děje?“

„Člověk! Člověk mimo palubu, živý člověk …“

„Kormoráne, zase umíráte nudou?“ zasmál se onen hlas. „Řekni, co se děje, nejste v kosmu sami!“

„Povídám, muž přes palubu!“ ozval se znovu svým námořnickým pokřikem někdejší transoceánský letovod.

„Proč vylezl?“ nevzrušil se hlas. „Nemůžete ho dostat dovnitř?“

„Není to nikdo z nás: jinej člověk!“

„Dej mi Saneeva,“ začal se rozčilovat onen hlas. „Budete potrestaný, abyste věděli! Mám už po krk těch vašich pitomejch vtipů! Víš, kolik je teď tady hodin …“

„Tak si zapni obraz!“ zařval Akira tak hlasitě, že samotný výkřik ho zvedl vzhůru a on zůstal viset nad přístrojem.

„Co je to?“ zeptal se hlas po chvilce.

„Člověk!“ vykřikl Anton ze svého místa. „Nevidíš? Skutečnej člověk.“

„Jak to, člověk? Kde by se tam vzal? Vždyť vypadá Jako nahej.“

„Kdybychom to věděli, tak tě nebudíme,“ řekl velitel už klidněji. „To jsi ty, Myrone? Vzbuď tam, koho můžeš, a rozhodněte…“

„Ale na vaší trase není jiná loď,“ vyjekl ten, kterého oslovili Myron. „Saneeve, co je to tamto u výstupního poklopu? Zase nějaký vtipy?“

„Hlavně se hloupě neptej,“ utrhl se na něj velitel. „Řek jsem ti, probuď vedení! Nemůžem ho nechat takhle venku.“

„Tak ho vemte dovnitř.“

„Pořád ses neprobudil? Konec vysílání! Akiro …“

Japonec byl prozíravý a už aparaturu vypnul – čekalo je hodně mimořádných vysílání a bylo třeba šetřit energií.

„Kluci,“ začal zase prudce dýchat Anton, když k nim Akira doplul, „kluci…“

Čekali, že se jich něco zeptá, ale on se omezil jen na to oslovení a oni taky mlčeli – co mu měli odpovědět? Gibson vytáhl z kapsy tubičky, něco si stříkl do úst, polkl to a řekl:

„Antone, mám dojem, že vylezu ven.“

„Co tam budeš dělat?“

„Říct mu ahoj, co jinýho?“

„Kluci,“ opakoval Anfon, „kluci, To přece není možný, abychom začali cvokařit všichni tři najednou, ne? A To stejným způsobem.“ Bojácně se otočil k obrazovce, kde pořád trčela ona postava s rukama přitisknutýma na poklopu. Občas dělala pohyby nohama, jako když plave žába. „Nejsme žádný milovníci vědecký fantastiky, všichni jsme střízlivý, rozumný …“

„To stačí. Co navrhuješ?“ ztratil trpělivost Gibson.

„Co kdybychom pět minut mlčeli?“

Podívali se na něj jako na blázna, ale on už v nafukovacím křesle zavíral oči a oni si uvědomili, že vlastně ani sami nevědí, co by teď měli udělat jiného. A že mají chuť se zavřenýma očima chvíli mlčet. Za několik minut Anton otevřel oči a pohlédl na jejich ztuhlé obličeje.

„No?“

„Jakýpak no!“ zavrčel Gibson. „Už jsem ti to řek!“

Akira tiše zašeptal promodralými rty:

„Vážně asi blázníme! Začal jsem slyšet i hlasy. Někdo mi řekl: ,Prosím vás, otevřte mi! Nebojte se, přicházím v dobrém‘…“

„Řekl to japonsky?“ zeptal se Gibson.

„Nevím,“ odpověděl Japonec vážně.

„Jestli to byl ženskej hlas, tak ti nevěřím. Je přece dokázaný, že jsi erotoman.“

Anton se chraplavě zasmál:

„Já ten hlas taky slyšel, Tommie. A řekl mi totéž. Slyšel jsem ho už předtím, proto jsem chtěl, abyste pět minut mlčeli, abych si to ověřil.“

„Koukej, telepatů a psychopatů jsem měl na Zemi až po krk, proto jsem odletěl až na Phobus,“ upřímně se vztekal doktor inženýr Thomas Gibson. „Co tím chceš říct? Když jsem neslyšel, že by mě někdo prosil, abych mu otevřel, tak já ne …“

„Buď klidnej, jestli někdo vystoupí ven, budeš to ty. Otázka je…“

Při volacím signálu ze základny se všichni rozletěli po kabině jako peříčka rozfoukaná větrem. Anton se dostal k řídícímu pultu první; když zapnul příjem, poznali hlas vedoucího jejich letu, který se ze všech sil snažil vyzařovat klid a jistotu.

„Co se děje chlapci? Ukažte, ať se podíváme…“

„Máte přece snímky, ne?“ řekl Anton.

„To je jedno, dejte další!“–

Ten hlas přece jen vnesl na palubu trochu řád. Akira zapjal televizní přenos. Ukázal mu nejdříve celý velitelský sektor, aby ho přesvědčil, že osádka je na svých místech, potom pustil videozápis toho, co už bylo nafilmováno, pak přepojil vnější kameru na kanál Země.

„Já jdu,“ prohlásil Gibson hlasitě, zřejmě proto, aby ho slyšeli i na základně; chtěl je postavit před hotovou věc nebo snad předvést svou odvahu.

A odplul ke skladovému prostoru pro skafandr. Anton ho nechal. Něco takového bylo v každém případě potřeba udělat, ať už jim ze základny navrhnou sebehlubokomyslnější řešení. Kolem nebylo nic hrozivého. Nějaká postava, nahá a bezmocná, prosila o úkryt – to jim ukazovaly přístroje, to jim říkal i onen neuvěřitelný hlas, který ještě neuvěřitelnějším způsobem zazněl současně v ruském a japonském mozku. Pokud se pochopitelně dá věřit jak přístrojům, tak mozkům.

„Saneeve, to je montáž, vid?“ zeptal se vedoucí letu už trochu vyvedený z klidu.

Anton by se začal vztekat, ale nenašel sílu ani na to. Ta nahá postava by byla překvapivá i na Zemi, ale tady člověka tou obludnou absurdností přímo ochromovala. Za půl století, co se létalo kolem Země a blízkých planet, se nestaly žádné nečekané divy. Nebo se stávaly takové, nad kterými se rozplývali jenom vědci příslušných oborů. Řadoví pracovníci v kosmu se už dávno ničemu nedivili. Ale i ta otázka jejich vedoucího byla logická. Nudící se kosmonauti dělali ze skafandrů, šatů a všelijakých věcí postavy, které předváděli jako právě chycené bytosti jiných civilizací. Takovou legraci si ale dělali jenom z dispečerů, co měli službu, a nikdy ne v mimořádných spojeních – to by bylo těžké porušení řádu.

„Když mi nevěříte …“ zavrčel Anton výhružně.

Přerušili ho, protože ho znali; nebyl z těch, kdo se v kosmu nudí, a nikdy si nedovolil podobné vtipy.

„Dobře, dobře! Ověř sterilnost prostoru kolem lodi a vem ten předmět do výstupního tunelu. Jednej podle řádu! Za hodinu se ozvěte.“

Gibson vlekl všechny tří skafandry. Mlčky si je oblékli, pomáhali jeden druhému, protože náhle ztratili všechnu šikovnost. A pořád pokukovali po obrazovce, protože doufali, že mezitím ona postava zmizí. Přestože Gibson a Akira nebyli profesionální kosmonauti jako Saneev, ale vědci pracující na programu výzkumu Marsu, měli dost znalostí a zkušeností, aby mohli v normální kosmické lodi jednat samostatně. Nebylo potřeba jim ani připomínat řád. Půlhodinová pedantická prověrka skafandrů – jejich tepelné regulace, hermetičnosti, dýchací aparatury, rádiového spojení… Jenom vytáhlý doktor inženýr Thomas Gibson se během té doby jednou ozval ženským hlasem v radiotelefonu, vestavěném v přílbách: „Prosím vás, pusťte mě, ať se u vás trochu zahřeju! Jsem ubohá nevinná dívka, je mi dvacet, objem prsou sto pět centimetrů…“

Anton ho okřikl krátkými povely, které už nepřipouštěly žádné námitky, Akira zaměřil televizní kameru do výstupního tunelu, Anton prověřil tlak. Tunel se naplnil vzduchem natolik, že bylo možné ho otevřít. Anton měl chuť udělat něco, co by odpovídalo tomuto historickému okamžiku. Proto když Gibson ručně otevřel vnitřní poklop, nemotorně ho vzal kolem širokých ramen skafandru. Ale Gibson byl netrpělivý, užuž chtěl vylézt a nepochopil, že to bylo obejmutí. Plavně se protáhl otvorem hlavou napřed, ležel na břiše ve vzduchu, lehce se odrážel od stěn a dospěl k vnějšímu poklopu, Anton počkal, až zaujme vhodnou pozici, přitáhne si kolem pasu lano a upevní ho na hák ve stěně, pak řekl „zavírám“ a začal hermeticky uzavírat výstupní tunel. Dával příkazy co možná nejstručněji, aby to vyznělo klidně:

„Vyčerpávám vzduch. Otvírám při nule. Přezkoušej ještě jednou lano! Opakuju: žádný vystupování bez mýho povolení! Podej mu ven ruku nebo hoď druhý lano, kdyby se odtáh. Vůbec čekej, ať nejdřív vidíme, co bude!“

Vzduch z výstupního tunelu se rychle vracel do rezervoáru, ručička manometru sestoupila k linii vakua. Na samostatné televizní obrazovce pro tunel se pohyboval Thomas Gibson, miniaturní a neohrabaný jako čmelák, přízračně osvětlený kryptonovou lampou. Osahával upevnění lana kolem pasu, prověřoval už bůhvípokolikáté i uzávěr na druhém konci, zavěšený na háku nad poklopem. Jeho namáhavé dýchání praštělo v radiotelefonech v přílbách obou mužů. Anton se ještě jednou podíval na údaje přístrojů registrujících různá záření. Neukazovaly žádné změny proti normálu. Na velké obrazovce viděl, že postava na vnější straně poklopu se odsunula kousek stranou, jako by cítila, že ho budou otvírat, a aby se zbavil mystického chvění po těle, začal hlasitěji, než bylo nutné:

„Devadesát devět, devadesát osm, devadesát…“

„Neřvi tak!“ křikl Gibson v jeho radiotelefonu „Prasknou mi bubínky. Co dělá tamten?“

„Čeká na tebe,“ Anton si odkašlal, aby si dal trochu do pořádku hlas. „Devadesát čtyři, devadesát tři…“

Nevšiml si, že přeskočil tři čísla, a Gibson neprotestoval. Při nule se vrhl k pákám otvíracího mechanismu tak prudce, jako by se chystal utéct.

„Klid, Tommie!“ varoval ho Anton; upřeně se díval a malou obrazovku, kde byl vidět vnitřek výstupního tunelu. Miniaturní Gibson začal jakoby schválně pomalu, k zešílení pomalu otvírat výstupní poklop.

„Uvědomuješ si, co děláš?“ zeptal se Akira.

Anton udělal rukou, zdeformovanou skafandrem, neurčité gesto. Uvědomoval si to, samozřejmě, ale teprve teď plně pochopil, jak je to lehkomyslné. Ve vesmíru bylo stěží něco bezbrannějšího než jejich kosmická loď. Obranná silová pole, laserová a anihilační děla a nadsvětelné rychlosti pořád ještě existovaly jen ve fantastických filmech a románech. Byl to těžko ovladatelný planetolet – tahač, s nímž se dalo jen těžko manévrovat, otrocky podřízený orbitálním zákonům a sporým zásobám paliva, zranitelný každým větším meteoritkem. Nebyl uzpůsobený ani k přistání na Zemi. Třikrát do roka k němu Anton Saneev létal v dopravní raketě a spolu s dvěma třemi inženýry ho zkontrolovali a natankovali palivem z orbitální stanice. Potom značně složitým manévrováním vzali do vleku dva ohromné kontejnery, naložené v orbitě potravinami a přístroji pro vědecké stanice, a dopravili je k vnitřnímu satelitu Marsu. Pustili je tam na oběžnou dráhu, stáhli prázdné kontejnery odminule, dopravní raketa z Phobu přivezla lidi, co nastupovali dovolenou – jako teď Gibson a Akira – a vzala jejich nástupce. A honem zpátky! A teď tady Anton Saneev otevíral dveře svého křehkého domova něčemu, o čem nikdo nevěděl, co to je, jenom proto, že mu to připadalo jako člověk!

Jenom proto? Vždyť přece i ze základny je ubezpečili, že na trase není nikdo jiný než oni, a že se mezi Zemí a Marsem nikdo nikdy neztratil. A tenhleten „člověk“, který vypadal jako nahý černoch nebo sportovní potápěč, oblečený do neoprénového obleku, si plul v kosmickém chladu a vzduchoprázdnu a neměl na těle připevněnou ani bombu s kyslíkem. Jak může pustit takového „člověka“ do svého domova jenom proto, že mu něco pošeptalo „Prosím tě, pusť mě!“ Co všechno nenašeptává zmučený mozek člověku, vyčerpanému několikaměsíční prací v prostoru, kde všechno vypadá nehybné, čas jako by se zastavil a vlastní pohyby mu připadají jako ve snu! Nebyl to prostě šepot dávné touhy po setkání s jinými myslícími tvory? Dvacetiletý, strašlivě drahý program hledání signálů hypotetických civilizací nepřinesl žádné výsledky a vědci se dalších pokusů vzdali. Jenom autoři vědecké fantastiky se nevzdávali, protože tím se koneckonců živili, ale skuteční kosmonauti si zakázali i myslet na podobné fantasmagorie, aby se po dobu letu vyhnuli halucinacím a eidetickým představám.

„Co bys udělal na mým místě ty?“ zeptal se Anton a Akirova odpověď mu zachrastila v, uších jako zašustění papíru:

„Totéž. Uklidňuje mě, že nám tak beze všeho nařídili, abychom ho vzali dovnitř.“

Akira určitě už podesáté prověřoval, jestli pracují snímací aparatury. Připravil pancéřované kazety, aby do nich okamžitě schoval exponované filmy, připravil si k ruce kupu nových. Skoro se nedíval na to, co dělá, obličejový kryt skafandru měl otočený k obrazovce z výstupního tunelu.

A tam se teď pootevřeným poklopem protáhla miniaturní černošská ruka, jako by definitivně chtěla dokázat, že je živá. Návštěvník nespěchal, aby se dostal dovnitř, stejně jako Tommie nespěchal, aby mu otevřel. Plaše sáhl svou skafandrovou rukavicí k oné ruce, dotkl se jí, ucukl, zase se jí dotkl. Ruka se ani nepohnula a stejně nehybné bylo tělo na obrazovce. Černý návštěvník z vesmíru jim stále demonstroval svou neodbytnou trpělivost…

2

Veškeré dosavadní chování onoho vetřelce ukazovalo, že ví, jak jednat s lidmi v té jejich kosmické lodičce, že se jich nebojí. A to znamenalo, že je buď zná a zná jejich technické možnosti, nebo je do něj vložený, program čistě lidského chování. Anton Saneev usoudil, že to má být zkouška jeho, profesionálního pilota, ale možná i jeho dvou kolegů. Proto mlčel. Zřejmě chtějí prověřit, jestli je připravený pro nějaký nový kosmický program. Jako by to napadlo i ostatní dva. Akira si taky všiml, že jim příliš rychle nařídili, aby ho vzali na palubu. Zřejmě je někde kolem nějaký kosmolet, odkud řídí ten vynález, který oni dosud neznají – robota, který má zjistit, jak by se chovali, kdyby se nějaký člověk dostal do havarijní situace. Bylo hloupé i pomyslet, že takovým způsobem budou prověřovat jejich pohotovost při kontaktu s cizí civilizací.

Za dvaatřicet letů, při nichž zkoušel nové modely kosmických lodí, Antonovi nejednou servírovali „malá překvapení“ – modelové situace, naprogramované v aparaturách bez jeho vědomí. Po těch nejrůznějších uměle vytvořených havarijních situacích, z nichž jedna ho na celé hodiny přivedla až na pokraj zoufalství, následovala pokaždé pochvala ze Země, protože se vším se výborně vyrovnal. Na pochvaly odpovídal tlumeným reptáním, které zanikalo v radostném smíchu vedoucího letu. Dokonce se tomu divili: Co to máš za nervy, Saneeve? No tak se odreaguj, pořádně nám vynadej! To člověku pomůže … Ale to všechno byla minulost, dnešního Saneeva, jednoho z nejproslulejších pilotů kosmických lodí, se dávno nikdo neodvážil takto zkoušet.

„Kormoráne, Kormoráne, proč nevysíláš? Vyšli obraz!“

Akira, který jediný měl spojení se základnou i do přílby, při zvuku toho známého hlasu přímo poskočil. Byl tak zaujatý oběma obrazovkami, že zapomněl na domluvenou hodinu vysílání. Honem zapnul na retranslátor obě televizní kamery, které snímaly současně. Anton podle pohybů odhadl, co dělá, a zeptal se:

„Co říkají?“

„Jestli si prej děláme legraci, tak nás výhodě z práce.“

„Nemáš dojem, že si z nás dělají legraci oni?“ prozradil se Anton.

„Chtěl jsem ti to říct už dávno. Ale, Antony, jak to ksakru dělají? Úplně jsem utahal radary, ale kolem není vůbec nic! Kdyby byl řízenej na dálku, zachytili bychom jeho vlny, prošel jsem celou stupnici. Prohlížíme ho skoro jako lupou, ale nikde ani stopa po pohybovým mechanismu. Já jsem kybernetik, a to ne jen tak nějakej, to ty víš, a zhruba je mi jasný, co teď může Země v tyhle oblasti udělat… Koukej, koukej!“

Gibson, který se přece jen bál pevněji uchopit podávanou ruku a zhruba pět šest minut ji nechal čekat, teď ji k sobě lehce přitáhl. V otvoru se objevilo rameno, za ním něco kulatého a leskle černého. Měla by to být hlava, ale vypadala jako lehce deformovaná koule podobající se basketbalovému míči. Tělo se natočilo, aby dovnitř proklouzlo i druhé rameno, protože Gibson otevřel poklop jenom do třetiny. Do výstupního tunelu se bokem protáhlo tělo s dokonale lidskými proporcemi a zůstalo ležet zády k obrazovce.

Gibsona jako by vyděsilo, co udělal; pootočil se dozadu a v té nepohodlné pozici se v panickém spěchu pokoušel znovu zavřít poklop, jeho prudký dech bušil do uší obou mužů.

„Příkazy?“ zeptal se Anton.

Akirův hlas se chvěl napětím, které vyzařovala malá obrazovka televizní kamery z výstupního tunelu. „Trvají na svým. A zase vyhrožujou.“

„To nic, my se budem starat o naše věci. Ale řekni jim, že jestli je to nějakej vtip, tak hned jak se vrátím, dávám vejpověď. Ať si nemyslí, že mě budou trénovat takovejma pitomejma trikama.“

Tělo ve výstupním tunelu se s rybí lehkostí stočilo k podlaze, a velitel se zapomněl Akiry zeptat, jestli vyřídil jeho slova. A kybernetik je nevyřídil, oněměl nadšením nad tím technickým zázrakem. Protože roboť se v té nové poloze zadržel jen několik okamžiků, pak plavně skrčil kolena k břichu a elegantně se obrátil jako gymnasta skákající salto vzad promítané ve zpomaleném tempu. To zpomalení bylo způsobeno stavem beztíže, ale přesto se nohy znovu napjaly, a suverénně se postavily na podlahu. Žádný člověk by se nemohl bez opory tak lehce vzpřímit. A robot zamával rukou na Gibsona, který stál vytřeštěně u poklopu – vypadalo to jako žertovně ironický pozdrav.

„No tak něco řekni?“ zařval Angličan do radiotelefonu obou.

„Dívej se a čekej!“ ozval se Anton.

„Tebe se neptám.“

„Neztrácej nervy, Tommie! Jestli může mluvit, tak promluví. Předpokládám, že jazykem Mlhoviny v Andromedě.“

„Nech si ty chytrosti napotom! Co mám dělat?“

„Sáhni si na něj!“ řekl Anton a začal vzrušeně dýchat, jako by se to on sám měl dotknout toho černého gumového těla, jehož dokonalé linie neměly nic společného s funkční strukturou oněch robotů s lidskou podobou, které používali při zkouškách nových typů letadel a aut. Mohla by to být i figurína černocha z nějakého výkladu, kdyby místo hlavy neměla onen černý basketbalový míč.

Gibson měl pro strach uděláno, ale k onomu vetřelci se blížil víc než plaše. Jakmile však udělal první kroky, host vyskočil, letěl mu naproti, objal mohutná ramena skafandru a zůstal na nich viset.

„To je obejmutí, Tommie,“ rozveselil se Anton, který definitivně přijal verzi, že je to robot, kterého jim podstrčili. „Nerozplač se. Ale líbat se nenech, může mít zkažený zuby.“

„Spojuju tě se základnou,“ ozval se mu v radiotelefonu Akira. „Šéf dělá kra…“

„Saneeve,“ přerušil ho hlas ze Země. „To nemáte nic jinýho na práci, než nám předvádět tohle divadýlko? Podle programu teď …“

„I to patří do hry?“ reagoval ‘Anton. „Řekl ti Akira, že mi to připadá dost nechutný?. Máte moc chudou fantazii.“

„Copak jste se úplně zbláznili? Okamžitě skončete tu komedii! A přestaňte vysílat, chcete snad zůstat bez baterií?“

„No dobře, když se nechcete koukat na to divadýlko…“

„Poslouchej, jak to se mnou mluvíš!“ přiostřil se tón hlasu v radiotelefonu, ale hned v něm zaznělo silné znepokojení:

„Antone, jsi v pořádku? Jste všichni zdraví? Co se to s váma děje?“

„Vypni to!“ utrhl se Anton a Akira přerušil televizní přenos, ale rádiem ohlásil:

„Tady Kormorán, na palubě všechno normální. Máme, jak vidíte, malé dobrodružství. Zatím nehrozí nebezpečí. Příští spojení ve stanoveném čase. Konec!“

Na obrazovce stály nehybně dvě malé postavičky ve svém podivném objetí, jako by tak chtěly strávit zbytek svých dní. Anton se na Japonce usmál. Akira na něj chtěl zamrkat, ale asiatská víčka nebyla stvořena pro ten mnohoznačný evropský způsob dorozumění. Obě víčka se jen těžce přivřela, aby se okamžitě znovu otevřela směrem k obrazovce.

Tam Gibsonovy nešikovné prsty jako by osahávaly a počítaly žebra jejich černého hosta. Kybernetik pohnul transfokátorem a oba teď úplně jasně viděli, jak se konečky skafandrových prstů lehce zahořují do té překvapivé měkké černé hmoty, měkké jako skutečné lidské tělo.

„Z čeho ho asi udělali!“ nadchl se kybernetik. „To je prostě neuvěřitelný! Mám chuť si ho osahat sám…“

Vetřelec jako by ho slyšel a otočil svůj basketbalový míč k objektivu kamery. Neměl ani oči, ani nos, ani jakýkoliv jiný otvor. Sundal pravou ruku z Gibsonova ramene a ukázal přímo na vchod do velitelské kabiny.

„Chce dovnitř,“ ozval se Gibson ochraptěle.

„On ti to řek?“

„An, přestaň už konečně! Co tě to napadlo? A jestli Je to modelová situace, musíš to zahrát, ty jseš velitel!“

To na Antona zapůsobilo. Pohnul se – skafandr mu byl náhle nesmírně nepohodlný – a začal si lámat hlavu, co dál. Už to, že tak rychle vzal cizí těleso do kosmické lodi, už to bylo narušení řádu, na testu se usadil první trestný bod. Co se stalo, stalo se, ale do kabiny ho nemá právo pustit. Jenže dokdy ho bude držet ve výstupním tunelu? Tommie tam taky nemůže být do nekonečna. Kyslíkových bomb má sice dost, ale zhroutil by se vyčerpáním. Kdyby do tunelu pustil vzduch, aby se Tommie mohl vrátit, byl by to druhý trestný bod za to, že nevydezinfikoval tunel. Ale kdyby začal s dezinfekcí, Tommy by tam musel zůstat ještě dvě tři hodiny. Druhá varianta byla vypustit vzduch i z velitelského sektoru, vzít zpátky Tommieho a potom dezinfikovat celou loď, ale to zas nebylo jisté, jestli by robot zůstal pokojně v tunelu, nebo by se k nim nevrhl první. Ano, ta modelová zkouška nebo komedie, jak tomu dál říkal, byla sice nenápaditá, ale nebylo vůbec lehké v ní hrát. Vyžadovala rozhodnutí, která se vždycky dají hodnotit jako chybná. Nebylo jasné, co jim ten robot naservíruje, když je tak dokonalý, ale jistě se nespokojí s pouhou návštěvou. Určitě má v sobě zaprogramovaný nějaký útok nebo aspoň pokus zmocnit se řízení lodi. V nejlepším případě jim bude cosi drmolit nebo psát něco nesrozumitelného, aby je vyzkoušel, jak by se asi chovali při svém prvním setkání s mimozemskými bytostmi.

„No tak, Antony!“ ozvalo se mu v radiotelefonu. „Dokdy tady budu trčet?“

Anton se podíval na chronometr. Gibson byl ve výstupním tunelu už druhou hodinu, a on se pořád nemohl k ničemu rozhodnout.

Černá postava znovu nesmírně rychle zakryla obrazovku. Teď začala pohybovat oběma rukama; jednou ukazovala na dolní okraj basketbalového míče, na místo, kde mají lidé ústa, druhou opisovala kolem sebe kruhy. Potom se dotkla kyslíkové bomby, kterou měl Gibson na zádech a udělala něco, co všechny vyvedlo z míry: ukázala do kouta tunelu na rezervní bomby. A zase poklepala prstem na ten svůj míč.

„Chápeš něco?“ zeptal se bez dechu Akira.

„Dokonale,“ ozval se Gibson.

„Tak to teda ne!“ odpověděl zároveň i Anton.

Jejich hlasy se začaly křížit v trojúhelníku radiotelefonu:

„Proč?“ To byl Tommie. „Příliš lehko podléháš pokušení!“

Akira:

„Ale možná že to potřebuje… A co by se stalo?“

„A jak to vydržel venku? Nezapomeň, že vzduch se může někdy změnit ve výbušninu,“ připomněl mu Anton.

Obraz basketbalového míče na obrazovce se několikrát měkce zavrtěl na neviditelném krku. Obě černé dlaně se položily jedna přes druhou na prsa, tam, kde má člověk srdce.

„Ten ďábel nás slyší,“ ozval se Gibson. „Viděli jste to? Pusť vzduch, An! Kdyby nás chtěl vyhodit do povětří, tak doteďka… Přece jsem ho osahal!“

„Takovej robot… ne… to mi nejde do hlavy…“ drmolil Akira do jeho slov.

Při žádné dosavadní zkoušce nebyl Anton tak zmatený. Ucítil pach potu – buď mu ve skafandru přestalo fungovat absorpční zařízení, nebo to bylo jen zdání, čichové halucinace. Proč tam Gibsona nechal jít? Mohl přece otevřít poklop automaticky a robot, pokud by, chtěl, mohl dovnitř. Ale i ti zatracení chlapi ze základny ho podvedli, to oni: vemte ho dovnitř. Ano, ale přece, jen to vymysleli dobře! Trestných bodů bude jako máku.

„Musíme něco udělat, An,“ povzdechl trpělivě Akira.

„To je tam budem takhle držet až na Zem?“

Velitel – nebo spíš jeho ruka – se bezděčně podřídil, když se k tomu návrhu přidal i kybernetik. Trochu zbrkle otočil páku přívodu vzduchu a ručička manometru začala poskakovat.

„Vám je hej! Ale já to mám spočítaný,“ a prudce dodal: „Ať tě ale ani nenapadne otevřít přílbu!“

„Neboj se, ať napřed on otevře ten svůj míč.“ Gibson se zřejmě trochu uklidnil, a to Saneeva smířilo i s tím průšvihem, který ho čekal, „jestli ho vážně otevře, tak se složím!“ Robot jako by je i tentokrát slyšel. Skoro slavnostně zvedl ruce k svému basketbalovému míči. Černé prsty ho zespodu uchopily, podržely, a v okamžiku, kdy ručička manometru už ukazovala tlak dvaasedmdesáti milibarů, míč jako by náhle praskl. Zkrabatěl, shrnul se a sklouzl dozadu jako kapuce pláštěnky.

„Proboha!“ vykřikl Gibson a po jeho chladnokrevnosti nezbyla ani památka.

Na zelenavém skle obrazovky, v přízračném kryptonovém světle zářily nepříliš dlouhé, ale husté lidské vlasy.

„Proboha?“ opakoval Gibson jako ve snách. „An, vidíte to tam? Nemám halucinace?“

Anton neodpověděl, protože vlasy se pořád tak slavnostně odsouvaly z neviditelné šíje a k obrazovce se otočil naprosto lidský obličej. Bílý obličej na černošském těle. Ženský obličej s utrápeným úsměvem a se rty, jež se pokoušely artikulovat nějaká slova. Akira vykřikl, oči doširoka evropsky otevřené:

„On mluví!“ zřejmě pořád považoval tu bytost za robota nebo si v tom zmatku popletl rody.

Jemně vykrojené a neuvěřitelně živé rty dál přehnaně pečlivě artikulovaly nějaká slova, která ani jeden nebyli schopní přečíst – tím, co viděli, byli úplně fascinováni a tak je vůbec nenapadlo, že by je mohli přečíst. A Gibson to neslyšel, protože měl přílbu.

„Ne!“ vybuchl v Antonovi velitelský reflex. „Neopovaž se!“ Za onou přízračnou ženskou hlavou vytušily že si Gibson sahá na přílbu. A sám použil mužský rod: „Ohmatej ho znovu!“

Akira začal přehnaně horečně pracovat s transfokátorem kamery. Obraz poskakoval, rozmazával se, někdy se zvětšoval natolik, že se na okamžik objevilo jenom jedno lesknoucí se oko nebo nabobtnalá rovina s množstvím měsíčních kráterů. Oba se vytřeštěně dívali na tu měsíční krajinu a nenapadlo je, že je to stokrát zvětšená kůže obličeje. Konečně Akira našel potřebný objektiv a do rámečku obrazovky zachytil celý; obličej. Z obou stran se jako čelisti miniaturního jeřábu vynořily skafandrové rukavice. Obličej se nepohnul, ve veselém úsměvu se pohnuly jenom rty. Prsty rukavice přejely po vlasech, lehce se zabořily do bílých tváří, plaše osahaly nos, sklouzly kolem brady a pohnuly s ní.

„An, co je to?“ zasténal Gibson v radiotelefonu.

„Co se ptáš mě, ty tam jseš!“

„An, to je … to je člověk!“

„No, no!“

Prsty zesílily tlak a pomalu pootočily celý obličej na druhou stranu. Nechal si to líbit a pořád se zářivě usmíval, i když se zdálo, že už trošku netrpělivě. „An, ale to … to … je žena!“

„Baba Jaga,“ dodal Anton.

Zavřel oči, pokusil se srovnat si myšlenky v hlavě, k něčemu se rozhodnout, ale když je otevřel, trochu vyděšený novým koktáním v radiotelefonu, situace na obrazovce se znovu změnila. Bělostně tam zářila nahá lidská záda s jemně zdůrazněnou rýhou páteře, a ona čerň stále klouzala dolů, odhalovala štíhlý pas, šokující obliny drobného dívčího zadečku, dlouhá stehna. Něžné ruce stahovaly černou kůži až ke kotníkům. Bosá chodidla z ní opatrně vystoupila, ruce zašátraly ve vzduchu, hledaly oporu, ale nenašly ji, a celé tělo se bezmocně otočilo, jako by spolu s onou černou kůží ztratilo i dřívější jistotu pohybů. Obličej se znovu stočil k obrazovce a rozpačitě se usmál – zřejmě nad svou novou a tolik lidskou nešikovnosti „An …An … chci pryč!“ vykoktal Gibson. Samozřejmě že i mnohem zkušenější kosmonaut, než byl Anton Saneev, by si nemohl představit nic absurdnějšího, než že se kdesi mezi Marsem a Zemí objeví nahé dívčí tělo. Za půl století historie kosmonautiky žádný pilot takovou zkoušku nezažil. Kybernetik Akira, který se tak rozplýval nad neuvěřitelnou dokonalostí robota, definitivně oněměl před dokonalostí toho mladého a bezesporu lidského těla.

„No tak ji obejmi!“ zasmál se nakonec Anton, protože nahá dívka aspoň neohrožovala bezpečnost lodi. Gibson se ani nepohnul. „Pořádně si ji prohlídni, povídám!“

„An … An … to je sám čert!“

„Pochopitelně, kdo jinej. No tak, snad se nebojíš nějakýho čerta!“

Skafandr na obrazovce dál visel jako na věšáku. Anton se v pilotním kresle nadzvedl, jako by se chtěl vrhnout k výstupnímu tunelu, ale pak se znovu posadil. Ruka mu sjela ke kohoutku. Co by se stalo, kdyby teď odčerpal vzduch? Když byla takovou dobu venku Jenom v té tenké kůži bez jakéhokoliv kyslíku… ale stáhl ruku zpátky, protože dívka se najednou prudčeji otočila, popolétla, ale podařilo se jí dostat se ke ztuhlému Gibsonovi. Sklouzla po něm a narovnala se – jak mu důvěřivě ležela na prsou, připadala jim najednou malá a křehká. Tommie dýchal tak, až měli strach, že se radiotelefon rozletí.

„Neboj se, přes skafandr tě nemůže znásilnit! No tak si ji prohlídni!“ křikl vesele Anton.

„An…“ vyjekl Gibson, „dělal jsem všechno možný… Na Marsu jsem byl pětkrát.“

„Já vím. Ale pochop, tohle je rozkaz. Copak ses nikdy nedotk děvčete?“

„Ale co je tohle za děvče?“

„Tak se na ni konečně koukni, co je zač!“

„Vy ji přece vidíte taky!“

Nečekaný smích mu zahřměl v uších. Antonovi chvilku trvalo, než poznal, že je to Akira. Když si to uvědomil, když se přestal bát o psychický stav Tommieho, sám se rozesmál nad komičností toho, jak se za žádnou cenu nechtěl podřídit rozkazu. A i nad tím, jak je vyvedl z míry ten ohromující výjev na obrazovce, kde návštěvnice z kosmu stála vedle ohromného skafandru jako reklamní modelka. Teď už se usmívala strojeně a její úsměv jako by říkal: Podívejte se, jak je lidské tělo bez skafandru krásné, ale i bezmocné! Proto si okamžitě kupte nový typ skafandru!

„Povídal jsem ti, že je to baba Jaga!“ řekl rozesmátý Anton. „Poohlídni se, kde má koště! Jak jinak by lítala.“

Nedomluvil, protože dívka se lehce odsunula od Gibsona a předvedla na obrazovce všechnu krásu svého mladého těla; rukou ukázala k vnitřnímu poklopu, pak si přejela po bocích, demonstrativně se začala třást, něco říkat, rty se zaokrouhlily. Možná že vlivem té jednoznačné výmluvnosti gest jim to nehlasné slovo znělo jako anglické cold – zima. Jestli je to člověk, tak mu ve výstupním tunelu skutečně musí být chladno. I ve velitelském sektoru by se takhle klepal.

„Už nemůžu,“ zasténal Tommie, „udělej něco, An!“

Anton přivřel oči před krásou té „baby Jagy“ – teprve teď si ji vlastně uvědomil – drobné a něžné jako víla, jako ty dívky z pohádek, které žily v kalíšcích květu. Spolkl nové zděšení a zapřísahal se, že hned jak doletí na Zem, odejde z programu Marsu; tenhle pitomej kousek jim neodpustí! Vstal a ztěžka vykročil na magnetických podrážkách k poklopu. Začal otáčet pákami – ještě se přesvědčil, že Akira taky stojí jakoby připravený k nejstrašnějšímu hmatu juda, a slavnostně otevřel poklop.

Další div nebyl žádný div, nebo lépe řečeno: byl to ten nejnepředstavitelnější div, který je mohl potkat. Jako v pohádkách, jako ve snu, k nim plulo nahé ženské tělo. Ne miniaturní, a tím přece jen trochu nereálná postavička z obrazovky, ale žena, která okamžitě naplnila celou kabinu svou fantastickou hmatatelností. Narovnala se, chytila se za stěnu, kývla na ně a zasmála se. Zasmála se tak, že je přímo ohlušovala, i když ji neslyšeli, protože byli pořád ještě odkázáni jen na radiotelefon. Potom nadzvedla levou nohu, opřela bosé chodidlo o stěnu, odrazila se a s rozpřaženýma rukama se rozletěla k veliteli lodi.

Anton ji automaticky chytil do náručí – tak totiž ve stavu beztíže pomáhali jeden druhému – ale hned objetí uvolnil; i přes rukavice skafandru ucítil její poddajnou křehkost. Návštěvnice mu přitiskla obličej na prsa, tak jak to předtím udělala Tommiemu, který nakukoval průlezem a stále se neodvažoval dovnitř. Anton přejel rukou po hladkých nahých zádech, chytil vlasy a opatrně za ně zatáhl, jako by je s odporem od sebe odstrkoval. Hlava se poslušně zaklonila, ukázala obličej. Ale obličej se už nesmál. Plakal. Plakal celý – mokrými tvářemi, chvějícími se rty, třesoucí se bradou, modrýma očima přetékajícíma slzami. Ohlédl se po Akirovi, po Gibsonovi, viděl, že ten otvírá přílbu, ale nezarazil ho. Neměl sílu ze sebe vydat ani hlásku. Kdyby ho nedržela beztíže, určitě by upadl. Ne, to bylo strašnější než nejděsivější věci ve fantastických románech, nepřijatelnější i než mile komická baba Jaga. A znovu se zadíval, jak se Gibson trápí se složitými uzávěry přílby, protože se neodvážil ještě jednou pohlédnout na plačící dívčí obličej. Gibson konečně sundal tu zatracenou přílbu – tak nešikovného člověka Anton ještě neviděl – odhalil obličej, začal mluvit. Dívka se k němu otočila, slzy jí zazářily světlem letního deště, rty rychle něco odpověděly. Odtrhla se od Antona a znovu odlétla do náručí Tommieho, který ji teď objal spíš stydlivě než ustrašeně.

Akira si sundal přílbu a velitel mu v tom taky nezabránil, dávno zapomněl na dezinfekci a na řád. A když se dívka se smíchem i pláčem zároveň vrhla nad palubní desku a dosedla Akirovi na ramena, Anton si také začal odšroubovávat přílbu. Ale nikdy si nepřipadal tak nešikovný jako teď. Vztekal se a když vyprostil hlavu, křikl:

„Tak už dost toho objímání!“

Tommie v záchvatu smíchu opakoval jeho rozkaz:

„Už dost, Aki!“

Točili se spolu nad přístroji v tanci, který vypadal značně nevhodně, protože partnerka byla nahá. Anton šel k nim a rozzlobeně je stáhl dolů. Děvčete se dotknout neodvážil, chytil tedy Japonce a nasměroval ho k nedalekému křeslu. Akira dosedl první a dívka se mu tiše sesula do klína. Pohodlně se usadila, nadechla se a řekla dokonalou angličtinou:

„Tak tedy dobrý den!“

„Jak to, dobrý den?“ vyjevil se velitel.

„No… Dobrý den!“ zarazila se; nechápala, že by udělala nějakou chybu. „Co mám říct jiného? Hallo! How do you do?“

„Ale… jak to, hallo? Vtrhla jste sem bůhvíodkud … a… hallo!“

„Bože, to jsem utahaná.“ Ňadra se jí dramaticky vzedmula, ale mokrý obličej dál zářil nefalšovanou lidskou radostí. „To jste se mě natrápili! Takové bojácné muže jsem nikdy nepotkala.“

„To je navštěvujete vždycky takovýmhle způsobem?“ ozval se Gibson pomstychtivě a jeho vztek byl zřejmě ještě znásobený závistí, že dívka pořád seděla Akirovi na klíně.

„Ale ne!“ odpověděla bezelstně. „Povím vám to, všechno vám povím. Jen se trochu nadechnu. Co všechno jste nevymysleli, že jsem černoch, robot, nějaká baba … Jsem člověk, obyčejný člověk!“

Všichni tři se na sebe podívali, potom přejeli pohledem po celém jejím těle; pak už jim bylo trapné dál si ji prohlížet, protože jí spočítali i pihy na ramenou. Její nahota proti nim zářila dokonalou čistotou a naivitou – zřejmě si ji před dvojnásob oblečenými muži vůbec neuvědomovala. Tommie se začal znovu vztekat: „Zato my nejsme obyčejný lidi, jsme kosmonauti, ale stejně se nemůžem procházet v gumovejch kombinézách po kosmu.“

„Jmenuji se Helena Blanotová,“ představila se nečekaně, jako by všedním jménem chtěla dokázat, že není nic výjimečného. „Narodila jsem se v Liverpoolu a tam jsem taky vyrostla. Dědeček je Francouz, tak proto to jméno … Vystudovala jsem historii a archeologii v Cambridgi, jenže se staly určité věci…“

„A vydala jste se rozkopávat vesmír,“ skočil jí do řeči Tommie.

„Proč jste takoví? já mám z vás tak ohromnou radost, já…“ rozplakala se.

„Protože nevíme, jestli máme bejt rádi nebo … jste z našeho centra?“ zeptal se Anton ztěžka.

„Nechte ji trochu odpočinout!“ zazpíval s něžností ochraptělého kanárka Akira, který se ztrácel ve svém štěstí jako v nafukovacím křesle.

Náhle dívka zrudla. Krev se jí nahrnula až na šíji, sklouzla po drobných ňadrech, polila i je, ostrými skvrnami vyrazila na břiše. Dívka vyletěla Akirovi z klína. Anton se vylekal:

„Co se stalo? Proč tak… Nedělá vám snad dobře náš vzduch?“

Při prudkém skoku se ve vzduchu zamotala, ale okamžitě našla oporu; vrhla se za opěradlo křesla a skrčila se tam.

„Dejte mi něco na sebe! Čtu vaše myšlenky, tak se nedivte, že rudnu.“

Akirův obličej vypadal jako pomeranč.

„My jsme seriózní vědci…“ pronesl doktor inženýr Thomas Gibson, ale jako by sám sobě příliš nevěřil.

„Já vím,“ zasmála se nervózně a přikrčila se ještě víc, až jí za opěradlem vykukovala jenom hlava. „Ale stejně mi dejte něco na sebe! Chtěla jsem vás jenom přesvědčit, že jsem vážně člověk.“

„Jenže o tom pořád nejsme přesvědčený,“ utrhl se Anton, protože si uvědomil, že je ochotný odpustit tamtěm z centra tu strašnou zkoušku, kterou mu připravili. „Máme vám přinést ty vaše trochu nezvyklý šaty? Kde vám je ušili?“

„Ne, ne, dejte mi něco pozemského!“

Anton zamrkal na Tommieho, který jako by taky, měl oči plné prachu, vyslal němou otázku k stále ještě zahanbenému Akirovi, a nerozhodně zamířil k prostoru na spaní. Na lodi nebyl jediný kousek látky. Ani koupací plášť neměli. Myli se chemikáliemi, osušovali vzduchem. Anton si vzpomněl na koupací plášť v tu chvíli, kdy za zády slyšel, jak se ochraptělý kanárek provinile vtírá: „Jestli se chcete osvěžit, odpočinout si, tak můžete, i když podmínky tady máme trochu primitivní …“ A navíc v tomto úseku zpáteční cesty vždycky toužil po koupacím plášti, do něhož by se krásně zachumlal po pěkném vykoupání.

Prostor ke spaní byl ke spaní právě natolik, aby ten, kdo neměl službu, se tam mohl natáhnout nad kupami věcí a aparátů; musel za sebou ovšem zavřít, aby ho nerušil hluk z velitelského sektoru. Nebyla tam ani postel – při stavu beztíže byla zbytečná – ani prostěradla, a Anton, tedy musel chtě nechtě vytáhnout své poslední čisté prádlo, bílou trikotovou kombinézu se zipem na prsou.

Když znovu viděl dívku tak maličkou, stydlivě skrčenou za křeslem, hodil jí kombinézu už z dálky, a hned se sklonil nad palubní přístroje, aby se mohla v klidu obléknout. Zády k ní a dost hloupě řekl:

„Nic jinýho tu není. Tak vy tedy máte radost, že jste nás potkala?“

„No vždyť jsem sto let neviděla člověka!“

Celá zmizela v ohromné kombinéze, kterou měla tak pokrčenou, že nešel zatáhnout zip. Teď skutečně vypadala jako přízrak. Ale ten přelud je definitivně přestal děsit. Nad kombinézou se koketně a šťastně smálo děvče, které jako by si na sebe vzalo tatínkovy šaty.

Akira a Gibson nebyli na Zemi pětkrát déle než Anton a dívali se na ni jako muži, kteří dvě stě let neviděli dívku. A ona se koketně zeptala, jako by se zeptala každá pozemská žena:

„Vypadám moc směšně?“ A začala si ohrnovat příliš dlouhé rukávy a nohavice.

„Zatím jsme směsní my,“ odpověděl Anton. „Dokud nepochopíme, k čemu je celá ta komedie …“

„Vy si pořád ještě myslíte, že jsem z vašeho centra? Všechno vám povím, ale … nechte mě konečně, ať se na vás vynadívám! Vážně, sto let jsem neviděla člověka! Jsem tak šťastná, že se lidi naučili létat vesmírem.“

To už jim připadalo jako řeči pomatence, a všichni tři se na sebe významně podívali.

„Nebylo by to nic divného, kdybych se pomátla,“ dodala, jako by jim odpovídala. „Ale teď jsem šílená štěstím.“

„Nechcete si něco sníst, něčeho se napít… Naše jídla …“ zazpíval znovu kanárek Akira.

„A ne, nemůžu! Ještě nesmím! Přesně sedmdesát let jsem nejedla pozemské jídlo.“

„Poslyšte!“ ozval se Anton.

„Nebuďte zase zlý, Mr. Saneev,“ přerušila ho. „Chápu, vy si určitě připadáte jako svatý Antonín, kterého pokoušel ďábel v podobě nahé ženy. Ale protože nejste světec, buďte aspoň trochu kavalír! No dobře, skoncujem nejdřív s pracovními záležitostmi! Ano, zapojte magnetofon!“ obrátila se k Akirovi, který pro něco vstával.

To, že ho oslovila jménem, znovu dokazovalo, že má něco společného s jejich kosmickým programem, a Anton už chtěl doopravdy vybuchnout, ale ona ho pohybem ruky zastavila.

„Už jsem vám řekla, že čtu vaše myšlenky. Předtím jsem se tolik snažila vám něco vsugerovat, jenže vy jste se tak báli…“

„Já vás slyšel!“ pochlubil se Akira. „Ano, a Anthony mě taky jednou slyšel. Tak začneme, Aki? Můžu vám tak snad říkat, jste mi tolik blízký!“

Akira se štěstím jen rozzářil, Anton ještě polykal srovnání se světcem. Tommie se mračil, že na něj kvůli ostatním zapomněla a bez dovolení si začal sundávat skafandr. A ona jako by znovu odhadla velitelovy myšlenky:

„Ano, sundejte si ty nepohodlné obleky! A konečně mi už věřte, že vám nehrozí žádné nebezpečí. Co to jsou vlastně ty viry, kterých se tolik bojíte, Anthony?. Nějaká nemoc?“

„Přestaňte! Myslím, že už je konec tý komedie,“ zavrčel Anton zuřivě.

Zesmutněla a v té své dětské nasupenosti vypadala dojemně upřímná.

„Ale proč mi nevěříte? Nepřicházím ze Země a není to žádná komedie, je to nesmírně vážné! Udělala jsem snad málo, abych vás přesvědčila? No dobře, všechno vám povím …“

Posadila se do křesla, které Akira uvolnil, všechny tři přelétla pohledem, jako by je prosila, aby jí věřili, a s povzdechem začala:

„Tak teď, jsem Helena Blanotová, narozená v Liverpoolu 2. května 1907. V jedenatřicátém roce jsem dostudovala historii a archeologii v Cambridgi, jako jedna z prvních žen jsem v těchto oborech bakalář. Nahráváte to, Aki? Máte pěkné přístroje. V mé době byly takové ohromné gramofony a diktafony s kotouči, ještě ty Edisonovy. Předejte potom tyto informace na Zem, aby to prověřili.“

Tou poznámkou znovu zbrzdila Antonův hněv; okamžitě si v duchu srovnal uvedené roky a Edisona se současným datem. Zasmála se:

„Když si Tommie předtím dělal legraci a opakoval vám, co prý slyšel, udělal mě mladší. Dostudovala jsem ve čtyřiadvaceti – i teď zřejmě vypadám na tolik, nebo trochu starší?“

Gibson se rychle sklonil nad kapesní kameru, kterou vytáhl. „To je fotoaparát, že? Tak malinký, ne jako ty dřívější. Vůbec jste hodně pokročili, to mám radost…“

„Radost mějte až potom!“ zavrčel Anton. „An, nebuďte zase zlý! Nechtě toho, nebo ten svůj úkol úplně popletu!“

„Nikdy jsem nepochyboval, že odříkáváte úkol. Kdo vás ho naučil? No tak mluvte!“

„An, co tolik pospícháš,“ smiloval se konečně i Gibson. „Nepřijdem o to, na Zem máme ještě celej měsíc.“

„To ne, zas vás opustím! Strašně mě to sice mrzí, jste tak milí, ale… pro mě jste moc pomalí! Celý měsíc nemůžu. Čekají mě.“

„Kdo vás čeká?“

Koketně a trochu vyzývavě pohodila vlasy směrem k vzteklému Saneevovi, ale bez přirozené tíže svého zlata se nevrátily zpátky na místo a musela si je uhladil; rukou. A když si nějaká žena umí upravovat vlasy pod mužskými pohledy, stává se dvojnásob neodolatelná.

„Ale vezmu to popořadě, jinak to popletu. Tak tedy: v říjnu 1931 jsem se vydala s jednou expedicí na Novou Guineu. Vzal mě s sebou můj snoubenec, doktor Irwin Strongfield, v té době známý etnograf. Tommie se spletl, nejen když odhadoval, kolik je mi let, ale nejsem ani nevinná, chtěli jsme se brát. Ne že bych ho měla tolik ráda, vážila jsem si ho, byla jsem jeho studentka –– ale hlavně jsem strašně moc chtěla jet s jeho expedicí, byla jsem tak trochu dobrodruh, a kdo jinak vezme ženskou do takové expedice …“

„Děvče, to jste nám přišla vykládat milostné záležitosti?“ přerušil ji Anton.

Znovu zrudla, ale tentokrát už normálně:

„Promiňte, takovou dobu jsem neviděla lidi… A jsem taky trochu upovídaná. Kde jsem přestala? Ano! No, a při té expedici jsem se jednou dostala dost daleko od naší skupiny a padla na ohromnou jeskyni, jejíž vchod byl úplně skrytý v džungli. Já se i předtím často vzdalovala od ostatních, protože jeskyně mě zajímaly, a tam jsou strašně zajímavé jeskyně, dá se v nich udělat hodně nálezů. A ukázalo se, že i v džungli na Nové Guineji nehrozí žádné nebezpečí, nejsou tam divoká zvířata…“

„A lidojedi?“ připomněl jí spíš z legrace Gibson. „Tehdy přece ještě existovali lidojedi, ne?“

Anton měl dojem, že Gibson je ochotný uvěřit těm jejím nesmyslným povídačkám.

„Ukázalo se, že lidojedi jsou ti nejhodnější lidi, jaké jsem do té doby potkala! Víte, kanibalství, to je rituál.“

„Víme,“ přerušil ji Anton hrubě. „Četli jsme o nich.“

„Dobře, dobře,“ trochu se polekala. „Tak tedy, když jsem vlezla do jeskyně, náhle jsem padla na … na, jak bych vám to řekla, prostě na bytosti jiné civilizace!

Udělali si tam základnu a tajně studovali Zemi. A já je překvapila. Nepředpokládali, že by někdo vlezl do tak hluboké jeskyně. Domorodci do jeskyní nikdy nechodili, byli moc pověrčiví. Předtím jsem je prosila, aby mě do některé zavedli, jenže oni mě doprovodili jen ke vchodu, a za nic na světě… Prosím vás, už mě nepřerušujte. Budu stručná. Podrobnosti dopovím na Zemi. Tamti byli děsní! Nejsem strašpytel, ale když mi odřízli cestu zpátky, hrůza! Myslela jsem, že to jsou neznámá zvířata. Nová Guinea byla tehdy velmi málo prozkoumaná. Jenom Miklucho-Maklaj a ještě pár… No to je vedlejší. Jenže oni na mě začali mluvit anglicky. Umíte si to představit? Čistou univerzitní angličtinou jako teď já. Připadá vám moje angličtina příliš archaická?“ obrátila se na Gibsona. Kdyby přikývl, vyděsilo by ji to zřejmě víc než nejstrašnější cizí civilizace.

„Trošinku, ale o to je kouzelnější.“

„Děkuji vám, Tommie, jste velmi milý. Oni byli taky velmi milí a zdvořilí, honem mě uklidňovali, ale kategoricky mě zadrželi. Nemůžou mě prý pustit, dokud neskončí práci na naší planetě. Nosili mi jídlo, všelijaké ovoce, protože zvířata neměli právo zabíjet. Pořád se mi omlouvali a vysvětlovali, jak je to mrzí, že jsou nucení mě tam držet, znásilňovat moji vůli. To se prý příčí jejich povaze. A je to pravda, i když vypadali tak strašně. Ale třetí den sami usoudili, že musí přerušit svou misi. Naše expedice mě začala hledat, můj snoubenec vzbouřil i všechny okolní kmeny a pochopitelně mě zřejmě hledali hlavně po jeskyních. A tehdy mi navrhli, abych letěla s nimi. Vyprávěli mi takové fantastické věci o jejich civilizaci, o tom, že je možné, aby nám předali některé svoje schopnosti, že vzbudili mou zvědavost, lépe řečeno, nechala jsem se zlákat, protože jsem byla odjakživa strašně zvědavá. Opakuji znovu, nepoužili vůči mně žádného násilí. Kdybych na tom trvala, bývali by mě pustili, když odlétali. Nebyla jsem už pro ně nebezpečná, stejně by mi nikdo nevěřil, kdybych vyprávěla, jak jsem je potkala, lidi by řekli, že jsem se v těch jeskyních ze strachu zbláznila. A měla jsem i trochu výčitky svědomí, sama jsem se jim připletla do cesty a znemožnila, aby mohli dodělat svou práci, a tak jsem se jim dala aspoň k dispozici, aby na mě mohli prostudovat lidský organismus, a viděli, co nám mohou předat. Pokud bychom samozřejmě chtěli. Ale oni už ze svých předešlých výzkumů věděli, že jsme schopní osvojit si některé jejich základní vlastnosti. Prostě jsem se dala zlákat. A nebylo to ani tak moc těžké, přece jsem vám řekla, byla jsem tak trochu dobrodruh. Když jsem si představila, jaká historická úloha se mi naskytla – být mostem mezi dvěma civilizacemi … Když jsem si představila, že kdybych se vrátila, musela bych si vzít svého snoubence a celý život… Ne, že by byl špatný, byl to báječný vědec, ale jinak byl dost starý …“

Výhružně zahrozila na Gibsona, který překvapivě zrozpačitěl.

„Tommie, že se na vás rozzlobím!“

„Co je, Tommie?“ zpozorněl Saneev.

„Nic, An, já nevím…“

„Myslí si různé nevhodné věci a já je slyším.“

„Co si myslí?“ vyptával se pobaveně Anton.

„No… právě si řekl: přejdu po tom mostě, i když je na druhém konci propast. Jenže já to teď reprodukuji! značně jemněji.“

Nebylo potřeba se Tommieho ptát, jestli si myslel něco takového. Zbledl, rty se mu začaly chvět.

„An, povídal jsem ti, to je sám čert! Sám čert to je! Nikdy jsem nebyl zbožný, ale … to, to …“

Anton i Akira nebyli tím novým důkazem neobyčejných telepatických schopností jejich návštěvnice vyvedeni z míry o nic méně. Jenže Anton se stejně jako jeho středověký předchůdce-světec pokusil ještě vzdorovat.

„Nemusím lítat k jinejm civilizacím a vím, co si tak Tommie může myslet, když vidí hezký děvče.“

Ale ona byla ve své úsměvné krutosti nemilosrdná: „Děkuji, An! Už jste zřejmě schopný dělat i poklony. Doufám však, že jste se konečně přesvědčili, že dokážu číst myšlenky. To se jim podařilo mi nejsnáz předat. Nebo mám říct, co si myslíte vy? Jen se bojím, aby neutrpěla vaše autorita velitele.“

Teď byla řada na Antonovi, aby zrudl. Ve stavu beztíže krev kypí snadněji, a ona v něm vzkypěla natolik, že málem vybuchl, ale přece jen se ovládl a udělal to nejrozumnější, co v takovém okamžiku může velitel udělat: pokusil se zalarmovat svůj smysl pro humor:

„Podívejte, Heleno! Nevím, jak pokoušeli toho vašeho svatého Antonína, ani jestli se jim to povedlo.“ Podíval se na ni, na ten obličej, který žádostivě čekal na jeho slova, a znovu ho to vyvedlo z míry. „Chci říct… Není to nic těžkýho, nás pokoušet. Patnáct měsíců, co odletěli ze Země ti dva…“ Ta asociace v něm na okamžik probudila touhu po pomstě: „Když i vy jste se jako starověká Helena vykašlala na toho svýho Menelaa a nechala jste se odvlíct bůhvíkým… Ale promiňte! Chtěl jsem říct něco jinýho. Proč jste přišla pokoušet právě nás?“

„No proto, že něčemu takovému těžko kdo uvěří!“ vykřikla skoro zoufale. „Když se objevím rovnou na Zemi, zavřou mě určitě do blázince. Vy mi taky pořád ještě nevěříte, přestože jsem vám předvedla spoustu věcí, které žádný člověk nedokáže. Vybrali jsme tuto variantu jako nejpřesvědčivější. Osamělá loď letí k Zemi, na Zemi vědí, kteří lidé jsou v té době ve vesmíru. Když se u nich objevím, ukážou mě na obrazovkách a tam se přesvědčí, že jsem opravdu posel… Řekněte, není to logické?“

„Je. A já vám věřím, Heleno,“ zazpíval Akira svým nejmelodičtějším hlasem. „Je to logický, Anthony, kterej člověk se může takhle pohybovat v kosmickým prostoru? Takovej skafandr je pro nás nemožnej.“

Anton bránil spíš sám sebe před neodolatelným kouzlem jejich dojemně vzrušené návštěvnice, když řekl:

„Jen se tak rychle nezamilovávej, Aki! I pro kybernetiky přestává existovat logika, když se zamilujou. Mužem si prohlídnout váš oblek, Heleno? Nebo na sobě nemá firemní značku?“

„Nejenže nemá žádnou značku, ale ani byste na nic nepřišli. Já mu sama nerozumím. Vím jenom, jak ho používat. Je to oblek pro telekinezi.“

Všichni tři na ni vytřeštili oči.

„Ano, slyšeli jste dobře. To je další věc, kterou mě naučili, i když to nebylo lehké. Vy si pořád ještě myslíte, že mě někdo nepozorované vypustil u vaší lodi.

Ne, dopravili mě jenom na hranici sluneční soustavy. A za jeden pozemský rok tam na mě budou zase čekat, na orbitě Halleyovy komety. V kosmoletech se pohybují jenom mezi hvězdami a blízkými galaxiemi. Slouží jim jako základny a k dopravě nejnutnějších věcí. Kdybyste věděli, jaké lodě mají! Jinak se všichni mohou pohybovat pomocí telekinezy. Oblečeme si takovýhle oblek a… jsme tam, kde chceme! Jenže podstata není jenom v tom obleku, to je spíš ochranný prostředek. Telekineza se děje pomocí zvláštních, psychofyziologických schopností. A ty máme i my, pozemšťani. Ale podle nich by se v nás skutečně rozvinuly nejdřív tak za milión let, pokud by samozřejmě něco nenarušilo naši evoluci. Ten oblek je taky úplný zázrak. Uvidíte to, až poletím k Zemi. Člověka živí, hřeje, dodává mu vzduch, všechno přímo kůží. V něm můžu letět i kolem Slunce a nezpotím se. Vidíte, a oni jsou ochotní nám dát tajemství těch obleků, aby se všichni naučili to, co se jim podařilo naučit mě.“

„A to vás nenaučili nic jinýho než nakukování do myšlenek mužů?“ rozhodl se k pomstě i Gibson.

Mile se zasmála.

„Ach, Tommie, a to mě prý milujete! Připomenu vám datum svého narození: druhého května tisíc devět set sedm! To znamená, že teď je mi čtyřiadevadesát. Takhle mluví vychovaný Angličan se svou babičkou?“

Muži, už vyhladovělí po ženském zjevu, upírali pohled na její trošku zvednutý, úplně dětský nosík.

„Ale to znamená… a to… vážně?“ znovu zachraptěl kanárek Akira.

„To taky, Aki. Ale buďte tak hodný a předejte ty informace vaší základně. Ať prověří všechno o Heleně Blanotové, o jejím zmizení ze Strongfieldovy expedice na Nové Guineji koncem roku 1931. O tom případě musí být nějaké doklady. Jestli Irwin vydal knihu, tak určitě o tom psal; a ať prověří i archívy univerzity v Cambridgi. Potom se jim ukážu. Snad se nám společně podaří je přesvědčit, aby mě přijali.“

„My vás odvezem,“ řekl Gibson. „Když přiletíte s náma…“

„Celý měsíc sedět tady, Tommie? Prosím, neurážejte se tak rychle! Jak jste ješitný! Musíte pochopit, že jsem netrpělivá. Sedmdesát let jsem nebyla na Zemi. A s vámi se tam uvidím. Koneckonců, teď jste mí jediní blízcí lidé. Všichni známí určitě dávno umřeli, a navíc mí vrstevníci budou pro mě sotva zajímaví. Odletím teprve za rok a odnesu s sebou rozhodnutí lidstva, jestli je ochotné přijmout tuto pomoc nebo ne.“

„Ale proč bychom měli přijímat jejich pomoc? To trochu smrdí ultimátem,“ zamračil se Anton.

„An, jste chytrý člověk, mělo by vás to napadnout. Protože se cítí přesně tak osamělí jako lidstvo. V naší galaxii jsme myslícími tvory jenom my a oni. Ale skutečné přátelství může existovat jenom mezi rovnými, nemám pravdu? A oni jsou skoro o dva milióny let napřed. To je stejné, jako kdybych, řekněme, přijala Tommieho dvoření.“ (Tommie se trochu hloupě usmál.) „Bude se mnou šťastný? Za prvé, já budu žít ještě aspoň sto let a budu pořád tak mladá a z něj bude za dvacet let mrzutý děda jako chudáček Irwin, co jsem ho nechala na Nové Guineji. Za druhé – nemůže mě připoutat na jedno místo. Já si na sebe vezmu svůj oblek a rozletím se mezi hvězdy. A co on? Nejvýš bude trčet v nějaké takovéhle lodi a kousat si nehty žárlivostí. Ale nejstrašnější by pro něj bylo něco jiného, co by už vůbec nesnesl: já bych v každém okamžiku věděla, co si myslí, a on by nevěděl, co si myslím já. A protože jste trochu ješitný, přímo by vás to zabilo, Tommie, za měsíc byste byl vyřízený!“ řekla tónem parodujícím velké dámy viktoriánské doby.

„An, říkal jsem ti, že je to sám čert!“ vzdychl zničeně Gibson.

„Ale ani lidstvo není o nic méně ješitné, Anthony. Proto jsou naši přátelé naprosto otevření. V poselství, které nesu na Zem, to říkají rovnou. Jsou totiž civilizace, která se vyčerpává, stárne. Doufají, že když urychlí náš vývoj, vlejí prostřednictvím nás rychleji novou krev do galaxie, zachovají v ní lidský prapůvod. Protože v sousedních galaxiích se zvedají nějaké síly nehumanoidního typu, které prý mohou být pro nás nebezpečné. Není to přesvědčivé, An?“

„Na první pohled…“ odpověděl Anton zdrženlivě. „A ty vlastnosti můžou předat všem lidem? Jakým způsobem? To zní naprosto neuvěřitelně.“

Podmanivě se usmála:

„Když se jim podařilo předat je mně … Ty vlastnosti má prostě každý člověk, An. Jako potenciální dispozice. Sama jsem se o tom přesvědčila. Vy taky víte, že skoro dvě třetiny mozku jsou nevyužité, hlavně čelní části. Naši přátelé prostě zkrátí náš nezbytný vývoj, který by jinak trval ještě tisíc století. No, lehké to nebude. U mě těch pár věciček jako teletransportace a vnitřní ovládání času a silových polí trvalo sedmdesát let. A například hloubkovou analýzu hmoty jsem ještě plně nezvládla, přestože už můžu okem určit složení a strukturu dosti věcí. Ještě není například ověřené, jestli se při takovém překotném vývoji budou ty vlastnosti dědit. Já byla sama. Bude třeba udělat pokusy s mnoha a mnoha dvojicemi. Jinak by nemělo smysl, aby ty schopnosti předali jednotlivým lidem a potom aby zmizely.“

„Ale vy tam… vám se nepodařilo ověřit si to?“ Anton se za svou otázku trochu zastyděl.

Odpověděla taky trochu rozpačitě, i když se to k jejímu téměř stoletému věku nehodilo.

„Ne, takový vztah mezi nimi a námi není možný. Oni jsou, jak bych vám to řekla, něco jako hermafroditi, ale ani to není přesné. Rozmnožují se jiným způsobem, podobným buněčnému dělení. Na prsou mají zvláštní výrůstek, a jakmile si to jeho majitel přeje, začne růst, odděluje se od něj a mění se v jeho dítě – kopii. A když ta kopie dosáhne podle tamního počítání deseti let, rodič umírá. A právě tenhle způsob rozmnožování je jako civilizaci vyčerpává. Nikdy to tak nebylo…“

„Ale vždyť žijou dlouho, ne?“ zeptal se Akira.

„Teď žijí, jak dlouho chtějí. Pokud nezahynou vlivem nějakých vnějších okolností, jsou prakticky nesmrtelní. Jejich smrt je téměř dobrovolná, ve jménu dítěte; teprve když vyroste, přichází přirozená smrt.“

„To je pak jasný, proč se vyžívají,“ ozval se Gibson. „Stěží je moc těch, co chtějí sami ukončit svůj život.“

„Naopak, když žijí takových dvě stě tři sta pozemských let, a to pro ně není nijak moc, dělají to všichni.“

„Určitě pro to existuje nějaký biologický mechanismus,“ řekl Anton.

„Samozřejmě. Jak mi vyprávěli, je to nějaká nevyhnutelná potřeba, oddělit od sebe ten výrůstek a dívat se, jak roste vlastní kopie. Potíž je v tom, že kvůli dětem stále masověji zkracují svůj vlastní život, a to už připomíná sebevraždu. To naprosté opakování je přivádí k zoufalství. Kdysi to bylo jinak, před několika jejich epochami. Měli víc rozmnožovacích orgánů, samo oplodnění nastávalo spontánně, nezávisle na tom, jestli rodič chtěl nebo nechtěl, a děti se rodily s různými vlastnostmi. Ale tehdy udělali velkou historickou chybu. Životní ekosféra jim připadala těsná, nemohli se ještě tak volně pohybovat v prostoru, báli se přelidnění, a vědu měli značně pokročilou. A rozhodli se zavést plnou genetickou kontrolu, aby existovali jenom ti nejchytřejší, nejlepší. Jenže v průběhu času to dopadlo špatně. Další rozmnožovací orgány zakrněly, odumřely jako naše slepé střevo, a za několik tisíciletí se vývoj zastavil úplně. Dítě je po fyzické i duševní stránce absolutní kopií rodičů. Jejich naděje je v nás, proto pospíchají, abychom i my neudělali obdobnou chybu.“

„Zdá se, že už ji děláme,“ prohlásil Anton a stále nemohl skrýt svůj zmatek nad tou samozřejmou lehkostí, s níž vyprávěla ty fantastické věci.

„A nenaučili taky vás rozmnožovat se tímhle způsobem?“

„Kdepak, Tommie, já jsem pozemšťanka,“ koketně se zasmála Helena, ale hned trošku zesmutněla. „Ale nevím, jestli budu vůbec ještě moct. Je mi přece čtyřiadevadesát!“

„No to je potřeba ověřit,“ usmál se Gibson jakoby výhružně. „Ale hned teď vám řeknu, Heleno, že lidstvo nikdy nepřijme takovýhle systém rozmnožování, i kdyby měla zahynout celá galaxie.“

Prvně od té chvíle, co se objevila, vybuchl v lodi smích – veselý, přátelský, uvolněný. Akira se rozesmál tak, že operátor, co měl na základně službu a jehož Akira několik minut přesvědčoval, aby ověřil všechny údaje, začal znovu vykřikovat, že v té lodi se všichni zbláznili a aby už konečně přestali s těmi svými pokusy rozveselit Zemi, hlavně když ta spí. Ale oni se smát nepřestali, protože Helena nečekaně vykřikla:

„A hudbu tady, kluci, nemáte? Co se teď, tancuje, já skončila někde u charlestonu …“

A pustila se do takového charlestonu, že div nerozbila aparatury v kabině. A všichni tři muži začali kolem ní dělat smíchy kotrmelce. Protože když ve stavu beztíže začne tancovat charleston takový okouzlující, šašek v bílé pánské kombinéze a zlatými vlasy, rozevlátými na všechny strany, člověk prostě neodolá a zajásá, že je to slyšet až ke hvězdám.

3

Příští spojení se Zemí dopadlo méně dramaticky než spojení předešlá. Pořád ještě veselí kosmonauti okamžitě ztichli, když dispečer ukázal na obrazovce snímky Heleny Blanotové. Opuštěný etnograf nejenže knihu věnoval svojí snoubence, jež zahynula za neznámých okolností, ale naplnil ji i jejími fotografiemi. Snímky nebyly kvalitní, ale na jednom z nich, téměř portrétním, ji okamžitě poznali. Helena v elegantním tropickém obleku tiskla tvář k obličeji fantasticky ošklivého Papuánce s dlouhou tyčinkou v nose. A zářila štěstím před starodávným fotoaparátem, stejně jako její nezkalená krása zářila proti nim od prvních chvil, co se u nich objevila.

„Tady jsem! Vidíte? To jsem já!“ vykřikla a muži oněmělí zbožným údivem jí definitivně uvěřili právě kvůli tomu Papuánci.

Neřekli si to, ale vycítili, že to děvče se srdcem překypujícím láskou bylo skutečně schopné získat představitele jiné galaktické rasy, kteří jsou v našich očích mnohem ošklivější a strašnější. Zřejmě proto ji pozvali, aby letěla s nimi. Jejím prostřednictvím uvěřili v přátelskost a krásu lidstva, které by jinak na ně svými pokusy navzájem se pobít těžko udělalo dobrý dojem. Jistě jsme jim nepřipadali o nic méně odpuzující barbaři než Papuánci, ale ona v nich vzbudila naději, že se spojením s lidmi zbaví své samoty ve vesmíru i svého stárnutí …

Něco takového pocítili všichni tři muži, a pocítili, jak moc teď mají rádi svou podivnou návštěvnici.

Helena byla znovu nucená ukázat se ve své skutečné ‘ podobě, protože vedoucí letu, jehož za pozemskou noc vyburcovali potřetí, se úplně rozzuřil nad tím, že v Antonově spodní kombinéze vypadá jako šašek. Tentokrát se však nesvlékla tak přirozeně, ale se zoufalou odvahou. Akira se snažil, aby obraz byl maximálně jasný, jenže stěží se té nedokonalé lidské technice podařilo vyslat milióny kilometrů dojemné mateřské znamínko na levém ňadru i zlatavé pihy po ramenech, vypadající jako rybí šupinky. Vedoucí letu se však definitivně probudil. Ústa se několikrát bezhlasně otevřela, než do kabiny doletěl jeho hlas. „Co je to za ženskou? Jak jste ji vzali na palubu?.“

„Tys nám to nařídil,“ odpověděl vesele Anton. „Myslel jsem, že si děláte legraci, já …“

Nahá Helena ho familiárně přerušila: „Srovnejte mě s fotografiemi v knize, Sir! A uklidněte se, protože vás čekají ještě neuvěřitelnější věci. Za půl hodiny k vám přiletím na návštěvu. Určete prosím parametry místa, kde mám přistát. Připravte i filmovací aparaturu. Ale jinak nedělejte zbytečný rozruch, senzace necháme na později. A sežeňte mi hezké šaty, vidíte, v jaké jsem tady situaci! Ať jsou hodně květované.“

Anton opatrně odsunul nahé děvče z dohledu kamery. Trpělivě vyslechl vyčítavé připomínky, že je přestupek tajně brát člověka na palubu, že není možné trpět rozvrat ve vesmíru a tak dále, potom – v domnění, že to dělá suše a se zdrženlivou důstojností – referoval o všem, co jim Helena vyprávěla. Je známo, že ti, co studují vesmír a létají v něm, jsou ze všeho nejméně ochotni věřit fantastickým povídačkám, a Antonovi se podařilo najít důstojné zakončení:

„Zaznamenali jste ji teď přece na telerecording, máte i předešlé záznamy, co se vám stane, když budete čekat na určeném místě? Jestli se u vás vážně objeví tak jako na naší lodi, bude to stačit, abyste uvěřili i tomu ostatnímu!“

A Helena mu ještě jednou křikla pres rameno, tak jak to měla ve zvyku:

„Poslyšte, Sir! Ukažte, že jste hoden tohoto historického okamžiku, jinak riskujete, že se zesměšníte!

A nezapomeňte na šaty! Spoléhám na váš vkus. Tak honem, udejte parametry!“

„Dobře jste mu to řekla!“ poznamenal Gibson škodolibě, když vedoucí letu zmizel z obrazovky. Zapomněl, jak se sám choval směšně, když šel pro ni do výstupního tunelu.

Zatímco se oblékala, všichni tři taktně odvrátili oči. Báli se podívat i jeden na druhého, aby neprozradili, jak je to náhle vyvedlo z míry.

„Heleno, já to předtím vážně spletl s tím vaším objemem prsou a tak dále. Ale nemyslete si, že je to můj ideál! Chtěl jsem navztekat Akiru. Japonci přece pořád sní o takovejch ženách,“ řekl Gibson, jenže to nevyznělo světácky, ale spíš jako prosba.

A vtip v Akirově komplimentu vyzněl taky chudokrevně:

„Myslím, že ona civilizace by sotva mohla najít lepší modelku pro budoucí dokonalost, kterou nám nabízí.“

Bílý šašek, v něhož se znovu proměnila jejich návštěvnice, se podíval na velitele jejich malé posádky – čekala od něj další kompliment. Dokonce se na něj trochu smutně a vyzývavě usmála, ale Anton sevřel rty a odvrátil obličej, který by ho mohl prozradit. A tehdy Helena skoro neslyšitelně zašeptala:

„An, připravte tunel k výstupu.“ A zalila je potemnělou modří očí, která v nich vzbudila touhu po pozemském nebi, jež tak dlouho neviděli. „Nedá se nic dělat. Jakmile oznámí parametry …“

Volací signál rádiového spojení je vyburcoval z deprese, aby ji okamžitě znásobil. Základna znovu promluvila hlasem dispečera. Přistupují prý na navrhovanou hru. Budou čekat na odpalovací rampě číslo pět. Oznámili parametry, zeptali se, kdy mají čekat. Helena chtěla vědět, kolik času potřebují na přípravu, aby nepřiletěla dřív než oni. Na základně se znovu málem rozčilili, ale ovládli svou ironii – má prý být klidná a určit den a hodinu.

Nepodívala se na žádný chronometr, nezeptala se, kolik je hodin, a s nádechem povýšenosti řekla věcně:

„Budete připravení za deset minut?“

Zeptali se: „Na co?“ Odpověděla: „Na uvítání,“ a hlas dispečera plechově zadrnčel:

„Děvče, nechtě těch hloupostí! Přijali jsme vaše podmínky, ale …“

Rozmarně dupla nohou, a to ji vyneslo až ke stropu:

„Copak vy tam nechápete nic z telekinezy?“

Gibson se zasmál, chytil ji za bosé chodidlo a stáhl k sobě se zjevnou touhou podržet ji v náručí, ale ona ho odstrčila.

„Nechápou, Heleno,“ zasmál se Anton. „My taky nechápeme. Vrtulníkem je to jenom od správní budovy k odpalovací rampě čtvrt hodiny.“

Křikla do mikrofonu:

„Dobře, přidávám ještě dvacet minut. Budu tam přesně v nula čtyři hodiny, třicet dvě minuty a čtrnáct, nebo patnáct vteřin středoevropského času.“

„Poslyšte…“ zavrčel neviditelný hlas ze Země.

„Myrone, teď jsme to my, kdo musí poslouchat!“ zarazil ho Anton. „Čekejte jí! A umožni nám, abychom ji pozorovali.“

A teprve tehdy si uvědomil neuvěřitelnost toho, co – ‘ se jim možná znovu odehraje před očima. Ostatní dva také zkameněli.

„An, naplňte výstupní tunel!“.

Tichý rozkaz ho vytrhl ze strnulostí. Pohlédl na univerzální chronometr nad palubní deskou. Jaderné štěpení odpočítávalo na jednotlivých cifernících několik časů: čas na základně, na greenwichském poledníku, absolutní pozemský čas, čas na Marsu a na Venuši i všepohlcující galaktický čas. A uprostřed toho zmatku to fantastické děvče určovalo jakoby elektronickým počítacím strojem chod úplně jiného času, do něhož se mělo ponořit. Nebo znala nějaký tunel v čase nebo mezi časy, nebo vůbec v bezčasu, který pochopitelně nemůže existovat.

„Heleno, opravdu …“

Nepochopila ho:

„Nebojte se, ještě se stačíme obejmout.“

Nebylo to myšleno ironicky; rozpačitý Anton se zastyděl jako holčička a šáhl na páku přívodu vzduchu, jako by hledal oporu pro malátné tělo. Gibson a Akira si začali zavile oblékat skafandry. Anton se dal do pečlivého oblékání, aby se nedostal do stejného stavu jako oni. Na Helenu se už nikdo nedíval. Akira, oblečený, ale ještě bez přílby, si honem sedl před obrazovky. Gibson stál u poklopu. Anton si opakoval, že není nutné, aby se všichni oblékali, že ji do výstupního tunelu může doprovodit zase jenom Tommie, že vlastně vůbec není potřeba, aby ji někdo doprovázel, protože vnější poklop se otvírá i z kabiny, ale presto zvedl přílbu k hlavě. Plaše mu připomněla: „An, takhle vás nebudu moct políbit.“ A on pustil přílbu, která se vznesla nad palubní desku jako fotbalový míč.

„Nezlobte se, chlapci, ale já… já nejsem jenom vaše …“

Nikdo jí neodpověděl. Pokusila se zasmát:: „No tak začnem! Máte nějakou hierarchii nebo… V mé době … Snad s velitelem?“ Jediný Tommie našel sílu a ozval se: „Se mnou nakonec a nejdýl!“

„To se, Tommie, tak rád líbáte se stoletými babičkami?“

Ten vtip je trochu přivedl k sobě; Anton k ní slavnostně a trochu dřevěně přistoupil, uchopil její ramena do svých obrovských tlap a podle starého ruského zvyku ji třikrát políbil na tváře.

„Heleno, jménem…“ uvědomil si, že by to mělo být nejen jménem posádky, ale jménem celého lidstva a řekl jenom: „Děkuju.“ Usmála se na něj.

„Moc hezky líbáte, An!“ Ale zase to nebyl žert, protože oči se jí třpytily zelenavě modrou záplavou slz. A políbila ho na ústa tak prudce, že se opřel o stěnu, aby někam neodlétl. Potom, už sama, odlétla jako bílý zamilovaný pták k Akirovi, který ji uchopil a nepouštěl z rukou. Gibson bezmyšlenkovitě točil pákami poklopu dopředu dozadu, dokud nesevřela ve svém objetí i jeho. Ve výstupním tunelu ze sebe netrpělivě stáhla triko a Anton honem uzavřel poklop – největší zázrak, který jim předvedla, bylo přece jen její tělo.

Akira ohlásil, že je hotová, Anton zběžně pohlédl k malé obrazovce, kde miniaturní Tommie objímal miniaturní černou postavičku, a uvedl do chodu pumpu na vyčerpání vzduchu.

„Jestlipak někdy v životě pochopím, jak se tahle věc děje!“ vzdychl kybernetik – probudila se v něm opět zvědavost vědce.

Gibson rychle otevřel výstupní poklop, a když se Helena ponořila do té nekonečné propasti, stejně tak rychle ho zavřel. Znovu vyplula na velkou obrazovku – stejná černá postavička, která je tolik vyděsila. Teď je neděsila, ale přesto všichni tři ztuhli, báli se o ni. Štíhlé černé ruce na ně plavně zamávaly a tentokrát jejich řeči rozuměli. Pravice opsala od basketbalového míče, v němž zmizela světlovlasá hlava, poslední oblouk k jejich lodi.

„Posílá nám vzdušnej polibek,“ zasípal znovu Akira.

„Bezvzdušnej,“ smutně ho opravil Anton a znovu pustil vzduch do výstupního tunelu, protože Gibson na druhé obrazovce už na ně výhružně mával. Oba byli bez přílby a neslyšeli ho.

„Slyšel jsi něco?“ zeptal se Akira bojácně. Anton zaváhal a pak řekl tázavě: „Mám vás ráda, chlapci?“

„Já se do toho děvčete úplně zbláznil, An!“ ‘ „Myslíš že jenom ty?“‘ namítl Anton a pomalu, jako by něčemu naslouchal, otvíral poklop. „Celý lidstvo …“

Gibson prolétl kolem něj s něčím bílým. v rukách a zastavil se až u obrazovky. Zakryl ji a to přimělo Antona, že se vrhl za ním. Dotýkali se hlavami jeden j druhého jako na skupinové fotografii, V zrnité šedi obrazovky, která odrážela barvu absolutního chladu, se malá postavička změnila v černou střelu. Letěla spolu s lodí, nehybná a jako bez života. Všichni tři napjatě poslouchali, ale už nic neslyšeli – ani v sobě ani kolem sebe, a neuvědomovali si, že to netrvalo víc než pár sekund, co střela zmizela, Prostě bleskově zmizela v šedi vzduchoprázdna.

Všechny smysly lodi vyburcované zručnýma Akirovýma rukama se jako šílené vrhly za zmizelou postavou. Prohlížely, osahávaly, odposlouchávaly celý prostor milióny kilometrů kolem, ale jejich obrazovky, jejich oči a uši zůstaly prázdně šedé.

„Nic,“ vzdychl Akira zoufale. „Absolutně nic! A zas jsme nic nepochopili!“

Anton se zadíval na velký chronometr.

„Ale ona… ona… Spojení!“

Cifry v okénku středoevropského času už odpočítávaly sekundy a minuty po jejím příletu na základnu. Příliš dlouho se soustředili na to, aby ji našli. Akira křičel téměř v hrůze:

„Kormorán volá Gagarinovu základnu, Kormorán volá Gagarinovu základnu.“

Ozvali se jim po několika nesnesitelně dlouhých minutách. „Myrone?“

„Přiletěla,“ oznámil hlas a sám si nevěřil. „Vyšli obraz!“ křikl Anton.

„Zrovna teď ji nevidím. Někde se převléká. Potom vám pustím záznam.“

„Myrone…“

Dispečer se víc neozval a oni mu to odpustili. Zřejmě teď na ně neměl náladu. Podívali se na sebe, pochopili že jeho oči vidí to, co oni už znali, a s ulehčením se rozesmáli. Gibson si hvízdl:

„Tak, a teď ať si láme hlavu lidstvo!“

„Na telekinezu si zvyknem,“ ozval se Anton, „ale jak to bude se čtením myšlenek, to nevím. Budeme se zřejmě muset učit myslet jinak.“

„Umíte si představit ten skok,“ nadchl se Akira. „Sotva jsme se doplazili k Marsu a Venuši, a najednou – celá galaxie bude naše.“

„Tak najednou to zas nebude,“ začal si ho vesele dobírat Tommie. „Aspoň ty se toho nedožiješ, jsi starý. Jí to trvalo sedmdesát let…“

„Ona se přimluví, aby vzali do parády nejdřív nás.“

„Ale co když se jim nelíbí žlutá rasa? Zatím pracovali ‘jenom s anglickým organismem,“ triumfoval Tommie. Anton přerušil jejich spor:

„Všimli jste si, jakou má lidstvo podivnou vlastnost – že v těch největších okamžicích musí bezpodmínečně plácat hlouposti?“

A znovu se šťastně rozesmáli jako kluci nad vědeckofantastickým románem. Dokud je volací signál definitivně nepřerušil. Gagarinova základna volala Kormorána.

„Saneeve!“ zavolali ho po Akirově odpovědi; byl to hlas vedoucího letu.

Anton se ozval – znovu žádal, aby jim vyslali obraz.

„Potom,“ odpověděl hlas a naplnil kabinu podivnou prázdnotou. „Saneeve, máte plnou filmovou dokumentaci toho … toho děvčete?“

„Samozřejmě. Co…“

„Zahynula,“ oznámil muž nevzrušeně.

Trojice kosmonautů dlouho mlčela.

„Kormoráne, slyšíš, Kormoráne.“

„Kormorán slyší,“ potvrdil mechanicky Akira.

„Co jste s ní udělali, vy idioti!“ zařval Gibson a pěstmi si stiskl spánky.

„Nevíme, jak se to stalo. Objevila se přesně na vteřinu. Sundala tamto z hlavy, nastálo objímání, líbání, ale nestačili jsme jí dát ani jednu otázku. Pořád se smála a chtěla šaty a ostatní oblečení, co jsme jí připravili. Moc se jí líbily. Schovala se za jednu cisternu, aby se oblékla. Tam jsme ji taky našli, když se nevracela. V šatech a … mrtvou.“ Hlas ze Země pořád tak nevzrušeně odříkával krátké informace. „Snad aspoň pitva něco objasní. Máme vám ukázat záznam?“

„Ne!“ odpověděl stroze Anton.

„Opatrujte záznamy! Saneeve, slyšíš, záznamy! Pořiďte i kopii! Udělejte úplnou písemnou dokumentaci, se všemi podrobnostmi! Okamžitě je odvysílejte v mimořádném spojení! Předpokládám, že chápete význam… Kormoráne!“

Nikdo z lodi mu neodpověděl, na nic se ho nezeptal, a když si Akirovým automatickým „Kormorán slyší“ ze Země ověřili, že jsou na příjmu, odhlásili konec spojení. Otázky měly přijít potom.

Co ji zahubilo? Gravitace? Ta může člověka skutečně zabít, když byl dlouhou dobu ve stavu beztíže. I Saneev se musel po každém letu týden adaptovat a Gibson a Akira, kteří strávili na Phobu skoro rok, se budou na klinice základny nudit pětkrát tak dlouho. Ale takhle náhle ta zatracená gravitace přece nezabíjí! Nebo to bylo něco jiného spojeného s telekinezou, tím neznámým způsobem překonávání časoprostoru? Nebo její umělé mládí nemohlo na Zemi existovat? Nevěděla to nebo na to zapomněla – byla přece tak netrpělivá, aby se znovu proměnila v pozemšťanku, aby si oblékla květované šaty, po kterých toužila sedmdesát let?

A souhlasilo by lidstvo s rozvojem, při němž by se nemohlo v rodném domě svléknout? Nebo se bude pořád tak namáhavě ploužit po miliardách stupínků své vlastní evoluce, nedokonalé a křehké jako ono nádherné děvče, které obětovalo život, aby umožnilo styk dvou civilizací galaxie?

Otázky přišly až později. A nekladli si je jen oni tři, protože to nebyly jenom jejich otázky. Když je jiná civilizace vyhledala jednou, vyhledá je i podruhé. Ostatně lidstvo ji bude taky hledat, aby jí nabídlo svou variantu spolupráce, aby dospělo ke způsobu styku, jenž bude pro obě strany nejvýhodnější. Za nějaký ten měsíc určitě poletí k orbitě Halleyovy komety automatické rádiové sondy, aby zahájily historický rozhovor. Ale bude to rozhovor jen mezi stroji a trojice kosmonautů na něj ještě nemyslela.

Nyní byli sami se svými přístroji a svět kolem nich ještě nikdy nezněl takovou prázdnotou. Všechno jim připadalo prázdné jako bílá kombinéza v Gibsonových rukách. A tak jim nezbývalo než letět po své dráze k Zemi ještě celý měsíc. A pokřtít loď jejím jménem, vyprávět o ní přístrojům, promítat filmy, aby jejím smíchem a jejím tělem zaplňovaly nezaplnitelnou prázdnotu kolem sebe. Ještě celý měsíc se pro ni trápit a potom – celý život.