Jurij Tupicyn

Krok do propasti

1. část

1

Sněgin se podíval na hodinky a rozhlédl se. Kavárna Klubu kosmonautů, po večerech většinou zaplněná do posledního místečka, byla poloprázdná. Kolem tryskající fontány se za zvuků podmanivých intimních tónů zvolna pohybovaly taneční páry. Na druhém konci sálu až u zdi se zdrženlivě bavila skupinka letců s dívkami, které sem nedávno přijely už poněkolikáté s výpravou lékařských pracovníků. Ale mládí je mládí, a tak každou chvílí protrhl záměrnou opatrnost náhlý výbuch bezprostředního veselí. Podle pronášených přípitků se dalo soudit na nějakou oslavu narozenin.

Sněgin odtrhl pohled od mládeže a roztržitě přelétl očima bohatě prostřený stůl před sebou. Křišťálová, složitě broušená karafa s ovocným koktejlem, poháry, masivní mísa s ovocem, jednohubky a malé pikantní chlebíčky. Vsevolod zvolna naplnil sklenici, ochutnal a labužnicky vypil ledový, ostrý a nepatrně opojný nápoj. V tom okamžiku zahlédl velitele Tornáda Ivana Lobova. Stál u vchodu a přehlížel sál soustředěným pohledem. Aby si ho všiml, musel Sněgin vstát. Lobov se usmál a namířil mezi stolky k němu.

„Buď zdráv, Vsevolode!“

„Těbůh, sirotku.“ Sněgin kamarádovi potřásl rukou, usadil ho za stůl a neopomněl ho vyplísnit: „Máš zpoždění.“

„Sirotci“ se v jejich žargonu říkalo kosmonautům, kteří z různých příčin ztratili za letu své spolupracovníky a zůstali osamoceni. A přesně to se stalo také Ivanovi. Na startovní družici, která patřila k rozsáhlé filiální základně galaktických výzkumů, zničehonic vypukla epidemie. Základna se nacházela v kosmu ve skupině orbitálních stanic v bezprostřední blízkostí Stigmy, planety ze systému oranžového trpaslíka Ter, velmi podobné Zemi. Tornádo sem namířilo s cílem profylaktického průzkumu a doplnění zásob. Na Stigmě byly rozmístěny kosmické přístavy, závody a rudné doly Dalijců, jejichž zabydlená území byla z vesmírného hlediska nepříliš daleko — na sousedící vnitřní planetě Dalia, která měla přece jen příznivější podmínky pro bílkovinný život. Dalijská civilizace byla objevena teprve před několika lety a následný přímo bouřlivý rozvoj kontaktů s touto civilizací byl snadno vysvětlitelný, zejména překvapivým podobenstvím Dalijců s Pozemšťany. Tato skutečnost sice vyvolala vznik celé řady hypotéz o jejich společném původu, avšak důkladný výzkum ani jednu z těchto hypotéz nepotvrdil. S velkým sebezapřením bylo nutno si přiznat, že příroda sama je daleko schopnější vytvářet neuvěřitelná podobenství, než se dosud předpokládalo.

Pro Dalijce byla zimnice-tau poměrně běžnou chorobou, dokonce jí čas od času onemocněli i Pozemšťané na základně Stigmy a nebyl problém vyléčit ji těmi nejjednoduššími prostředky. Tentokrát však byla situace složitější. Proti novému kmeni tau-riketsií, který epidemii vyvolal, nezabíraly žádné moderní způsoby léčby, zimnice se rychle šířila a zachvátila celou startovní družici, takže epidemiologům nezbylo než přistoupit k již zastaralému, avšak efektivnímu prostředku — vyhlásit na základně přísnou karanténu.

Lobov patřil k několika málo šťastlivcům, kteří měli proti zimnici tau přirozenou imunitu, a po řadě úzkostlivých vyšetření mu bylo nakonec povoleno opustit družici a přesídlit do obytných částí základny. Popřát brzké uzdravení svým kolegům Alexeji Kroninovi a Klímovi Ždanovi a nezbylo mu než doufat, že je zimnice nepostihla. Život tato epidemie neohrožovala, ale každých čtrnáct až sedmnáct hodin postiženému prudce stoupla teplota, následoval pocit divného opuchnutí celého těla, docházelo k poruchám vnímání okolí a přesnosti úsudků. Zhruba během půldruhé hodiny se nemocný vracel do původního stavu a až do dalšího záchvatu se cítil jako dokonale zdravý člověk.

Zatímco rozzlobení lékaři — a takoví oni bývají vždy při vzniku epidemie — trápili Ivana nekonečnými vyšetřeními, hlídková loď Vichr dopravila na základnu Stigmy skupinu zkušených epidemiologů, aby se zabývali výzkumem neobvykle houževnaté zimnice a vypracováním radikálních opatření pro boj s ní. Vichrem přicestoval i dlouholetý Ivanův přítel, velitel letové služby galaktických výzkumů Vsevolod Sněgin. A společně s povolením opustit startovní družici a přestěhovat se do obytné stanice základny dostal Lobov od Sněgina přátelský pozdrav s návrhem, aby se setkán večer v kavárně Klubu kosmonautů.

„Rád tě vidím,“ řekl Lobov, když se uvelebil za stolem. „Kdy jsme se to vlastně viděli naposledy? Někdy před rokem?“

„Pokud vyloučíme gravifonní spojení a videotelefon, potom už to bude nejmíň rok.“

Sněgin nalil plné sklenice a s určitou závistí se podíval na svého přítele.

Není to tak dávno, co i on byl odvážným velitelem hlídkové lodi. Jeho Smrž stejně jako Ivanovo Tornádo plnila jen ty nejodpovědnější a nejnebezpečnější úkoly.

Při výbuchu rudého gigantu Ra Sněgin málem i s celou svou posádkou zahynul. Půl roku proležel v sanatoriích s nejvyšším stupněm nemoci z ozáření a poté byl odvolán z hlídkových průzkumných letů a jmenován velitelem letové služby centrální základny. Odvážný a úspěšný velitel kosmické lodi se pro mnohé (ne však pro Lobova) stal vynikajícím pracovníkem letové služby, jako by celý život nedělal nic jiného. Ale netrvalo ani celý rok, a Sněgin požádal o uvolnění z funkce, popřál mnoho zdaru svému mladšímu nástupci a s lehkým srdcem (alespoň to tvrdil) odešel do důchodu.

Zanedlouho se Sněgin s Lobovem setkali na základně, popovídali si a najednou zjistili, že se jim do loučení vůbec nechce. Sněgin coby hostitel se nabídl, že Ivana doprovodí do hotelu, a navrhl, že by mohli společně povečeřet. Seděli tehdy do půlnoci a při loučení Lobov nečekaně řekl:

„Nechápu, Vsevolode, že jsme se nespřátelili už dřív.“

Sněgin potlačil úsměv a odpověděl:

„Nejspíš nám ve dvou bylo v kosmu trochu těsno.“

Sněgin zvedl sklenku.

„Tak na to, žes neonemocněl.“

Lobov se ušklíbl.

„Tak to musíme vypít i na moje rodiče, je to nakonec jejich zásluha.“

„Souhlasím.“

Sněgin dopil, přisunul si mísu s ovocem a vybral si veliké jablko. Elegantní, s temně modrýma očima, mladistvou opálenou pletí a hlavou bílou jak padlý sníh byl Sněgin ve svých čtyřiceti letech dokonalý krasavec. Však mu taky dívky a ženy, kroužící v tanci kolem fontány, věnovaly nejeden pohled, tu vyzývavý, tu hraně lhostejný, tu nesmělý. Avšak poměrně chladně, málem povýšeně se tvářící Sněgin si toho zřejmě vůbec nevšiml. Obratně rozřízl jablko na díly, pečlivě oddělil jádřinec a strčil si jeden kousek do pusy.

„Přece jen je jablko král ovoce,“ pronesl znalecky. „Kam se na něj hrabe avokado, zimmi nebo mangustan! Ochutnej.“

„Užil jsem si jich dost v karanténě,“ postěžoval si Ivan, ale přece jen si vzal jeden dílek a lenivě se zakousl. „Spěcháš?“

„Ne. Kam taky? Všechny lety jsou zrušeny, kosmické lodě trčí na místě.“

„Snad ne kvůli zimnici tau?“

„Jistě,“ podrážděně potvrdil Sněgin. „Víc než polovina galaktických základen a stanic je nakažena… Dnes ve dvanáct hodin Celosvětová rada vyhlásila absolutní karanténu.“

„To je v pořádku. To by tak ještě scházelo, aby se to svinstvo dostalo na Zemi a do okolních kolonií!“

„Možná je to tak v pořádku,“ rozpačitě souhlasil Sněgin.

Lobov se na něj pozorně zahleděl. Vsevolodova tvář byla klidná, vypadal, jako by se cele soustředil no přípravu ovocného salátu, avšak Ivan pochopil, že je Sněgin vážně znepokojený a ke všemu rozladěný.

„A co na to naše do nebes vychvalovaná medicína?“

„Snaží se. V podstatě už lékaři objevili příčinu nezvyklé houževnatosti nového tau-kmene.“ Vsevolod promíchal ovoce, polil ho pikantní šťávou a nabídl Ivanovi. „Chceš ochutnat? Božská pochoutka!“

Lobov zavrtěl hlavou.

„Po té karanténové stravě bych spíš potřeboval něco pořádnějšího.“ Sáhl po chlebíčku s kaviárem. „Ale stejně — k čemu došli lékaři?“

„Vypadá to, že tau-riketsie jsou komplikovány působením nějakého neznámého viru. Aktivizuje se v organismu člověka a vyvolává dodatečné postižení nervových buněk. Epidemiologové pracují ve dne v noci, zatím však bez výraznějšího úspěchu — s takovým dvojitým, kombinovaným útokem na organismus se prý setkávají poprvé.“

„Dobře že byla vyhlášena karanténa.“

„No jo, dobře,“ nepříliš srozumitelně namítl Sněgin a vzal si přece jen trochu salátu. „Ovšem čtyři týdny absolutní karantény a navíc v takové situaci — to není dvakrát příjemné.“

„Jakou situaci máš namysli?“

Sněgin se posmutněle usmál.

„Jsme teď jako na neobydleném ostrově, odříznuti od celého světa, spoléhat se můžeme jenom na svoje síly. Chápeš?“

„Spoléhat se na svoje síly — co tím myslíš?“

Sněgin neodpověděl. Hleděl někam do dálky, někam mimo Lobova. Ivan nespouštěl pohled z jeho ostře řezaného profilu a najednou si vzpomněl, že mu v mládi, ještě když studoval na kosmonautické akademii, říkali Grand. Studoval znamenitě, byl zdvořilý a vyrovnaný v kontaktech s lidmi, ale nevyhledával je. S přibývajícími léty se stával sice stále společenštější, ale jeho dřívější zdrženlivost mu už zůstala.

„Chystá se něco vážného?“

Sněgin k němu stočil pohled.

„Cože?“

„Ptám se, jestli se chystá něco vážného,“ trpělivě zopakoval Lobov. „Třeba bych se mohl hodit. Tak jako tak si bez posádky a bez práce připadám jako sirotek.“

Sněgin se na něho zadumaně díval.

„Možná…“ Trochu zrozpačitěl. „Víš, potřebujeme pár odvážných, energických lidí na práci v Dal-Geji.“

Na Lobovově tváři se zračilo nepochopení.

„Ale máme tam přece náš konzulát! A oba konzuly znám velice dobře. Tur Haasen a Din Samsonov. Prima chlapi.“

„Prima…,“ souhlasil Sněgin. „Jenže jsou to ve skutečnosti jenom obyčejní pozorovatelé, svázaní oficiálním statutem. A my potřebujeme lidi, kteří by měli neomezenou volnost jednání.“

Lobov se chtěl ještě na něco zeptat, ale už to nestihl. V sále se ztlumila světla, byla vyhlášena dámská volenka a k jejich stolu přistoupila velmi půvabná dívka. Snažila se chovat naprosto přirozeně, přesto se jí však nepodařilo skrýt rozpaky. Zastavila se před Sněginem a požádala ho o tanec. Vsevolod vstal a galantně se uklonil.

„Uvažuj o mém návrhu,“ řekl Lobovovi už prakticky při tanci.

Ivan je oba chvíli pozoroval. Pár, jakoby lehce se vznášející nad ztemnělým parketem, mimoděk přitahoval pohledy okolí. Ivanovou mysli prolétlo cosi na způsob závisti, zvlášť když zachytil dívčin pohled, kterým lhostejně přelétla jeho tvář. V duchu se svým myšlenkám musel zasmát a odvrátil se k oknu. Venku se smrákalo. Bílé kmeny bříz, za nimiž se ve tmě ztrácela zelená louka přeťatá říčkou, a ještě dál se rodila z oparu šmolkově modrá hradba lesa. A nad tímto pokojným, idylickým kouskem světa plachtilo hluboké modré nebe s lenivě plujícími oblaky. Břízy a nejbližší část louky byly skutečné, zatímco všechno ostatní pouze výsledek rafinované stereotechniky.

„Milé děvče,“ zdrženlivě poznamenal Vsevolod, když se vrátil ke stolu. „Mladá specialistka. Přijela k nám s komplexní skupinou bojovat se zimnicí.“

„No,“ kývl Ivan, „když budou se zimnicí bojovat takové dívenky, bude s ní brzy amen.“

Vsevolod se na něho podezíravě zadíval, ale Lobov se tvářil docela vážně.

Bylo všeobecně známo, že Vsevolod je člověk, který se rychle a snadno zamilovává, ale Lobov také věděl, že nemá rád, když mu to někdo netaktně připomíná.

„Co jí říkáš?“ zeptal se Sněgin a nalil si sklenku koktejlu.

Lobov se usmál.

„Jednou už jsem měl tu čest pobýt v sodomě,“ uhnul přímé odpovědi. „A nemůžu říct, že by mě nějak zvlášť lákalo vrátit se tam ještě jednou.“

„Máš něco proti mravní volnosti?“

Ivan se zamračil.

„Ne, to ne, mluvím o něčem jiném. Všude najdeš nějakou tu faleš. Sociální nerovnost, gangsterství… ty prašivé peníze… A naše vláda ujišťuje, že lidu bezplatně zabezpečuje všechno potřebné.“

„S penězi je to jasné. Dalijci bezplatně získávají jen to nejnutnější: minimální příděly potravin, nějaké to oblečení, lůžko v ubytovně. A za všechno ostatní, za obstojné jídlo a pití, za pořádné šaty a trochu zábavy, za všechno musejí platit. Prostě vykořisťování, jenom v poněkud vybranější podobě.“

„A co umroci — ti jsou taky vybranější podoba?“ suše se zeptal Lobov.

„Co proti nim máš? Copak my dodneška nepoužíváme na práci koně nebo psy? A nechováme doma kanáry a kočky?“ Sněgin pohlédl na Lobova a přiznal se: „Ale stejně je sociální systém Dal-Geje pořádně zamotaný, aby se v něm čert vyznal! Spoustu věcí nepochopíme ani za sto let.“

„Chceš říct, že náš konzulát je k ničemu?“

Sněgin ztěžka vzdychl.

„Konzulát! Ten existuje sotva rok.“ Zamyslel se a teprve po chvíli pokračoval ve svých úvahách. „Svého času i na Zemi jednotlivé státy chránily svá tajemství. Taky se jim tak říkalo — státní tajemství. Co tedy potom můžeš chtít od meziplanetárních vztahů?“

„Ale my si na žádné tajnůstkáře nehrajeme.“

„My ne, Ivane,“ chladně odpověděl Sněgin. „My nemáme co tajit. Navíc před svými blízkými.“

„Zvláštní slovo — blízký. Aby s nimi člověk mohl jednat, musí být znamenitý diplomat. A já jsem kosmonaut, Vsevolode.“

„Takže odmítáš?“ odtušil Sněgin.

„Existují přece speciálně připravení pozorovatelé, profesionální diplomaté. K čemu potom je fakulta meziplametárních kontaktů při Akademii?“

„Nezapomínej na karanténu,“ mrzutě namítl Sněgin.

„Copak na základně není žádný pozorovatel?“ překvapeně se zeptal Ivan.

„Už je to tak.“

„No… ano.“ Lobov soustředěně svraštil obočí. „Ale stejně si myslím,“ řekl rozhodně po chvilce přemýšlení, „že se na základně jistě najdou lidé, kteří se pro diplomatickou práci hodí víc než já.“ Zachytil Sněginův soustředěný pohled a poněkud provinile dodal:

„Rád bych ti pomohl, ale skutečně pochybuju o svých schopnostech. Vnesu do celé situace leda zmatek.“ Najednou ožil. „A proč to vlastně nevezmeš ty sám? Vždyť jsi rozený diplomat! Co tomu říkáš, Vsevolode?“

Sněgin se téměř neznatelně usmál.

„Už se stalo. Máš před sebou mimořádného vyslance Země. V nejbližších dnech odlétám na Dal-Gej na oficiální návštěvu… A hovořím s tebou jako vyslanec, ne jako velitel letové služby.“ V jeho hlase zazněl neklamný oficiální tón. Významně se odmlčel. „A teď ti řeknu něco, co zůstane jenom mezi námi dvěma.“

„Vidím, že sis vzal z Dalijců příklad a stal se z tebe tajnůstkář. Odkdy?“

„Od toho okamžiku, co na Dal-Geji gangsteři unesli našeho konzula Tura Haasena,“ tvrdě odpověděl Sněgin.

„Cože?“ Lobovova tvář zkameněla.

„V Dal-Geji byl unesen náš konzul Tur Haasen,“ zřetelně zopakoval Sněgin. „Dnes ráno.“

„A to mi říkáš až teď?“

Vsevolod jen stěží vydržel najednou zlostný pohled svého přítele.

„Promiň, Ivane, ale neviděli jsme se víc než rok. Než jsem ti nabídl účast v téhleté odpovědné operaci, chtěl jsem se ujistit o tvé náladě a formě.“

„Stal se z tebe tak zkušený a předvídavý šéf, až je z toho člověku úzko.“ Lobov beznadějně mávl rukou. „Kdy odlétáme na Dal-Gej?“

Sněginovi se nepodařilo úplně skrýt spokojený úsměv.

„Aspoň by ses mohl zeptat, co tě tam čeká.“

„Pro záchranu kamaráda jsem připraven udělat cokoli,“ suše odpověděl Ivan.

„A co bys řekl samotnému doupěti gangsterů?“

„Vlezu kamkoli, třeba do doupěte, nebo třeba i do kvartýru samotného ďábla.“

„Takže mám tu čest s velitelem Tornáda. A co uděláme s nedostatkem diplomatických schopností?“ zašpičkoval Sněgin.

„Něco už vymyslíme,“ nedal se vyvést z míry Ivan.

„Dobrá,“ přikývl Vsevolod. „Tak tedy vymyslíme. Ale ještě než odletíme na Dal-Gej, čeká nás zkouška. Musíme zvládnout jejich zvyky, mravy a samozřejmě i dalijský jazyk. Naštěstí je na základně hypnopedické zařízení, takže by takové dva dny měly stačit.“

„Dva dny? A co bude zatím s Turem?“

„Spěchej pomalu, Ivane, tohle tě přece nemusím učit. Nemůžeme přece zahájit operaci, aniž zabezpečíme alespoň to nejzákladnější. Snad se mezitím Turovi nepřihodí nic zlého.“ Sněgin zachytil Ivanův výraz nepochopení a vysvětlil: „Pochop, hned po jeho zmizení přišel na konzulát telegram od jednoho z gangsterských spolků. Něco na způsob ultimata. Žádají likvidaci orbitálních stanic a náš odchod z území oranžového trpaslíka Ter. V opačném případě bude rukojmí Haasen usmrcen. Krutá pomsta nemine ani ostatní pracovníky konzulátu… My teď potřebujeme hlavně získat čas, proto bude naoko demontována jedna stanice, která už tak jako tak dosluhuje. Navíc nám oficiální vláda Dal-Geje i prezident osobně přislíbili všemožnou pomoc.“

„Ale Tura můžou…,“ neudržel se Lobov.

Sněgin ho energickým gestem zarazil.

„Musíme být optimisté.“ Zvedl se ze židle. „Dnes ve dvaadvacet hodin zasedá mimořádná rada základny. Bude upřesněn plán operace i její hlavní vykonavatelé. Kdyby sis to rozmyslel…“

„Nerozmyslím si to.“

Fontána pokojně zurčela, vzduchem se linul tlumený šum hlasů, místy zazvonil zdrženlivý smích, parketem ladně pluly taneční páry. Večer v Klubu kosmonautů jako každý jiný. Nikdo z přítomných dosud nevěděl, že v Dal-Geji v gangsterském doupěti bojuje o holý život jeden z jejich blízkých.

2

Alexej Kronin měl štěstí. Ukázalo se, že neochořel komplexní, ale pouze tou nejběžnější zimnicí tau — kmene riketsií. Po dvou dnech léčení se cítil dokonale zdráv, a protože byl nedostatek lidí, poslali ho okamžitě zpět na centrální základnu. Když po příjezdu nezastihl Iva’na doma, odebral se Alexej k Sněginovi s hlášením.

Velitel letové galaktické služby seděl za majestátním půlkruhovým stolem podobným řídicímu pultu computeru moderní konstrukce. Vyrovnaným hlasem huboval někoho ve videotelefonu za jakési nedostatky v šestém přístavišti. Potřásl Kroninovj na přivítanou rukou a ukázal na volné křeslo. Alexej si poslechl odpověď na druhém konci aparátu i Sněginovu radu, aby zapomněl na karanténu a držel přístaviště ve stavu stálé pohotovosti, s upozorněním, že od zítřejšího dne povinnosti dočasně přebírá Rin Činmaja. Poté Sněgin vypnul videotelefon a obrátil se ke Kroninovi.

„Tak co, v pořádku? Vidím, že ti karanténa jen prospěla.“

„Díky za povzbudivá slova.“

„Hledáš Ivana? Je na operativce.“

„Na operativce? U koho?“ s nepatrným odstínem závisti se zeptal Alexej.

„U koho?“ zopakoval po něm Sněgin a zmáčkl signál gravifonního spojení. „Víš co, Alexeji, přijď ke mně na pokoj, řekněme v sedm večer, všechno ti vysvětlím.“

Ve stanovenou dobu vstoupil Alexej do Sněginova pokoje a zastihl ho při balení cestovního zavazadla.

„Kam se chystáš? Jedeš na výlet?“ zeptal se ho s trochou ironie a posadil se do křesla.

„Jo,“ vzdychl Sněgin, vyrovnal si záda a postěžoval si: „Je to hrůza, kolik zbytečností s sebou musí člověk tahat, když není členem posádky, ale pouhým pasažérem.“

„A kam se chystáš, jestli to není tajemství?“

Vsevolod k němu vyslal záhadný pohled.

„Právě že to tajemství je.“

Kronin se chytil za hlavu.

„Já tu naši starou dobrou stigmatickou základnu nepoznávám!“ lamentoval dotčeně. „Všichni jsou tu samá hádanka, každý si něco nechává pro sebe, záhadně se usmívá a hraje si na tajnůstkáře. Třeba se nade mnou přece jen smiluješ, kamaráde, a prozradíš mi, co se s vámi všemi děje.“

Sněgin přikývl.

„Prozradím. Ovšem tento náš rozhovor musí zůstat přísně tajný.“

„Děláš si legraci?“

„Vůbec ne.“

Alexej se na něho podezíravě zadíval.

„Má to znamenat,“ začal navyklým maličko flegmatickým tónem, „že až se mě třeba Klim nebo Lena budou ptát, musím jim po našem rozhovoru lhát nebo snad záhadně mlčet?“

„Přesně tak.“

„Promiň, Vsevolode, ale jsi v pořádku? Nebo i za tyhle komplikace může ta zatracená zimnice?“

Sněgin se zamračil.

„Jestli neumíš zachovat tajemství, potom se náš rozhovor jednoduše nemůže uskutečnit.“

„Tak co se ksakru vlastně stalo?“ neudržel už inženýr trpělivost na uzdě. „Víš o mně, že jsem člověk disciplinovaný, a jestli je to třeba, budu mlčet jako hrob.“

Sněgin se usadil proti němu na pohovku.

„Tak poslouchej.“

A zasvětil Alexeje podrobně do dalijských událostí posledních dnů. Když mu řekl o únosu Haasena, jindy dobrosrdečná Alexejova tvář nabyla tvrdých rysů, jeho rty se zúžily v úzké štěrbiny.

„Taková ničemnost! A pitomost! Nikdy bych nevěřil, že jsou Dalijci něčeho takového schopni!“

„Nikdo tomu nevěřil,“ přikývl Sněgin.

Kronin se zamyslel. Najednou se jeho tvář vyjasnila, energicky zvedl hlavu a přesvědčeně prohlásil:

„Nakolik znám Ivana, odletěl na Dal-Gej, aby Haasena zachránil. Mám pravdu?“

„Skoro. Odletí.“

Kroninova tvář opět zračila obavy.

„Ale co tam sám zmůže? V cizím městě na cizí planetě. To je šílený hazard, Vsevolode!“

Sněginovy oči se teď podobaly ledovým krystalkům.

„A co tedy navrhuješ? Vyslat tam celou armádu? A zahájit meziplanetární válku?“ zeptal se tvrdě.

Kronin bezradně rozhodil rukama.

„Jsem technik, ne sociolog, netroufám si navrhnout něco radikálního… Ale souhlasíš se mnou… samotný člověk mezi gangstery… to je hotová sebevražda!“

Sněginův pohled změkl.

„Uklidni se. Ivan tam sám nebude. Operace je rozpracována velmi důkladně. A téměř všechny varianty, přehrané na computeru, dávají naději na příznivý výsledek. Třebaže riziko je samozřejmě značné.“ Po chvilce uvažování dodal: „Ivan odletí na Dal-Gej nelegálně, jako Dalijec.“

Kronin zavrtěl hlavou.

„Tak to už vůbec nechápu.“

„Není to ve skutečnosti právě jednoduché,“ souhlasil Sněgin a začal vysvětlovat: Požádali o pomoc historiky, kteří do detailu prozkoumali dalijskou situaci a zjistili, že před půl rokem, kdy Dalijci měli jisté hospodářské problémy, nabídla jim Komise pro meziplanetární vztahy nemalou pomoc v zásobování s tím, že bude řídit některou z dalijských obchodních firem. Tehdy tento návrh vyvolal řadu sporů a byl přijat Celosvětovou radou teprve poté, co skupina nezjištěných nepřátel Země zosnovala atentát na zemském konzulátu, který se jen náhodou obešel bez obětí na životech. Los padl na nevelkou, ale autoritativní firmu Noon, která se nachází na sousedící Stigmě. Firma dodává Zemi hodnotný supervitamínový koncentrát kongoliz a na oplátku získávala ze Země stavební neutrid, na Dal-Geji velice žádaný už z toho důvodu, že ho Dalijci ani v budoucnu nebudou moci vyrábět. Proto historikové navrhli vyslat na Dal-Gej člověka v podobě zplnomocněného představitele této firmy.“

„Takže Ivan bude rozvědčík? Rytíř pláště a dýky?!“ Kronin se rozesmál. Hned měl lepší náladu. „Zajímavé! Převleky, honičky, smrtonosné rvačky na samém okraji dvoukilometrového mrakodrapu!“

Sněgin si ho prohlížel ne právě spokojeně.

„Podstatu práce rozvědčíka si vysvětluješ poněkud nesprávně, kamaráde. Možná že se Ivan nevyhne nějaké té rvačce nebo honičce v ukradeném autě, ale pokud jde o plán naší operace, sází především na peníze. Nemáš ani tušení, co ty ubohé papírky znamenají v dalijském světě! Pokusíme se Tura Haasena vykoupit.“

„A ty si myslíš, že na to gangsteři skočí?“ pochybovačně namítl Kronin.

„Pozemšťanům ho nevydají v žádném případě. Velice dobře chápou, že jim naše přátelství s Dalijci přináší sice pomalou, ale jistou smrt. Proto nás nenávidí. Ale představiteli firmy Noon, samozřejmě za slušnou sumičku, ho vydají docela určitě.“

Kronin uznale pokýval hlavou.

„Vyznáš se, Vsevolode, všechna čest.“

„Snažím se,“ usmál se Sněgin. „A víš, co je na tom všem nejzajímavější?“

„To nevím.“

„Ivan brilantně zvládl všechny nástrahy zkoušek a daleko předčil výsledky všech svých konkurentů, členové konkursní komise byli úplně vyvedeni z míry. Dokonce i mne to překvapilo, přestože Ivana znám dost dobře.“

„Ivan je prostě Ivan,“ rozpačitě zamumlal Kronin a zapíchl svůj malinko potměšilý pohled do Sněginovy tváře. „A jaká role je v této operaci přidělena mně?“

„Proč myslíš, že ti byla přidělena nějaká role?“

„Domyslel jsem si to,“ s přesvědčením odpověděl Alexej. „Jsi člověk činu, Vsevolode, proč bys jinak se mnou mluvil tak otevřeně?“

„V prozíravosti si s nikým nezadáš,“ ušklíbl se Sněgin.

„Logika, Vsevolode, logika,“ flegmaticky ho opravii Kronin. „Doufám, žes mi vybral něco z technické branže. Třeba zlikvidovat ochranný systém nebo sestrojit z běžně dostupných materiálů paprskomet nebo gravifonní stanici. Nebo že bych měl přijít na zub nějakému důmyslnému sejfu? Co?“

Sněgin zavrtěl hlavou.

„Ne, Alexeji, čeká tě úloha, která nemá s technickou branží vůbec nic společného.“

„Ale upozorňuji předem — organizovat všelijaké ty… jak se jim… palácové převraty nebo vyvlastňování majetku, to neumím.“

„Taky není třeba. Všechno bude daleko jednodušší… ale taky nebezpečnější.“

3

Lena Zim vyšla z kabiny meziplanetárního spojení, zavřela za sebou dveře a zamyslela se. V čekárně stigmatické telefonní stanice bylo plno a vzduch byl přesycen směsí hovorů, každou chvíli přerušovaných zřetelnou výzvou dispečera. Z neuspořádaně rozmístěných křesel a pohovek se jeden po druhém zvedali čekatelé a mizeli v příslušných kabinách.

Lena byla rozrušena. Už druhý den se jí nedařilo spojit se s Ivanem. Včera jí řekli, že je na lékařské prohlídce, a dnes — na operativní poradě. Kde přesně, to nezjistila. Dozorčí jenom něco neurčitého zamumlal a zavěsil. Nestalo se něco Ivanovi? Snad ne. Dozorčí nevypadal nijak znepokojeně.

„Ahoj, Leno.“

Lena si hned neuvědomila, že ten tichý pozdrav v pozemské řeči patří jí, přesto se instinktivně otočila. Spatřila vysokého, statného Dalijce, oblečeného podle poslední módy. Dobrou polovinu tváře mu zakrývaly módní zrcadlové brýle.

„Dobrý den,“ odpověděla a ostražitě si muže prohlížela.

„Nepoznáváš mě?“

Ten hlas jí připadal známý.

Podivný Dalijec si sundal brýle a Lena překvapením tiše vyjekla: Stál před ní Ivan, přestože moderní účes hodně změnil jeho výraz.

„Netvař se tak překvapeně, Leno,“ upozornil ji tiše a nasadit si brýle zpátky na nos, „běž dozadu a počkej tam na mě.“

Lena se ještě docela nevzpamatovala z překvapení, ale víceméně mechanicky se podřídila.

V zadní části haly bylo prázdno. Lena si vybrala pohovku s vysokým opěradlem a usedla čelem ke zdi. V několika příštích minutách jí hlavou prolétla řada nejrůznějších dohadů, ale ani jeden jí nepřipadal dostatečně pravděpodobný.

Ivan k ní přistoupil, s dalijskou galantností požádal o svolení a přisedl si. Svou širokou dlaň položil na křehkou Leninu.

„Jsem moc rád, že tě vidím.“

Lena se rozhlédla kolem sebe a pak ho jemně políbila na rty.

„Já taky. Ale co má znamenat ta maškaráda?“

Pozorně si Ivana prohlédla od hlavy k patě a uvolněně se rozesmála. Ivan se k ní přidal. Sundal si obrovské brýle, strčil je do kapsy a utrousil:

„Mám tu práci.“

Lena si ho znovu, tentokrát nechápavě, prohlédla.

„Práci? A co ten úbor, ten účes a celá ta záhadnost?“

„Jsem tu nelegálně.“

Lena na něj upřela oči rozšířené údivem a potřásla hlavou.

„Nechápu.“

„Prostě nelegálně,“ trpělivě vysvětloval Ivan, „coby Dalijec.“

V jejích očích probleskl strach.

„Neboj se.“ Ivan jí konejšivě pohladil ruku. „Jenom teď s tebou -nesedí Ivan Lobov, ale Ivvi Lonk, zplnomocněný zástupce firmy Noon, která dodává Dal-Geji ze Země neutrid.“

„Ale… proč to všechno?“

„Raději bych ti to vysvětlil později, ano?“

„Ano.“ Lena se na okamžik nerozhodně odmlčela a potom se zeptala: „A není to tu pro tebe nebezpečné?“

„Není. Sem dozadu nikdo nepáchne, rezervoval jsem si spojení ve všech čtyřech kabinách. Peníze v tomto světě znamenají hrozně moc, naštěstí je firma Noon dost bohatá.“

Lena mlčky přikývla. Ivan, který jí byl tak dobře známý a blízký, jí teď připadal jako někdo docela jiný, a netýkalo se to jenom zevnějšku.

Lobov, jako kdyby četl její znepokojivé myšlenky, ji laškovně, jak to ani trochu neodpovídalo jeho vybranému dalijskému chování, podrbal za uchem.

„Dostanu od Vsevoloda na frak,“ řekl bez jakéhokoli náznaku kajícnosti. „Mám přísně zakázáno setkat se s tebou.“

„Proč?“

„Z důvodu konspirace.“ Ivan naladil výraz naprosté vážnosti. „Ale jen co jsem se dozvěděl, že je naše lékařská delegace na Stigmě…“ Usmál se. „Prostě konspirace šla ke všem čertům. Nemohl jsem se dočkat, až vyjdeš z kabiny.“

„Zatímco já jsem ani zanic nemohla zjistit, kde jsi. Měla jsem o tebe strach.“

„A já jsem stál prakticky vedle tebe. A pozoroval tvou tvář přes sklo.“

„O čemž já neměla tušení.“

„Hrozně se mi po tobě stýskalo, Leno.“

„To se v karanténě stává,“ potutelně namítla.

„Ale já už v karanténě nejsem celých pět dní!“

„Opravdu?“

„Opravdu už pět dní,“ dotčeně potvrdil Ivan.

Pronikavý hlas dispečera je vrátil zpět ke skutečnosti.

„Jo,“ vzpamatoval se Lobov. „A co ty vlastně děláš na Stigmě? Pokud vím, měla lékařská delegace zůstat v Dal-Geji ještě celý týden.“

„Měla,“ potvrdila Lena, „ale byli jsme nuceni odcestovat dřív.“

„Proč?“

„Popravdě řečeno — vyhnali nás.“

„Vyhnali?“

Lena začala vyprávět.

Během sympozia tři lékaři ze Země postupně onemocněli zimnicí tau. Reakční dalijský tisk, již dříve nepříliš nakloněn lékařské spolupráci se Zemí, rozvířil znovu hladinu sporů a nařkl pozemské lékaře ze špionážních a diverzantských zájmů. Tvrdil, že na Dal-Geji šíří zlořečenou zimnici. Oficiální orgány se podle svých možností snažily ztlumit napjatou atmosféru, ovšem bez výraznějších úspěchů. Hotel, kde byla pozemská delegace ubytována, oblehla skupina nějakých chuligánů a i když je policie párkrát rozehnala, podařilo se jim několik nejapných provokací.

„Měli jsme takový dojem,“ pokračovala Lena, „že v Dal-Geji vznikly nějaké mocné, dobře organizované síly, krajně nepřátelsky orientované vůči Zemi. Dokonce ani sám president proti nim nic nezmůže.“

„Jak jste na to přišli?“

„Vedoucí naši delegace byl donucen nakonec se na něj obrátit. Prezident ho přijal velice uctivě, nešetřil komplimenty, dal však najevo, že jeho vláda bohužel není neomezená. A nakonec poradil, abychom do doby, než bude epidemie zlikvidována, práci sympozia přerušili, protože v takové situaci nám jen stěží může zaručit bezpečnost.“

Lobov se zamyslel a potom se zeptal:

„A jaká je vůbec v Dal-Geji atmosféra?“

„Máš na mysli zimnici? Je tam poměrný klid. Objevují se jen ojedinělá onemocnění pro toto město zcela běžná. Nový kmen tau se aktivně projevuje pouze u Pozemšťanů.“

„A nepřekvapuje tě to?“

„Překvapuje mě ledaco,“ nezvykle podrážděně vyhrkla Lena. „V Dal-Geji vládne něco na způsob fašismu! Podle mého před námi Dalijci přísně skrývají jisté stránky svého života.“

„Ženská intuice?“ s úsměvem se zeptal Ivan.

„Nech si své jízlivosti na jindy. Kolikrát my ženy intuitivně dovedeme předpovědět to, k čemu vy muži se svou železnou logikou dojdete kdoví kdy.“

„Promiň, nemyslel jsem to zle.“

Lena se zachmuřila.

„Zasvěceně můžu mluvit víceméně jenom o medicíně.“

„Mluv tedy o medicíně.“

„Myslím, že Dalijci před námi skrývají faktickou úroveň lékařských poznatků.“ Podívala se na Ivana a s ještě větším přesvědčením pokračovala. „Při posuzování problémů submolekulární genetiky jsem se nemohla zbavit pocitu, že se v ní Dalijci vyznají podstatně lépe než my. Přestože z nějakých důvodů hrají roli naprostých diletantů. Jejich pohledy, repliky, gesta… všechno je jaksi falešné. Ne vždycky, ale dost často. A ke všemu ta jejich shovívavost — přesně taková, jakou projevují odborníci ve vztahu k začátečníkům.“

„To je opravdu zajímavé,“ přisvědčil Ivan.

„Vůbec ne,“ dotčeně namítla Lena „Dovedeš si představit, jak těžko se v takovém ovzduší dýchá? A vůbec je Dal-Gej zlé a kruté město.“

„Nejsi k němu zbytečně přísná?“

Lena neodpověděla. Chvíli si Lobova prohlížela a potom se krátce zeptala:

„A proč tě vlastně Dal-Gej tolik zajímá?“

„Copak to není přirozené?“

„Něco přede mnou tajíš.“

Lobov ztěžka vzdychl.

„Je to tajemství. Jenže jaké já můžu mít před tebou tajnosti? Zítra odlétám na Dal-Gej jako nelegální pozorovatel, lépe řečeno rozvědčík, coby představitel firmy Noon.“

„Věděla jsem to! A co když tě odhalí?“

„Budu se snažit, aby se to nestalo.“

„A když přece?“

„Nestane se to,“ chlácholil ji Lobov. „A kdyby — copak mi odtamtud nepomůžete?“

Leně nebylo do žertování.

„Nenávist k Pozemšťanům je, Ivane, určující pro chování dalijských gangsterů. Jak se chceš s nimi srovnat? Jsi proti nim velké, silné, ale naivní dítě.“

„Prošel jsem dobrou školou na Tornádu.“

Lena pohodila hlavou.

„Dal-Gej není nekonečný vesmír nebo neobydlená planeta, kde se můžeš cítit jako doma, Ivane. Je to město se svéráznými zvyky vytvářenými staletími. Složité, neřestné a hrozně kruté město. To není místo pro tebe, Ivane.“

„Je zbytečné o tom mluvit, Leno. Dal jsem souhlas a tady jsem už pracovně.“

Lena k němu zvedla oči zvlhlé slzami.

„Ale proč právě ty musíš lézt do takového pekla?“

Ivan nevydržel její naléhavý pohled a sklopil oči. Jeho čelo se zčeřilo tvrdošíjnými vráskami.

„Někdo to udělat musí,“ řekl téměř provinile. „A navíc — nemám ve zvyku stát stranou, když jsou mí kamarádi v nebezpečí.“

„Co máš na mysli?“ nastražila se Lena.

Lobov dlouho neodpovídal. Nakonec s určitými rozpaky řekl:

„Dalijští gangsteři unesli našeho konzula Tura Haasena. Drží ho jako rukojmího.“

„Tura?“ téměř vykřikla Lena překvapením. „Vždyť jsem se s ním nedávno potkala v Dal Geji! A’e o tom na veřejnosti nepadlo ani slovo!“

Ivan přikývl.

„Prezident Taig se na nás obrátil s osobním poselstvím, v kterém nás žádal, abychom dočasně uchovali událost s únosem v tajnosti, aby nedošlo k zbytečným nepokojům. Věří, že konflikt bude vyřešen mírovou cestou. A přislíbil nám veškerou potřebnou pomoc.“

„Takže ty skutečně lezeš do samotného pekla, mezi gangstery?“ Leniny oči už nedokázaly skrýt strach. „Ty ses zbláznil, Ivane!“

Lobov se smířlivě usmál.

„Copak je to první peklo, do kterého lezu? A pak — nebudu sám.“

Lenin vystrašený pohled malinko roztál.

„Klim a Alexej s tebou budou taky?“

„O Klímovi nevím, ale Alexej určitě.“

Lena váhavě pokývala hlavou.

„Kdyby i Klim! Když jste ve třech, jsem klidná.“

„Uvidíš, všechno dobře dopadne.“

„A budeš opatrný?“ zeptala se pochybovačně.

„Nejen opatrný, ale taky lstivý, zákeřný a vynalézavý, jako Talleyrand nebo Machiavelli.“

„Jako kdo?“ nepochopila Lena.

„Talleyrand a Machiavelli,“ zopakoval Ivan, „vynikající a absolutně bezzásadoví diplomaté starých časů.“

Lena se smutně usmála.

„Lstivý a zákeřný,“ vzdychla si a vstala. „Nezlob se, ale musím běžet. Budu na tebe moc a moc čekat. A hodně zdaru, Machiavelli…“

4

Prezident Dal-Geje Ami Taig Vsevolodovi vlídně pokynul a. nabídl mu křeslo.

,.Prosím, lende Sněgine.“

Oba muži byli téměř stejně vysocí, Taig byl pouze starší a mohutnější.

„Děkuji,“ poněkud chladně řekl vyslanec Země a posadil se.

Sněgin přiletěl na Dal-Gej před několika hodinami, zašel na konzulát a poté si pospíšil s oficiální návštěvou prezidenta. Věděl, jak nedůtklivě reagují Dalijci na každé porušení etikety.

Prezident počkal, až se host uvelebí v křesle, a teprve poté si sedl naproti němu. Natáhl ruku a zmáčkl modrý knoflík na zdi.

Široká vydutá stěna se cela projasnila, zničehonic byla průhledná a nabídla Sněginovu pohledu panoráma majestátního města, zalitého oranžovými paprsky zapadajícího slunce.

„Tak to je náš Dalg,“ s hrdostí promluvil prezident.

Z výšky centrální budovy městské vlády připomínal Dal-Gej hračku. Na mnoha místech se zvedaly do oblak a blyštěly sklem a kovem krychle, přímé i překocené kužely, jehlany a pyramidy výškových budov. Široké stuhy dálnic, tu se vinoucích po zemi, tu zas vystřelujících na sloupech do výšky, roztínaly město na nepravidelné díly, místy se rozlévaly v náměstí a vytvářely pavučiny ulic. Město ustupovalo do dálky a bylo čím dál vzdušnější a přízračnější.

„Půldruhé miliardy na pětníku o rozloze dvě stovky čtverečních kilometrů…,“ víceméně pro sebe řekl Sněgin. „Trochu těsné…“

„Máte pravdu, ale my jsme si už zvykli. Dneska už ten pocit těsných loktů potřebujeme k životu. Divoká, neprobádaná příroda na nás působí tíživě.“ Na chvíli se zamyslel. „Když jaderná válka zničila kontinenty, všichni, kteří přežili, přitáhli sem, do neutrální zóny. Dal-Gej se rozrostl víc než desetkrát.“

Sněgin stočil letmý pohled k prezidentovi.

„Ale to už bylo hrozně dávno.“

„Jistě, před šesti sty lety. Vím, co chcete říct. Za tu dobu radiace téměř všude dosáhla běžné normy, takže by neměl být problém zabydlet celou planetu. Jenže to nikdo nechce. Už jsem se zmínil o tom, že jsme si na tlačenici zvykli, ale to není všechno. Území, rozežraná jaderným ohněm, jsou nechvalně známá, stala se přece pohřebištěm miliard lidí.“ Prezident se usmál. „Proslýchá se, že se tam potloukají děsivé přízraky, lidští upíři napadají po nocleh všechno živé a sajou krev.“

„Půldruhé miliardy lidí…,“ opakoval si víceméně pro sebe Sněgin, když znovu a znovu přejížděl pohledem panoráma města. Necítil se nejlépe při setkání s tak obrovským lidským mraveništěm.

„Ano, půldruhé miliardy,“ přisvědčil prezident a s okázalou vážností se zadíval na Sněginův profii. „Dovoluji si doufat, že budete jejím upřímným přítelem, lende Sněgine.“

Vsevolod se obrátil a jejich oči se setkaly. Pozemšťanovy temně modré a Dalljcovy šedé, ostražité.

„Přátelství musí být oboustranné, lende prezidente,“ pomalu pronesl Sněgin.

Taig klidně vydržel jeho ostrý pohled.

„Nemám co skrývat. Najdou se u nás skupiny a skupinky, které jsou ve vztahu k Zemi naladěny nepřátelsky. Obávají se každého byť nepatrného pokroku, každé sociální změny, a aby znepřátelili Daiijce s Pozemšťany, neštítí se ani těch nejtroufalejších provokací. Únos konzula Haasena — to byla přímá výzva nejen Pozemšťanům, ale i mé vládě. Dal jsem příkaz, aby bylo zahájeno důsledné prověření všech osob i organizací, které se nějak mohly na akci podílet. A věřím,“ podtrhl prezident, „že toto nedorozumění bude vyřešeno a že budeme moci obnovit naše upřímné a dobré vztahy.“

„Těší mě vaše rozhodnost,“ zdrženlivě řekl Sněgin.

„Můj přátelský vztah k Zemi není nějaký dočasný rozmar. Země nám dodává nezbytné produkty. Neutrid, hyperlátky a gravitační techniku. Navíc jsme si tak podobní, že pouze expert rozezná Dalijce od Pozemšťana… Ale vraťme se k našemu společnému problému. Mluvil jste o přání udržet s námi upřímně míněné přátelské vztahy.“

„Mohu své přání zopakovat.“

„Raději bychom se měli věnovat konkrétním projevům.“

„Co máte na mysli?“

„Chceme, aby Tur Haasen byl v pořádku dopraven zpět na konzulát.“

Taig dlouho neodpovídal.

„Kdybych byl šéfem toho gangsterského klanu, který unesl vašeho člověka, bylo by to pro mne hračkou. Jenže já jsem jenom prezident.“ Přelétl unaveným pohledem panoráma města. „A kdo je to prezident? Král bez království, bez zástupu oddaných sluhů, bez pravomoci stínat podle chuti hlavy a strkat lidi do vezení.

Moje vláda je daleko omezenější, než si vy Pozemšťané představujete. Jediné, co mohu s určitostí slíbit, je všestranná pomoc našeho státního aparátu. S tím, že bude tato pomoc naprosto upřímně míněna.“

„Domníváte se, že to bude dostačující?“

Taig se opřel o opěradlo křesla a pozorně se na svého hosta zadíval.

„Dal jste mi těžkou otázku, lende Sněgine.“

„Nutí mě k tomu okolnosti,“ suše odpověděl vyslanec Země.

V prezidentových očích problesklo napětí.

„Jaké okolnosti?“

Sněgin se zamyslel. Proč Taiga znepokojila tak jednoduchá a přirozená odpověď? Nejspíš bude těch okolností více a Turův únos je pouze jednou z nich, takže prezident neví přesně, co jsem těmi okolnostmi myslel. Ale ze všeho nejdůležitější je teď osvobodit Tura.

„Můžeme ignorovat mnohá porušení konvence o spolupráci, můžeme leccos pochopit a být trpěliví,“ pokračoval Sněgin, „ale nesneseme jediné — aby někdo usiloval o život občanů Země.“

Prezident sklonil hlavu.

„Vím, že lidský život je u vás střežen jako obrovská cennost. A proto budu upřímný. Nemohu vám plně zaručit, že se Haasen vrátí živý, natožpak docela v pořádku.“

Vsevolod sebou bezděky trhl, ale hned se silou vůle vrátil do své přísně diplomatické skořápky.

„Oceňuji vaši otevřenost, lende prezidente,“ řekl co možná nejklidněji. „Mohl byste mi tedy zaručit alespoň volnost jednání?“

Taig chvíli váhal.

„Gangsteři, kteří unesli vašeho konzula, jsou postaveni mimo zákon. Proto můžete jednat zcela svobodně. Jediné, oč vás prosím, je, abyste mě detailně informoval o všech vašich krocích. Je to v zájmu vaší bezpečnosti. Jestliže by se vám přihodilo něco nepříjemného, vyostřily by se do krajnosti naše vztahy se Zemí, a to jako prezident Dal-Geje nemohu dopustit.“

Sněgin na důkaz souhlasu přikývl.

„Doufám,“ dodal ještě po chvíli přemýšlení již s jistou dávkou sebedůvěry, „že nebudete namítat, když mi v této věci budou pomáhat moji spolupracovníci.“

Prezidentovy rty se zúžily do téměř neznatelného, chápavého úsměvu.

„Já osobně ne.“ A již docela jiným, nonšalantním tónem se zeptal: „Ještě vás naše filozofické a diplomatické úvahy neunavily?“

„Je to důležité?“

„Ovšemže. Byl bych špatný hostitel, kdybych svým hostům dokázal nabídnout pouhý rozhovor. Na večeři je ještě brzy, ale hlt rekle vám, myslím, přijde vhod. Už jste ten znamenitý nápoj ochutnal?“

„Ano, ale…“ Sněgin se rozpačitě zavrtěl v křesle.

„Hned svůj názor změníte,“ s přesvědčením ho zarazil prezident a zmáčkl tlačítko na opěradle svého křesla.

Dveře se během okamžiku otevřely a Sněgin jen stěží zachoval klidný výraz. Do pracovny neslyšně, měkkým krokem vstoupil umrok.

5

Temné, téměř černé pláty přistávací plochy se míhaly stále rychleji, ještě okamžik, o kola raketoplánu měkce dosedla na zem. Letadlo prudce brzdilo, bezpečnostní pásy se citelně zařízly do těla. Zařval pojížděcí motor a okřídlený obr se jakoby bezmocně, neohrabaně rozjel po letištní ploše a pomalu roloval k budově kosmodromu, nad níž ve vzduchu planula vzájemně propletená písmena D—G. Kronin odtrhl pohled od okénka, odepnul bezpečnostní pásy a přichystal se k vystoupení.

Prošel dvířky raketoplánu a vstoupil s proudem ostatních cestujících na pohyblivý pás eskalátoru. Pás se téměř neslyšně zvedl a hned zase klesal, až najednou zmizel v širokém tunelu a po chvíli Kronina vyplivl na prostranství před kosmodromem. V prvním okamžiku se Kroninovi zdálo, že už se venku docela setmělo – tak to alespoň vypadalo bezprostředně po východu z bohatě osvětleného tunelu. Soumrak to však nebyl. Na nebi se převalovaly tmavé mraky, ukrývaly vrcholky stožárů a rozsévaly všude kolem drobný teplý déšť.

Kronina zničehonic zachvátilo zvláštní vzrušení. Zhluboka se nadechl o nasál do plic čerstvý vzduch.

Od chvíle, kdy Alexej souhlasil s účastí v dalijské operaci, uběhlo již několik dnů, a přesto se jeho myšlenky znovu a znovu vracely k rozhovoru se Sněginem…

„Abychom zachránili Haasena,“ řekl Vsevolod, „bude patrně Ivan nucen proniknout do gangsterské bandy. Musíme se spolehnout na dokonalost jeho masky, to je naše jediná naděje na úspěch. Ty projdeš stejnou přípravou jako Ivan, avšak zatímco on se uvede na Stigmě u firmy Noon, ty se vypravíš přímo na Dal-Gej. Žádný konkrétní úkol zatím nedostaneš, prostě se trochu porozhlédneš kolem sebe a omrkneš dalijské způsoby. Nikoho nesmí ani napadnout, že jsi Pozemšťan — to je tvůj prvořadý úkol. Jedině v tom případě se totiž může dát Ivan do práce. Kdyby se to s tebou náhodou provalilo, o Ivana se postaráme dodatečně.“

„Takže budu něco na způsob pokusného králíka?“

„Řečeno poněkud vulgárně, nicméně výstižně.“

„A pokud všechno vyjde podle plánu, budu se pořád jenom flákat?“

„V žádném případě! Až se tam objeví Ivan, přejdeš pod jeho velení a budeš s ním spolupracovat.“

„Poslyš, Vsevolode,“ zapochyboval Alexej, „a nebude to trochu podezřelé — najednou se ve městě objeví dva setsakramentsky podivní samotáři a…“

„Byl bys samotář, kdybys jednal na vlastní nebezpečí a pro své výhody,“ poněkud suše namítl Vsevolod, „ale ty máš zachránit kamaráda, copak to není svatá věc? A sám nebudeš, to tě nemusí znepokojovat. Na naší straně je oficiální vláda Dal-Geje. Mám pro tento případ předběžnou úmluvu. Navíc je náš úkol specifický — osvobození rukojmího. Podobné operace se až dosud vždycky zvládaly bez zvláštního vynaložení sil, potichu, tajně. Na nějaký křik bylo vždycky času dost, až když rukojmího oddělali.“

Kronin zamyšleně hleděl na Sněgina.

„Tak dobře, přesvědčil jsi mě.“ Odmlčel se a jako by ho něco napadlo, po krátkých rozpacích se zeptal: „A co když Ivana dostanou?“

„Jestli ho odhalí oficiální vláda, nic hrozného se nestane. Rozhodně vás v tom nenecháme. Horší bude, když vás dostanou gangsteři nebo agenti Jar-hisu.“

„A to je co? Další dalijská šelma?“

„Tajná služba policie. Podle našich informací má velkou moc, která ne vždy ladí s prezidentovou, a co je nejdůležitější — je mimořádně zaujata proti Zemi. Prostě se před Jar-Hisovci musíte mít na pozoru stejně jako před gangstery.“

Kronln přikývl.

„Ale stejně — co když nás vyčmuchají?“

„To by byla smůla.“

„Smůla…,“ zabručel Alexej, „co taková smůla na Dal-Geji obnáší?“

„Smůla je prostě smůla.“ Sněgin se zarazil a potom zachmuřeně dodal: „V horším případě tě můžou zlikvidovat.“

Kronin překvapeně zvedl obočí.

„Jak — zlikvidovat?“

„Odprásknout,“ zapíchl Sněgin drsný pohled do Alexejovy udivené tváře.

„Zlikvidovat…,“ Alexej se celý schoulil. „Divné slovo… a o člověku… No nic, konec řečí, je nejvyšší čas vyrazit.“

Kronin si vzdychl a rozhlédl se. Ocitl se zpátky v reálném světě. Vzduch byl prosycen prachem a květinovou vůní, rozpáleným kovem a motorovým olejem, tetelil se lidskými hlasy, monotónním hukotem motorů, šoupáním nohou a opakovaným hlášením dispečera.

Hlavní proud pasažérů namířil vpravo, k elektrobusům. Stály v několika řadách, dlouhé, štíhlé, v barvách duhy, a nad každým z nich svítila cedule se záplavou písmen a cifer pro určení trasy. Další proud cestujících, mnohem menší, zabočil vlevo, kde planuly reklamy barů, hotelů a nejrůznějších nabídek služeb. A nejtenčí hádek lidí mířil rovně — k parkovištím osobních vozů a taxíků.

Kronin zahnul vlevo, vstříc reklamní záplavě. Po několika krocích se zastavil, a jako že si porovnává čas na svých módních hodinkách ve tvaru prstenu s obrovitými hodinami na věži kosmodromu, nenápadně zmáčkl na jejich plášti jedno z takřka nepostřehnutelných mikrotlačítek a poslal Sněginovi šifrovanou zprávu o svém úspěšném příletu.

Jeho hodinky byly zkonstruovány speciálně pro operaci v Dal-Geji. Byla do nich vmontována malá vysílačka, která umožňovala dvoustranné spojení Morseovou abecedou, aniž jakkoli poutala cizí pozornost. Zařízení značně jednoduché, ale se skromnými prostředky se na základně nic lepšího vymyslet nedalo.

„Zajímavá věcička,“ uslyšel Alexej za zády příjemný hlas.

Ohlédl se a uviděl staršího muže, už na první pohled budícího respekt.

„Odpusťte mi mou dotěrnost, lende, ale zbožňuji pěkné věci, a vaše hodinky jsou prostě velkolepé! Moc bych si něco podobného přál, a přitom dobře vím, že lidem, kteří si sem přijedou odpočinout a trochu se pobavit, jsou takové věcičky často k ničemu.“

Muž se dovedně prodíral davem, hleděl přímo před sebe, hlavu důstojně vztyčenou. Zářný příklad hrdosti a čestnosti, blesklo Alexejovi myslí. Ale kdo je to ve skutečnosti? Zloděj, policista, nebo jenom flákač, který neví, co s časem?

„Jak jste přišel na to, že jsem sem přijel odpočívat a bavit se?“ zeptal se opatrně.

Muž se blahosklonně usmál.

„A co jiného může dělat v našem městě kosmonaut?“

Alexeje ta slova zasáhla jako blesk z čistého nebe, ale nedal na sobě nic znát a dál zvolna kráčel směrem k městu, zatímco jeho mozek pracoval na plné obrátky. Že by krach hned po prvních krocích? To je málo pravděpodobné. Tím spíš, že byla učiněna všechna potřebná opatření, operace byla vedena v přísné tajnosti i před samotným konzulátem. Zatím je snad předčasné se znepokojovat, ale skrývat dál svou příslušnost k vesmíru by také bylo hloupé.

„Máte pravdu, trochu jsem tam nahoře pracoval,“ s klidem řekl Alexej. „Ale jak jste to uhodfl?“

„Jste hezky opálený,“ krátce vysvětlil muž a přejel si dlaní po bledé tváři. „A taky — podívejte se, všichni spěchají, všem vadí déšť, jenom vy dokážete vychutnat takový nečas a s požitkem se loudáte.“

Kronin mu nemohl nepřiznat logičnost jeho úvah. Déšť, sníh, mraky — jak často o tom sní kosmonauti za dlouhých měsíců letu mezi hvězdami! Čert aby ho vzal, má ten chlap ale všímáka! Jestli to tak půjde dál, vbrzku odhalí i moje skutečné jméno a cíl příletu! Musím s tím okamžitě něco udělat! Kronin prodloužil krok, ale jeho nový známý mu bez obtíží stačil.

„Jestli si chcete dobře odpočinout,“ sdělil mu důvěrně po chvíli mlčení, „to je to nakonec pro člověka, který má za sebou úmorné cestování, nanejvýš přirozená věc, je pro vás v této chvíli nejdůležitější obstarat si slušné ubytování.“

„Čtete mi myšlenky.“ Kronin pohlédl muži pozorně do očí. „Nejste náhodou z cestovní kanceláře?“

„Ne,“ klidně odpověděl muž, „ale mám dost času a popravdě řečeno — mám dobré srdce. Dnes se to považuje spíš za nedostatek než za přednost. Když jsem vás viděl, hned jsem si řekl: Hanle — tak se totiž jmenuju — Hanle, ty tomu člověku můžeš pomoct. A to znamená, že mu pomoct musíš.“

Při těchto slovech Hanl šikovně, téměř nepostřehnutelně zpomalil. A najednou to vypadalo, že ti dva jdou docela pomalu spolu, jako staří dobří známí, kteří si vyšli trochu na vzduch a na kus řeči.

Alexej si s podrážděním uvědomil, že asi nebude snadné zbavit se svého nového „pomocníka“, nahlas však řekl:

„To jste řekl velice správně — člověk s dobrým srdcem znamená jenom neštěstí. A samozřejmě, po dlouhé cestě si člověk potřebuje odpočinout. Jenom jsem se ještě nerozhodl, kde a jak to bude pro mě nejlepší. Když tak o tom přemýšlím, je odpočinek mnohem těžší než práce. Ta je jednoznačně určena, zatímco odpočinek může být ten nejrůznorodější.“

Muž si ho změřil koutkem oka a v jeho pohledu se zračila spokojenost.

„Hned jsem poznal, že jste inteligent, a proto jsem se vlastně rozhodl věnovat vám trochu svého času. Když dovolíte, můžu váš výběr správně nasměrovat. Ve městě se najde několik znamenitých hotelů. Pokud vám ovšem hotel nevyhovuje, můžu vám upřímně doporučit podnájmy s nejrozmanitějším komfortem nebo dokonce pronájem celé vilky. A jestli můžu radit, vilka by byla ze všeho nejlepší. Slušná cena, klid a dokonalé soukromí. Můžete tam pracovat, odpočívat, bavit se sám nebo ve společnosti. Prostě všechno, co se vám zamane.“

Kronin si uvědomil, že naslouchá tomu člověku se stále vzrůstající pozorností. Vždyť mu radil přesně to, co on potřebuje pro setkání s Ivanem. Snad by mohl souhlasit, než si najde něco lepšího. I pro Vsevoloda to bude patrně velké překvapení, když se doví, že jsem během půl hodiny vyřešil jeden z nejvážnějších úkolů v Dal-Geji, pomyslel si s uspokojením Alexej. Když však znovu pohlédl na svého průvodce, okamžitě všechny své záměry zrušil. Ne, nemůže se spoléhat na toho prohnaného kšeftmana. Už teď je mu jasné, že by ho Hanl při první příležitosti vydal, či lépe řečeno prodal policii, gangsterům, bohu, čertu, prostě každému, kdo slušně zaplatí. Toho chlapa je třeba se co nejrychleji zbavit! Jenže jak?

„Říkáte vilka? Dávám přednost sídlům na mořském břehu. Miluju sloupoví z bledě modrého santrijského mramoru a široká schodiště mířící přímo do průzračných vod laguny.“

„Lend zajisté žertuje,“ podezíravě zakoktal Hanl.

Poprvé za celý rozhovor byl Dalijec na lopatkách. Kronin se spokojeně ohlédl za sebe a jeho pohled se střetl s cizíma bledýma šibalskýma očkama. Koukala na něho jakoby lhostejně, ale ve skutečnosti s mírným soucitem, a patřila rozložitému muži s příšerně odstávajícíma ušima a holou hlavou. Stál ve dveřích nejbližší budovy, pohodlně opřený o zárubeň. Nade dveřmi se blýskala cedule s nápisem Přístaviště a pod ní drobnější písmena oznamovala, že se jedná o dům služeb, a hádkovitý znak fargu sděloval to nejdůležitější — služby placené.

Zřejmě mu Alexejův pohled mnohé napověděl, rozhodně víc, než si Alexej přál, protože se muž ošklíbl, bez okolků si Alexeje prohlédl od hlavy k patě a pomalu přenesl pohled na Hanla.

„Zase obtěžuješ spořádané lidi, Hanle?“ protáhl líně, bezvýrazně.

Haní pootočil hlavu a zpupně si ho změřil.

„Promiňte, to říkáte mně?“ zeptal se důstojně.

„Tobě.“

„A nemohl byste se chovat zdvořileji?“

„To bych mohl,“ stejně líně pronesl muž u dveří. „Dokonce bych mohl udělat pár kroků a jednu pořádnou ti střihnout.“

Hanl vysoko zvedl obočí a demonstrativně se obrátil k Alexejovi.

„Už jste něco takového slyšel? Nechápu, kde má policie oči.“

Kronin rychle stočil pohled k reklamě a začal si ji pozorně pročítat. V duchu si blahořečil, že se snad takhle toho dotěrného chlapíka zbaví.

Muž mezi dveřmi se opovržlivě uchechtl.

„Abych řekl pravdu, taky to nechápu.“ Odlepil se od dveří, narovnal se v kříži a udělal krok kupředu na svých nepříliš rovných nohách. „Tak padej odtud!“

Haní zkřivil rty, podíval se na Kronina a důstojně, s hrdě vztyčenou hlavou odkráčel.

„Pijavice jedna otravná!“ doprovodil ho kletbou a nenávistným pohledem neznámý muž.

Obrátil se ke Kroninovi a znovu si ho prohlédl od hlavy k patě. „Málem vás umořil, co?“ poslal svůj poslední pohled za Hanlem. „Je prohnaný až hrůza, ale jinak hlupák. Takovou dobu už má co do činění s cizinci, a pořád si honí triko, hochštapler!“

Kronin se usmál.

„Takže nic pro mě? Jak jste mu to říkal, pijavice?“

Muž navztekaně přikývl.

„Jste v Dal-Geji poprvé? Hned se to na vás pozná. Pijavice říkám těm, co dělají stejné agenturní úředníky jako já, jenom jedou na vlastní triko.“ Odplivl si a sebevědomě dodal: „Všechno je to stejná sebranka, zloději, akorát jeden menší a druhý větší. Mám jich plný zuby!“

Zmlkl a chvíli si opět Kronina pozorně prohlížel, ale najednou se zničehonic změnil v pokorného služebníka a uctivě se uklonil.

„Mé jméno je Spong, Natti Spong A toto je moje agenturní kancelář.“ Udělal úslužný krok stranou. „Prosím, pojďte dál, pochopitelně pokud máte fargy, a já mám takové tušení, že jich budete mít dost.“

Nehledě na zjevnou hrubost a bezostyšnost byl Spong Kroninovi něčím sympatický. Užuž se chystal přijmout jeho nabídku, ale na poslední chvíli si to opět rozmyslel. Spong si toho musel všimnout, protože okamžitě naladil vznešený výraz a řekl:

„Můj podnik má tu nejskvělejší pověst. Pochopitelně pokud se u nás o skvělé pověsti vůbec dá hovořit. Buďte ujištěn, že bych vám nedoporučil místo, kde vás opijou, okradou a svedou. Jen pojďte dál, lende. Můžete se ode mě mnoho dozvědět a taky se samozřejmě slušně najíst. Nebo si dát i skleničku, pokud na ni máte chuť.“ Spong šibalsky zamrkal.

Dokořán otevřené dveře nabídly Kroninovi pohled do útulného, prázdného baru. K zbláznění rád by si teď jen tak v tichu poseděl, beze spěchu si dal něco dobrého na zub z nabídky místní kuchyně, popřemýšlel by, co podniknout dál, a možná by se i poradil se Spongem. A přesto od tohoto řešení Alexeje cosi zrazovalo. Patrně ho vystrašil Hanl svou dotěrností a on teď víceméně instinktivně očekává, že by se podobná situace, jen v pozměněné variantě, mohla opakovat.

„Ne,“ řekl rozhodně, „na jídlo a pití teď nemám chuť. Ale dobrou radu,“ Kronin sáhl do kapsy a podal Spongovi farg značné hodnoty, „dobrou radu opravdu nutně potřebuju. Kde bych tu našel solidní ubytování?“

„Ó, lend je vzácný člověk!“ rozzářil se Spong a bankovku opatrně uložil do kapsy. „S ubytováním nebude žádný problém, pokud jsou fargy. Možná ovšem dáte přednost bezplatnému hotelu.“

Kronin zavrtěl hlavou.

„Tedy by vám mohl vyhovovat domek za městem…“

„Ne, to by mi nevyhovovalo,“ zarazil ho Alexej. Dobře věděl, že by to neuniklo pozornosti místní policie.

Spong chápavě přikývl.

„Máte pravdu. Takový domek stojí šíleně peněz, a pokud jde o pohodlí, slušný hotel si s ním nezadá ani v nejmenším.“

„Přesně to potřebuju,“ živě souhlasil Kronin, „slušný hotel bez všelijakých těch moderních nesmyslů, stačí mi klid a čerstvý vzduch.“

„Lend má správnou náturu,“ pochvalně prohlásil Špong, „mám rád normální lidi.“

„Koho tím myslíte?“ zajímal se Kronin.

Spong trochu rozzlobeně zabručel:

„Normální lidi jsou normální lidi. Jedí, když mají chuť, spí, když se jim chce spát, pijou, když jim vyschne v krku. A neskáčou po stolech jako opice.“

Ještě si něco pro sebe zabručel a už smířlivě dodal:

„Jestli potřebujete slušný hotel, jeďte do parkové čtvrti. Tam je hotelů jak máku. Trasa A-316, je vidět odsud, třetí stanice. Až budete žádat pokoj, odvolejte se na mě. Můžete si být jist, že moje jméno v Dal-Geji znají. A pokud budete potřebovat nějakou radu, Natti je vám vždycky k službám. Samozřejmě, s nádavkem zdaleka ne nejhoršího baru ve městě.“

„Myslím, že k vám budu muset ještě někdy zajít,“ usmál se Kronin, rozloučil se a zamířil k zastávkám elektrobusů.

Trasa A-316 byla hodně vytížená. Alexej byl do elektrobusů vtlačen proudem lidí. Čekal, že uvnitř nebude k hnutí, ale jen co se zaplnilo poslední sedadlo, mezi dveřmi vzplanul jasně rudý záblesk a rozřízl postupující dav jako laserový paprsek. Někdo se ještě pokusil vecpat dovnitř, když v tom okamžiku dostal ránu proudem, vyjekl a za všeobecného smíchu odskočil jako zajíc zpět. Dveře se zavřely a elektrobus se dal plynule do pohybu. Za oknem proplouvaly parčíky, stromové aleje, mřížové věže kosmodromu a výškové budovy se zářivými reklamami. Mezi mraky místy vykouklo dalijské slunce připomínající obrovský pomeranč, v jehož září reklamy bledly a pozbývaly okázalou nápadnost. Elektrobus vyjel spojnicí na dálnici, vrčení motoru přešlo ve vyrovnaný měkký hukot a šedivá stuha silnice uháněla vstříc setkání se stále narůstající rychlostí. Nenadálé stoupání přilepilo cestující na zadní opěradla. Dálnice prudce vzlétla na pilířích do výšky, na úroveň možná desátého patro věžáku, a Kroninovi se otevřel kouzelný výhled na městské panoráma: jakoby po svazích rozházené domky, pavučina ulic a uliček, třpytivé útesy mrakodrapů trčících do mraků… Všechno to mělo zvláštně chladnou krásu, krásu podivného světa podobného gigantickému pohádkovému kamennému lesu.

Kronin se odvrátil od okna a střetl se s pohledem svého souseda. Jeho šedivá očka se vpíjela do Kroninova obličeje veskrze dobrosrdečně.

„Poprvé v Dal-Geji?“

„Ano, poprvé,“ s určitými rozpaky přisvědčil Kronin.

Opravdu vypadám tak nápadně? uvažoval zmateně. Už třetí Dalijec bezpečně poznal, že jsem tu prvně. A to jsem si myslel, že jsem se naučil chovat jako rodilý občan tohoto města.

Kronin přemýšlel a mimoděk si prohlížel svého souseda. Široký obličej, velký nos, úzké pevně semknuté rty a přívětivé oči. A teď odhadni, co je to zač? Rozhodně není vyloučeno, že řetěz Hanl, Špong a tento chlapík není náhodný. A v takovém případě pravidla konspirace přikazovala bezpodmínečně provést patřičnou zkoušku. Nakonec by to neměl být žádný problém, všechno se vyjasní hned na nejbližší zastávce.

„Závidím vám,“ ozval se znovu soused.

„Co?“ roztržitě se zeptal Alexej, který teď byt zcela ponořen do svých myšlenek.

„Čeká vás mnoho zajímavého. Řada pestrých dnů.“

„Ovšem, nerad bych se nudil.“

„Až se seznámíte s městem, nezapomeňte, že je to skutečné město, a ne jenom nějaká provincie.“ V hlase muže zazněl mentorský tón. „Žiji tu různi lidé. A je mezi nimi určitě dost takových, kteří cizince moc rádi pošimrají nenechavců prackou, takže si dávejte dobrý pozor na fargy a vystříhejte se raději všech náhodných známostí.“

„To vám můžu slíbit.“

Kronin to řekl s takovou dávkou upřímnosti, že svého souseda rozesmál. Elektrobus mezitím zpomalil. Budovy tu byly vyšší a střídaly se s pravidelnými koruna mi vzrostlých stromů. Soused Kronina neopomněl upozornit:

„Před námi je jedna z mimořádných cenností města — centrální park. Nezapomeňte si ho prohlédnout, až si najdete chvilku. Zaslouží si to.“

Kronin se vrátil pohledem k oknu a zadumaně prohodil:

„A proč ne raději hned teď?“

To byla vlastně ta jeho zkouška. Pokud mu soused nabídne doprovod, lze předpokládat, že ho sledují. Ale nic takového se nestalo. Soused na něho jen překvapeně pohlédl.

„Teď? Vždyť jste se ještě nestačil ani ubytovat.“

Kronin nasadil mnohoznačný výraz a přesvědčivě, nicméně malinko záhadně řekl:

„Musím se vám přiznat. Hrozně rád bloumám parkem jen tak, bez předběžného plánu, má to pro mě zvláštní kouzlo.“

Rozloučil se se zaraženým sousedem, vstal a zamířil k východu. Elektrobus prudce brzdil a Kroninovi dalo práci, aby udržel rovnováhu.

„A dejte pozor, abyste nezabloudil!“ zavolal za ním ještě muž, „park je obrovský.“

Uvážil, že nasednout do jiného elektrobusu by z hlediska konspirace bylo neodpustitelnou chybou, a sebejistým krokem zamířil k majestátní bráně z načervenalého kamene. Ocitl se v centrálním parku. Pomalu kráčel alejí vysypanou zářivě blankytným pískem a se zájmem pozoroval lidi, procházející kolem něho nebo odpočívající na pohodlných lavičkách. Postupně se dobral až do středu parku, kde bylo lidí znatelně méně. Toužil pobýt chvíli sám v těsném sepětí s cizí přírodou, zapamatovat si její svéráznou tvář a taky si maličko odpočinout. Upřímně řečeno, ze všeho nejvíc ho překvapil bledě modrý písek. Dokonce se zastavil, aby si ho pečlivě prohlédl, když vtom jeho pohled zachytil mladou ženu, blondýnku. Seděla na lavičce, jakoby stříškou chráněné shora i ze stran narůžovělým keřem. Žena byla velmi půvabná. Přestože velkou část jejího obličeje zakrývaly módní zrcadlové brýle, o její kráse nebylo pochyb. Dívala se přímo na Alexeje, cítil její napjatý pohled každým kouskem těla. S bušícím srdcem prodloužil krok, aby její lavičku minul co nejrychleji. Avšak žena, jako kdyby uhodla jeho záměr, se lehce zvedla a zamířila k němu.

„Jste to vy?“ zeptala se, ale vyznělo to spíš jako tvrzení.

„Ano,“ mechanicky odpověděl Alexej, ačkoli si dobře uvědomoval nesmyslnost své odpovědi.

„Tak jste to skutečně vy!“ vzdychla žena překvapením. „Kde jste se tu vzal?“

Kronin se jí užuž chystal zeptat, kdo je a odkud by ho mohla znát, když si najednou uvědomil, že spolu hovoří pozemským jazykem. V témže okamžiku si zděšeně pomyslel, že jeho mise se tímto s definitivní platnosti a neodvratně prozradila. Naletět na takovou primitivní léčku! Musí se alespoň ještě pokusit vyjít z toho důstojně, aby příliš neutrpěla celá operace.

6

Urnrok vstoupil, srazil paty a oddaně hleděl na prezidenta. Byl to první opravdický umrok, kterého Sněgin vidět. Za soumraku se dal klidně považovat za člověka — zvlášť v tom obyčejném sportovním tričku a šortkách. Avšak v jasném světle Sněginovi neušlo, že celé umrokovo tělo je porostlé hebkou, lehce stříbřitou srstí, a pouze dlaně, rty a nos jsou prosty tohoto ochlupení. Umrokovo tělo bylo statné, dobře stavěné, s krátkou mohutnou šíjí, dlouhýma, až téměř ke kolenům sahajícíma rukama a hlavou ne nepodobnou zvířeti s ustupujícím čelem a silnými vystouplými čelistmi. Zvlášť podivně působily smutné, chytré, téměř lidské oči, vzhlížející k Taigovi — alespoň tak to Sněginovi připadalo — s výrazem psí oddanosti.

Prezident ledabyle prohodil za sebe:

„Jak se daří, Tao?“

Umrok zamrkal, jeho rudohnědé rty se zachvěly, roztáhly se a odhalily sněhobílý chlup: umrok se usmíval. Sněgin se až zachvěl s nedefinovatelným pocitem hrůzy nad tím lidským, cituplným projevem zvířecí tlamy.

„Řekli, se všemi přísadami, Tao,“ přikázal prezident, aniž se na umroka podíval.

„A-a-a,“ ozval se měkkým hlasem umrok a neslyšně jako stín zmizel za dveřmi.

Prezident stočil ke Sněginovi chápavý pohled.

„Je třeba si na ně zvyknout.“ A protože zachytil na jeho tváři stín pochybností, dodal: „Prostě zvyknout si, stejně jako si vy, Pozemšťané, doma od dětství zvykáte na kočky nebo psy.“

„Snad,“ bez jiskřičky přesvědčení přikývl Sněgin. „Ale přece jen — kočka nebo pes, to je něco docela jiného.“

„Samozřejmě,“ souhlasil prezident a v jeho hlase zaznělo sebevědomí člověka, který otázce rozumí lépe než jeho společník. „Kočky nebo psy držíme pro vlastní potěšení, zatímco umroci jsou naši věrní pomocníci.“

„Pes byl taky po dlouhá tisíciletí pomocníkem člověka,“ namítl Sněgin. „Ale já jsem neměl na mysli utilitární stránku této otázky. Jde mi o to, že kočka ani pes nejsou člověku podobní. Proto nám nepřipadají zrůdní a nevyvolávají v nás nepříjemné asociace.“

Prezident se na Sněgina pozorně zadíval a ještě jednou zopakoval:

„Ano, na umroky je třeba si zvyknout.“

Otevřely se dveře a umrok vtlačil do pracovny servírovací stolek s čajníkem ve tvaru vysoké vázy, se dvěma poháry, k tomu piškoty a celý soubor misek a džbánků s přísadami. Precizně, bez jediného zbytečného pohybu, všechno rozestavil na stůl mezi Taiga a Sněgina a odevzdaně zamžikal.

Prezident nabral lopatičkou několik piškotů a vysypal je, jak se to alespoň v prvním okamžiku zdálo, přímo na podlahu. Umrok však v témže okamžiku udělal levou rukou obratný pohyb — a piškoty se ocitly v jeho široké dlani.

„To je postřehl“ řekl prezident pochvalně. „Umroci mají výjimečně rozvinuté pohybové ústrojí mozku. Je to výsledek nesmírně náročné selektivní práce našich předků..“

S letmým gestem se otočil na umroka.

„Už tě nebudeme potřebovat, Tao.“

„A-a-a,“ tiše odpověděl umrok a vyklouzl ze dveří pracovny.

„Popravdě řečeno, nejsem stoupencem umroků.“ Prezident naplnil šálek, přisunul ho ke Sněginovi a naplnil druhý. „Ale umrok sloužící u prezidenta, to je naše posvátná tradice, a když už má člověk co do činění s těmi tvory, nemůže k nim prostě nepřilnout.“ Prezident odložil čajník a dodal: „Abych byl upřímný, vím, že někteří Dalijci mají z nepochopitelných příčin k umrokům odpor a nesnesou je ve svých domácnostech, ačkoli proti jejich využití ve výrobě nic nenamítají. Je to nedůsledný přístup, pochopitelně, ale kdo z nás je stoprocentně důsledný? Pokud se nemýlím, podobně přistupujete u vás na Zemi k robotům. Jedni se bez nich nedokážou obejít, zatímco jiní je doma nesnesou, přestože proti jejich využití například v továr-nach také nic nemají, no a další vystupují proti jakémukoli jejich využití v podmínkách života na Zemi.“

Prezident demonstrativně pozvedl plný šálek.

„Oblíbený nápoj Dalijců.“

Sněgin se chopil svého šálku a chtěl se napít, ale prezident ho zarazil.

„Ne,“ řekl vyčítavě. „Tak se to přece nedělá! Tímto způsobem si právě Pozemšťané vytvářejí zkreslené mínění o rekli. To, co jsem vám nalil do šálku, to je pouze základ, z něhož skutečný nápoj teprve vytvoříte.“

Prezident podal Sněginovi lžičku.

„Než začnete řekli pít, dejte do šálku kostku cukru, kousíček klintry, dílek atta, zlomeček ipme a drobet aspry.“ Taig pečlivě kontroloval, zda Sněgin dělá vše podle jeho pokynů. „A teď pořádně zamíchat a můžete ochutnat.“

Sněgin malinko upil.

„Není to špatné,“ pochválil upřímně.

Prezident potěšeně přikývl.

„Máte mlsný jazýček.“ Pozorně si Sněgina prohlédl a doplnil: „A vůbec je z vás cítit příroda. V tom dobrém slova smyslu.“

Sněgin se usmál.

„To neměl být kompliment, lende Sněgine.“ Prezident ochutnal piškot a neopomněl vysvětlit: „Piškot je důležitý pro dokonalost vůně. Jsem už nyní přesvědčen, že si ho oblíbíte. Příští šálek zkuste připravit sám. Až se naučíte připravovat rekli, výrazně stoupnete v očích Dalijců, kteří ctí tradice. A těch není málo.“

Sněgin dopil svoje řekli a položil šálek na stůl.

„A umroci — to je taky tradice? Nebo snad nutnost?“

Prezident mu věnoval pozorný pohled.

„Těžko dokážu jednoznačně na vaši otázku odpovědět, lende Sněglne. Nejsprávnější odpovědí by asi bylo: umroci jsou již tradičně nezbytným komponentem naší civilizace. Mohli bychom se bez nich obejít, ale nechceme to.“

Poslední prezidentova slova už Sněgin neslyšel — slabá rytmická signální pulsace digitálního prstenu upozorňovala na mimořádné hlášení.

Nepatrným pohybem Sněgin zapnul dešifrátor. Pulsace pozbyla svou rytmičnost a rozsypala se na jednotlivé hlásky, z nichž se začala tvořit slova: Nepředvídaná situace. Konzultace nezbytná. Alexej.

„Něco vás znepokojilo, lende Sněgine?“

Sněgin sebou trhl a střetl se s chytrým, pronikavým prezidentovým pohledem.

„Co se dá dělat, moje mise není právě legrace,“ vzdychl si demonstrativně.

„Možná bych vám mohl být nějak nápomocen,“ uctivě se nabídl prezident.

Sněginovi bleskl hlavou nápad: Co kdyby zasvětil prezidenta do některých detailů připravované operace a otevřeně ho požádal o pomoc? Intuice mu napovídala, že prezident neodmítne. Jenže Sněgin byl příliš opatrný, než aby se plně spolehl na intuici. Ale alespoň nějak by prezidentovy předvídavosti mohl využít a současně tak prověřit upřímnost jeho slibů.

Nahlas řekl:

„Velmi nerad bych se, lende prezidente, cítil v Dal-Geji jako vězeň.“

Taig překvapeně zdvihl obočí, jeho tvář nabyla oficiálního výrazu.

„Byl bych vám zavázán, lende Sněgine, kdybyste se mohl vyjádřit přesněji.“

„Vůz konzulátu, kterým jsem sem přijel, doprovázela tři auta. Silně to připomíná sledování. Před atentátem a jinými nepříjemnostmi mě tak jako tak neochrání a zbytečně přitahují pozornost okolí.“

Prezident se nastražil.

„Jste si jist, že auta byla tři?“

„Naprosto.“

„Pak tedy,“ Taig hovořil pomalu, vážil každé slovo, „pochopte, nemohu a ani nechci být malicherný, ale přinejmenším jedno z aut nepodléhalo mému příkazu.“

„Gangsteři?“

„Kdepak! Ti nikdy nepracují společně s policií.“

„Kdo tedy?“ přemýšlel nahlas Sněgin. A najednou ho přímo osvítilo „Chcete říct, že vaše tajná policie? Že by Jar-His pracoval takhle na vlastni pěst?“

Taig pohlédl Sněginovi do očí. Trochu výsměšně, trochu soucitně.

„Ano. Byl to Jar-His.“

7

„Tak vy jste na mě zapomněl!“ řekla dotčeně Dalijka.

Kronin mlčel, jen upřeně hleděl na mladou ženu.

„Zapomněl,“ znovu si vzdychla, sundala si brýle a zvedla k Alexejovi smutné oči.

„Kaino!“ ohromeně zašeptal a díval se na ni, jako by tomu nemohl uvěřit.

Poznali se před třemi roky. Kronin si právě užíval zasloužené dovolené, když Zemi ovládla malá agónie: vystupovala tu vynikající dalijská zpěvačka Kaina Stan a s virtuozitou sobě vlastní zpívala kouzelné písně své daleké vlasti. Její pohostinská vystoupení byla jedním z realizačních bodů programu kulturní spolupráce mezi Zemí a Dal-Gejem.

Kronin nemohl pochopit své kolegy, jak je mohl uchvátit tak běžný přírodní jev, jakým je lidský hlas, a ze zásady návštěvu zpěvaččina koncertu odmítal.

Jednoho dne se čistě náhodou ocitl na stanici taxi. Nebyla tu ani noha, taxíky do jednoho byly rozebrány. Jen ve stínu rozložitého stromu stála mladá, velice krásná žena a utrápeně opakovala s nenápadným cizím akcentem do vysílačky:

„Dispečer! Haló, proč mlčíte? Dispečer!“

Kronin se musel usmát, tak naléhavě zněl ten rozmarný, jakoby dětský hlas. A ten akcent? Přistoupil blíž. Žena zvedla hlavu a s důvěrou v očích si postěžovala:

„Stojím tu celá ztrápená.“

„Možná není vysílačka v pořádku,“ napadlo Kronina.

Žena zavrtěla hlavou a ukázala na kontrolku.

„Podívejte, svítí.“

„Ale to ještě nic neznamená,“ namítl Kronin a musel se usmát její technické nezkušenosti. „Když dovolíte, podíval bych se na to.“

„Prosím.“ Podívala se mu zpříma do očí o pochybovačně se zeptala: „Kontrolka svítí, a přitom to nefunguje… Copak je to možné?“

„Je,“ uklidnil ji Kronin, vzal do ruky vysílačku a roztržitě dodal: „Na světě je možné všechno.“

„Máte pravdu,“ souhlasila, „možné je opravdu všechno.“

Kronin vytáhl z kapsy univerzální nůž. Tyto nože byly doslova technickým zázrakem současnosti. Měli je kosmonauti, potápěči, důlní dozorčí, prostě všichni, kdo pracují v podmínkách dlouhodobé izolace, kdy jsou nuceni spoléhat se sami na sebe. Nůž měl celou řadu klíčů, kontrolní mikrozařízení, kvantový řezák, zařízení pro sváření kovů plamenem i zastudena — jedním slovem byla to taková kapesní dílnička, které se říkalo nůž pouze z tradice, ze zvyku.

Kronin se na okamžik zamyslel, vytáhl jeden z klíčů a dvěma přesnými pohyby sundal zadní kryt vysílačky. Žena ho mezitím obešla, stoupla si za něj a zvědavě mu nahlížela přes rameno.

Kronin uvolnil panel s kontrolními svorkami, schoval klíč a vytáhl sondu indikátoru. Všechno to prováděl víceméně mechanicky, téměř nepostřehnutelnými pohyby, takže ženu velice překvapil zčistajasna proměněný nůž a nechápavě pohlédla na Alexeje. Ten však byl natolik ponořen do své práce, že si toho vůbec nevšiml. Zkontroloval stejně dokonalými pohyby sondy na kontrolních svorkách. V jednom okamžiku bleskla indikátorová kontrolka a Alexej zvedl soustředěný pohled k ženě.

„Vidíte? Nefunguje šestý blok.“

„Šestý blok?“ Tato informace jí mnoho neříkala.

„Jestli chcete, můžu to spravit.“

Místo odpovědi se usmála.

„Trvalo by to dlouho?“

Kronin pokrčil rameny.

„Tak dvě minuty.“

„Dvě minuty?“ Nevěřícně zavrtěla hlavou. „To není možné.“

„Tak řekněme tři.“

Konečně v jejích očích zachytil upřímnou, skoro až dětskou spokojenost.

„Buďte tedy tak laskav.“

Kronín si přisunul vysílačku blíž, zdvihl kontrolní panel, bleskově vyměnil indikátorovou sondu za pinzetu a vytáhl schéma šestého bloku. Žena si stoupla na špičky, aby ho mohla lépe sledovat. Připadal jí v tu chvíli jako kouzelník předvádějící jedno ze svých vrcholných čísel. Kronin položil schéma na plášť vysílačky a začal si jej pečlivě prohlížet titěrnou, avšak velmi silnou lupou, která se opět záhadně objevila místo pinzety. V příštím okamžiku žena postřehla nepatrný pohyb jeho prstů a bleskovou výměnu nástrojů. Na schématu bloku se objevil uvolněný konec tenoučkého drátku. Alexej několikrát pečlivě zkontroloval jeho nasazení a opatrně ho pájkou spojil se schématem Spokojen výsledkem svého snažení nasadil zpět šestý blok, kontrolní panel a konečně i plášť.

„Tak a je to,“ řekl a zmáčkl knoflík výzvy.

„Dispečera, prosím.“

„Dispečer na příjmu,“ ozval se automat.

Zena se dívala na Alexeje, oči překvapením široce rozevřené Když jí Kronin podával vysílačku, schovala ruce za záda a o krok ucouvla.

Alexej se pobaveně rozesmál.

„Jen si ji vemte, je v pořádku.“

„Mám z vás strach. Nejste náhodou čaroděj?“ zeptala se kupodivu vážným, malinko vystrašeným hlasem, až Kronina uvedla do rozpaků.

„Je to primitivní zařízení, standardní blok. To dovede každý školák.“

„Kdepak,“ namítla přesvědčeně, „školák by to nesvedl.“ Přece jen však vysílačku přijala. „Jste opravdu velice šikovný. Klidně byste svoje umění mohl předvádět na scéně.“

Kronin se zřejmě zatvářil dost nejapně, protože se žena zarazila a raději se sklonila nad vysílačku Prohlédla si ji ze všech stran, potom zmáčkla knoflík výzvy a docela tiše řekla:

„Prosím dispečera.“

„Dispečer na příjmu,“ zachraptěl automat, jak se alespoň Kroninovi zdálo v porovnání se sametovým ženským hlasem.

Žena se radostně zasmála.

„Funguje!“ Najednou zvedla ke Kroninovy vděčný a zároveň zpytavý pohled. „A kdo vlastně jste?“ zeptala se a doprovodila otázku lehkým, jakoby éterickým gestem štíhlé ruky. „Co děláte?“

Kronin si rozpačitě přihladil vlasy.

„Jsem inženýr.“

Sklonila hlavu k rameni.

„Inženýr?“

„Ano, obyčejný inženýr.“

Alexej si vzpomněl na nůž, který ještě stole svíral v dlani, a rychle ho schoval do kapsy. Mohla by si všimnout na rukojeti monogramu a písmene A — znaku nejvyšší inženýrské kvalifikace. Nechtěl vypadat jako nějaký chlubil.

Žena si ovšem patrně ničeho takového nevšimla, protože pouze jemně namítla:

„To není možné.“ A dodala, jako by se ospravedlňovala: „Já bych něco takového nedokázala. Já vůbec nic neumím.“

Kronin se usmál.

„Ale něco jistě děláte.“

Přikývla.

„Dělám, samozřejmě. Zpívám. Celý život zpívám. Někdy je to legrace a jindy nuda k zbláznění, když člověk jenom zpívá a nic víc.“

Kromin na ni pohlédl, jako by ji právě teď spatřil poprvé. Překvapeně, nevěřícně.

Ten kouzelný hlas, jemný akcent, podmanivé graciézní pohyby…

„Nejste Kaina Stan?“

„Jsem,“ přikývla a po chvilce zaváhání se zeptala s mírně nakrabatěným čelem: „A kdo jste vy? Ne, profese mě nezajímá. Chci znát vaše jméno.“

Tak se tedy před třemi lety seznámili…

„Kaino,“ pronesl už s úsměvem, „opravdu jste to vy?“

„Ano,“ přisvědčila. „Ale kde jste se tu vzal vy?“

Tato prostá otázka Kronina zaskočila. Co má odpovědět? Co má odpovědět své blízké, milé přítelkyni? Pravdu říct nesmí, a lhát, lhát nechtěl ani za nic.

„Za všechno může zimnice tau,“ našel nakonec řešení, koneckonců pravdivé.

„Ano,“ chápavě přisvědčila Kaina. „Bože, co už ta zimnice natropila!“

„Kvůli ní jsme uvízli na základně Stigmy.“ Kronin pomalu nabýval předchozí jistoty. „Moji přátelé mají karanténu, no a já jsem volný. Příšerná nuda! Když se objevila možnost pobytu v Dal-Geji, rád jsem se jí chopil.“

Kaina mu pozorně naslouchala a pak se zeptala s téměř nepostřehnutelným náznakem záludnosti:

„A dostal jste svolení?“

„Jistě. Dokonce mě přemlouvali, málem prosili na kolenou.“ Kronin naladil veledůležitý tón a lehce se uklonil. „Přijel jsem sem ve skutečnosti jako zástupce firmy Noon.“

„Tak je to tedy! Zabýváte se obchodem?“

Kronin se zasmál.

„Copak jsem klesl tak hluboko, že vypadám na kšeftmana? Všechno je daleko jednodušší. Firma kvůli zimnici přišla o spolehlivé lidi, nu a my jsme zainteresováni na jejích kontaktech. Proto se na nás obrátila dalijská vláda s prosbou o spolupráci. Takže jsem tady.“

„A jak se cítíte v nové roli?“

„Abych řekl pravdu, ještě jsem se v ní nezabydlel.“ Kronin udělal omluvné gesto. „Jedu přímo z letiště.“

„A hned do parku,“ podivila se Kaina.

„Asi mi to nebudete věřit, ale cestou do hotelu mě najednou popadla neovladatelná chuť trochu se projít. No, a najdu tady vás.“

„Všechno je to zvláštní,“ zamyšleně prohodila Kaina.

„Zvláštní,“ řekl Kronin, „dříve se tomu říkalo osud.“

Kaina se pobaveně rozesmála a nenuceně ho vzala za loket.

„Nemusíte jezdit do hotelu, Alexeji. Pojedete ke mně.“

Alexej přizpůsobil svůj krok jejímu a s trochou pochyb se zeptal:

„Myslíte, že to není nevhodné?“

„Proč1? Copak už nejsme přátelé?“

„Samozřejmě jsme, Kaino. Jsme přátelé.“

Pod nohama jim popraskával blankytný písek, kolem nich po obou stranách proplouvaly keře s širokými, zářivě oranžovými listy, protkávanými černými cestičkami žilek, Kainina ruka měkce spočívala v Alexejově dlani — všechno jako v divukrásné pohádce.

Kronin nedokázal odtrhnout pohled od jejího jemného, ušlechtilého profilu. Kaina si toho všimla a věnovala mu na oplátku jeden ze svých krásných úsměvů. Po chvíli se zeptala:

„Přijel jste nadlouho?“

Teprve nyní si Kronin uvědomil, že ještě stále spolu hovoří pozemským jazykem, a rozladilo ho to.

„Asi tak na týden,“ odpověděl dalijsky, aby napravil svou netaktnost.

Kaina se zastavila a překvapeně mu pohlédla do očí.

„Vy mluvíte dalijsky?“

„Jak vidíte, trochu,“ skromně zamumlal.

„Vidím,“ řekla a hned se opravila: „Vlastně spíš slyším. Máte znamenitou výslovnost, k nerozeznání od rodilého Dalijce.“

Kronin si vzdychl a otevřeně se přiznal:

„Kdybyste jen věděla, jak jsem se natrápil, než jsem jakžtakž tu vaši zatrachtilou výslovnost zvládl!“

Kaina chápavě pokývala hlavou.

„Ale nelitujte toho.“ Zarazila se a po chvilce mlčení dodala: „Jsem moc ráda, že s vámi mohu mluvit rodným jazykem.“

Kronin si uvědomil, že by jeho stesky mohla pochopit jako výčitku, a už poněkolikáté během toho bláznivého dne upadl do rozpaků.

Také Kaina zaraženě mlčela, i ona k tomu patrně měla svůj důvod.

Chvíli šli mlčky, pohledy upřené přímo před sebe. Kdyby byl Alexej v těchto chvílích pozornější, neušla by mu zajímavá věc: úcta, s níž Dalijci pohlíželi na Kainu, zvýšená pozornost, když jí ustupovali z cesty, a Kainina přirozenost, s níž přijímala tyto projevy pozornosti.

Zabočili na vedlejší pěšinku o Alexej zůstal stát jako zaražený do země. Kaina se na něho udiveně podívala, ale když zjistila, kam směřuje jeho užaslý pohled, chápavě se usmála. Kousek od nich pod vzrostlým stromem postávalo několik umroků a v jejich blízkosti muž atletické postavy v blýskavé kožené kombinéze. Umroci stáli těsně vedle sebe, přešlapovali z nohy na nohu a rozpačitě se usmívali. Všichni do jednoho měli na sobě šortky. Kronin se obrátil na Kainu s otázkou v očích.

„To jsou umroci,“ vysvětlila. „Pracují tady.“

Kronin se vrátil pohledem k umrokům a pozorně si je prohlížel. Jeho čelo proťaly hluboké příčné vrásky. Kaina se opatrně dotkla jeho ruky.

„Jsou vám nepříjemní?“

„Nevím,“ odpověděl popravdě.

V témže okamžiku jeden z umroků ostražitě poodstoupil stranou, chvíli stál a pozorně sledoval muže v kombinéze, potom udělal ještě dva rychlé kroky, hbitě se sklonil a vztáhl ruku po krásném květu podobném chryzantémě.

Muž v kožené kombinéze, aniž se po něm podíval, prudce zvedl pravou ruku. Ticho rozřízlo ostré švihnutí biče, umrok ze sebe vydal hrdelní výkřik a jedním skokem byl na svém místě. Alexej mimoděk udělal pohyb směrem k muži, ale Kaina ho zarazila.

„Co je vám?“

„Vždyť ho udeřil!“ obrátil k ní Alexej pohled plný odsouzení.

„Jen ho šlehl bičem.“ Kaininým hlasem prosakovaly tóny nepochopení. „Když je nebude hlídat, utečou mu.“

Kronin se na ni díval. Nerozuměl vůbec ničemu. Kaina ho opět jemně vzala za loket a vedla ho dál.

„Je vám jich líto?“ zeptala se tiše.

Kronin mlčel. Styděl se za svůj impulzivní výbuch A myslí se mu zároveň honily představy drezírovaných zvířat. Stejné svištění biče a strohé příkazy, stejná reakce zvířat, tolik vzdálená jejich přirozenosti. Nikdy tahle cirkusová čísla neměl rád.

„Když jsem byla malá holka,“ promluvila Kaina, „taky jsem je vždycky litovala. Měla jsem jednoho umroka, takového obrovitého, starého, už docela šedivého. Moc ráda jsem si s ním hrála, byl hodný a taky velký silák. Jenže jednoho dne zničehonic zmizel. Dlouho jsem plakala, prosila jsem, aby mi ho vrátili. Prý utekl do lesa.“

„A opravdu utekl?“

Kaina zavrtěla hlavou.

„Ne. Staří umroci se u nás zabíjejí. Úplně bezbolestně. Prostě usnou a už se neprobudí. To je všechno.“

Citlivostí sobě vlastní zachytila v Kroninových očích nesouhlas a měkce dodala: „Nesmíte si to brát tolik k srdci, Alexeji. Vždyť umroci nejsou lidi, jsou to jenom zvířata. Co pěkného by jim mohlo přinést vetché stáří? A navíc — každá civilizace má své zvláštnosti, na které si musíme zvyknout. Já jsem se například také nemohla dívat, jak Pozemšťané jedí sotva trochu osmahlé maso.“ Potřásla hlavou a zasmála se. „Pořád jsem čekala, že musejí každou chvíli zavrčet a zacvakat zubama.“

Kronin se na ni zamyšleně díval.

„Máte pravdu, Kaino, chápu… Ale ten umrok se přece jen sklonil ke květině!“

Kaina zvedla obočí.

„Ano, je to tak, Alexeji,“ řekla, jako by si vybavila něco dávno zasutého v paměti, „umroci milují květiny.“

8

Sněgin vyrazil na dálnici a přidal plyn. Když začal předjíždět hlavní proud vozidel, zapojil kontrolní zařízení. Každý stroj, každý živočich má svůj specifický, nezaměnitelný charakter. Má specifické spektrum zvuků, vibrací, specifické tepelné a magnetické pole. Na zkušebním úseku dálnice zařízení analyzovalo a zaznamenávalo do paměti charakteristiky všech vozů ve směru, kterým jel Sněgin.

Minul zkušební část dálnice, sjel na nejbližší příjezdovou cestu a bezcílně bloudil úzkými silničkami. Za necelých pět minut indikátor nabídl výslednou informaci. Sněgin se ušklíbl. Sledoval ho ne jeden vůz, ale dva. Ten první ve vzdálenosti předběžně určené s jeho souhlasem, zatímco druhý se bravurně vyhýbal všem kličkám a udržoval si větší, zato však stabilní odstup. Tak tady je ta pravá hodnota prezidentova slova! Ale je taky docela dobře možné, že je to jen zbytečná horlivost policie, která se tak chce vystříhat všech zbytečných náhod a překvapení.

Tím Sněgin s přípravnou etapou skončil, ještě se slabou hodinku pomalu projížděl městem, líně pozoroval davy lidí na náměstích, míjel nečekaně tiché, útulné zátoky a tímto na první pohled bezcílným blouděním se přesně čtvrt hodiny před plánovanou schůzkou dostavil na místo — do parkové čtvrti. Chvíli se proplétal úzkými uličkami, potom zavedl do počítačového zařízení výchozí data a zapnul program Labyrint.

Tento program v souladu s koordináty Sněginova vozu, aut pronásledovatelů a plánem místních ulic měl za úkol vybrat nejsložitější trasu a předat data přímo řídicímu centru. Pak stačilo zmáčknout tlačítko a Sněgin mohl pustit volant, pohodlně se opřel o zadní opěradlo křesla a pouze pozorně sledoval data na indikátoru Vůz křižoval ulice, uličky i náměstí parkové čtvrti a využíval faktu, že tu byla dopravní síť mimořádně složitá. Minuta, druhá, třetí… Vozy se Sněgina nepouštěly. Museli je řídit fachmani na slovo vzatí. Sněgin tedy změnil program na nejsložitější režim. Znamenalo to jisté riziko, leč na nějaké další pokusy nebyl čas. Bylo nutno jednat ihned.

Vůz vyrazil vpřed jako katapultován, minul všechny příčné uličky, které se mu nabízely, a najednou zahnul tak prudce, že to Sněgina odmrštilo na levou a hned zase na pravou stranu.

Motor zasténal, jak zvyšoval obrátky, rychlost Sněgina bezohledně přilepila na zadní sedadlo a stále ještě přímo závratně narůstala. Ohlušivě zavyla siréna a vyplašila lidi v okolí. Vůz se bravurně vyhnul jednomu z přihlížejících. Prudké brždění, auto jako by se mělo v příštím okamžiku roztříštit na malé kousíčky, prolétlo ostrou zatáčkou, šílený řev někde v dálce, v tunelu, zlověstně se míhající stěny těsně před očima a opět skřípění brzd, prudká zatáčka… svist… vyplašený stín až těsně u bočního okénka a nový řev motoru, nekonečný, zlověstný. Když už se Sněginovi zdálo, že ta honička snad nikdy neskončí, vůz plynule snížil rychlost a na indikátoru v barvách vyplulo „úkol splněn“.

Sněgin si vyčerpaně oddechl, rozepnul bezpečnostní pás, utřel si kapesníkem studené orosené čelo a s uspokojením uchopil volant pevnýma rukama.

Patrně se mu podařilo přece jen pronásledovatele setřást, neboť jejich vozy zmizely nejen z dohledu, ale i ze zóny kontrolované indikátorem.

Nejkratší cestou se rozjel k mamutímu hotelu Zlaté nebe, minul parkoviště a rozhodl se odstavit vůz v nedaleké boční uličce. Po několika desítkách metrů předjel pohublého vysokého muže. Zabrzdil, zadní dvířka se otevřela a v dalším okamžiku seděl muž na zadním sedadle a auto zvolna nabralo rychlost.

Sněgin zapnul automatické řízení, naprogramoval trasu, zatemnil skla a otočil své křeslo dozadu. Seděl teď tváří v tvář Alexejovi.

Chvíli se na sebe mlčky dívali, potom si Kronin zlehka vzdychl.

„Možná ti bude připadat banální, co ti teď řeknu, Vsevolode. ale teprve v cizině člověk dokáže opravdu docenit přátelství. Nemám na mysli ani tak otevřený vesmír nebo neosvojené planety, ale právě cizinu — cizí ulice, cizí domy, cizí zvyky a mravy.“

„Rozumím ti,“ přikývl Sněgin. „A teď vypravuj.“

Nechal svého přítele, aby mu dopodrobna vypověděl všechny zážitky, a potom utrousil:

„No co, žádnou velkou hrubku jsi neudělal, a řídit náhody — to jsme se dosud bohužel nenaučili. Co se stalo zpátky se už vzít nedá, takže nám nezbývá než přijmout to jako fakt.“

„Vsevolode,“ vážně pronesl Alexej, „vždycky jsi byl pro mě chytrý chlap, ale teď z tebe promluvil skutečně zralý muž a ke všemu filozof.“

„Tak ty si mě hodláš získat komplimenty? To ti ovšem nevyjde, kamaráde. Tak jen se přiznej — proč jsi při přípravě o Kaině mlčel?“

Kronin si chvíli srovnával v hlavě chaotické myšlenky.

„Jak bych ti to řekl… Prostě jsem nemohl uvěřit, že je to skutečně ona. Rozumíš? Jako bych se s ní seznámil v románu nebo ve filmu. Vůbec mě nenapadlo, že bych se s ní mohl v Dal-Geji setkat. Copak člověk může doufat, že se potká třeba s Vasilisou Přemoudrou nebo vládkvní Měděné hory?“

„Jistě,“ souhlasil Sněgin, „takové setkání vypadá trochu jako zázrak… Co se od tebe dozvěděla?“

Kronin rozpačitě sklonil hlavu k rameni.

„Proč myslíš, že se ode mě něco dozvěděla?“

„Nebudeš mi to možná věřit, ale už tě za tu dobu trochu znám.“

„A to jseš si tak jistý? Mimochodem, tentokrát se náhodou nepleteš — něco jsem jí říct musel. Samozřejmě jsem nikoho nejmenoval. Ani jsem jí nesvěřil plán operace.“

„Díky i za to,“ ušklíbl se Sněgin.

„Není zač,“ kysele zahučel Alexej. „Ale svůj pobyt ve městě jsem jí prostě nějak vysvětlit musel Řekl jsem, že tu zastupuju firmu Noon A že jsme zainteresováni v jejíoh obchodních plánech a teď jí kvůli zimnici chybí spolehliví lidi.“

„To není tak hloupé,“ uznale pronesl Sněgin. „A to je všecko, co Kaina ví?“

„Jo. A ještě to, že Tornádo trčí na Stigmě kvůli karanténě.“ Kronin se zarazil a pozorně se zadíval Sněginovi do očí. „Vsevolode, můžeš být úplně klidný. Kaina je čestný člověk. Můžeme jí věřit.“

„A soudíš tak podle jakých měřítek — dalijských, nebo pozemských?“

„Podle lidských, Vsevolode. Věřím jí stejně jako tobě nebo Ivanovi.“

„To je věru závažné prohlášení. Ale co o ní víš?“

„Nedal bych za to krk,“ přemýšlí nahlas Kronin, „ale podle mého zaujímá Kaina v Dal Geji nějaké výsadní postavení.“

„Každá krásná žena zaujímá výsadní postavení. Dokonce i u nás na Zemi. Takže v Dal-Geji nejspíš taky.“

Kronin sveřepě zavrtěl hlavou.

„Ne, mám na mysli něco jiného. Sám víš, že nejsem právě extra pozorný a kdyby mě to jak se říká nepraštilo přímo přes nos, vůbec bych si toho nevšiml. Představ si: Blížíme se ke stanovišti taxíků, dav lidí, ještě mě napadlo, kdovíjak dlouho budeme čekat…“ Kronin se významně odmlčel. „A prošli jsme, kamaráde, jako by tu nebyla ani noha. Kaina neřekla slovo, nepoděkovala, dokonce ani nezpomalila. Lidi se prostě rozestoupili, jako když zajedeš nožem do másla.“

„Popularita známé zpěvačky,“ utrousil tvrdošíjně Sněgin.

„Kdepak. Pochop — žádné autogramy, obtěžování, oslavné skandování, prostě nic takového. Jen všeobecná mlčenlivá úcta. Samozřejmě — vyptávat jsem se nemohl.“

Sněgin si ho změřil nespokojeným pohledem.

„Ale měl jsi.“

„Nehodilo se to.“

„Co všechno se nehodí!“ vzdychl Vsevolod utrápeně a mrzutě. „Ale když je to nutné?“

Alexej se zachmuřil, ale neodpověděl.

„Dobrá, nebudeme se přít kvůli maličkostem. Jak si vůbec Kaina žije?“

Kronin se rozzářil.

„To není byt! To je palác! Vážně, kdybys to vidě!! Nedovedl jsem pochopit, jak jeden jediný člověk může žít najednou v tuctu pokojů. Každou chvíli jsem v tom obrovském paláci doslova ztratil orientaci, bloudil jsem tam jako v pralese. A pořád jsem se tam pídil po nějakých ukazatelích.“

Sněgin, který až dosud Alexejovi pozorně naslouchal a pokyvoval hlavou, se teď zamračil.

„Dalijci nejsou zvyklí na velké obytné plochy. To platí i o zpěvačkách, i těch vynikajících. Takže tu opravdu něco nesouhlasí.“

„Vždyť ti to říkám!“

„Dobrá, zůstaň tedy zatím bydlet u Kainy Stan. Ale o Ivanovi ani slovo! Dál se už o něho nestarej.“

„To jsem si mohl myslet,“ zabručel Kronin ukřivděně. „Stejné si myslím, že máš zbytečné obavy.“

„Zbytečné obavy… A co když je Kainin byt past?“

„To je nesmysl!“

„A jestli o tom Kaina nemá tušení?“

Proti tomu hledal Kronin pádný argument marně.

„Možné je všechno,“ dodal Sněgin, „jenže s tím my nic neuděláme. Když už Kaina o tobě ví a pokud má v Dal-Geji nějaké možnosti, promluv s ní o Haasenovi. Třeba nám může v něčem pomoct.“

Kronin nedokázal skrýt údiv.

„Tak ty navrhuješ, abych zasvětil Kainu do naší operace?“

„V žádném případě! Prostě to sehraješ, jako že tě zajímá osud kamaráda. Je na tom snad něco divného?“

„Někdy ti nerozumím, Vsevolode,“ zamyšleně pronesl Kronin. „Jako bys bruslil mezi přílišnou ostražitostí a neopodstatněným rizikem.“

„Situace se příliš zkomplikovala, Alexeji. S osvobozením Tura si musíme setsakramentsky pospíšit… Víš sám, že neriskovat — to může být někdy zločin. A ty navíc riskuješ sám za sebe, Ivan s tím nemá nic společného. Koneckonců — přece Kaine věříš!“

Alexej si Sněgina pozorně prohlížel, v očích pochyby a rozrušení.

„Co se ještě stalo, Vsevolode?“ zeptal se po chvíli opatrně. „Neptám se ze zvědavosti, potřebuju jenom vědět, jak dalece můžu riskovat.“

Sněgin zaváhal.

„Dostali jsme od Haasena dopis.“

„Cože?“

„Napsal ho i odeslal ještě před únosem. Nejspíš poznal, že po něm jdou, a chtěl se pojistit. Patrně zašel někam do kavárny, do baru nebo do úřadu, napsal pár slov a hodil dopis do schránky. Má jenom jednu stránku a je na něm znát spěch… Tur pochopitelně věděl, že aby mu dopis nezabavili, nesmí ho poslat na konzulát. Proto ho adresoval jednomu svému dalijskému příteli Algibu Hinlovi. Je to vynikající fyzik, vede pracovní skupinu, která se zabývá výrobou neutridu. Proto Dalijci jejich kontakty všemožně podporovali. Jenže ti dva se nezabývali ani tak fyzikou, jako spíš světonázorovými otázkami. Hinl nám Haasenův dopis osobně doručil.“

„A co v něm bylo?“

Sněgin s přesností a lakoničností sobě vlastní ocitoval obsah dopisu.

„To není možné!“ neudržel se Kronin.

„Ale je,“ drsně opáčil Sněgin. „Teď alespoň dobře znáš Dalijce. U nich je totiž možné docela všechno.“

Kroninovo čelo zbrázdily hluboké vrásky.

„Vážím si Tura jako odborníka i jako člověka,“ pronesl váhavě. „A přesto je jeho sdělení natolik mimořádné, že mě napadá otázka: Můžeme jeho zprávám věřit, Vsevolode? Podle mého bychom si jejich pravdivost měli ověřit jinou cestou.“

„Přece jen ti ta příprava něco dala,“ uznale pokýval hlavou Vsevolod. „My jsme si tu otázku samozřejmě položili taky. A taky jsme si už leccos prověřili. Ukázalo se například, že názory pracovníků konzulátu na tuto otázku se příkře rozcházejí. Zvlášť zajímavý je názor Turova spolupracovníka a přítele konzula Dina Samsonova. Je přesvědčen, že Tur sedl na lep jistým dalijským kruhům, které se všemožně snaží zničit vzájemné vztahy Dalijců se Zemí.“

„Abych řekl pravdu, připadá mi to přece jen blíž pravdě,“ uvažoval nahlas Alexej.

Sněgin s ním nesouhlasil.

„Nemáme právo nevěřit Haasenově zprávě. Lehkomyslná shovívavost není o nic lepší než žlučovitá podezřívavost. Vždyť je v sázce štěstí celého lidstva, životy miliónů lidí!“

Nastoupilo tíživé mlčení. Nakonec inženýr zvedl oči, v nichž už nebylo nic z předešlé horlivosti.

„Máš pravdu, Vsevolode. V takové situaci musíme být ostražití.“

9

Sól gland-hallu byl k prasknutí nabitý nejrůznorodějším publikem a v jedné z čestných lóží seděli docela vzadu, tak, že je ze sálu nebylo vidět, Alexej Kronin a Kaina Stan, oddělení nízkým stolkem s lehkou večeří. Když proběhlo několik prvních čísel programu, zeptala se Kaina:

„Tak jak se vám tu líbí, Alexeji?“ Zachytila jeho rozpačitý pohled a zasmála se. „Ne, ne, nemyslím to, co probíhá v aréně. Ptám se na interiér.“

Kronin se pozorně, leč přece jen poněkud skepticky rozhlédl a nerozhodně pokrčil rameny:

„Nevím, dost se to podobá cirkusu.“

„Cirkusu?“

„Ano. Nevím, jak se to dalijsky řekne. V cirkusu je podobná kruhová aréna a amfiteátr.“

„Už rozumím,“ Kaina si opřela bradu o hřbet ruky. „A v cirkusu vystupují různí oblíbení umělci, viďte? Gymnasti, žongléři, akrobati a další a další.“

„Přesně tak.“

„Vzpomínám si,“ vzdychla si Kaina a víčka se jí zachvěla jakoby nějakou hluboko zasutou vzpomínkou. „Ale tady je to přece něco docela jiného!“

Kronin nedokázal potlačit jízlivý úsměšek.

„Ano, je to tady jiné…“

Aréna gland-hallu byla vyložena pestrým kobercem, doslova uměleckým dílem a zároveň opravdovým zázrakem vědy a techniky. Zářil všemi barvami duhy a pableskoval v jejich nejčarovnějších splynutích. A navíc dokázal měnit svou strukturu: tu byl tvrdý jako prkno, tu pružný jako sportovní rohožka, tu měkký a nadýchaný, že se v něm nohy účinkujících ztrácely po kotníky.

Na tomto koberci se odehrávala nekonečná a jako vejce vejci si podobná herecká vystoupení, lišící se pouze drobnými detaily. V této chvíli za hudebního doprovodu orchestru s vloženými vokálními, tanečními a sportovními výstupy v aréně probíhal veskrze lascívní, vulgární striptýz, přestože byl gland-hall všeobecně považován za hodnotný kulturní stánek a občas dokonce honosně nazýván ochráncem čistého umění.

Následovalo číslo těšící se podle reakce publika mimořádné popularitě. Zápas ve volném stylu. Jeho finále doslova zvedlo diváky ze sedadel. Do střetnutí se vmísila dívka tmavé pleti, několika dokonale mířenými ranami srazila muže k zemi, jednoho z nich přirazila svou něžnou nožkou ke koberci a přezíravě utrousila, že s takovými padavkami nechce mít nic společného. Diváci se znamenitě bavili, pokřikovali dvojsmyslné rady, aniž ovšem zapomínali na stanovená pravidla slušnosti — koneckonců nad tím ostražitě bděla hrstka siláků v uniformách. Ve skutečnosti tedy gland-hall připomínal cirkus pouze hodně vzdáleně, spíš to byla prapodivná směsice baru, divadla miniatur, okořeněná striptýzem, neboli typické dalijské varieté.

Kronin už nedokázal dovedně skrýt stále narůstající nudu a navíc mu z hlavy nešel rozhovor se Sněginem. A s ním samozřejmě podivný dopis Tura Haasena…

„Vydržte, Alexeji,“ naklonila se k němu Kaina, „nakonec v tom sudu dehtu najdete i lžičku medu, uvidíte.“

Inženýr se se sebezapřením usmál.

„Nějak to už vydržím. Ačkoli kdybych věděl, v jakém poměru bude ten med smíchaný s dehtem, radši bych se bez gland-hallu obešel.“

„Umění vyžaduje oběti — říká se to tak u vás, nebo ne?“ šibalsky se usmála Kaina. „Co se dá dělat, v Dal-Geji nejsou takové důležité instituce jako například vaše konzervatoře nebo filharmonie. Perly našeho umění jsou prostě rozesety mezi spoustou podobných nepříliš hodnotných představení.“

„Řekněte mi, Kaino,“ požádal ji Alexej po chvíli rozpačitého mlčení, „co nového se událo v Dal-Geji za poslední dny?“

„Copak vy neposloucháte zprávy a nečtete noviny?“

„Nezlobte se, ale myslím si, že noviny nehovoří o všem, co se ve skutečnosti děje.“

Kaina se na něho zpytavě zadívala. Zdálo se mu, že se mu chystá říct něco důležitého, ale místo toho pouze položila své štíhlé prsty na hřbet jeho ruky a polohlasně mu poradila:

„Teď se pozorně dívejte.“

„A bude to med, nebo dehet?“ ušklíbl se Kronin.

Kaina se zamyslela.

„Řekla bych obojí. Ale udělejte si názor sám.“

Alexej tedy poslechl. Ale čím déle se díval, tím víc byl přesvědčen, že k medu má i tohle číslo hodně daleko.

Do ložnice sličné dívenky, kupodivu oděné v plavkách, vtrhl šeredný hrubián a nastala dramatická chvíle, kdy mu dívka, oči rozevřené hrůzou, obratně unikala a bránila se jeho širokánským nenechavým tlapám. Byl to zvláštní koktejl divadelního a akrobatického umění, prováděný se značnou dávkou brilance a elegance, ale to bylo také všechno. Skončil přesně tak, jak v honosném gland-hallu skončit musel: Chlap v jednom okamžiku nešikovně uklouzl, svalil se na zem a ani zanic se mu nedařilo vymotat se ze spletí nohou stolu. Jeho akrobatické kousky působily natolik přesvědčivě, že se diváci opět rozjásali.

Když smolařského hromotluka za bouřlivého potlesku odtáhli z arény společně se stolem, dívenka se lehounce a půvabně roztančilo, plná radosti, svěžesti a štěstí, ve stylu klasického baletu doplněného působivými akrobatickými prvky. A všechno běželo jako na drátku, bez chybičky, hravě a bezvadně. Vysokánské salto — a dívenka zmizela za kulisami. Vyčkáváním ztichlý sál v okamžiku nadšeně zaburácel. I Kronina dívčin výstup uchvátil natolik, že se málem docela pozemsky roztleskal. A sál neutichal, hromotluk znovu a znovu s hrdými gesty přinášel dívku do arény v těch nejroztodivnějších akrobatických polohách. A dívka se nad tím vznášela lehounce jako peříčko. Kronin nemohl nepostřehnout něhu, s jakou se muž dívky dotýkal a s jakou ona se poddávala jeho širokým dlaním. V jejich splynutí bylo cosi tak působivého, až se svíralo srdce. Alexejovi blesklo hlavou, že to musejí cítit i všichni ostatní, i ti, kteří se ještě před několika okamžiky docela nezřízeně chechtali.

Artistický pár definitivně zmizel ze scény. Začaly přípravy k dalšímu číslu programu. Kronin se obrátil na Kainu.

„Víte, co mě napadlo, Kaino? Že ti dva se mají rádi.“

„Máte pravdu,“ přikývla mladá žena. „Jak jste to uhodl?“

„Z toho jejich závěrečného děkováni.“

Kaina potřásla hlavou.

„Není snadné to poznat. Opravdová láska chybí často i partnerům, kteří se k sobě dokonale hodí, a tito dva jsou doslova protiklady.“

„Jak to myslíte?“

„Vždyť jste viděl — on šereda a ona krasavice.“

„A jsou to manželé?“

Kaina k němu zvedla pohled plný nepochopení.

„Manželé?“

Teď se pro změnu nechápavě zatvářil Kronin, ale hned se vzpamatoval.

„Promiňte, málem jsem zapomněl,“ omlouval se. „Samozřejmě vím, že v Dal-Geji neexistují rodiny, manželé, ba dokonce ani děti.“

„Rodiny u nás nemáme, to je pravda, ale děti…,“ Kaina se sotva znatelně usmála, „děti máme, copak to jde bez nich? Jenom je nevychovávají rodiče, ale stát. Žádní rodiče nemohou dát dětem takovou výchovu, jakou jim dává stát. No a když už někdo mermomocí chce, může s dětmi pracovat jako učitel nebo vychovatel, může jim věnovat třeba celý svůj život.“ Odmlčela se a po chvíli uvažováni dodala: „Vždyť i na Zemi jsou, pokud vím, děti často vychovávány bez rodičů. Zvlášť,“ lehounce se dotkla Alexejovy ruky, „zvlášť u vás, u kosmonautů.“

„Jistě,“ souhlasil Kronin nepříliš ochotně, „ale je to pouze dočasné. Ještě pár rozhodujících kroků v technice — a naše kosmické lodě budou natolik spolehlivé, že budeme putovat Galaxií společně se svými rodinami, společně s dětmi.“

„A ti, co mají na starost záchranu jiných lidí?“

„Myslíte záchranářské hlídky?“

„Ano.“

„Ti budou muset ještě nějakou dobu vydržet,“ přiznal Kronin.

„Vydržet…,“ zamyšleně protáhla Kaina, „jste vy, Pozemšťané, ale stejně divní…“

„Jak to myslíte?“

„Například pokud jde o rodinu.“

„O rodinu?“

„Jistě. Ve dvou — a na celý život! Láska přichází a odchází, a oni se nemohou svobodně rozhodnout. Poznávají se pořád víc a víc, poznávají svoje nepříjemné vlastnosti, ne právě zanedbatelné nedostatky, mnohé z toho, o čem se nahlas nemluví. A žít spolu musejí tak jako tak dál. Musí to být hrozně těžké, aby tohle všechno člověk vydržel.“

„Lidé jsou různí, Kaino.“

„Ano?“

„Jako třeba ptáci,“ usmál se Alexej. „Na Zemi existují krásní velcí bílí ptáci — labutě. Žijí v páru. Jeden jediný pár na celý život. A když labuť zemře, její sameček vyletí vysoko k nebi a složí křidla…“

„Nemusíte mi to vypravovat. Znám tu pohádku.“

„Ale to není pohádka.“

„Copak na tom záleží?“ odsekla dotčeně Kaina. „Když jsem u vás uviděla poprvé ty kouzelné ptáky a dozvěděla se o jejich podivuhodné věrnosti, plakala jsem. A já nerada pláču, Alexeji.“ Soočinula na jeho tváři smutnýma, velice smutnýma očima. „Budeme radši poslouchat,“ řekla rychle, jako by chtěla zatlačit komsi do poradí nějakou trýznivou myšlenku. „Tohle je vynikající muzikant.“

Muž, o němž Kaina hovořila, hrál na triolu, starobylý dalijský nástroj podobný trochu flétně a trochu lesnímu rohu. A byl to vskutku vynikající umělec. Z jeho nástroje se linuly nádherné, jímavé melodie, plné zurčení, zvonků a hvízdání podobného ptačímu zpěvu. Hrál vysoko až těsně pod kupolí hallu na rozhoupané visuté hrazdě, balancoval v té snad dvacetimetrové výšce hned na jedné ruce, hned zase na hlavě a jeho melodie si podmaňovala zpozornělé publikum. Kroninovi se chvílemi až tajil dech: Muž už nebyl zdaleka žádný mladík a z jeho pohybů i napjaté tváře vyzařovala tíha a utrpení. Kronin zavřel oči a strnule seděl, okolní svět pro něj jakoby přestal existovat.

Ucítil letmý dotek Kaininy dlaně, ale ani ten ho nedokázal beze zbytku vrátit do tvrdé reality.

„Alexeji, chtěla jsem se vás zeptat,“ zašeptala Kaina, „víte o tom, že nedávno záhadně zmizel váš konzul Tur Haasen?“

Kronin sebou trhl, otevřel oči a svraštil čelo do hlubokých vrásek.

„Vím.“

„Ale veřejně se o tom nikde nemluvilo.“

Alexej souhlasně kývl.

„Tur Haasen je můj přítel, proto mě o jeho zmizení konzulát informoval.“

Kaina na něho překvapeně pohlédla.

„Váš přítel?“

„Ano, poměrně blízký.“

„Zvláštní,“ protáhla rozčarovaně a odvedla pohled stranou.

„Proč?“

Kaina tvrdošíjně pohodila hlavou:

„Nemohu o tom mluvit.“

„Ale proč?“ naléhal Alexej.

„Zřejmě má každá civilizace svá tajemství, Alexeji,“ řekla jemně. „Ne osobní, ale všeobecná. A jednotliví lidé nemají právo jimi manipulovat. To platí i pro mne.“

„Ale my nemáme žádná tajemství! Nic před vámi neskrýváme!“ vybuchl Kronin.

„Každý máme nějaké tajemství, ale někdy si ho prostě nepřipouštíme. Copak vždycky o všem hovoříme nahlas? A copak nechráníme v hluboké tajnosti některá svá osobní přání?“ Kaina ho smířlivě chytla za ruku. „Aby k sobě dva lidé byli naprosto upřímní, musejí to být opravdoví přátelé. Ale můžeme tohle říct o Dalijcích a Pozemšťanech?“

„Kdybyste udělali aspoň jediný krok vstříc, mnohé by se mohlo změnit,“ namítl ukřivděně Kronin.

Kaina vzdychla.

„Někdy i ten nejnepatrnější krůček může být osudný, může po něm následovat pád do propasti. Věřte mi, Alexeji, přehnaná upřímnost nemusí vždycky napomoci vzájemnému porozumění.“

„Ale uzavřenost tím spíš ne.“

Potřásla tvrdošíjně hlavou.

„Uzavřenost — ta je jako šaty. Někdo ji vůbec nepotřebuje, a pro někoho je nezbytná.“

Kaina zmlkla. Mlčel i Kronin, překvapený jejím nezvyklým zápalem.

„Kaino,“ oslovil ji po chvíli tíživého mlčení.

Žena ho lehkým gestem zarazila a už klidným hlasem řekla:

„Nesmíte brát moje slova příliš vážně. Občas se pouštím do filozofických soudů, a přitom to není ani trochu můj obor.“ Podívala se Alexejovi zpříma do očí a s přesvědčením dodala: „V každém případě vám pomůžu najít Haasena. Jenom buďte opatrný. A neobviňujte mě, jestli vám setkání s ním přinese nejen radost, ale i zklamání.“

„Mluvíte v hádankách, Kaino.“

„Co se dá dělat,“ vzdychla si. „Náš život je jedna velká hádanka od začátku do konce, nemyslíte?“

„A není to krásné?“ usmál se uvolněně Alexej.

10

Bar Přístaviště připomínal cosi mezi agenturou a coctail-hallem. Přímo proti vchodu stůl, masivní sejf zabudovaný ve stěně, mikrokartotéka s videoskopem, pohovka a několik křesel pro hosty. Trochu napravo širokým otvorem chráněným ozdobnými šňůrami bylo vidět malý bar, půltucet stolků obklopených pohodlnými křesílky, masivní pult s vějířem vysokých stoliček jen částečně zastíral pohled na rozlehlý bar blýskající se kovem, různobarevnými vinětami a sklem nejrůznějších tvarů a velikostí. Všude dokonalá čistota, bezvadný pořádek.

Tři hosté se družně bavili a lenivě upíjeli z úzkých vysokých sklenek nějaký odpudivě fialový nápoj. Sotva Kronin vstoupil, Spong navzdory svému mohutnému nemotornému tělu lehce vyskočil od služebního stolu a lehkým krokem mu spěchal vstříc.

„Vítám vás ve svém království, lende,“ pronesl s uctivým úsměvem. „Doufám, že jste se ubytoval.“

„Děkuji, všechno je v pořádku,“ vrátil mu úsměv Kronin a přelétl udiveným pohledem prázdné stolky.

Spong pochopil.

„Na hosty je ještě čas, lende. Večer je to něco docela jiného. Nechci se chlubit,“ v jeho hlase zazněl tón profesionální hrdosti, „ale Natti se dokonale vyzná v exotice! Jeho minutky a různé pikantérie — ty dovede našinec řádně ocenit! Pojďte dál, lende, posaďte se, prosím. Tinter vás hned obslouží, budete spokojen, to vám garantuju.“

„A nemohl byste mě obsloužit vy sám?“ zarazil jeho výmluvnost Kronin.

Spong se celý nakrčil a rozpačitě si třel svoje pergamenové ucho.

,.Abych řekl pravdu, většinou to nedělám, za co bych platil Tintera? Ale občas si můžu dovolit výjimku.“ Spong se uctivě uklonil, ačkoli by se Kronin vsadil, že v jeho očích zahlédl šibalství. „Myslím, že pro vás to stojí za to.“

Kronin přijal Spongovu přízeň jako něco docela samozřejmého, posadil se k osamocenému stolku pro jednoho a zamyšleně si přejel dlaní po bradě.

„Musím se vám přiznat, Natti, pozdě jsem vstával a teprve před chvílí jsem se nasnídal.“

„Pcrk je právě ten nejvhodnější čas na skleničku,“ živě navrhl Spong.

„Souhlasím.“

Spongova živá očka se zablýskla spokojeností.

„Něco silnějšího?“ nabídl Kroninovi a znovu se malinko uklonil.

„Neodmítnu. A spoléhám na váš výběr, Natti. A jednu skleničku samozřejmě pro vás.“

Spong odběhl, párkrát se obratně mihl za pultem a za chviličku byl zpátky s plným tácem. Broušená láhev archívního kroče, skleněný džbán se zelenavou šťávou aily a na tenkém elipsovitém talířku citrón nakrájený na tenoučké plátky a posypaný práškovým cukrem a nějakým zvláštním kořením, Kronin se v duchu usmál. Dlouho se nesetkal s tak prohnaným chlapem jako Spong. Cena takového nápoje by určitě leckoho dokázala pořádně vyvést z míry!

„Posaďte se, Naitti,“ přátelsky ho vybídl, a zatímco si Spong sedal, naplnil sklenky zlatistým mokem.

Spong nespustil oka z jeho rukou, pozorně sledoval každý jejich pohyb a poté toporně sklonil svou krátkou šíji.

„Děkuji, lende.“

S uctivostí hostitele vyčkal, až Kronin pozvedne svou sklenku, a teprve potom širokou dlaní uchopil svou a v mžiku do sebe obrátil drahý kroč, jako by to byla voda. Kronin by byl dokonce přísahal, že se to obešlo bez jediného polknutí. Spong se labužnicky oblízl, počkal, až Kronin, který naopak vychutnával každý hlt, dopije, a takřka omluvně sáhl pro plátek citrónu. Strčil si ho do úst a dlouho, předlouho žvýkal. Alexej ho se zalíbením pozoroval. Po chvíli hostiteli znovu naplnil sklenku, svou vynechal.

„Dejte si ještě jednu, Natti.“

Spong hodil okem na hostovu prázdnou sklenku, potom na svou plnou a stejně rychle ji do sebe obrátil. S chutí se pustil do dalšího plátku citrónu. Všechno to prováděl, jako by plnil sice určený, leč ne nezajímavý úkol.

Také Alexej sáhl po citrónu, důvěrně se přitom naklonil ke Spongovi a významně ztišil hlas:

„Pašované?“

Spong s hranou lhostejností pokrčil rameny.

„Je mi úplně fuk, jak přichází zboží na Dal-Gej. S tím ať si lámou hlavu pánové z policejního aparátu. Já převezmu zboží, zaplatím a hotovo. Víc mě nezajímá.“

„Slyšel jsem o vaší velkorysosti, Natti, proto jsem zašel na sklenku právě k vám.“

Při těchto slovech Kronin opětovně sáhl po láhvi s kročem, ale Spong energickým gestem zakryl svou sklenku dlaní.

„Dávno jsem nepoznal tak štědrého hosta, který by mi nabízel archívní kroč. Děkuji, lende, ale jsem ve službě. Jedna sklenička je prostě jedna sklenička, dvě jsou pro zábavu, ale tři a víc — to už je normální pitka.“

Spong doplnil svoje poučná slova pobaveným smíchem a jeho malá očka se docela schovala v pavučině vrásek.

Kronin pochopil, souhlasně přikývl, vytáhl z peněženky šustivou bankovku a položil ji na stůl. Spong se na něho nejprve s mírně vyčítavým pohledem podíval, potom uchopil bankovku opatrně do dvou prstů a obrátil se na Tintera, aby mu ji rozměnil. Ale Kronin zavrtěl hlavou:

„To je v pořádku, Natti… Chtěl bych s vámi mluvit.“

Spong k němu stočil překvapený pohled, ale hned se vzpamatoval a s náznakem úslužnosti řekl:

„Ještě jednou vám děkuji, lende. Pozorně vás poslouchám.“

V témže okamžiku Kronin, oči upřené na barmanovu poněkud prostoduchou tvář, zaváhal. Může mu věřit? Ovšem čím víc udělá nyní on, tím snáz dovede práci do konce Ivan. Ale přece jen…

Hned příštího dne po nečekaném setkání a rozhovoru o Haasenovi přinesla Kaina holografii na první pohled naprosto nezajímavého člověka. Proto Kronina překvapilo, že se jedná o pohlavára jedné z nejkrutějších a naprosto bezzásadových gangsterských band Dal-Geje, jistého Eita Linga. Od Kainy se také Kronin dověděl, že Ling stojí už léta mimo zákon, avšak z jistých důvodů, kromě jiného i díky jeho „profesionálnímu“ mistrovství a nezkrotné vynalézavosti, se zatím nijak nedaří ho lapit. Tento fakt by byl sám o sobě pramálo zajímavý, alespoň pokud se Země týká, kdyby si ovšem nebyla Kaina zcela jista, že Haasen je právě v jeho rukách. Pro úspěšné završení operace byl nemálo důležitý i další fakt, totiž že Ling je znám svou nezřízenou hamižností, takže bude patrně nejjednodušší Haasena vyplatit. Koneckonců to nebude první případ tohoto ražení. Daleko tvrdší oříšek bude Linga vůbec najít. Jeho působiště se drží pochopitelně v hluboké tajnosti, Kaině se podařilo zjistit pouze to, že spojení se světem udržuje Ling přes jeden z barů v letištní čtvrti. Což pochopitelně byla informace velice cenná, neboť o něm budou určitě leccos vědět šéfové všech podniků v okolí letiště. Jenže ti budou mlčet — Eit Ling nerad odpouští…

Ještě tentýž den se Kronin sešel se Sněginem a podrobně ho seznámil s celou situací. Zároveň navrhl, že se pokusí zjistit něco přes Sponga, jehož Přístaviště se nachází právě ve zmíněné čtvrti a kterému koneckonců návštěvu slíbil, takže nebude podezřelý. Potom už bude všechno záviset na dalším vývoji událostí.

Sněgin po chvilce váhání souhlasil.

A nyní tedy Kronin podle stanoveného plánu seděl proti Spongovi a čekal na příhodný okamžik, aby převedl rozhovor na potřebné téma.

„Natti,“ začal nakonec, „musím se sejít s jedním člověkem. Vím, že se u vás čas od času ukáže.“

Spongova očka obezřetně zamžikala.

„Tak to sem musíte zavítat častěji, vážený lende,“ vzpamatoval se okamžitě a široce se usmál. „Pokud váš známý nezměnil vkus, určitě se tu s ním potkáte.“

Kronin znovu pohlédl na barmanův prostoduchý obličej, váhavě vytáhl z náprsní tašky holografii a ukázal ji Spongovi.

Barman se zahleděl na snímek a jeho tvář se téměř neznatelně zachvěla. Ne obočí, řasy nebo rty, ale celá tvář. Zachvěla se, ale okamžitě se vyladila zpět do lhostejného výrazu. Malá očka se zvolna přestěhovala ze snímku na Kroninovu tvář.

„Mívám ve svém baru spoustu lidí…“ Spong ještě jednou stočil pohled na holografii. „Copak si můžu všechny zapamatovat?… Ale přece jen, myslím, že jsem už toho muže někdy viděl.“

Kronin potlačil na povrch se deroucí rozrušení, zasunul snímek do kapsy a pokud možno co nejlhostejněji se zeptal:

„Znáte ho?“

„Jsem jenom obyčejný majitel jedné bezvýznamné agenturní kanceláře, lende. Odkud bych mohl znát takové lidi,“ vymlouval se Spong. „A taky k čemu to? Kolik lidi se kvůli hloupé zvědavosti dostalo do pěkné šlamastyky… Kdepak, já si vážím klidu, pohodlí a ze zásady nestrkám nos někam, kde by mi ho mohli pořádně přiskřípnout.“ Roztáhl ústa do širokého úsměvu, ale jeho oči zůstaly vážné a nastražené. „Leda že bych vám dojednal schůzku s lidmi, kteří s tím sympatickým chlapíkem mají co do činění.“

„Dobrá,“ souhlasil Kronin.

Spong svraštil čelo a rozpačitě si začal třít zátylek.

„Jenže ono to nebude jen tak, viďte, lende. Proč byste jinak ztrácel čas se starým Nattim? Stačilo by zajít přímo na policii a požádat je o pátrání, viďte?“

Chvíli si vyčkávavě hleděli do očí.

„Kolik?“ zeptal se Kronin suše.

Spong se zazubil.

„S takovým přičinlivým člověkem je radost pracovat. Myslím, že takových sto fargů by to spravilo, co říkáte? Pravda, není to málo, ale každý špás něco stojí. Vezměte si třeba citróny. Ty jsou taky pěkně mastný, a jenom proto, že přišly až ze Země. Kdyby rostly na našich plantážích, byly by dvacetkrát levnější.“ Spong se odmlčel a významně přimhouřil oči.

„Máte vzácný dar, Natti. Dokážete člověka přesvědčit,“ usmál se Kronin. Vytáhl peněženku a odpočítal bankovky.

Spong s profesionálním gestem hluboké úcty přijal peníze, opatrně je schoval do kapsy a posunul se na krajíček židle těsně ke Kroninovi.

„Ten člověk…,“ zarazil se, „ale vy patrně víte, co je to zač.“

„Vím,“ přisvědčil Kranin.

„Tím líp… Můžete ho najít, a když ne Jeho, tak alespoň jeho lidi, v malém obchodě se suvenýry Černá hvězda. Je to kousek odtud, na Lin-Dortu. Vedoucím je tam nějaký Richt. Ptejte se na Linga. A ještě jednu radu — fargy moc nešetřete, nakonec, jak vidím, jich máte poměrně dost.“

„Díky, Natti.“

Spong škubl masivními, kyprými rameny.

„Není zač, lende, obyčejný byznys.“ Na okamžik zaváhal. „Ale dejte na mě, pletete se do setsakramentsky nebezpečné záležitosti!“

„Co se dá dělat,“ usmál se málem provinile Kronin.

„Chápu, práce je práce. Někdy člověk musí riskovat, aby sehrál slušnou partii. Důležité je vědět, jestli to stojí za to… A aby bylo jasno,“ Spong opět ztišil hlas do téměř neslyšného šepotu, „nic jsem vám neřekl. Ukázal jste mi jeden snímeček, Linga jsem poznal, ale kde ho hledat, o tom nemám nejmenší ponětí. Poklábosili jsme o obchodech, o zboží, o citrónech a tak, a pokojně jsme se rozešli. Jestli mi budete chtít přišít něco jiného, zapřu všechno.“

„Jen klid, Natti, já mám taky rád poctivou hru.“ Kronin se na Sponga zpytavě zadíval. „A do jaké míry můžu sázet na vaše informace?“

Spong dotčeně potřásl hlavou.

„Ručím za sebe. Jsem poctivý obchodník, lende, to mi věřte. Jinak by za tímhle stolem seděl už dávno někdo jiný. Neberu peníze pronic zanic.“

11

Davem Dalijců, tak sevřeným, že se nedalo ani hnout, byl Lobov doslova vynesen na prostranství před aerodromem. Chtěl se zastavit nebo alespoň zpomalit a trochu se porozhlédnout kolem sebe, leč lidský proud ho nelítostně vlekl s sebou. Halas, křik, hukot motorů, svištění kol a šoupání nohou kolemjdoucích — to všechno ho málem ohlušilo.

Když se mu nakonec přece jen podařilo zbavit se té živé prudké řeky, ulehčeně si oddechl a rozhlédl se. Jako by se mávnutím proutku ocitl v pohádce — tak zvláštní a ničemu nepodobné mu připadalo místo, kde se právě nalézal. Rozlehlá, dokonale rovná plocha byla ze všech stran lemována jakoby nezkrotným ohněm. Plameny vylétaly k nebi, tříštily se do proudů a jisker, pod nimi hořela celistvá zeď, nebe ozařovaly zlověstné blýskavice.

Lobov potřeboval čas, aby se vzpamatoval a pochopil, že takto nevypadá konec světa ani živelní pohroma, ale pouze běžná dalijská světelná reklama.

Sebral se a zvolna vykročil k zastávkám elektrobusů. Cítil v těle povzbudivý nepokoj, cosi na způsob předstartovní horečky, která bezezbytku ovládá každého opravdového sportovce. Celý týden se Lobov svědomitě připravoval na tento okamžik. A nyní, během několika dnů a dost možná i hodin, se vyjasní, nakolik byla příprava úspěšná. Rada mu pro jeho působení v Dal-Geji nabídla dvě varianty: první počítala s pomalým přivykáním k místním podmínkám a s postupným pohybem směrem k cíli, druhá byla zaměřena na okamžitou reakci, risk, počítala s možností překvapení, s tím, že operace bude ukončena dřív, než se Dalijci stačí vzpamatovat a než se o něho začnou vážně zajímat. Ivan bez váhání zvolil druhou variantu. Vždyť každý promeškaný den představoval menší naději na Haasenovu záchranu. A jediné, co se zatím Kroninovi podařilo zjistit, bylo, že je Haasen dosud naživu.

Lobov si porovnal hodinky s městským časem a poslal Sněginovi šifrovanou zprávu o svém příjezdu. Potom uchopil pohodlněji kufřík, když najednou zůstal překvapením stát jak solný sloup: místo obvyklého potvrzení příjmu prsten odťukal signál: Pozor a po něm instrukci: Operace zrušena. Konec akce. Čekám ve dvacet tři nula nula dle první varianty. Vsevolod.

Lobov znovu pohlédl na hodinky. Do setkání mu zbývaly necelé dvě hodiny. Vyhledal očima počítač úschovny zavazadel a beze spěchu k ní zamířil. Cestou se opět ponořil do svých myšlenek. Honily se mu hlavou chaoticky jedna přes druhou. Operace zrušena — to znamená, že něco není v pořádku, nebo spíš je něco v nepořádku. A místo Alexeje, jak bylo předběžně dohodnuto, se ozval sám Sněgin, což bylo mimořádně riskantní a mohlo znamenat jediné: Alexejovi se něco stalo. A patrně to zavinila Kaina Stan. Nakolik mohl Lobov soudit, na provokatérku ta žena nevypadala, ale mohla tu docela klidně zapracovat náhoda.

Lobov odevzdal kufr, nasnídal se v sousedící bezplatné jídelně, a protože měl ještě čas, rozhodl se pro malou procházku po okolí. Jednak může vhodně posloužit pro případné setřesení nohsledů, jednak se mu bližší seznámení s městem muže ještě dobře hodit. Zamířil tedy k Lin-Dortu, což byla jedna z centrálních ulic Dal-Geje, ústící na prostranství nedaleko letiště.

Podchodem se dostal přímo do středu Lin-Dortu. První, co zaregistroval, když vstoupil na ornamentální plastikovou dlažbu, bylo světlo. V bezprostřední blízkosti letiště se světlo měkce linulo odkudsi ze strany, zatímco tady do něj Lobov jakoby přímo narazil, ponořil se do něj celým tělem a téměř fyzicky cítil, jak jím prostupuje. Jako pronikavě zářivá pokrývka ukládalo Lin-Dort do pulsující a fosforeskující mlhy, skrývající v sobě jednotlivé detaily a nutící přijmout ulici spolu se vším, co na ní bylo, jako jednolitý celek bez začátku a konce.

Když jeho oči konečně přivykly k zešílení prudkému světlu a když se trochu zabydlel v tom zdrženlivě rozechvělém, hlučícím světě, povšiml si Lobov, že ulici tvoří několik vrstev. Kdesi vysoko nad ním visely záhadným způsobem rozvěšeny oslnivě barevné koule a každá měla v jednolitě bílém světelném tónu vlastní odstín: blankytný, růžový, nazlátlý, zelený, stříbrný, a toto bohatství tónů a barev dodávalo osvětlení pohádkovosti a čarovnosti. Jako by se Lobov místo na ulici ocitl v samotném středu tajemně organizovaného karnevalu. Mrakodrapy ozářené lomeným světlem nespočetných reklam připomínaly gigantické bengálské ohně.

Na prostřední vrstvě působily reklamy přece jen realističtějším a hmotnějším dojmem: obrovité láhve všech barev a tvarů, sklenky, poháry, tekoucí nápoje, kouřící pokrmy, zářivé úsměvy kouzelných tváří. Pod nimi rozevřenými dveřmi blýskaly kovem a polírovaným dřevem rozlehlé barové pulty, linula se odtud tichá rytmická hudba a za širokými výlohami ladně jako rybičky v akváriích proplouvaly taneční páry. Vchody barů lákaly hosty tu vyzývavě zářivým, tu intimním matovým světlem. A v jejich blízkosti znuděně postávaly hloučky mladých lidí.

Přiblížila se třiadvacátá hodina a Lobov měl nejvyšší čas vrátit se k letišti. Namířil k parkovišti osobních vozů. Pomocí miniaturního indikátoru bez problémů vyhledal nenápadný vůz šedé barvy, otevřel si klíčkem dveře a usedl za volant.

Chvíli se jen tak naslepo projížděl po okolí a potom pomalu vyjel na téměř liduprázdnou výpadovku. Odklopil plášť na přístrojové desce a odhalil neutridový panel. Všechno probíhalo na první pohled docela obyčejně, Lobov však věděl, že v tyto sekundy už kontrolní zařízení porovnává jeho biologické údaje s matricí vloženou do kódového zařízeni. To byl jediný možný způsob, jak otevřít sejf. Ovšemže dostat se k neutridovému panelu nebylo snadné, nicméně v laboratorních podmínkách docela možné, avšak libovolná snaha proniknout do sejfu bez kódového zařízení by vedla jedině k absolutnímu zničení jeho obsahu. Po několika sekundách byla kontrola ukončena, neutridová dvířka sejfu se neslyšně otevřela a odhalila obrazovku videokontaktu. Obrazovka se rozsvítila a objevila se na ní stereoskopická tvář Vsevoloda Sněgina. Iluze jeho přítomnosti byla tak dokonalá, že to Lobovovi připadalo, jako by se na něho díval oknem v černé stěně.

„Ahoj, Ivane,“ ozval se se zjevným ulehčením Vsevolod.

„Ahoj. Co se děje?“

Sněgin s odpovědí váhal.

„Včera večer,“ promluvil nakonec, „včera večer zmizel Alexej.“

„Cože?“

„Prostě zmizel. Přestože jsme si mysleli, že jsme na všechno připraveni. Do jisté míry na tom nesu patrně vinu já. Nechal jsem se přemluvit a souhlasil jsem, aby navštívil toho Sponga.“

„Alexej, Alexej…,“ vrtěl nechápavě hlavou Lobov, „copak byl sám? Nikdo ho nekryl?“

„Ale ano,“ otráveně zabručel Sněgin, „jenže to nebylo k ničemu,. Kryli ho nejspíš nějací začátečníci, jinak si to nedovedu vysvětlit. Skouleli s nimi parádní rvačku a Alexej byl fuč.“

Ivan pozorně pohlédl Sněginovi do očí.

„Vidím, že ti to vzalo chuť do života.“

„Trochu. Operace ještě ani nezačala, a už jsme ztratili jednoho člověka. Pracujeme špatně.“

„Holt není tak snadné během pár dní zvládnout všechny finesy rozvědky, které se tvořily celá staletí,“ podotkl Lobov. Cítil, že hrdý, sebevědomý Vsevolod teď potřebuje přátelskou podporu. „No nic, budeme se učit za pochodu.“

Sněgin se skepticky ušklíbl, ale přece jen pohlédl na Ivana s vděčností v očích.

„Mimochodem,“ řekl už trochu uvolněněji, „Alexejovi se přece jen podařilo zachytit nitku, po které se můžeme dostat k Haasenovi. Ještě v Přístavišti se pojistil a poslal nám šifrovanou zprávu. Tura unesl nějaký Eit Ling. Máme ho hledat pres obchod se suvenýry Černá hvězda.“

„Ale to je skvělé!“

„Není to špatné.“

Sněginovy oči jako by něco tajily. Podle jejich výrazu Lobov pochopil.

„Stalo se ještě něco?“

Sněgin přikývl.

„Stalo. Haasen ještě před únosem napsal dopis a poslal nám ho po jednom svém známém.“

„Výborně!“ uznale prohlásil Lobov.

„Haasen se prostě nezapře.“ Sněginova tvář opět nabyla vysoce soustředěného výrazu. „Sděluje nám v něm, že epidemie zimnice tau na našich základnách a stanicích je s největší pravděpodobností obratná, promyšlená provokace, něco jako experiment Dalijců.“

Ivan podrážděně zavrtěl hlavou, jako by odháněl dotěrný hmyz.

„To teda nechápu.“

„Morální překážky.“ Sněgin nedokázal plně potlačit ironii. „Pro Dalijce je to všechno náramně jednoduché, jako procházka po dobrém obědě.“ Zvážněl a s ujištěním dodal: „Pokud bude ten jejich experiment úspěšný, může těsně za ním následovat skutečný biologický úder — epidemie nějaké sveřepé, zákeřné choroby na způsob pozemského moru.“

Lobov se užuž chystal Sněginovi oponovat, když si vzpomněl na Lenina slova o falešnosti dalijských lékařů a na její domněnku, že jejich znalosti v oblasti medicíny jsou podstatně hlubší, než dávají najevo, a možná dokonce převyšují i znalosti pozemských lékařů. Avšak i kdyby taková převaha existovala, musí se týkat pouze úzkého okruhu znalostí, která by nemělo být rozhodující.

„Jaký smysl by měla taková biologická agrese?“ uvažoval nahlas.

„A jaký smysl může mít nová válka?“

„Válka? S námi?“ Lobov nechápal. „Ale to je přece směšné!“

„A co když Dalijci počítají právě s tím, že nám ta myšlenka bude připadat směšná?“ drsným tónem ho přerušil Sněgin. „Jen si to představ: Pod rouškou zákeřné choroby a diky vlastní imunitě Dalijci zachvátí naše kosmické základny a veškeré zásoby naší techniky, včetně kosmických lodí. Uvést je do provozu — to už není pro dalijské odborníky žádný problém. Následuje hromadný úder na Zemi. Ta se obratem mění ve vyprahlou poušť s kotly rozbouřených oceánů.“

„Říkáš hrozné věci, Vsevolode,“ tiše konstatoval Ivan.

„Hrozné?“

„Takový hazard si přece Dalijci nemůžou dovolit! Vždyť to má minimální naději na úspěch — jedna ku tisíci.“

„Někdy se zdaří i ty nejšílenější nápady,“ namítl Sněgin.

A Lobov mu musel dát za pravdu. Copak by svého času nestranný pozorovatel mohl předpovědět, že mnohamilionový, dokonale organizovaný stát Inků, vybavený velkou vycepovanou armádou, padne a rozsype se jako domeček z karet pod náporem pouhých několika stovek vojáků vedených dobrodruhem Pizarrem? Samozřejmě, dnešní lidé nejsou staří Inkové, dokázali se vypořádat s epidemií moru a pokoří nakonec i všechny ostatní zlořády, které vynalezne nějaký zvrácený, zkažený mozek. Jenže — za jakou cenu?

„Říkáš hrozné věci,“ zopakoval Lobov. „Já teď vidím jediné praktické řešení — maximálně urychlit operaci a osvobodit Haasena a Alexeje.“

„Znáš to přísloví — spěchej pomalu?“

„To nemusí platit vždycky.“ Na Lobovově tváři ztuhl tvrdošíjný výraz. „Co se podařilo zjistit o Kaine Stan?“

„Moc toho není, ale i to málo je docela zajímavé. Kaina skutečně v Dal-Geji zaujímá zvláštní, mimořádné postavení. A není to tím, že je to krásná žena a populární zpěvačka. Dali jsme dohromady všechna fakta a došli jsme k jedinému závěru: Kaina je patrně milenkou některé vysoce postavené osoby. Prezidenta, šéfa policie nebo možná pohlavára nějaké gangsterské bandy. Nic konkrétního zatím nevíme. Měli jsme málo času a intimní záležitosti se odhalují zatraceně těžko.“

„Takže je docela možné, že Alexejovo zmizení je spjato s tím prominentem a k naší operaci nemá žádný vztah,“ napadlo Lobova.

Sněgin se chabě usmál a neurčitě pokrčil rameny.

„Ano,“ uvažoval nahlas Lobov a třel si tvář. „Kainu nikdo nesleduje?“

Sněgin se na něho zpříma podíval.

„Chceš se s ní setkat?“

„Je to nezbytné.“

„Ale riskantní.“

Sněgin zpytavě hleděl na Ivana, ale ten mlčel.

„Což o to, já bych to taky risknul. Její dům nikdo nehlídá. Ale nejsme přece jenom takoví profíci, abychom na tom mohli stavět. Proto bude patrně nejlepší domluvit schůzku s Kainou po videotelefonu. Obraz vypni. O místě nemluv, prostě se sejdete tam, kde se potkala s Alexejem. Pokud možno nejmenovat. Místo schůzky budeme mít pod kontrolou a kdyby něco — dáme ti vědět.“

Vůz vyjel z parkoviště, zabočil doprava, spojnicí se dostal zpět na dálnici a vyrazil v opačném směru do centra.

Lobov seděl nehnutě za volantem pohroužený do svých myšlenek a pouze mechanicky přidával plyn.

„Nespěchej. Ať se nerozsekáme,“ připomněl mu svou přítomnost Sněgin.

Ivan letmým pohledem zkontroloval tachometr a trochu zvolnil. Potom stočil na Sněgina soustředěný pohled a nekompromisně prohlásil:

„Operace musí bezpodmínečně pokračovat podle urychleného, havarijního plánu.“

„Máš to pořádně promyšlené?“

„Jo.“

„No, jak myslíš.“

Lobov se podíval na kolegu překvapeně a vděčně zároveň.

„Čekal jsem námitky.“

„A mám na ně snad morální právo? Ty riskuješ život, zatímco já, já v nejhorším případě kariéru a reputaci.“

Lobov se usmál.

„Nehraj si na bezcitného frajírka. Riskovat život přátel je těžší než riskovat svůj vlastni. Něco už o tom vím.“ A už jiným, pracovním tónem požádal: „Potřeboval bych holografie Tura, Alexeje a Unga.“

„Máš je mít.“

V příští sekundě zazněl krátký signál a zpod panelu obrazovky videofonu vyklouzly jeden za druhým žádané snímky.

„No ne! Kouzelník je proti tobě břídil, kamaráde.“

„Snažím se. Ještě něco?“

„Mám někoho v patách?“

„Ne. Všechno v pořádku.“

„Spojím se s tebou po rozhovoru s Kainou. Měj se.“

Sněgin mechanicky přikývl. Na tváři mu ztuhl výraz plný nepokoje a starostlivosti. Vypnul videofon.

Lobov se ještě chvíli díval na ztmavlou obrazovku a potom natáhl ruku, aby zavřel sejf. V půli cesty se však zarazil a v duchu si vynadal. Co nesnášel, byla zapomnětlivost. Zašátral rukou kolem obrazovky, nahmátl nenápadné tlačítko a stiskl ho. Téměř neslyšně se vysunul plášť na přístrojové desce a ze vzniklého prostoru vyjela malá polička. A na ní ležely prstenové hodinky, téměř dvakrát větší než ty, co se blýskaly na jeho prstě, a hlavně ovšem podle poslední dalijské módy. Staré si stáhl a místo nich si navlékl nové. Se zjevnou nedůvěrou si prohlížel ne právě vkusný výrobek a kysele se usmíval.

12

V nejbližší telefonní budce vytočil Lobov číslo Kainy Stan a nezapomněl vypnout obraz. Obával se, že ji třeba nezastihne doma, ale ozvala se téměř okamžitě.

„Ano. Kaina Stan.“

Musela čekat, že někdo z nás zavolá, blesklo Ivanovi hlavou.

„Když dovolíte, nebudeme nikoho a nic jmenovat.“

„Rozumím,“ přerušila ho netrpělivě.

„Volám kvůli člověku, který byl v posledních dnech vaším hostem. Víte o něm něco?“

„S kým mluvím?“ zeptala se po krátké pauze Kaina.

„S jedním jeho přítelem.“

„To mi mnoho neříká. Proč jste vypnul obraz?“

„To si musíte laskavě domyslet sama.“

„Moje dohady mohou být ovšem naprosto chybné,“ namítla Kaina.

Je opatrná, musel ji v duchu pochválit Lobov. Jenže není na obyčejnou zpěvačku opatrná až příliš?

„Musíme si navzájem důvěřovat,“ navrhl, „jinak se nehneme z místa. A času nazbyt taky nemáme.“

Slyšel, jak si vzdychla, ale řekla něco docela jiného, než čekal.

„Důvěřujte mi tedy.“

Lobov jí musel dát zapravdu. První krok musí udělat on. Ale spoléhat se na videotelefon? A najednou ho něco napadlo.

„Poslyšte, vím o tom, že vám můj přítel svého času daleko odsud poskytl takovou drobnou službu — opravil vám vysílačku.“

„Ano, ano,“ přerušila ho. „Tak tedy mluvte — co mám udělat?“

„Buďte přesně v jedenáct na tom místě, kde jste nedávno potkala našeho společného známého.“

„Dobře.“

„Musíte být sama, jinak se nesetkáme.“

„Rozumím.“

„To je všechno.“

Ve zbylém čase Lobov bloumal městem a snažil se co nejvíc znepříjemnit práci případným nohsledům.

Čtvrt hodiny před schůzkou zaparkoval poblíž městského parku, zvolna prošel alejí, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje, a zamířil k domluvenému místu.

Kainu poznal už zdálky. Seděla na lavičce s knížkou v ruce. Ani náznak znepokojení nebo strachu, ani jediný nepřirozený nebo křečovitý pohyb. Prostě žena, která si chce trochu odpočinout. Lobov se na ni díval se zájmem a zároveň s ostražitostí.

Nepřistoupil k ní hned, rozhodl se, že nejprve jenom projde kolem, trochu se porozhlédne a oslovi ji až při zpáteční cestě, ale všechno proběhlo docela jinak. Když se přiblížil k lavičce, Kaina zvedla oči od knihy a vstala.

„Poznala jsem vás,“ řekla prostě. „Jste Ivan Lobov. Alexej mi ukazoval vaše společné fotky ještě tenkrát na Zemi. Nevím proč, ale doufala jsem, že přijdete právě vy. Posadíme se?“

Chovala se naprosto přirozeně a nenucené. Byla krásná dokonalou krásou připomínající mramorovou sochu, pouze její oči byly živé a vyzařoval z nich podivný smutek.

Počkal, až se Kaina posadí, a sedl si opatrně vedle nf.

„Alexej žije,“ řekla Kaina.

Lobov snad nějakým šestým smyslem vytušil, že žena mluví pravdu. Aniž si pořádně uvědomil, proč to dělá, vytáhl z kapsy kapesník a utřel si čelo, třebaže mu vůbec nebylo horko.

„Máte radost, chápu,“ pokračovala Kaina, jako by si jeho nepochopitelné reakce vůbec nevšimla. „Ale jde pouze o dočasný odklad, den dva, ne víc. A co je nejhorší — patrně už pro něj nebudu moct nic udělat.“

„Alexej tedy žije díky vám?“

„Nejspíš ano. Ačkoli jsem nepracovala osobně, ale prostřednictvím jistých významných osob.“

Lobovova tvář se sotva znatelně zachvěla. A Kaina to postřehla a pochopila.

„Zatím nikdo neví, že Alexej je Pozemšťan,“ uklidnila ho. „Kdyby to ovšem vyšlo najevo, bude to jako podepsaný rozsudek smrti.“

„Víte, kde Alexej je?“ zeptal se Lobov, aby zakryl rozčilení.

„Ano i ne.“

Teprve nyní si Ivan všiml, jak se jí třese drobná, bílá ruka. Pochopil, jak silnou musí mít vůli, když se dovede tak znamenitě ovládat.

„Vím pouze, že je v rukou Linga. Možná víte, že je to nejen chladnokrevný zabiják, ale taky zavilý odpůrce jakýchkoli kontaktů se Zemí. Je už dlouhou dobu mimo zákon, dokonce už proti němu bylo vyneseno několik rozsudků trestu smrti…“

„Tím líp,“ procedil skrze zuby Lobov.

„Ano,“ přikývla Kaina, „můžete pracovat naprosto klidně, nikdo nebude protestovat, když se vám ho podaří dostat. Každý soudný člověk ho musí jedině nenávidět! Tedy — Alexej je v jeho rukách, jenže kde, o tom nic nevím. Lingovo doupě je drženo v přísné tajnosti.“

„A jak se vám tedy podařilo dozvědět se o Alexejovi?“ Lobov zvedl hlavu a zpytavě se podíval Kaine do očí.

Její rty se zachvěly a oči se zaplavily slzami. Ivan se konejšivě dotkl její ruky.

„Uklidněte se.“

Pohlédla na něho smutně, nešťastně, ale hned se zase sebrala.

„Nemusíte mě utěšovat. Jsem herečka, umím se ovládat.“ Nadechla se, aby polkla trýznivý chuchvalec v krku, a váhavě pokračovala: „Alexej byl raněný, naštěstí jen lehce. Podařilo se mi přes jednoho lékaře přesvědčit Linga, že jeho zdravotní stav vylučuje jakýkoli výslech. Nejméně den ho ještě nechají na pokoji. Ale potom…“

Kaina se odmlčela, jako by si potřebovala utřídit myšlenky, ale teď už Lobov chápal, proč mlčí a dívá se někam stranou.

„Potom ho nejspíš budou vyslýchat. A výslech je u nás krutý, to si snad ani nedokážete představit.“

Lobov pevně sevřel rty. V tom jediném se Kaina mýlila. Dokázal si velice dobře představit, jaké prostředky asi Dalijci při výsleších používají.

„Poslyšte,“ zeptal se jí po chvíli, „a nemohl se do té situace dostat Alexej zčásti kvůli vám?“

„Jak jste na to přišel?“ vyhrkla podrážděně.

„Existuje jeden takový cit. Žárlivost…“ Zarazil se a v duchu si vynadal, že o tom vůbec začínal. „Pochopte mě, prosím. Nemohl například někdo vidět Alexeje ve vaší společnosti a poskytnout gangsterům takovou malou službičku, jak se vhodnou cestou zbavit nepříjemné konkurence?“

Poprvé za celou dobu rozhovoru se Kainin obličej rozzářil pobaveným úsměvem.

„Jak vás, probůh, mohlo něco takového napadnout?“

Lobov zaraženě mlčel a uvažoval. Má jí říct všechno, co o jejím zvláštním postavení v Dal-Geji ví? Rozhodl se, že to udělá a nebude nic tajit.

Mluvil a nespouštěl pohled z jejich očí. Měnily se každým okamžikem, hned byly vážné a ustarané, hned se v nich roztančily hravé plamínky ironie a rozmaru.

„Nikdy mě nenapadlo, že moje řekněme poněkud zvláštní postavení tolik bije do očí. Ovšem s mými… hm… milostnými zájmy to v žádném případě vůbec nesouvisí.“

Ivan se na ni vyčkávavě díval.

„To je všechno, co vám jako Pozemšťanovi můžu říct.“ Po její tváři sklouzl stín smutku a Kaina dodalo: „Ale přece jen na tom, co se Alexejovi přihodilo, nesu kus viny. Zatajila jsem před ním něco, co měl vědět.“

„Proč?“ suše se zeptá! Ivan.

„Protože to není pouze moje vlastní tajemství. Jsem Dalijka a mám jisté povinnosti vůči své vlasti,“ odpověděla.

„Chápu.“

„Nic nechápete, Ivane!“ namítla hořce. „Kdybyste jen věděl, jak mi ty jejich tajnosti lezou na nervy! Jenže tentokrát se musím zachovat, jak mi velí svědomí.“

Zpříma se na Ivona podívala.

„Jeden z pracovníků vašeho konzulátu nám poskytuje jisté služby přísně delikátního rázu.“

Ivan se zamračil

„Nerozumím vám.“

„Ani já jsem to zprvu nechápala. Prostě někdo z vašeho konzulátu nás pravidelně informuje o záměrech Země.“

„Kdo?“ vyrazil ze sebe Ivan.

„To nevím. A ani jsem se to nikdy nepokoušela zjistit.“ Žena se teď tvářila posupně, takřka pohrdavě.

„To je ale škoda. Pokud to ovšem není holá pomluva.“

„Bohužel je to pravda.“

„Chápete vážnost takové informace?“

„Jistě.“ Klidně vydržela jeho naléhavý pohled.

Možná bylo docela naivní uvěřit Dalijce, ale Ivan Kaine uvěřil.

„Dobrá,“ pronesl pomalu, „beru vaši informaci na vědomi.“

„A teď, když dovolíte, mám na vás také několik otázek,“ přešla Kaina do věcného tónu, prostého všech emocí.

„Prosím.“

„Máte v úmyslu udělat něco pro Alexejovu záchranu?“

Lobov zostražitěl.

„Je to pro vás důležité?“

„Ano,“ odpověděla a zpříma se mu podívala do očí. „Pokud totiž ani vy nemáte sílu ho zachránit, pak bude pro něho lepší umřít klidně. To je bohužel jediné, co pro něho ještě mohu udělat.“

Lobov jen silou vůle ovládl rozechvění.

„To je snad předčasné,“ namítl tiše. ,.Počkejte jeden den. Dost možná, že budete muset poskytnout tuto službu nejen jemu, ale i mně.“

Pohlédla na něj se soucitem v očích.

„Slibuju vám to. Co pro vás ještě můžu udělat?“

Zavrtěl hlavou.

„Nic.“

„Přemýšlejte. Mám v tomto městě jisté možnosti…“

„Nic,“ zopakoval rozhodně.

„Budu se za vás modlit.“

Lobov na ni překvapeně pohlédl.

„Vy věříte v boha?“

„Ne, nevěřím,“ vzdychla si utrápeně Kaina. „Ale budu se modlit. Co kdyby to pomohlo?“

Část II

1

Poslední část trasy se Lobov rozhodl projít pěšky. Potřeboval setřást z těla nervové napětí, sebrat se a dostat se do obvyklé formy. Po schůzce s Kainou okamžitě informoval Sněgina o znepokojivé situaci na konzuláte. Stejně jako poprvé, i tentokrát zvolil videofon ve svém autě. K jeho obrovskému překvapení však Sněgina Kainina zpráva nikterak neudivila. Pouze se zamračil a po dlouhé, nekonečné pauze ji se zjevnou nechutí potvrdil.

„Taky máme zprávy, že z konzulátu prosakují informace. To byl taky hlavní důvod, proč byla operace od samého počátku vedena v takové tajnosti.“ Pohlédl na rozladěného, zmateného Ivana a dodal: „O naší operaci zatím na konzuláte nemají nejmenší tušení, pouze někteří jeho pracovníci vykonávají dílčí úkoly, nic víc.“

Lobov zaraženě mlčel. S hořkostí přemýšlel o tom, kdo se nedokázal důstojně přenést přes nástrahy cizí civilizace, koho to falešné, lstivé město lapilo do svých sítí. Copak proradnost, zrada jsou stejně věčné jako lidský rod, jako pravda, věrnost a obětavost?

Sněgin si Ivanovo mlčení vysvětlil po svém a navrhl mu:

„Jestli chceš, můžeme tvůj úkol odložit. Alespoň než zjistíme, o co jde.“

„Nesmysl,“ podrážděně zavrčel Lobov.

„A jestli padneš do pasti i ty?“

„Samozřejmě, stát se může všechno. Ale s intrikami Dalijců jsme přece počítali už při přípravě operace.“

„O tom nemluvím… Dokážeš připustit, že zrádcem může být Haasen?“

„Zešílel jsi?“ vybuchl Ivan. „Znám Tura víc než rok!“

„Jenže člověk není naprogramovaný mechanismus. Každý z nás má své slabosti, o kterých nikdo kromě něj neví. Lidé mají svoje přednosti, ale i nedostatky, které se v kritickém okamžiku mohou projevit nejrůznějším způsobem.“ Vsevolod visel pohledem kdesi za Ivanovými zády, ani jednou se na něho nepodíval.

„No a co?“ vyzývavě se ušklíbl Ivan. „Jsou hranice, které člověk prostě nikdy nepřekročí, bez ohledu na všechny slabosti a nedostatky.“

Sněgin si hořce vzdychl:

„Hranice! Stačí překročit je jednou, a zmizí navždycky.“

„Nech toho, Vsevolode!“ zarazil ho Ivan. „Ručím za Tura jako za sebe.“

Jejich pohledy se střetly a vyčkávavě, ostražitě se do sebe vpíjely.

„Beru tvou záruku na vědomí,“ věcně prohlásil Sněgin. „Ale nejsem sluha boží, abych věřil v čistou víru. Jsem velitel operace a mou povinností je věřit pouze faktům. A fakta jsou taková, že na každém pracovníkovi konzulátu leží stín podezření.“

„Včetně Tura a Samsonova?“

„Na všech.“

„Vím, Vsevolode, že jsi zásadový, ale nikdy by mě nenapadlo, že ve své zásadovosti můžeš zajít tak daleko.“

„Teď není čas na nějaké diskuse, Ivane. Mou povinností bylo varovat tě, a teď už dělej, jak myslíš.“ Sněgin rozhodil rukama. „Nevnucuji ti své názory, ale až budeš v akci, mysli na náš rozhovor.“

„To ti můžu slíbit.“

„Mám pro tebe i něco příjemnějšího.“ Sněgin s úsměvem pohlédl Ivanovi do očí. „Hádej, s kým budeš spolupracovat v poslední etapě operace?“

„S tebou?“

Sněgin zavrtěl hlavou. V Lobovových očích probleskl nepokoj.

„S Lenou?“

„Jak tě to napadlo? S Klimem!“

Lobov se rozzářil:

„S Klimem? No to je senzace! Díky, Vsevolode… Ale jak to je se zimnicí tau?“

Sněgin spiklenecky zamrkal:

„Medicína nespí. Byla vytvořena zkušební vakcína. Klim sršel hromy blesky, až dosáhl toho, že ho zařadili mezi dobrovolníky, na kterých se ověřovala. Výsledky jsou vynikající, ačkoli ještě ne stoprocentní.“

„Díky, Vsevolode,“ řekl ještě jednou Ivan.

Eskalátor vystrčil Lobova na čerstvý vzduch. Ivan se překvapeně zastavil: málem přepychový Lin-Dort nepoznal. Stuha šedivých, ničím neozdobených domů, ponuré skály a vrcholky mrakodrapů zachumlané v oblacích, široké chodníky plné špíny. Ulicí se lenivě táhl čisticí vůz, vozovka byla doslova napěchována nepřetržitým proudem aut. Kam se poděla ta jiskřivá, výbušná velkolepost této ulice?

Lobovovi prolétlo hlavou legrační přirovnání Lin-Dortu k přezrálé dalijské krásce, jež se omylem ocitla v prudkém dešti, který bezohledně smyl dokonalý nános kosmetických zázraků.

Sjel eskalátorem dolů a malou chvíli bloudil podchodem, než se mu podařilo vyjít přímo proti Černé hvězdě. Tak to také chtěl — přiblížit se k cíli co nejrychleji, aby neztratil nic z toho energetického náboje, který mu dodává startovní horečka.

Dveře do krámku byly otevřeny. Lobov přelétl pohledem reklamu nad vchodem — zlatistý farg — a vešel dovnitř. Neudržel se a musel se usmát. Krámek se suvenýry se jako vejce vejci podobal Spongově agentuře, kterou dobře znal z popisu i holografií, zhotovených Alexejem. Nebyl to ani tak obchod, spíš bistro.

Samotný krámek se nacházel přímo proti vchodu: pultík se zasklenými vitrínkami, vyzývavě oblečená žena a za ní, na matovém panelu, suvenýry.

Lobov se usmál na ženu za pultíkem a vstoupil do sousedícího baru, odděleného od prodejní místnosti závěsem, nikoli však korálkovým jako u Sponga, ale tvořeným dlouhatánskými ocasy dalijských opic.

Asi polovina stolků byla obsazena. Mládež, staří muži, patrně nějaký významný lend se znuděným výrazem, urostlí chlapíci rozmrzele žvýkající snídani — všechno, jak má v bistru být.

Ivan si sedl k dlouhému stolu opodál ostatních. Vyhledal pohledem barmana. Stál oběma rukama opřený o pult, s nahrbenými rameny, a prohlížel si Ivana zpod hustého obočí. Měl zasněné vodnaté oči s opuchlými víčky, povadlou, dole zřetelně rozšířenou tvoř, ostře řezané rty, krátké tlusté ruce a obrovité břicho. Byl to Richt.

Lobov chvíli sledoval tu prazvláštní karikaturu za pultem a potom kývl. Richt pramálo spokojeně zakroutil spuštěnými koutky rtů a pomalu se přišoural ke stolku.

„Co si lend bude přát?“ zeptal se nečekaně tenkým hláskem. Upíral pohled kamsi nad Lobovovu hlavu a dával tak najevo svůj absolutní nezájem.

„Dvě sklenice studeného mléka,“ krátce si objednal Ivan.

„A co dál?“

„To je vše.“

Barmanova hlava toporně poklesla. V hloubce očí se zračila ostražitost — Richt zkoumavě hleděl na hosta, který se zjevně vymykal z jeho dávno prověřeného standardního rámce.

„Bolí snad lenda žaludek?“ zeptal se nakonec a udělal pokus o široký profesionální úsměv.

„Kdyby mě bolel žaludek, šel bych místo do baru na kliniku,“ suše odpověděl Ivan, a když se Richt nehýbal z místa, zopakoval: „Objednal jsem si dvě sklenice mléka.“

Richt ztěžka vzdychl, až se mu zatřáslo obrovské povolené břicho, a dal tak najevo, že by byl rád, kdyby se takový klient sebral a zmizel.

Lobov se ušklíbl.

„Mám pro vás něco zajímavého, Richte,“ řekl tiše.

„Jak si přejete, lende.“ Barman valivým pohybem namířil k barovému pultu.

Během několika okamžiků byl zpět s velkým podnosem a dvěma sklenicemi mléka.

„Posaďte se.“ Lobov ukázal barmanovi na vedlejší stoličku. Ani nečekal, až se Richt usadí, upil z jedné sklenice, uznale kývl a dopil do dna.

„Lend riskuje angínu,“ vážně poznamenal Richt.

„Mám zdravý kořínek.“

Lobov postavil sklenici na stůl, vytáhl peněženku a položil na podnos bankovku.

„S drobnými se nezdržujte.“

„Jste velmi laskav, lende.“

Tlustá ruka šetrně uchopila bankovku, narovnala ji o vsunula do kapsy. Když Richt opět zvedl oči, uviděl před sebou holografii Kronina. Chvíli se na ni díval.

Lobov vzal snímek do ruky a přisunul si druhou sklenici s mlékem.

„Tenhle člověk,“ řekl, když schoval holografii do kapsy, „byl předevčírem ve vašem baru.“

Richt lhostejně pokrčil rameny.

„Nepamatuju si své hosty, lende.“

„Přišel k vám,“ pokračoval Lobov, aniž věnoval pozornost této replice, „ale už odsud neodešel. Kde je teď?“

Richtovy ospalé oči přelétly Lobova odshora až dolů a potom ještě jednou — zdola nahoru.

„Víte jistě, že odsud neodešel?“

„Sledovali jsme ho.“

Richt účastně pokýval hlavou.

„Řekněte mi, prosím vás — mně ta historka připadá příliš záhadná Vám ne?“

„Mně taky,“ chladně souhlasil Lobov.

„A co ode mě tedy chcete? Snad si nemyslíte, že jsem z něho nechal nadělat paštiku!“

Lobov dopil mléko, postavil sklenici na stůl a klidně řekl:

„To nevím Ale vím něco jiného. Jestli mi nepomůžete přijít na kloub té zapeklité situaci, nedopadne to s vámi nejlíp, Richte.“

Richt nakrabatil ploché čelo. Podle všeho to není gangster ani politik Ale kde se v něm tedy bere to sebevědomí? Zřejmě nevyhrožuje naplano a říká to, o čem je přesvědčen. A s takovým se dej do holportu! Richt si vzdychl a složil ruce na břiše.

„Promiňte mi mou neodbytnost, lende, ale jistě sám chápete… Věc je vážná. Pro koho pracujete?“

Lobov se ušklíbl.

„Kdybych o tom mohl otevřeně mluvit, seděl bych místo s vámi na policii.“ A kategoricky dodal: „Berte to jako hru na slepou bábu. Já se vás přece taky neptám, pro koho pracujete.“

Richt zapíchl do Lobova vyčkávavý pohled.

„Nu což,“ pronesl nakonec odevzdaně, „můžu vám říct, lende, že se dá z baru vyjít jiným, vedlejším východem. Možná že váš přítel, kterého hledáte, použil právě tento východ.“

Lobov zavrtěl hlavou.

„Dobrovolně by to neudělal.“

Richt zkroušeně vzdychl a postěžoval si:

„Tak vidíte, jak se to celé obrací. Jako kdybych já, coby majitel baru, musel vědět, jak odtud lidi odcházejí, jestli dobrovolně, nebo ne. Jenže já nejsem placený agent policie. Neříkám, kdyby třeba mléko, které jsem vám přinesl, bylo kyselé, to bych vám dokázal vysvětlit, co a jak.“

Richt si dál ze strany prohlížel Ivana, zatímco ten trpělivě čekal, přesvědčen, že po cituplných výlevech musí přijít něco konkrétnějšího.

„Jestli chcete,“ navrhl mu najednou Richt, „můžu vám domluvit schůzku s jedním zajímavým chlapíkem. Možná se pletu, ale mám dojem, že jsem ho viděl hovořit v baru s člověkem, kterého hledáte.“

Lobov se zadíval do Richtových jakoby zasněných očí. Ano, Richt kličkoval, ale zcela zjevně se chystal na něco Lobova upozornit.

„Kde ho mohu vidět?“ krátce se zeptal Ivan.

„Tady,“ vzdychl Richt, až se jeho mohutné břicho rozhoupalo. „Samozřejmě ovšem ne na veřejnosti. Není to nejvhodnější místo pro vážný rozhovor. A vy jste, jak vidím, vážný klient a jistě byste pronic zanic neobtěžoval tak zaneprázdněného člověka, jako jsem já.“

Lobov na tato slova nijak nezareagoval a Richt tedy ještě jednou ztěžka vzdychl a poté vstal od stolu.

„Prosím,“ ukázal na dveře vedoucí do vedlejší místnosti.

Ivan beze slova vstal. Neměl v úmyslu couvnout, všechny pochybnosti a domněnky zanechal za prahem baru.

Dveře vedly do temné chodbičky. Cestou ještě Lobov stačil poslat Sněginovi krátkou zprávu o zahájení operace. Chodba lemovaná po obou stranách dveřmi, vedoucími pravděpodobně do skladových prostor, prudce zahnula doleva.

„Prosím, lende,“ vybídl ho Richt a otevřel jedny z dveří.

Lobov se musel sehnout, jak byly nízké a připomínaly masivní dveře sejfu, a vešel do rozlehlé, dobře osvětlené místnosti. Na podlaze ležel tlustý koberec spolehlivě tlumící kroky. Stůl s židlemi, podél stěn pohovky, skříně a malé skříňky. A ani jediné okno.

„Posaďte se, lende.“

Lobov se rozhlédl. Hledal nejpohodlnější a pokud možno co nejbezpečnější místo.

„Pokud chcete mít na očích dveře, pak si sedněte nejlíp na tamtu pohovku,“ poradil mu uštěpačně Richt.

Lobov se po něm ohlédl,

„Proč myslíte?“

Richt roztáhl rty do širokého úsměvu

„Jak mám vědět proč? Prostě jenom říkám, že z té pohovky se nejlíp kouká na dveře. A jestli se budete koukat, nebo ne, to už je vaše věc. Posaďte se a chvilku počkejte. Bude tu hned.“

Lobov doprovodil pohledem majitele baru, a když za ním zaklaply dveře, ještě jednou, pozorněji, se rozhlédl. Jeho pozornost přilákala zeď, či lépe řečeno její obložení. Dotkl se ho rukou a poznal, že se nemýlil: Místnost byla odshora až dolů obložena univerzální izolací, která se hodně používala v kosmonautice coby spolehlivá ochrana před různými druhy záření. Ivan se okamžitě zkusil spojit se Sněginem, ale odpovědí mu bylo skličující mlčení. Pochopil, že je dokonale odříznut od okolního světa a musí se tedy spoléhat pouze na sebe.

Jeho myšlenky přetrhl zvuk otevíraných dveří. Ohlédl se a spatřil vysokého, urostlého muže. Jedním máchnutím za sebou přirazil dveře, napřímil se a nalehl na ně zády. Bez okolků si začal Ivana prohlížet. Ten si ovšem neméně pozorně prohlížel jeho. Uvolněná, téměř lenivá póza neznámého muže hovořila o jeho sebejistotě, o víře ve vlastní síly, o jeho schopnosti prosadit se za každou cenu, stejně jako o umění dokonalého soustředění. Obličej nevyjadřoval žádné zaujetí, připomínal chladný kámen a trčely z něj neméně chladné oči. Nebyla v nich ani krutost, ani hrozba, ani soucit, pouze nuda a lhostejnost… Lobov kdesi hluboko pocítil znepokojení. Když ho potlačil, okamžitě si uvědomil příčinu své neobvyklé reakce: Hleděly na něj oči profesionálního zabijáka. Oči člověka, pro něhož vražda už dávno neznamená něco šíleného, co víc — dávno zapomněl na jakýkoli odpor, zůstalo jen rutinované řemeslo, nic víc Lobov nevěděl, zda jeho protivník uhodl, co se mu honilo hlavou, proto se jen díval, jak muž udělal několik kroků doprostřed místnosti, špičkou boty nadzvedl židli a usedl dva kroky od Ivana. Ani na okamžik ho nespustil z očí.

„Stig,“ představil se. „Vítám vás v tomto tichém zákoutí.“

„Raději bych se bez známosti s vámi obešel,“ odpověděl Ivan podrážděně.

„Děkuji za upřímnost,“ pronesl Stig s demonstrativní uctivostí. „Ale neztrácejme čas zbytečnými řečmi.“ Přehodil si nohu přes nohu a štěkl: „O co jde?“

Lobov beze slova vytáhl holografii Alexeje a podal ji Stigovi.

„Chci vědět, kde najdu toho člověka.“

Stig se lhostejně zadíval na snímek, na jeho obličeji se nepohnul jediný sval. Jen šedivé oči se líně zvedly k Ivanovi.

„To je všechno?“

„Skoro.“

Stig se ušklíbl.

„A co ještě?“

„Skončíme nejprve jednu věc.“

Stig se chvíli mlčky díval na Lobova, potom souhlasně kývl a vrátil mu holografii.

„Vemte si to. Může se vám ještě hodit.“

Lobov zasunul snímek do kapsy. Mohlo to trvat sekundu, co zkosil pohled dolů. Když ho opět zvedl, díval se do temného ústí hlavně revolveru.

2

Stadión zběsile bouřil. Právě skončil finálový rozběh, přesněji řečeno rozeskok na dvě stě nidlů. Šestice šlachovitých, lehkonohých atletů odstartovala před několika okamžiky, rozmáchla ruce jako křídla, skrčila se, jednu nohu jakoby zapomněla vzadu a rychlými skoky po druhé noze vyrazila vpřed. Připomínala jednonohé klokany. Sněgin byl slušný sportovec, takže pochopil, že se za tímto na první pohled jednoduchým, trhavým a zároveň klouzavým během skrývají roky a roky úporné dřiny.

Běh tedy skončil a nyní se v centru sportovního stadiónu slavnostně promenádovali tři vítězové. Jejich odrazová noha — u dvou z nich pravá a u jednoho levá, byla zřetelně silnější, svalnatější.

Když se jásot poněkud uklidnil a přešel do tlumeného, napjatého šumu, obrátil se Ami Taig na Sněgina.

„Tak co tomu říkáte?“ zeptal se neskrývaje hrdost.

Seděli v prezidentské lóži. Návštěva stadiónu byla připravena ještě před Sněginovým příjezdem do Dal-Geje. Vsevolod se chystal nejprve toto rozptýlení pod vhodnou záminkou odmítnout, protože kolidovalo se zahájením Lobovovy operace, ale potom ho napadlo, že by to mohlo být Dalijcům podezřelé, a souhlasil. Netrpělivě však očekával Ivanovy zprávy o průběhu akce.

„Řekl bych,“ odpověděl váhavě na prezidentovu otázku, „že to musí být skutečné umění. Jenže k čemu je to dobré? A je to vůbec sport?“

Prezident ho poslouchal a spokojeně se usmíval.

„A jak vypadá sport u vás na Zemi?“

„Sportem je u nás vlastně každá soutěž, která přispívá k upevnění zdraví a zdokonalování fyzické krásy Běhů u nás existuje celá řada, ale pouze normální běhy, po obou nohách.“

„Vím,“ přikývl Ami Taig. „Jenže u nás by byl dvounohý běh považován za nudnou, nemastnou neslanou zábavu Vždyť takovým, promiňte, primitivním způsobem umí běhat každý! Jaký má potom smysl chodit na stadión a ztrácet čas, aby člověk uviděl to, co sám ovládá?“

Prezident patrně čekal námitky, ale Vsevolod mlčel. Nechtělo se mu přít se o hlouposti.

„V zásadě jste uhodl,“ pokračoval Taig, „sport pro nás znamená především umění. A umění vskutku to nejpřirozenější. Vyžadovat od sportu pouhý užitek — podle vašich představ —, to by bylo rouhání! Jediné, co od něj očekáváme, je estetický dojem. A myslím, že jste ho získal.“

Sněgin stočil pohled na stále se ještě loučící vítěze závodu.

„A ty zdeformované odrazové nohy, ty ve vás taky budí estetický dojem?“

„Nic nepodléhá konvenci tolik jako zvyky a tradice,“ shovívavě pronesl prezident. „Kdo je krásnější? Člověk, kalmar nebo sokol? Má taková otázka vůbec nějaký smysl? Copak není stejně tak tradicí podmíněn váš klasický balet? Celé tajemství spočívá v tom, že odpovídající výchova umožňuje nejenže nevšímat si této podmíněnosti, ale vytváří z ní dokonce nezbytný a nezaměnitelný atribut. Ty odrazové nohy, které nezasvěcenému divákovi mohou připadat ošklivé, jsou pro jejich majitele cennou devízou, jsou na ně taky patřičně hrdi. Ba co víc, kdyby se zčistajasna objevil nějaký fenomén, jako třeba sportovec s proporcionálně vyvinutýma nohama, považovali by ho za obludu.“

Prezident s taktem vlastním všem Dalijcům postřehl Sněginovo rozladění a omluvně dodal:

„Promiňte mi můj tón, lende Sněgine. Upřímně si vážím pozemské civilizace, ale my jsme prostě o několik tisíciletí dřív nastoupili cestu vysoké kultury. To, s čím vy nyní experimentujete, my jsme už dávno vyzkoušeli, a buď jsme to přijali, nebo odstranili. Cesty pokroku jsou složité a křivolaké a ne vždy je dokážeme předpovědět. Jste si jist, že za nějakých sto dvě stě let nebudou vaši sportovci skákat přesně jako ti naši před malou chvílí?“

Sněgin postřehl v prezidentových slovech jakousi skrytou narážku.

„Jsem,“ odpověděl po kratičkém přemýšlení.

Taig letmým gestem ukázal na atletickou dráhu. „Vidíte? Mění se povrch. Blíží se závod běhu po rukou na sto nidlů. To je nejzajímavější bod dnešního programu.“

„Mýlíte se, lende prezidente, nejzajímavější je na vašem stadiónu něco docela jiného.“

„A copak?“

„Nepřítomnost dětí. Na našich stadiónech tvoří děti téměř polovinu diváků. A tady nejsou vůbec. Nebo se snad pletu?“

„Ne, nepletete se. Těžko říct, zda je to dobře, nebo špatně — prostě děti jsou podle tradice úplně odděleny od společnosti. Jejich výchova probíhá ve speciálních táborech za městem. Můžeme některý z táborů navštívit, abyste se na vlastní oči přesvědčil, že děti žijí ve vynikajících podmínkách podle těch nejpřísnějších měřítek. Žádná rodina není schopna zabezpečit tak mnohostrannou kvalifikovanou výchovu.“

„Víte, co je největší neštěstí vaší společnosti, lende prezidente? Že vaše děti neznají rodiče. Může být hroznější osud? Neznají mateřskou něhu, laskavé babičky a dědečky, zdrženlivou otcovskou starostlivost. A z toho všeho mají prázdno v duši. Když vyrostou, zaplní tu prázdnotu snadno čímkoli, nejčastěji nějakou špínou.“

„Ano,“ potvrdil prezident, „naše děti neznají rodiče. Chápu, že to vám Pozemšťanům může připadat jako rouhačství, ale my se na věc díváme jinak. Mateřství, otcovství, dětská oddanost — to všechno je pouze zastaralé živočišné dědictví. A pohyb vpřed vyžaduje nutnost vypořádat se s tím balastem!“

Sněgin poslouchal prezidenta na půl ucha, právě totiž přebíral zprávu od Lobova: Operace v Černé hvězdě zahájena. Nyní tedy nezbývá než obrnit se trpělivostí a čekat, až proběhne řetěz naplánovaných akcí, které mu zajistí odchod ze stadiónu. A co když něco selže? Pak tedy nezbude než vymluvit se na neodkladné záležitosti a vzdálit se, ovšem s dlouhým chvostem nohsledů všech druhů a rangů v patách.

Nic takového se naštěstí nestalo. Ozvalo se opatrné zaklepání na dveře prezidentské lóže, vstoupil tajemník a pošeptal prezidentovi něco do ucha. Ten k němu překvapeně vzhlédl a podrážděně pokrčil rameny.

„Co mám s vámi dělat, mluvte. A okamžitě zjistěte, kdo má tu nepříjemnost na svědomí!“

Tajemník se zlehka uklonil a obrátil se na Sněgina.

„Vážený lende, zástupce vašeho konzulátu prosí, abyste se dostavil na kosmodrom. Došlo tam k nějakému nedorozumění v souvislosti s jakousi dodávkou ze Země. Pokud jsem to správně pochopil, objevila se tam úplnou náhodou nedotknutelná diplomatická zásilka.“

Sněgin se s chladným výrazem zvedl.

„Jak jen to bude možné, požádám vás o omluvu, lende Sněgine,“ vážně pronesl Taig. „Viníci této svévole budou náležitě potrestáni, to vám slibuji.“

Sněgin ho gestem zastavil.

„Nedělejte to, lende prezidente, prosím vás o to, Sotva by to prospělo upevnění našich přátelských vztahů. A bez drobných komplikací se život neobejde.“

Sněgin se odmlčel.

„Lende prezidente,“ řekl po chvíli, jako by si právě na něco vzpomněl, „nemám tu vůz. Byl byste tak laskav a zapůjčil mi některý z vašich?“

Prezident chápavě přimhouřil své šibalské oči.

„Samozřejmě. Okamžitě to zařídím.“

Vsevolod se už chystal odejít, když ho Taig zastavil.

„Lende Sněgine, opravdu tolik spěcháte?“

Operace sotva začala, chvilku k dobru Sněgin ještě měl. Proto souhlasil:

„Čtvrthodinku bych vám ještě mohl věnovat.“

Taig mu pokynul, aby se posadil, a navrhl:

„Proč bychom nemohli být k sobě upřímnější?“

„Jsem pro upřímnost, lende prezidente,“ pronesl diplomaticky. „Iniciativa však přináleží hostiteli.“

„Což o to,“ souhlasil spokojeně Taig, „jsem vám k službám. Čím mohu být nápomocen?“

Chvíle Sněginovi připadala natolik příznivá, že neodolal, aby se nepokusil zacelit některé mezery ve znalostech dalijského života.

„Snad byste mi mohl pomoci v oblasti sociologie, lende prezidente. My Pozemšťané nemáme před vámi žádné tajnosti, co se týče našeho sociálního systému, zatímco společenský život Dal-Geje je pro nás plný záhad a tajů.“

„Abych řekl pravdu, čekal jsem od vás prosbu daleko jednodušší, rázu spíš materiálního, něco na způsob zapůjčení vozu.“ Prezident se usmál. „Víte o tom, že na každého třetího prezidenta Dal-Geje připadá nejméně jeden pokus o atentát a že každý čtvrtý skončil život násilnou smrtí? A to všechno hlavně proto, že nechtěli nebo neuměli chránit tajemství. Ale přesto všechno si nemohu nechat ujít splnění vaší prosby: Jaké záhady a taje máte na mysli?“

Sněgin se nenechal ukolébat Taigovým vnějším klidem, cítil v jeho slovech i gestech jen sílou vůle ovládané rozrušení, ostražitost a neklid.

„Největší dalijská záhada má ekonomický charakter,“ promluvil Sněgin. „Naši odborníci mnohokrát a nejrůznějšími metodami analyzovali výrobní možnosti města. A vždy došli k závěru, že vyrábíte dvakrát třikrát méně, než spotřebujete. Nepřipomíná to pohádková kouzla, co říkáte?“

„Pokud tato kouzla pomáhají žít bohatěji a lépe, co je na nich špatného?“ usmál se Talg. „Patrně jste se však neinformovali u našich odborníků. Co asi říkají oni?“

„Že se mýlíme.“

„Tak vidíte. Odborníci, kteří věnují ekonomickým problémům celý život, tvrdí, že se mýlíte. Co mám potom říct já, diletant?“ Taig se omluvně usmál. „Vidím, že přece jen spěcháte, lende Sněgine. Zdržím vás už skutečně jenom minutu. Není vyloučeno, že se při záchraně konzula nevyhnete kontaktu s gangstery. A není také vyloučeno, že se dílem náhody dostanete k jejich tajné dokumentaci. Pokud se vám podaří získat dokumenty usvědčující spojení gangsterů s Jar-Hisem, vaše cesta k poznání dalijských záhad se mnohonásobně zkrátí. Přeji vám hodně úspěchů.“

Sněgin poděkoval a urychleně — hnaly ho vpřed naplánované lhůty operace — opustil prezidentskou lóži. Hlavou se mu honily myšlenky jedna za druhou. Možná by měl pozměnit plán Ivanovy operace. Mimochodem, prezidentovo auto by mu mělo přinést značné výhody. O tom, že v něm nesedí sám prezident, ví pouze omezený okruh lidí a gangsteři mezi ně určitě nepatří.

Sněgin se nejkratší cestou dostal na kosmodrom, zajel na parkoviště vedle černé hvězdy a veřejným videotelefonem uvědomil vedení kosmodromu o své přítomnosti. Během několika minut k němu dorazil navýsost rozrušený velitel (patrně už mu řádně vyčistili žaludek) a překotně se začal omlouvat. Odvolával se na to, že diplomatická zásilka měla určující znak konzulátu pouze na vnitřním balení, což bylo ovšem zjištěno pozdě, kdy už se omylu nedalo zabránit. Sněgin, který celou akci zorganizoval, se tvářil rozhořčeně a podrobně se velitele vyptával na všechny detaily, zatímco velitel chrlil, jednu omluvu za druhou, znovu a znovu rozebíral situaci a ve vhodném okamžiku kajícně poprosil Sněgina, zda by byl tak laskav a osobně vysvětlil prezidentovi, že pouze pečlivě plnil svou povinnost a celou nepříjemnost zavinilo nakupení nepříznivých okolností. Pracovníci konzulátu jen s obtížemi skrývali své úsměšky, bavili se a zároveň nechápali, k čemu Sněginovi tato komedie může být. Sněgina však především trápil narůstající neklid.

Od zahájení operace uběhlo už více než půl hodiny, a Ivan o sobě nepodává žádnou zprávu. Sněgin se cítil jako dokonale rozdvojený. Na jedné straně spílal v duchu Ivanovi za jeho dobře známou tvrdohlavost, za to, že nejspíš pokládá za zbytečné na sebe upozorňovat, pokud akce běží podle plánu. Na druhé straně ho trýznily pochybnosti: Nestalo se něco nečekaného? Nešlápl zkušený a chladnokrevný Ivan na samém počátku akce vedle? Není nejvyšší čas vyrazit mu na pomoc? Ovšem, mohl by Ivana sám zavolat a zeptat se ho, co a jak, jenže právě teď by mělo dojít k prvnímu kontaktu, což je ten nejdůležitější moment celé operace. Má právo Ivana rušit? Nezbývá než doufat, že jak jen to bude možné, Ivan se ohlásí sám.

Stanovená doba uplynula, běžel čas rezervní, a Lobov pořád nic. Sněgin se s tlukoucím srdcem rozhodl počkat ještě deset minut. Jestli se do té doby Ivan neozve, bude muset se všemi přítomnými vtrhnout do Černé hvězdy a pod záminkou likvidace nějakého incidentu obrátit ten obchod vzhůru nohama, v nejhorším případě se i odvolat na samotného prezidenta, tím spíš, že prezidentský vůz by měl být dostatečně pádným argumentem.

Sněgin v duchu rozebíral situaci a najednou se podíval na velitele kosmodromu s takovou zlobou v očích, že se dotyčný vyplašeně zarazil a zmlkl uprostřed květnatě sestavené věty.

A Ivan pořád nic!

3

Alexejovi trvalo dlouho, než se docela vzpamatoval. Nejprve ucítil tupou bolest hlavy a někde v hloubce vědomí se zrodila myšlenka, že se rozbolela v ten nejméně vhodný okamžik. Pohnul se a uvědomil si, že leží. Znovu ho ovládlo znepokojení. Velice dobře věděl, že nemá co ležet, a otevřel oči.

Strop, šedivé stěny… široká nízká postel, leží na ní přikrytý hrubou dekou. Jediným máchnutím ji ze sebe shodil, posadil se na posteli a pochybovačně si prohlížel svou podivnou kombinézu. A místnost? Úzká a dlouhá, bez jediného okna i jakýchkoli příkras či zbytečného zařízení, absolutně nic, co by mohlo přilákat vnímavé oko. Alexej se opatrně dotkl bolavé hlavy a nahmatal měkký obvaz.

Tak přece jen udělal chybu! Jenže kdy? Nejspíš už v tom okamžiku, co se vypravil do Černé hvězdy na vlastní pěst.

Když opustil Spongův bar, bloudil chvíli okolím kosmodromu, aby zjistil případné špehy. Nebyl problém odhalit mladého muže atletické postavy, držel se ho ve vzdálenosti několika desítek metrů. Alexej se rozhodl pro jednoduchý pokus: Zničehonic se zastavil, postál na jednom místě a potom změnil směr. Všechno bylo jasné — muž šel za ním jako stín.

Kronin usilovně přemýšlel. Mohlo by to signalizovat, že Spang hraje dvojí hru. Nejprve vytáhl z Alexeje pěkných pár bankovek a vzápětí se zkontaktoval s Lingem, aby mu — jistě ne zadarmo — oznámil, že ho hledá nějaký člověk, který se nedávno objevil v Dal-Geji. Ne, tak to nebude. Na to měl Spong příliš málo času, ledaže by Lingovl lidi seděli pohotově přímo v baru. A vůbec — barman budil dojem svým způsobem řádného a čestného člověka. Nejspíš se Alexej prozradil nějak sám, možná po něm jdou také jenom proto, že bydlí u Kainy Stan, její dům mohou hlídat. Ale ať už je to jakkoli, je třeba se pojistit. A Alexej předal Sněginovi krátkou zprávu o své návštěvě Přístaviště.

Teď se podle pravidel konspirace musí zbavit toho otrapy. Kronin se zastavil u široké výlohy, která mu umožňovala pohled za záda, a čekal. Muž, který ho sledoval, patrně nebyl příliš zkušený, protože ho nenapadlo nic lepšího než couravým krokem minout Kronina, obrátit se a pomalu se vracet zpět. Alexej si ho alespoň mohl pořádně prohlédnout — a málem se neudržel, aby se nahlas nerozchechtal. Poznal ve svém pronásledovateli jednoho inženýra z montážní čety na stigmatické základně. Znal ho už z Tornáda, z jedné komplexní brigády, která sestavovala přehledy oprav. Nyní zřejmě plnil Sněginův úkol sledovat Alexeje, aniž on o tom bude vědět. Kronin měl sto chutí přistoupit k němu a pozdravit se s ním, ale rozmyslel si to a raději zamířil pryč z toho pramálo zajímavého místa.

Napadlo ho, že by mohl zajít do Černé hvězdy a trochu se tam porozhlédnout. Dříve či později bude muset provést obhlídku terénu, proč tedy ne právě teď, když má navíc za sebou tak skvělého záložníka? Navíc by bylo asi nejlepší zajít do černé hvězdy co nejdříve, než Ling vyčmuchá, že ho hledají. Prostě Alexej, aniž se poradil se Sněginem, zamířil přímo do Černé hvězdy.

Z nejbližšího videotelefonu si na informacích ověřil, kde přesně se obchod se suvenýry nachází, a ukázalo se, že Spong mluvil pravdu. Černá hvězda byla docela nedaleko kosmodromu na Lin-Dortu, takže netrvalo ani deset minut a Kronin byl na místě.

Na prahu zaváhal — má vejít, něco si objednat a pohovořit s barmanem, nebo jen nakouknout a hned odejít, jako že se mu tam nelíbí? Nakonec se moudře rozhodl, že vážným věcem neškodí trocha opatrnosti, otočil se na podpatku a volným krokem zamířil k nedaleké zastávce elektrobusů, nebo ke stanovišti taxíků — na tom v té chvíli nezáleželo.

Po několika stovkách metrů se ohlédl. Jeho doprovod nikde. Překvapilo ho to, ale neznepokojilo. Bylo docela možné, že už toho chlapíka Sněgin odvolal, aby Alexeje zbytečně neznervózňoval. Samozřejmě nevěděl, že Alexej už dávno ví, o koho jde.

Události příštích okamžiků se rozběhly nečekaně jako zákeřný výstřel z revolveru.

U chodníku, v těsné blízkosti Alexeje, prudce zabrzdil přepychový vůz se zlatou metalízou, rozlétla se dvířka a z auta vyskočila drobná dívenka. V témže okamžiku se z vozu vysunula dlouhá svalnatá ruka, uchopila dívku za široký opasek a nemilosrdně ji vtáhla dovnitř. Dívka se zoufale bránila, škubala sebou a urputně se snažila zamezit, aby se dveře zavřely, křičela o pomoc, kolemjdoucí však pouze zrychlili krok a míjeli ji s výrazem, že se jich to ani v nejmenším netýká a že si vlastně ani ničeho nevšimli.

Kronin neměl čas na uvažování, přiskočil k ní, aby jí pomohl z těch nenechavých pracek, když ho sklátil tvrdý úder do temene…

Kronin si opatrně ohmatal hlavu a hořce se usmál. Měl nakonec štěstí: Taková rána mu mohla docela klidně roztříštit lebku. Tím spíš že prsten, s jehož pomocí by se mohl spojit se Sněginem, beznadějně zmizel.

Slabé zaskřípění ho přimělo, aby se ohlédl. Dveře cely se otevřely — že to byla skutečná vězeňská cela, o tom nebylo pochyb — a dovnitř vstoupil hubený muž středně vysoké postavy s velikou rozcuchanou hlavou a tmavýma smutnýma očima. Chvíli se na Alexeje díval, jako by o něčem přemýšlel, a potom za sebou tiše zavřel dveře.

„Jste vzhůru?“

Přistoupil blíž, přistrčil si stoličku a usedl vedle postele.

„Ano, ano, spal jste,“ pokýval hlavou. „Slabá narkóza. No, hlava trochu… ale to je maličkost… Stig je mistr svého řemesla.“

Kronin se na něho díval a mlčel. Muž pokračoval:

„Jen ležte. Řekl jsem, že máte těžký otřes mozku a potřebujete minimálně jeden den, abyste přišel k sobě. Takže, pokud se nestane nic nepředvídaného, nebudou vás zatím obtěžovat.“ Potřásl útlými rameny a pro utvrzení svých slov zapíchl dlouhý hubený ukazovák do Alexejova hrudníku. „Říkám, abyste ležel.“

Alexej si poslušně lehl a jeho nový známý ho starostlivě přikryl dekou.

„Překvapuje vás, že se o vás starám? Poprosil mě o to jeden významný člověk, kterému jsem velice zavázán. A jsem tu jediný lékař, takže nic neriskuji.“

„Vy jste lékař?“ zeptal se nedůvěřivě Kronin.

Muž se zasmušile usmál.

„S vaším dovolením, jsem lékař a vedlejší činností vězeňský dozorce.“ Zarazil se a najednou se zeptal: „Nemáte hlad?“

Kronin mlčky zavrtěl hlavou.

„Nemáte,“ ujistil se muž. „Nu což, je to přirozené: Člověk, který utrží takovou slupku do hlavy, má zřídkakdy chuť k jídlu. Až budete chtít jíst nebo pít, nebo cokoli jiného, zmáčkněte tady to tlačítko a zavolejte Saina. To jsem já.“ Vzdychl a rozpačitě se poškrábal na špičce nosu. „Možná máte nějakou prosbu?“

„Kde jsem?“

Sainova tvář nabyla mnohoznačného výrazu.

„Nacházíte se v jednom z nejexotičtějších míst Dal-Geje. Podle mého jste se dostal přesně tam, kam jste chtěl. I když, pravda, trochu jiným způsobem.“ Potichu se zahihňal, ale když zachytil Kroninův napjatý výraz, okamžitě zase zvážněl. „Buďte klidný, zatím jde všechno tou nejlepší možnou cestou. Stig si dokonce pořádně odskákal, že tolik spěchal a choval se tak hrubě, že vás zbavil… hm… pracovní schopnosti. A vašich pět tisíc fargů Ling samozřejmě zabavil. Prý k zaplacení ubytování, stravy a rekonvalescence. On si velice potrpí na žertíky, víte?“

Nyní už Kronin nepochyboval, že se opravdu dostal tam, kam chtěl. Čert aby to vzali

„Vidím, že jste úplně zbytečně roztrpčen vrtkavostí osudu,“ účastně poznamenal Sain. „Ale neztrácíte čilost ducha, a to je správné. Filozofický přístup k radostem i těžkostem — to je základ zdravé existence! Jakých hloupostí jsem nadělal v životě já! Nadějný mladý vědec, nádeník karalské šachty, přístavní lékař velké kosmické lodi. A ve skutečnosti? Stále ten starý dobrý Sain, který nikdy neklesá na mysli.“

Kronin se usmíval a pozorně si prohlížel bledý obličej svého bodrého společníka.

„A sem jste se dostal jak?“ zeptal se automaticky.

„Představte si — tím nejpřirozenějším způsobem. Oni totiž i gangsteři bývají občas nemocní. Mezi námi, mnohem častěji je nějaký dobrák zastřelí, probodne, otráví a tak podobně, což ovšem nic nemění na skutečnosti, že doktora potřebují.“ Sain zničehonic celý povadl. „Zvláště takového, který se z holého nerozumu přidal k jedné naprosto bezvýznamné pašerácké skupině.“ Sain vstal a upravil Alexejovi přikrývku. „Odpočívejte, čerpejte nové síly.“ Odmlčel se a opatrně se zeptal: „Možná byste chtěl předat nějakou zprávu.“

Kronin zpozorněl.

„Co máte na mysli?“

Sain rozhodil rukama.

„Odkud můžu znčt vaše plány? Uvažuju asi tak. Přiletěl jste zdaleka, až ze Stigmy, v zájmu solidní firmy. A místo práce ležíte na kavalci. Rozumíte mi?“

„Rozumím,“ lhostejně odpověděl Alexej. V této chvíli by nevěřil nikomu na světě.

Sain se na něho chvíli vyčkávavě díval.

„No tak tedy odpočívejte.“ Opět se poškrábal na špičce nosu. Potom vytáhl z kapsy starý pomačkaný časopis a položil ho na postel. „Přečtěte si ho, až vám bude dlouhá chvíle. A jestli bych vám mohl být nápomocen, jen zmáčkněte knoflík a řekněte Sain.“

Už u dveří se znovu zastavil.

„A ten časopis si určitě prohlédněte. Jsou tam věci, které by vás mohly zajímat. Potom ho hoďte do utilizátoru, máte ho pod postelí. Aby nevznikly zbytečné řeči. Chápejte — člověk s těžkým otřesem mozku, a čte si časopis. Nelogické, viďte?“

Sain zmizel za dveřmi. Jeho náznaky byly natolik jasné, že Kronin neotálel a pustil se do prohlížení časopisu. Bylo to běžné dalijské číslo: minimálně textu, spousta barevných ilustrací a zejména množství ženských aktů. Alexej nedokázal pochopit, k čemu by mu mohlo být to víc než dva roky staré číslo, přesto však dál pozorně obracel stránku za stránkou. Najednou doslova ztuhl, krev se mu nahrnula do hlavy.

Na barevné fotografii uviděl posádku Tornáda! A nejzřetelnější byl on, Alexej Kronin. A vedle obrázku — nenápadný otazníček.

4

Z bezprostřední blízkosti mířil na Lobova kruhový otvor hlavně revolveru.

„Ruce za hlavu!“ štěkl Stig.

Lobov otálel.

„Tak bude to?“

Stigův ukazovák natáhl spoušť. Lobov neochotně poslechl.

„Vstát! Ke zdi! Ještě blíž!“ Stigův hlas se zklidnil a zněl téměř dobrosrdečně. „A žádné hlouposti! Na takovou vzdálenost střílím najisto i se zavázanýma očima.“

Lobov se zachmuřeně ozval:

„Pokud vím, hrál jsem s vámi poctivou hru.“

Stig se jedovatě rozchechtal.

„S tou hrou je konec, vážený lende. Teď začneme novou. K té staré se vrátíme, až si budu jistý, že nejste Pozemšťan.“

Lobov pokrčil rameny.

„Jak jste přišel na takový nesmysl?“

„Prostě přišel.“ Po Stigově tváři sklouzl stín nenávisti, v jeho hlase zazněly kruté tóny. „Člověk, kterého potřebujete, tu hledal Haasena, konzula toho zatraceného pozemského hnízda, co se roztahuje v našem městě!“

Lobov udělal letmý, sotva postřehnutelný pohyb.

„Ani hnout!“ procedil skrze zuby Stig a po chvíli klidně vysvětlil: „Nepokoušejte se mi pláchnout! Já nesmím riskovat. A vám by taková díra v hlavě sotva vylepšila frizúru!“

Lobov se ušklíbl.

„Jste ostražitost sama.“

„Co mi zbejvá,“ vzdychl si ztěžka Stig, „profesionální rutina.“

„Chtěl jsem vám jenom ukázat doklady, které vás přesvědčí, že jsem asi takový Pozemšťan jako vy.“

Stig zkřivil tvář do ironického úšklebku.

„Doklady! Copak je pro Pozemšťany, kteří si kliďánko čenichají po celé Galaxii, nějaký problém obstarat si potřebné doklady? Vůbec to se mnou nehne, i když mi ukážete papír, že jste sám prezident Dal-Geje. Náš pánbůh se postaral, abychom si byli podobni. Musel mít moc fajn náladu, když měl chuť na takové žertíky! Ale teď žerty stranou — čas od času člověk potřebuje vědět, s kým má tu čest. Jestli s Dalijcem, nebo s Pozemšťanem. Zhruba před rokem vymyslel doktor Rix jednu takovou zkoušku, která nám hned prozradí, na čem jsme. Jen si představte — taková pitomost. Zkouška! A kvůli tomu bychom si měli kazit dobré vztahy?“

Stig, aniž spustil Lobova na jediný okamžik z očí, udělal krok zpět, volnou rukou nahmatal nějaké tlačítko pod deskou stolu a měkkým, nicméně zvýrazněným hlasem řekl:

„Richte, pusť se do práce.“

„Hned jsem tam,“ odpověděl Richt.

Stig poodešel od stolu, zastavil se proti Lobovovi a podíval se mu zpříma do očí. Přitom si vzdychl a řekl:

„Vydržte chvilku, lende, bude tu hned, vezmeme si jen kapičku krve z vašeho prstíku a prskneme ji do zkumavky se sérem. Jestliže se nezmění barva, omluvím se vám a můžeme pokračovat v zajímavém rozhovoru. Kdyby ale náhodou zčervenala, čeká vás rozhovor na jiném místě a v poněkud jiném stylu.“ Naklonil hlavu k rameni. „Nejste nervózní?“

Stig měl pravdu, Lobov byl nervózní, přestože Rixova zkouška byla vzata v úvahu při přípravě operace. Zhruba před půl rokem se Turu Haasenovi podařilo za značného úsilí získat flakón Rixova séra. Lékaři v centrální základně ho detailně prozkoumali a zjistili, že každý Pozemšťan může dostat neškodnou dávku látky, která na dva měsíce zajistí typicky dalijskou reakci. Tehdy tomuto objevu nepřikládali zvláštní význam, věděl o něm jen úzký okruh odborníků. V průběhu příprav operace jeden zkušený expert vyhrabal materiál o objevu odkudsi z archívu, Rada jej posoudila a injekci nakonec dostali všichni, kdo měli ilegálně pracovat v Dal-Geji, tedy i Lobov a Kronin. Nebyl tedy důvod k žádnému znepokojení, nebýt ovšem jedné skutečnosti. Ivan velice dobře věděl, že Rixova zkouška vyvolává u Dalijců zčervenání séra, a Stig to řekl obráceně! Patrně jde tedy o další provokaci, pro Dalijce koneckonců typickou. Jenže kdo Ivanovovi zaručí, že mezitím Rix nevymyslel jinou, dokonalejší reakci s opačným zabarvením séra? Je docela dobře možné, že Alexej zmizel právě proto, že pro něj Rixova zkouška nedopadla dobře.

Bylo třeba jednat. Ivan se pekelně soustředil, napjal svaly. Využil okamžiku, kdy Stig stočil pohled ke dveřím, a skočil Skok to byl pořádný, dlouhými tréninky vypracovaný k dokonalosti. Ještě za letu silným úderem oběma rukama vyrazil Stigovi pistoli. Odletěla stranou. Lobov se nyní vrhl na Stiga celým tělem, srazil ho k zemi a svalil se na něj. Stig se dovedl prát. Ještě v pádu se vzpamatoval, zkoncentroval síly a obratným kotrmelcem se přetočil a opět stál na nohou, a to přesně v tom okamžiku, kdy se Ivanovi teprve podařilo zvednout se na všechny čtyři. Stig se rozmáchl nohou, aby Ivana kopl, setina sekundy — a byl by s Ivanem konec. Lobov však v posledním momentě chmátl po noze a silou jí škubl nahoru. Stig se znovu svalil na koberec. Překulil se hbitě přes rameno a snažil se vyskočit, ale na to už mu nezbyl čas. Lobov k němu přiskočil a prudkým úderem ho hřbetem ruky srazil k zemi. Pak přiskočil k pistoli, bleskurychle po ní sáhl, skočil ke dveřím a přimáčkl se ke zdi těsně za nimi. Stihl to. Neuplynulo ani deset sekund, dveře se otevřely a do místnosti vstoupil Richt, muž se zamračenou, nespokojenou tváří, v ruce malý kufřík, Lobov přitiskl hlaveň revolveru k jeho zádům.

„Ani hnout, jinak střílím!“

Vyděšený Richt upustil kufřík, sám od sebe zvedl roztřesené ruce nad hlavu a vydal ze sebe neurčitý vzlyk. Teprve teď totiž zaregistroval na zemi ležícího Stiga.

Lobov šťouchl Richta pistolí a ten zareagoval pouze tím, že zastrčil hlavu hlouběji mezi ramena. Potom mu přikázal udělat tři kroky vpřed, přiskočil ke dveřím a přirazil je. Zastrčil záklopku a ulehčené se opřel o dveře. Utřel si rukávem čelo a chvíli stál na místě, aby nabral dech. Potom přistoupil k Richtovi, osahal ho rychlým pohybem odshora až dolů a ze zadní kapsy mu vytáhl malý, těžký velkorážní revolver. Zasunul si ho za okraj bundy, poodstoupil stranou a klidně řekl:

„Ruce dolů, Richte. A posaďte se tam na tu pohovku.“

Richt bojácně spustil ruce, pokrčil rameny, narovnal se v kříži, pohlédl na Lobova a stísněně zapištěl:

„Vždycky jsem věděl, že se dříve nebo později něco takového stane!“ Potom však poslušně zaujal vykázané místo.

Teď mohl Ivan spolehlivě hlídat oba dva. Zamířil nejprve k Stigovi. Ležel v nezměněné poloze, tváří k zemi, hlavu natočenou a obličej přitisknutý ke koberci. Dva kroky před ním se Lobov zastavil. Věděl, že jeho rána mu mohla přivodit maximálně chvilkové bezvědomí, ale během několika sekund musel přijít k sobě, dokonce bez jakýchkoli nepříjemných pocitů, prostě jako kdyby se probudil z těžkého snu. Těch několik sekund uběhlo, a Stig se ani nepohnul, vůbec nejevil známky života. Navíc si byl Ivan téměř stoprocentně jist, že má Stig někde schovaný ještě jeden revolver. Proto zůstal stát opodál a pozorně Stiga sledoval.

Velmi brzy se přesvědčil, že jeho obavy byly opodstatněné. Stigova víčka se lehounce, téměř neznatelně chvěla.

„Nechtě těch hloupostí, Stigu, a vstaňte! Chci s vámi mluvit.“

Stig se dál nehýbal, zřejmě se rozhodl dohrát svou hru do konce. Měl své zkušenosti a věděl, že v takových riskantních okamžicích se někdy vyplatí i ty nejhloupější a nejnaivnější triky. Lobov ostražitě couvl.

„Richte,“ obrátil se přitom na barmana, „prohledejte svého přítele a zbraň mi odevzdejte.“

Richt se poslušně zvedl z pohovky, přistoupil ke Stigovi a zamumlal:

„Nemusím ho šacovat. Vím, kde tu svou hračičku nosí.“

A vmžiku odněkud vytáhl Stigův revolver, zvedl pohled k Ivanovi a hodil mu nečekaně obratně revolver do rukou.

Lobov ho zastrčil do kapsy a ušklíbl se:

„Ještě chvilku — a bude ze mě chodící arzenál.“

Richt se mezitím ztěžka zvedl a naříkavě zapištěl:

„Nech toho, Stigu, a vstaň.“

A bez dalších pokynů se odebral na vyhrazené místo.

Stig si také hlasitě vzdychl, pohnul svým mohutným tělem, posadil se a vztekle procedil:

„Dobře, vyhrál jste. Co ode mě chcete?“

„Sedněte si zatím vedle Richta a odpočiňte si.“

„Jsem odpočatý až dost.“

Stig po Ivanovi sekl vzteklým pohledem, ale přece jen se zvedl, přejel uznale Lobova od hlavy k patě a s nehranou lítostí řekl:

„Podcenil jsem vás. Co kdybychom si to rozdali ještě jednou? Třeba jenom tak, beze zbraní.“

„Rozdáme,“ přislíbil Lobov, „ale budete muset chvilku počkat, až si vyřídím svoje záležitosti.“

„Počkám.“

Když Stig zaujal své místo na pohovce, sedl si Lobov na kraj stolu proti nim.

„Budeme pokračovat v začatém rozhovoru, pánové. Kde je ten člověk, kterého jsem vám ukazoval na holografii?“

„No,“ protáhl Stig, „z úcty k té hračce, kterou držíte v ruce, musím říct, že váš přítel žije a je v pořádku.“

„Skoro v pořádku,“ opravil ho Richt.

Lobov na něho ostražitě pohlédl.

„Má slabý otřes mozku,“ s úsměškem vysvětlil Stig. „Nebyl prostě tak šikovný jako vy.“

Lobovův obličej nesvědčil o ničem dobrém, proto si Richt pospíšil s ujištěním:

„Za dva dny bude na nohou, věřte mi.“

„Co se dalo dělat,“ vzdychl Stig, „holt měl smůlu. Nakonec mě mohlo potkat přesně to samé… Nic jiného už se ale od nás nedovíte.“ Ukázal bradou na revolver. „A ani ta hračička vám nebude nic platná, lende. Ještě slovo — a poznáme ji v praxi tak jako tak.“

„Má pravdu,“ potvrdil Richt.

Lobov se zamyslel, jakou zvolit taktiku, a pak se vší rozhodností řekl:

„Jenže jestli mi nepíchnete, poznáte ji na sto procent.“

„Co bychom si vymýšleli?“ trpce pronesl Richt a podíval se ma Stiga. „Ani není co. Musíte se setkat s patronem.“

Stig souhlasně přikývl.

„Tady je všehovšudy prověrková instance. A bez Rixovy zkoušky se odtud nehnete, pokud opravdu máte namířeno tam, co jste říkal.“

Lobov se ušklíbl.

„Kdybyste mi nestrkal pod nos ten svůj revolver, mohli jsme ji mít dávno za sebou.“

„Vždyť jsem mu to říkal,“ vzdychl si Richt, „ale co naděláte, Stig prostě nemůže žít, aniž by si čas od času nepohrál s revolverem.“

„Každý máme svoje chyby,“ zamumlal Stig a podrážděně se podíval po Lobovovl. „Tak co uděláte s tou zkouškou,lende?“

Lobov pokrčil rameny a obrátil se k Richtovl.

„Jestli to bez ní nejde, tak nač se bavit? Šoupněte sem, co k tomu potřebujeme, a postavte to na tamten stolek, trochu dál od Stiga, aby ho to nedráždilo.“

Lobov si v několika příštích minutách sám udělal zkoušku, zvedl ke světlu zkumavku se zčervenalým sérem, potom ji nasadil zpět na stativ a ohlédl se po ostatních.

„Tak co, spokojeni?“

Richta výsledek zkoušky nijak neudivil, zatímco Stig si zkumavku prohlížel se zjevnými rozpaky.

„Tak proč jste kčertu vyvolal tu pitomou rvačku?“

„Jak jsem měl vědět, co zamýšlíte?“ namítl Ivan.

Stigovy oči se zúžily do nepatrných štěrbinek.

„Vždyť jsem vás mohl kliďánko odprásknout!“

„Taky se mi to málem podařilo.“

Stig se rozchechtal.

„Co ještě potřebuju, abych se mohl setkat s vaším patronem?“ zeptal se Ivan věcně.

Stig udiveně nadzvedl obočí.

„Samozřejmě doklady. No a taky nějaké doporučení.“

„Pořádek je pořádek, lende,“ vážně pokýval hlavou Richt.

Lobov beze slova vytáhl z náprsní tašky potvrzení na jméno Ivvi Lonk, plnou moc firmy Noon pro splnění zadaného úkolu, letenku na trasu Stigma — Dal-Gej a celní prohlášení. Podal papíry Richtovi.

„Buďte tak laskav,“ požádal ho uctivě, „a předejte tohle všechno svému příteli.“

Stig přijal doklady a dobrosrdečně se usmál.

„Zbytečně se mě bojíte, lende. Partie, ve které jsem vás podezíral, že jste Pozemšťan, je skončena. Teď hrajeme jinou. Ke slovu se místo revolveru dostanou fargy. Že jo, Richte?“ Ušklíbl se. „Možná mi teď už přece jen vrátíte ten můj revolver, lende. Je to jaksi málo vhodné, vždyť já koneckonců jenom plním svoje povinnosti.“

Lobov vysypal z revolveru patrony a hodil ho Stigovi. Ten zbraň obratně chytil za letu a řekl:

„Díky i za to málo.“

Potom si dlouho, přepečlivě prohlížel doklady a bylo vidět, že tuto práci nedělá zdaleka poprvé.

„Firma Noon?“ zeptal se a překvapeně zvedl obočí.

Lobov přikývl.

„Ta, co nám dodává neutrid?“

„Ano.“

Stig stočil pohled na Richta a znovu se jím vrátil k Ivanovi.

„Tak proč jste ksakru spískal tu pitomou hru na slepou bábu? Noon — to je přece jméno! Firma!“

„Možná i proto jsem se k ní raději nehlásil.“

Stig na něho pohlédl, oči plné pochybností.

„A přiletěl jste sem, jen abyste našel svého přítele z té holografie?“

„Mým prvořadým úkolem je setkání s Haasenem, s pozemským konzulem, který se, jak předpokládáme, nachází u vašeho patrona. Člověk, kterého hledám, pro mě připravoval půdu. Což ovšem v žádném případě neznamená, že ho teď nechám na holičkách.“

Richt se Stigem si vyměnili další mnohovýznamný pohled. Richtův obličej jasně naznačoval: Co jsem ti celou dobu říkal? Barman si ztěžka vzdychl a útrpně pohlédl na Lobova.

„Budete mě ještě potřebovat, lende? Je čas oběda, čekají mě hory práce, no a tady, jak vidím, se už stejně všechno vyjasnilo. Kromě toho si myslím, že Stig má sto chutí popovídat si s vámi beze svědků.“

Lobov se usmál. Nakonec, co vlastně riskuji? pomyslel si. Stejně je oba dříve či později musím pustit na svobodu. A lepší bude využít příznivé situace.

„Tak dobrá, běžte si po svých,“ souhlasil.

„Děkuji, lende,“ pronikavým tónem zapištěl Richt a vmžiku byl pryč.

Když se ocitli o samotě, opřel se Stig pohodlně o zadní opěradlo pohovky a dlouho si Lobova prohlížel. A ten, vědom si toho, že už tak dost urychlil události, se vyzbrojil trpělivostí a čekal.

„Tak konkrétně,“ Stig se energicky plácl do kolena, „co potřebujete?“

„Především zevrubný, ovšem pokud možno důvěrný rozhovor s Haasenem. Samozřejmě se při tom neobejdu bez svého kolegy, který akci zajišťoval.“

„Když tak o tom uvažuju,“ pronesl zamyšleně Stig, „pokud se setkáte s patronem a pokud nebudete litovat nějakého toho fargu, je to vcelku reálné. Zbývá akorát otázka, jak se s ním setkat.“ Vyčkávavě hleděl na Lobova, prsty si zlehýnka poťukával do kolen. Ivan vytáhl z kapsy peněženku.

„Kolik?“

Stigova víčka sebou nervózně zaškubala.

„No, jestli vezmu v úvahu, že jsem byl vystaven nebezpečnému napadení a že jsem utrpěl i jistou fyzickou újmu, tak by takové čtyři stovky neměly být přemrštěné.“

Lobov po krátkém zaváhaní souhlasil.

„Dobře. Ale uděláme to tak: dvě stovky na ruku a zbytek podle toho, jak věc dopadne.“

Lobov vytáhl dvě nové bankovky. Stig přikývl.

„Ať je po vašem.“ Ledabyle zasunul peníze do kapsy. „A myslím, že patron o našem konfliktu ani o naší dohodě nemusí vědět.“

„A co Richt?“

Stig spiklenecky zamrkal:

„Starého Richta si beru na starost sám.“ Zamyšleně si třel bradu. „Jenže ať přemýšlím, jak přemýšlím, pořád nemůžu přijít na způsob, jak vás k patronovi dostat. Chápejte, jsem ve službě. A Richt, ten se na to nehodí. A ke všemu šíleně nerad chodí k patronovi na návštěvu.“

„Stačí mi adresa, najdu si ho sám,“ navrhl mu Lobov.

Stig se pobaveně rozchechtal:

„A co takhle jeho navštívenku, tu byste nechtěl?“ Znovu vybuchl smíchem, řehtal se, až se dusil. „Počkejte chvilku, až mě to přejde… Zatím si trochu odpočiňte po cestě. Jo, a kdybyste se náhodou nudil, můžu vás seznámit s jednou velice půvabnou dámou.“

Lobov mu už nestačil odpovědět, protože se ozvalo delikátní zaťukání na dveře a vzápětí strčil dovnitř nos Richt.

„Přišla Tika,“ ohlásil. „Máme něco pro patrona? Možná bych ji mohl pozvat dál…“

„Samozřejmě, jen ji pozvi,“ živě souhlasil Stig. A když se za Richtem zavřely dveře, rozjařeně rozhodil rukama. „Máte štěstí, Ivvi Lonku. Nebudete mít nic proti dámskému doprovodu?“

Lobov pokrčil rameny:

„Proč by?“

Stig se opět rozchechtal, ocenil Lobovův důvtip.

„To ale Tiku neznáte! Ta toho dokáže zvládnout, to byste koukal!…“ Stig se zarazil, zmateně pohlédl na Lobova a věcně dodal:

„Nakonec, jste chlap jak se patří, takže budete sám nejlíp vědět, co a jak.“

Lobova ještě zajímalo, co vlastně by měl vědět, ale to se dveře znovu otevřely a do místnosti vešla dívka.

5

Lobovovi hned nedošlo, že je to Tika. Stig v něm svými mnohovýznamnými poznámkami vytvořil představu nezdolné atamanky, obhroublé ženy s mimořádně vyvinutou postavou, s energickým obličejem a rozhodným pohledem. A zatím tu stála se skloněnou hlavou štíhlounká dívenka, upnutá v krátkých šatičkách. V jednom okamžiku pod dlouhými řasami vyzývavě probleskly veliké zelené oči, ale řasy je hned zase zaclonily.

„Tiko,“ promluvil k ní Stig bez jakýchkoli formalit, z čehož Ivan pochopil, že se už patrně dnes viděli, „nebyla bys proti tomu, doprovodit lenda k patronovi? Jde za ním ve vážné věci.“

Dívka zhodnotila Ivana jediným bleskurychlým pohledem a obrátila se ke Stigovi.

„Doprovodím ho. Jenom se převléknu.“

Tentokrát už pozorně si Lobova prohlédla od hlavy k patě, otočila se na podpatku a byla pryč.

Lobov se zpytavě obrátil na Stiga.

„Nedělá štráchy…,“ zasmál se nevázaně Stig, ale hned si to rozmyslel a už jiným, uznalým tónem pokračoval: „Krásná holka! Kluci po ní jen šílí! Jsou z toho samé maléry.“

Tika se vrátila a Stig na ní spočinul zamračeným pohledem plným pochyb.

„Taky ses mohla obléct jednodušeji,“ utrousil nakvašeně, „zase se dostaneš do nějaké patálie.“

Tika mu věnovala přezíravý pohled.

„To mám kvůli nějakému pitomci chodit ve skafandru?“

Stig se smířlivě rozchechtal. Také Lobov se musel usmát, když si dívku představil, jak se prochází ve skafandru po Lin-Dortu.

Tika dopáleně dupla nožkou.

„Jak dlouho tu ještě chcete vysedávat a cenit zuby?“

„Já jsem připraven,“ řekl Ivan a vstal.

Vyšli z baru a Ivan musel přimhouřit oči, tak zářivé bylo slunce na blankytném nebi bez jediného mráčku. Nebylo bílé jako slunce Země, ale oranžové, jako by se právě vyhoupl na oblohu obrovský pomeranč. Také si teprve teď, když setřásl nervové napětí, všiml, na jak výhodném místě se Černá hvězda nachází. Kolem dokola samé mrakodrapy, na různých úrovních se tu proplétaly stuhy dálnic a rozmanitě zprohýbaných silnic, zaplněných do posledního místečka elektrobusy a auty nejrůznějších značek a tvarů. Proudila ve všech směrech, s namáhavým řevem se škrábala vzhůru, aby se vzápětí neslyšně spustila dolů — jak snadné tu asi bylo zabloudit a ztratit stopu.

Lobov sklouzl pohledem po pestrém davu opodál a zůstal stát jako zkamenělý. Pár kroků od něho, na stanovišti taxíků, v nedbalé póze opřený loktem o matovou karosérii elegantního černého vozu stál Sněgin. Lehký větřík si jakoby nic pohrával s jeho prošedivělou kšticí. Právě se k němu s uctivostí sklonil nějaký člověk, podle uniformní čepice pracovník kosmodromu, a něco mu vysvětloval. Opodál postávala skupina mužů, Dalijci i pracovníci pozemského konzulátu.

Tak on to přece jen nevydržel a přispěchal mi na pomoc! pomyslel si Ivan a zahřálo ho u srdce. Stačilo si představit, co všechno asi musel Sněgin prožít, když on i Alexej zmizeli v baru Černé hvězdy.

„To venku vždycky tak vyvalujete oči?“ zazněl v jeho těsné blízkosti Tičin ironický hlas.

Ivan se k ní obrátil a setkal se s jejím vyčkávavým pohledem.

„Víte, to slunce…,“ vzpamatoval se okamžitě. „Když jsem šel do baru, začínalo krápat. A teď svítí sluníčko.“

„A to jste čekal, že vás v tak krásném počasí budou ozařovat reflektory?“ Tika ho malinko předešla a prohodila přes rameno: „Snažte se nezůstávat pozadu, vážený lende.“

Šla rychle, obratně kličkovala davem, minuli prostranství před kosmodromem, Tika prudce zahnula doleva a za rohem jednoho domu vklouzla do tunelu. Lobov na poslední chvíli skočil za ní na rychlý eskalátor, zavrávoral na jedné noze a mnoho nechybělo, a válel by se na zemi. Přeskočili na další eskalátor, ještě rychlejší, to už byl Ivan pozornější a téměř neztratil rovnováhu. Přesto se Tika ironicky ušklíbla:

„Odkudpak jste k nám spadl, lende?“

„Spadl?“ nepochopil Ivan.

„Jistě, spadl,“ jedovatě potvrdila Tika.

Teprve nyní Lobov pochopil, co má to stvoření, které hovoří sice známou, ale někdy dost nesrozumitelnou řečí, na mysli.

„Přiletěl jsem ze Stigmy. V Dal-Geji jsem poprvé.“

Přezíravě odfrkla.

Přeskočili na další eskalátor, který prudce vyšplhal vzhůru, tam zpomalil a líně je dopravil do hlubokého úzkého otvoru, vytvořeného řadami ponuře vyhlížejících výškových budov, těsně namačkaných na sebe. Přestože se blížilo poledne, panoval tu soumrak, v některých oknech se svítilo, dokonce až na úrovni devátého patra, kde, alespoň podle Ivanových odhadů, mohla procházet druhá vrstva silnice.

Tika kráčela rychle, podpatky jejích střevíčků rytmicky klapaly a rozeznívaly velké pláty dlažby. Vysoko nad jejich hlavami se jako tajuplná řeka modralo nebe. Chodců tu bylo poskrovnu a všichni se drželi ve středu ulice. Ponuré, šedivé zdi, semtam okno nebo dveře, víc než skromně vyzdobené výlohy bezplatných jídelen. Ani jediný vřetenovitý znak fargu. Ivan se ještě jednou pozorně rozhlédl a konečně pochopil, kde se ocitli. Zeptal se Tiky:

„To jsou přístavní čtvrti?“

„Ano,“ přitakala a podezřele si ho přeměřila. „A to jste říkal, že jste v Dal-Geji poprvé.“

„Intuice,“ rozpačitě vysvětlil Ivan.

Po několika krocích Tika zničehonic zpomalila a její tváří se mihl podivný výraz. Lobov sledoval její pohled a uviděl ve výřezu jasného světla proudícího otevřenými dveřmi skupinku mužů. V příštím okamžiku zachytil dokonce tlumené zvuky rytmické hudby. Odrážely se jako drobounké kapky od zlověstného ticha. Když si všiml nade dveřmi vlnitého znaku fargu, bylo mu všechno jasné: Bar s placenými službami, první, který za celou cestu potkali. Čtveřice mladíků ve světlých bundách a pruhovaných kalhotách do zvonu postávala u otevřených dveří, hlasitě se bavila, občas se někdo z nich ostentativně zasmál, a vůbec to vypadalo, že se všichni v té ponuré díře cítí znamenitě.

Tika se zkoumavě podívala na Lobova.

Pomyslel si, že jistější bude obejít skupinku velkým obloukem, když Tika vyrazila přímo proti ní, a to s natolik nezávislým a sebevědomým výrazem, že mu nezbylo než spolehnout se na její zkušenost a nic nepodnikat. Přece by mu Stig nedal doprovod jen tak pranic zanic.

Zbývalo pár kroků, když hoši jako na povel zmlkli a otočili hlavy směrem k nim. V témže okamžiku Tika ještě prodloužila krok a předstihla Ivana. Jeden jediný okamžik stačil k tomu, aby se skupinka hochů rozestoupila, propustila ji a zase se sevřela, přehradila Lobovovi cestu a zároveň mu nabídla ukázku několika zasněných, lhostejných tváří. Ivan se zastavil. Tušil už, jaké dobrodružství ho čeká, ale pořád se mu ještě nechtělo uvěřit, ie by byla dívka schopna takové podlosti. Tika se mezitím po několika krocích zastavila, zpražila Ivana nenávistným pohledem a vyzývavě si opřela ruku v bok.

„Lend snad někam pospíchá?“ pronesl kluk sportovní postavy a zíral kamsi za Lobova prázdnýma očima

Ivan v duchu hodnotil situaci. Má to být další zkouška?

„Jo, pospíchám,“ odpověděl pomalu, aby získal čas.

„Pospíchá,“ oznámil hoch své společnosti tónem, kterým naznačoval, že se jedná o něco naprosto neznámého a mimořádně zajímavého.

Kluk s tlustými tvářemi se rozřehtal, ale hned zase zmlkl, jako by mu někdo prudce zavřel ústa. Lobov se na něho se zájmem podíval. Jeho modré, trochu vypoulené oči, plné drzé nedočkavosti, hleděly chladně na Ivana, joko by to nebyl člověk, ale muzejní exponát sloužící zájmům veřejnosti. Ivan si s ulehčením pomyslel, že takovému balvanovi by těžko dali vážný úkol, ale téměř současně pocítil, jak v něm narůstá vztek při pohledu na ty přihlouplé lidské karikatury. Silou vůle se však ovládl a obrátil se na kluka sportovní postavy.

„Jistě, pospíchám, jak vidíte, jsem očekáván.“

„Očekáván? Vy?“ pobaveně opáčil kluk a demonstrativně se otočil k Tice. „To vy ho očekáváte, lenni?“

„Copak nevidíte?“ ironicky štěkla a sebevědomě poťukávala podpatkem do dlažby.

Kluk se s týmž gestem otočil ke skupince.

„Myslím, že budeme muset probrat tuto otázku detailněji,“ sdělil jim důvěrně. „Já si promluvím s tou pěknou holkou a vy zatím zabavte tady váženého lenda. Nesmíme dopustit, aby se nudil.“

Všichni se pobaveně rozchechtali. Pouze sportovec zachoval důstojnost, uctivě se Lobovovi uklonil a kolébavou chůzí namířil k Tice. Vůbec se ho nepolekala a pouze posměšně prohodila směrem k Ivanovi:

„Budete tam trčet ještě dlouho?“

Ivanovi se komedie, kterou před ním sehráli, ani trochu nelíbila, měl zlost a sto chutí vyřídit si to s těmi nevycválanými klacky bez dalších řečí, nesměl však ohrozit průběh operace, což ho nakonec přinutilo couvnout.

„Není kam spěchat, lende.“ Na jeho rameno dopadla těžká ruka. Setřásl ji jediným trhnutím ramen, a aniž se otočil, stočil ještě na poslední chvíli postřehnout rozmáchlou pěst ze strany. Dál čekat bylo nebezpečné. Zachytil tvář neúspěšného rváče a prudkou, přesně mířenou ranou srazil k zemi dalšího. Teď před ním vyděšeně couval kluk s naducanými tvářemi a zoufale si je chránil před další ranou, takže si to Ivan rozmyslel. Nedovedl a ani nemohl mlátit bezbranné. Sledoval kluka, jak nešikovně zakopl o schod do baru a svalil se na zem, a než se stačil otočit, sevřely jeho tělo jako do kleští silné paže a třískly s ním nemilosrdně o dlažbu.

6

Jídlo Alexejovi přinesl rozložitý pořízek se zamračeným obličejem. Postavil nádobí na stolek vedle podhlavníku a beze slova odešel. Jeho mohutnému tělu bylo v uzoučké cele zjevně těsno, jeho široká ramena se každou chvíli otřela o některou ze stěn. Zhruba po půlhodině se objevil Sain.

„Vidím,“ prohlásil, když hbitými prsty sbíral zašpiněné nádobí, „že nějak nemáte chuť k jídlu. To je ovšem chyba. Jestli se nepletu, měl byste se co nejdřív dostat do formy. Nebo nemám pravdu?“

Kronin zvolil taktiku mlčení. Sain si přitáhl židli, sedl si vedle Alexeje, energicky si zamnul ruce a svraštil obličej do úsměvu.

„Co jste řekl časopisu? Neměl jsem pravdu, že jsou tam docela zajímavé věci?“

„Dokonce velice zajímavé,“ potvrdil Alexej.

„Tak vidíte. Od samého začátku jsem věřil, že vás ten časopis zaujme. Doufám, že jste s ním naložil podle mé rady.“

Kronin pohlédl Sainovi zpříma do očí.

„Proč bych vám měl přidělávat nepříjemnosti?“

„Už se mi to stalo tolikrát, že by mě to příliš nepřekvapilo. Nicméně byste tím zkomplikoval život především sám sobě, ne?“ Sain se zasmál, až se jeho tvář znovu zmačkala jako z papíru, ale hned zase zvážněl. „Přiznám se vám — už jsem se přestal bát. No řekněte sám — je tohle nějaký život? Stěny, dveře, cely, pokoje, zámky, hesla… Copak se něco takového může líbit člověku, který svého času procestoval kus světa a dokonce si užil i opravdového vesmíru?“ Přimhouřil oči a zavrtěl hlavou. „Ne, nikdy si neodpustím, že jsem se zapletl do té citrónové šmeliny. Ano, ano, všechno to zavinila ta žluťoučká kyselá drobnůstka. Ale co jsem měl dělat? Moc jsem tenkrát potřeboval peníze! Zajímá vás k čemu?“

Sain se důvěrně naklonil k Alexejovi a zašeptal mu do ucha:

„Šetřil jsem na cestu na Zemi. Ale to jen mezi námi. V tomto paláci se za takové chutě posílá bez rozmyslu a bez přestupu přímo na schůzku s pochovanými předky. A víte, jak celá ta hloupá epizodka s citróny začala? Měli jsme — myslím tím náš kosmický liner — tu čest, dopravit ze Stigmy na Dal-Gej zpěvačku Kainu Stan. Hostovala v tu dobu u Pozemšťanů a vracela se domů. Měl jsem štěstí, seznámil jsem se s ní a mluvil jsem s ní.“ Upřel své vážné oči na Kronina. „Kouzelná žena, viďte?“

A protože se nedočkal žádné Alexejovy reakce, pokračoval nenuceně dál.

„Svým vyprávěním ve mně Kaina probudila přání navštívit Zemi. Tehdy byly ještě naše vzájemné vztahy lepší a na Zemi mohl přijet na návštěvu každý spořádaný Dalijec, který na to měl dost fargů. Já si tehdy připadal dostatečně spořádaný a spolehlivý, jenom ty fargy chyběly. Tak jsem se chytil citrónů, sám nechápu, proč právě jich. Myslím, že kdybych se pustil do čehokoli jiného, třeba do neutridu, bylo by všechno v pořádku. A neseděl bych teď v téhleté zatuchlé díře, ale třeba v městské vládě. Citróny se zatraceně rychle kazí, nemůžou měsíce někde ležet a čekat na příznivější situaci. Přímo si říkají o to vyhodit fargy a co možná urychlit vývoj událostí. Ale risknul jsem to.“

Sain zkormouceně pokýval hlavou a ztěžka vzdychl.

„Budu k vám upřímný: Od té doby nemůžu citróny ani vidět! Dokonce se mi o nich i zdává a probouzím se celý zpocený. Vy ovšem jako vzdělaný člověk víte, že po smůle obyčejně následuje úspěch, jen je ho třeba pořádně chytit za pačesy.“ Sain se zarazil a zpytavě se podíval na Kronina „Řekněte mi upřímně — nelezu vám už těmi řečmi na nervy?“

Alexej se usmál

„Poslouchám vás se zájmem. A navíc mám dost času.“

Sain přikývl a pokračoval:

„Chci vám říct, že když se Kaina vrátila ze svého pobytu, vydala knihu črt o Zemi. Byla to senzace! Víte, Kaina je velmi citlivá, talentovaná, dokonale přirozená žena. Podařilo se jí spatřit na Zemi mnohé z toho, co zůstávalo tajemstvím i přes spoustu nejrůznějších informací našich i těch nejkvalitnějších rozvědčíků, kteří Zemi navštívili z různých důvodů a s různým posláním. Udělali z Kainy národní hrdinku, která odvážně pronikla do nepřátelského tábora a odhalila řadu nejskrývanějších tajemství.“

Kronin se díval na Saina se zjevnou nedůvěrou, a Sain pochopil.

„Garantuji vám, lende, že jsem neřekl jediné nepravdivé slovo Taková je neúprosná setrvačnost našeho sociálního systému. Všechno interpretuje podle svého, ve svých zájmech, jak se mu to hodí. A divil byste se, jakých přecenění je schopen! Nemusím vám asi říkat, jak touto situací byla Kaina znechucena. Vždyť ona necítila k Zemi žádné nepřátelství! Naopak! Osobně jsem od ní slyšel mnoho nadšených slov o celé planetě i o jednotlivých…“ Sain letmo, nicméně významně pohlédl na Kronina, „…o jednotlivých lidech nejrůznějších profesí. Chtěla protestovat, chtěla ze sebe setřást tu roli, kterou jí oficiálně přisoudili, ale nakonec byla postavena před dilema: buď anebo. A Kaina je přece jen žena. Smířila se. Co jí taky zbývalo? stala se národní hrdinkou a osud ji vynesl hodně vysoko.“

„Kam až?“ opatrně se zeptal Kronin.

„Na samý vrcholek,“ důvěrně odpověděl Sain. „Stala se členkou Rady rolů. Té rady, která bezezbytku rozhoduje o našem osudu a před níž se staví do pozoru i samotný král, když ji informuje o svých záměrech.“

Sain se odmlčel a teprve po chvíli pokračoval:

„Musel jsem se smát, když jsem se dozvěděl o Kainině osudu. Copak to není směšné — umělkyně v Radě rolů? Jenže všichni se rádi zasmějeme, když se nám daří. Ale když zkonfiskovali moje citróny a začalo to být se mnou setsakramentsky nahnuté, legráckv mě přešly a vzpomněl jsem si, co jsem o Kaine věděl. Tonoucí se stébla chytá, ne? Podařilo se mi setkat se s Kainou Stan a doslova ze dne na den mě pustili na svobodu a dokonce se omluvili za to, že se ke mně nechovali dostatečně uctivě. Můj další osud už není pro budoucnost ničím zajímavý, jedno vám ale můžu říct: Udělám pro Kainu všechno, o co mě požádá, i kdyby mě to mělo stát nevím jaké nepříjemnosti.“

Jen kdyby mu Kronin mohl důvěřovat! Jaké možnosti by se před ním otevřely! Kdyby jednal jenom sám za sebe, vůbec by neváhal riskovat. Jenže on věděl, že v jeho stopách půjde Ivan, a co když teď Dalijci roztahují sítě na ostatní spolupracovníky? Kronin úkosem pozoroval Saina. Jenže k čemu je pouhé pozorování člověka z cizího, nepochopitelného světa? Sain, který zatím stejně pozorně pozoroval Kronino, se najednou zeptal:

„Jestli chcete, prozradím vám ještě jedno tajemství.“

A aniž počkal na odpověď, pateticky prohlásil: „Já totiž vůbec nejsem altruista.“

Kronin na něho překvapeně pohlédl.

„Ano, ano,“ potvrdil Sain, „vůbec nejsem altruista. Nijak mě netěší, když se jiní mají dobře, a já špatně. Rád se mám sám dobře. A není to snad přirozené? Představme si na okamžik takový nepříliš realistický obrázek: Vy odtud utíkáte, řekněme s mou pomocí. Vy utíkáte, a já zůstávám. Jen si to představte! Nebyla by to ode mě šílená pitomost? Akorát bych za to dostal kulku do hlavy, to je všechno.“ Zavrtěl hlavou. „A nikdy by se mi už nesplnil můj sen, nikdy bych se už nedostal na Zemi, na tu planetu zahalenou tisíci záhad. Když jsem se dozvěděl, že jsou si tam všichni rovni, musel jsem se dlouho smát, tak neuvěřitelná mi taková situace připadala. Tehdy jsem se ovšem cítil lépe a na vrcholku slávy. Až když si pak se mnou osud tak krutě zahrál, začal jsem se dívat na Zemi jinýma očima.“

„A co chcete na Zemi dělat?“

„Jak to co?“ zvedl udiveně Sain obočí. „Chci se podívat, jak tam lidi žijou, no a jestli žijou dobře, tak proč bych s nimi nezůstal? Copak to není možné?“

„Jistěže je to možné. Jenom..,“ Kronin se usmál. „… co je to vlastně dobře? A co je to špatně?“

„Špatně je, když člověk musí dělat něco docela jiného, než chce, co odporuje jeho povaze. Špatně je, když ubíhá rok za rokem, a nad člověkem se jako zlověstný stín roztahuje euthanasie.“

„Euthanasie?“ nechápal Kronin.

„Jistě. Vy snad věříte báchorkám, že se staří lidé u nás zabývají výchovou mladé generace? Nemáme k tomu snad dostatek mladých? Nemáme dostatek umroků? Není u nás dost šílených matek, kterým se přes veškerou snahu nepodařilo zbavit se slepé lásky ke svým bezmocným dětem a které udělají všechno pro to, aby mohly být se svým dítětem? Dědkové! Jednou usnou a už se neprobudí. Můžete mi věřit, jsem lékař. Líbíte se mi, máte poctivý pohled, takže vám můžu prozradit, že Zemi miluje spousta Dalijců. Hrozně rádi by tam odcestovali na jakkoli dlouhou dobu, jen kdyby jim nevtloukali do hlavy, že každý, kdo delší dobu setrvá na Zemi, každý že se promění v umroka.“

Sain se nervózně zasmál, potěšilo ho, že přivedl Kronina do rozpaků.

„Nezlobte se, ale jak mohou věřit takovému nesmyslu?“ Alexej nechápavě potřásal rameny. „Kaina přece taky byla dlouhou dobu na Zemi a nestala se umrokem.“

„Kaina je rolina,“ mentorsky vysvětlil Sain. „Ta má dokonalou dědičnost.“

„Co s tím má společného dědičnost?“

„A čím se, podle vás, liší umrok od člověka?“ jedovatým tónem se otázal Sain. Postřehl, jak inženýr najednou zvážněl a zpozorněl, a zarazil se. „Já žvanil, starý žvanil!“ vykřikl. „Že já si nedávám trochu pozor na ten svůj proklatý jazyk! V životě se ho nenaučím držet za zuby! No co se dá dělat, když už jsem začal, musím to i dokončit.“

„Poslouchám vás,“ vybídl ho Kronin.

„Tak tedy poslouchejte, poslouchejte pozorně. Stojí to za to. Možná jste už slyšel, že naši umroci se podobají opicím, z nichž se vývojem stal člověk. Tak na to rychle zapomeňte.“

„Ale to je přece oficiální dalijský fakt,“ namítl Alexej.

„Oficiální fakt! Je to oficiální fikce, a ne fakt! Byl vymyšlen později, po skončení jaderné války, pro uklidnění obyčejných lidí. Jenže i mezi těmi už se leccos povídá, a hlavně lékaři vědí, jak se umroci vyrábějí.“

Sain postřehl Kroninův nedůvěřivý pohled, proto nekompromisně zopakoval: „Skutečně vyrábějí! Vyrábějí se profesionálně, ve velkých sériích, podle jednoho mutanta, který byl náhodou objeven v době jaderné války. V zásadě je to velmi jednoduché: Zafixuje se genotyp, zjistí se jeho odlišnosti od člověka a potom se zpracuje metodika odpovídající transformace. Všechno tohle probíhá pod elektronarkózou už od samého počátku těhotenství. Pro matky, které by chtěly těhotenství utajit, máme u nás dost těžké tresty. Podle informací, které jsem dostal, stává se takovými věčnými otroky už čtyřicet procent veškeré populace.“

„Ale tomu se přece nedá věřit! Vždyť je to šílenství!“ Kronin si rozrušeně třel vysoké čelo. „To už není ani otroctví, to je doslova propast, ze které není návratu.“

„Ó,“ mnohoznačně protáhl Soin, „když se naše věda o něco vážně zajímá, dělá to na vysoké úrovni. Umroci podle mého ještě nejsou zdaleka to poslední, k čemu člověk dospěl.“

„Co ještě může být horšího?“ hořce se zeptal Kronin.

„Například v přísně utajených laboratořích byly vytvořeny takové nestvůry, že při pohledu na ně stydne krev v žilách. Opravdoví upíři!“

„Tak u vás se vyrábějí zrůdy?“ s trochou ironie, třebaže ponuré, opáčil Kronin.

„Zbytečně ironizujete,“ potřásl hlavou Sain, „jar-hisovští lékaři skutečně vyrobili obludy, které mají s člověkem jen pramálo společného.“

„Ale proč, proboha!“

„Ne z plezíru, to mi věřte. Byl by to přece jen příliš drahý rozmar. Tyto zázraky techniky jsou mimořádně odolné proti radiaci. Chtěli je využít při dobývání území, kde se po skončení jaderné války udržela silná radiace. Byla vytvořena zkušební kolonie těchto ultraumroků, řízených Dalijci v těžkých ochranných kombinézách. Ale umrokům se nějakým způsobem podařilo své hlídače zlikvidovat, dostali se na svobodu a uprchli. Prý se jich ještě zbytky potloukají v pobřežních oblastech pevniny. A jakkoli je to podivné, i po takové pekelné přeměně genotypu jsou schopni dalšího rozmnožování. Na rozdíl od ostatních umroků, kteří jsou ke všemu ještě i neplodní.“

„Říkáte mi hrozné věci, doktore Saine,“ zamyšleně pronesl Kronin.

„Ano, hrozné,“ hořce si vzdychl Sain. „Ale měli byste to vy, Pozemšťané, vědět. A tahle palice,“ Sain se pleskl dlaní do čela, „ta ukrývá spoustu zajímavých svědectví. Nebo si snad myslíte, že mě vydali napospas Lingovi jenom kvůli těm citrónům?“

Kronin mlčel. Měl o čem přemýšlet. Po chvíli Sain nespokojeně podotkl:

„Myslel jsem, že vás moje fakta k něčemu vyprovokují, a vy zarytě mlčíte. To se dělá? A navíc, co můžete v této své situaci ztratit?“

Kronin si nerozhodně přejel dlaní po čele. Sain má pravdu, teď není čas na nějaké vesmírné problémy, je třeba řešit nejbližší úkoly. A to, co před chvílí uslyšel, to mu dává právo riskovat.

„Tak co?“ netrpělivě ze sebe vyrazil Sain.

„Mlčím, protože taky nejsem altruista,“ odpověděl Alexej.

„Vy? Vy že nejste altruista? Tomu nemůžu věřit!“

Kronin se usmál.

„A přesto je to tak. Mám určité kontakty a velice rád bych vám pomohl dostat se na Zemi, ale je to spojeno s jistými riziky.“

Sain se rozzářil. Okamžitě pochopil, oč Kroninovi jde.

„Tomu říkám slovo muže. Rozumím. Služba a protislužba, viďte.“

„Přesně tak.“

Sain naladil na tváři pracovní výraz.

„Řekněte, co mám dělat. A přesvědčíte se, že Sain nepodvádí.“

Kronin na něho pohlédl s jistými pochybnostmi, ale tak jako tak neměl na vybranou.

„Nic moc,“ řekl polohlasně, „ale o to precizněji. Pozorně mě poslouchejte.“

7

Sněgin doprovodil Lobova nenápadným pohledem a ujistil se, že určený muž jde za ním. Ulehčené si oddechl. Rychle ukončil rozhovor s náčelníkem kosmodromu, který byl příjemně překvapen obratem v jednání na první pohled tvrdohlavého klienta, poslal zpět prezidentův vůz, rozloučil se s představiteli konzulátu i s dalijskými úředníky, a už se chystal usednout do svého právě přistaveného auta, když k němu přistoupil jeden mladý pracovník konzulátu.

„Promiňte,“ začal nerozhodně.

„Copak?“ povzbudil ho Sněgin.

„Musím vám říct, tedy… něco mimořádného.“

„Poslouchám vás.“

„Zdálo se mi,“ odhodlal se konečně muž, „zdálo se mi, že tady z toho baru před chvílí vyšel jeden z našich a vedl se s nějakou dívkou.“

„A kdo to byl?“

Mladík se ostražitě rozhlédl a ztišil hlas.

„Ivan Lobov.“

„Jste si jist, že se vedl s nějakou dívkou?“

„Prosím?“ nepochopil muž.

„Ptám se,“ shovívavě zopakoval Sněgin, „jestli jste si jist, že se s ní vedl.“

Mladík se na něho chvíli díval, jako by nevěděl, jak si má jeho slova vysvětlit, a potom rozpačitě připustil:

„No, abych řekl pravdu, tím si nejsem jist. Možná jenom šli vedle sebe. Je to snad důležité?“

„Mimořádně.“

„Nepřipadá vám důležitější, že z baru vyšel právě Lobov?“ namítl mladík, rozpačitý ze Sněginovy bohorovnosti. „Chápete? Ivan Lobov, velitel Tornáda!“

Sněgin lhostejně vzdychl.

„Pochopte, znám ho jen krátce.“

„Ano, vím… ale vás to… nepřekvapuje?“

Sněgin se ušklíbl a potom mu přísně přikázal:

„O naší rozmluvě nikomu ani slovo. Rozuměl jste? Ani slovo! Na shledanou.“

Sněgin otevřel dvířka auta, doprovodil ještě pohledem bezradného mladíka a současně zaslechl havarijní šifrovanou zprávu, signalizující, že na Lobovově vysílačce došlo k mechanické poruše.

Sněgin v duchu zaklel. Zrovna teď! Mechanická porucha. Jak se to mohlo stát? Vzápětí dostal zprávu od muže, který měl Ivanovi krýt záda, že ho ztratil z očí. To Sněgina rozrušilo na nejvyšší míru. V událostech, které následovaly v těsném závěsu jedna za druhou, se zjevně zračila čísi zkušená ruka. Sněgin spěšně usedl za volant, přirazil dvířka a vyžádal si od pomocníka podrobnou zprávu.

Jako každá kódovaná zpráva, i tato byla prosta jakýchkoli emocí, přesto se v ní dal zachytit provinilý podtext. Muž sledoval Lobova i dívku až na třetí ulici přístavní čtvrti, kde ho však zastavila skupinka přiopilé mládeže a nabídla mu přípitek na rozkvět místního baru. Přestože se mu podařilo rychle je setřást, ztratil s Lobovem kontakt. Ale ulice je přímá, takže by neměl být problém spojení znovu navázat.

Sněgin se zmučeně opřel do opěradla.

Je to jasné. O Lobova se stará ještě někdo cizí. A v porovnání s dalijskými profesionály jsou pozemští vyložení diletanti. Ten chlapík, co šel za Ivanem, je sice plný iniciativy, má výbornou fyzickou kondici i potřebnou ostražitost, ale chybí mu praxe. Sněgin se rozhodl, že na místo pojede sám, naštěstí ví kam.

Zapnul displej, vyťukal směr trasy, ale motor nezabral a na pultíku se rozsvítil nápis: Třetí ulice je uzavřena pro veškerý provoz. Kčertu! Sněgin zaskřípal zuby. Intuice mu říkala, že operace visí na vlásku.

8

Když se Lobov ocitl těsně nad dlažebními kostkami, blesklo mu hlavou, že setina sekundy, která mu ještě zbývá, je to jediné, co je mu nabídnuto pro záchranu operace a dost možná i holého života. Jak se teď hodily tréninky samba, které Ivan absolvoval při přípravě na operaci, aniž litoval svého těla i těla jiných. V posledním okamžiku se stihl převrátit, takže neupadl na záda, ale jako kočka na všechny čtyři. V jeho zorném poli byly doširoka rozkročené nohy ve zvonových kalhotách. Sportovec vypálil další ránu, ale minul a ztratil rovnováhu. Toto jeho jediné zaváhání Ivanovi stačilo k tomu, aby se napřímil a prudce ho udeřil do břicha. Šlachovec zalapal po dechu a pomalu se skácel na dlažbu.

Lobov se rozhlédl. Kluk s naducanými tvářemi pořád ještě seděl na schodu a na jeho tváři zůstal jakoby zmrazený rozpačitý úsměv. Další z kluků ležel na boku, opíral se ó loket a zastřeným hlasem klel. Ten, který utržil ránu do čelisti, se právě pokoušel vstát, ale nohy ho ne a ne poslouchat. Tika stála opodál, vzpřímená jako struna, dlaněmi si zakrývala tvář. Ulice jako vymetená. Z otevřených dveří baru se stále ještě linulo ostré světlo a rytmická hudba. Na sklo okna se přilepila něčí zvědavá tvář.

Lobov stočil pohled dolů. Jeho nejzarputilejší protivník ležel na dlažbě, hlavu nepřirozeně ohnutou. Sklonil se k němu, trhl límcem bundy, až mu zůstal v ruce, a přiložil mu dlaň na hrudník. Srdce pracovalo pomalu a ochable, nicméně pracovalo. Ivan si ulehčeně oddechl, napřímil se, ještě jednou přelétl pohledem dlažbu, která se stala před malou chvílí arénou kruté bitky, a až v něm zatrnulo, když si uvědomil, jak blízko krachu byla celá operace jen kvůli rozmaru jedné rozmazlené holky a vinou vlastní lehkomyslnosti. Tato hořká zkušenost mu pomohla pochopit, že jeho úkol je mnohem těžší, než si zpočátku připouštěl — Dal-Gej chyby neodpouští.

„Přines vodu,“ přikázal obtloustlému klukovi. „Co nejvíc. A postarej se o svoje kumpány.“

Chlapec přikývl, něco zamumlal, ale to už se Lobov otočil a namířil k Tice. Nespouštěla z něho oči, ruka jí klesla podél těla, bezděky couvla, ale okamžitě se vzpamatovala, napřímila se a zvedla hlavu. V jejích očích nebyl strach, jen nějaký Ivanovi docela nepochopitelný výraz, snad nechápavost, snad plachý obdiv.

„Půjdeme, Tiko.“

Ještě chvíli se na něho dívala a potom krátce souhlasila:

„Pojďme.“

Proti nim se opět objevili chodci. Tika postupně zrychlovala a Lobov ji pouze udiveně sledoval, neřekl jediné slovo.

Najednou se Tika zastavila, jako by narazila na neviditelnou překážku. Byl to nejzasutější temný kout mezi dvěma lucernami, a Lobov se ostražitě rozhlédl. Kdoví, zda mu ta holčička nepřichystala něco nového? Ale všude byl klid.

„Proč jste mě neudeřil?“ zeptala se ho vyzývavě.

Lobov neodpověděl hned.

„Nebiju ženy,“ řekl po chvíli přemýšlení. „A vůbec nesnáším rvačky.“

„Lžete,“ sykla podrážděně.

„Nelžu.“

Tika se zničehonic pobaveně rozesmála.

„Ale nandal jste jim to parádně! Jsem hrozně ráda, aspoň si to budou pamatovat, kreténi!“

V jejím hlase zazněl triumfální tón, až se to Lobova dotklo.

„A proč jste se potom skláněl k Ounovi?“ zeptala se zvědavě.

„Měl jsem strach, že jsem ho zabil,“ přiznal se ponuře.

„Však by si to zasloužil, jenže Ouna hned tak někdo nezabije.“ Tika stočila oči k Lobovově obličeji a přiznala se: „Nevěděla jsem, že se do vás pustí všichni čtyři.“

Lobov mlčel.

„Jak jsem mohla vědět, že jste takový hlupák?“ vykřikla. „Ano, jste hlupák! No co, jednou by vás praštili — to jste to nemohl vydržet? Vždyť byli čtyři!“

Lobov se na ni díval užaslýma očima.

„Co se tak na mě díváte?“ provokovala dál. „Tady nejste na té vaší pitomé Stigmě. Proč jste se pouštěl zrovna do Ouna? Vždyť jste je mohl klidně obejít! A co kdyby vám Oun srazil vaz? Všichni by si to odskákali, a kvůli takové pitomosti!“

Lobov sklopil oči, aby neuhodla jeho myšlenky. Tak je to tedy! Docela náhodná rvačka kvůli holce a rozmarné náladě znuděných kluků. Znamenitá prověrka schopností! Bylo by zajímavé dozvědět se, jaké závěry z toho udělá velezkušený Ling.

Zatímco přemýšlel, Tika vytáhla zrcátko, upravila si obličej, přičísla vlasy a kajícně si vzdychla.

„Opravdu jsem nic takového nechtěla. Věříte mi?“

„Věřím,“ zalhal Ivan.

Schovala kapesník do kabelky a rozhodně řekla:

„Když teda věříte, proč stojíme na místě? Pojďte přece.“

Lobov se ještě na okamžik zdržel, aby poslal Sněginovi zprávu o tom, co se před chvíli odehrálo. Ke svému překvapení se však jejího potvrzení nedočkal.

Tika se na něho se zájmem podívala.

„Řekněte mi, vážený lende, co právě teď dělají na Stigmě?“

Lobov pokrčil rameny:

„Nejspíš obědvají.“

„U nás taky,“ sdělila mu.

Lobov hned nepochopil, co tím myslí, a když mu to došlo, rozpačitě odmítl:

„Rád bych, ale čekají na mě.“

Tika vzdychla.

„Kdo na vás bude čekat, když je čas oběda?“

Lobov si vzpomněl, že doba oběda se skutečně v Dal-Geji dodržuje s neobvyklou přesností, a rozhodl se.

„Když oběd, tak tedy oběd. Jdeme.“

Tika se spokojeně zasmála a po několika krocích se ještě zeptala:

„Líbí se vám, když vás oslovuju vážený lende?“

Lobov na ni překvapeně pohlédl.

„Moc ne.“

„Jak vám mám teda říkat?“

„Jmenuju se Ivvi Lonk.“

„Nic moc.“

Lobov neodpověděl. Nemohl jí vysvětlovat, že jméno nebylo zvoleno náhodou, ale protože znělo podobně jako jeho skutečné.

9

Sněginovy rozbouřené myšlenky přerušil stín, který sklouzl po jeho tváři. Ohlédl se. K jeho vozu pomalu dojela luxusní limuzína krémové barvy a téže značky jako prezidentův vůz. Že by další provokace Dalijců?

Nenápadně se rozhlédl. Ne, prostor před ním i napravo byl volný. Stočil pohled na krémové auto a setkal se s upřeným pohledem Kainy Stan. Seděla za volantem, boční okénko auta bylo stažené.

„Dobrý den, Vsevolode,“ řekla. „Mám pro vás důležité a naléhavé zprávy. Nejlepší by bylo, kdybyste si přesedl ke mně.“ Ukázala letmým elegantním gestem na zadní sedadlo.

Sněgin bez rozmýšlení splnil její prosbu.

„Nechci zbytečně reklamovat naši známost,“ vysvětlila a po kratičké pauze dodala: „Málem jsem vás nenašla. Musela jsem až k prezidentovi. Minuli jsme se o pár minut.“

„Proč jste mě hledala?“ neudržel už trpělivost na uzdě Sněgin.

„Řekla jsem, že bych s vámi ráda prohovořila možnosti svého dalšího hostování.“

Sněgin si pozorně prohlížel její přísný, ovšem dokonale řezaný profil a usilovně přemýšlel, jaké zprávy pro něj Kaina může mít. Dobré, nebo zlé?

Žena, jako by četla jeho myšlenky, k němu natáhla ruku s malým lístkem.

„Od Alexeje.“

Sněgin se ani nezeptal, odkud a jak mohla Kaina získat zprávu od Kronina, a rychle sáhl po papíře. Letmo ho přečetl, zvedl hlavu a setkal se s Kaininým účastným pohledem.

„Děkuji vám.“

Kaina se kdovíproč smutně usmála. Sněgin si ještě jednou, pozorně přečetl obsah dopisu, aby si ho dobře zapamatoval.

„Vědět to tak o chviličku dřív!“ vydral ze sebe roztrpčeně. „Ivan je už v akci!“

Chvíli zvažoval situaci, ale nakonec se rozhodl svěřit se Kaine se svými starostmi. Žena se zamyslela.

Lobov ji pozoroval. Její dokonalá krása v něm probouzela smíšené pocity: Sedí tu s ním opravdová žena, nebo oživlá socha?

„Nemají důvod, aby Lobovovi ublížili,“ řekla.

„Taky jsem si to myslel, ale proč tedy nefunguje spojení?“

Kaina na něho zpytavě pohlédla.

„A je problém zničit vysílačku?“

„Stačí pořádná rána…,“ připustil Sněgin. „Myslíte — náhodná rvačka?“

„V Dal-Geji je všechno možné,“ odpověděla bez zaváhání.

„Ale náhodnou rvačku by Ivan zvládl levou rukou.“

„Musíme okamžitě jet,“ rozhodla Kaina a nastartovala.

„Tudy se nedá, dávno bych tam jinak byl.“

Kaina vyrazila a zapíchla se do kolony aut.

„Se mnou projedete.“

Sněgin si přimhouřenýma očima prohlížel Kainin profil. Měkké blond vlasy vzadu krátce přistřižené odhalovaly štíhlou dlouhou šíji. Živá hádanka! Právě se jí chtěl na něco zeptat, když dostal zprávu od pomocníka kryjícího Lobova. Sněgin se ulehčeně opřel do zadního sedadla.

„Co je nového?“ zeptala se Kaina, aniž otočila hlavu. Vůz uháněl po úzkém pruhu silnice a nechával za sebou jiná auta.

„Měla jste pravdu,“ živě jí odpověděl Sněgin. „Náhodná rvačka. Ivan tam musel natropit pěkné věci!“

Zasmál se, když si představil, co se asi před barem odehrálo, a mimoděk zatřásl rameny, aby trochu rozhýbal ztvrdlé tělo.

„Je teď s tou dívkou v kavárně Duha.“

„Budou tam ještě nejmíň půl hodiny,“ uvažovala Kaina, prudce zabočila a přibrzdila před tunelem, uzavřeným širokou mříží.

„Chtěl bych Ivanovi poslat zprávu.“

V témže okamžiku nad mříží vzplál modrý oheň. A jakoby v odpověď se objevil stejný plamen na kapotě vozu. Sněgin napjatě čekal, co se bude dít dál.

Ve stěně vedle mříže se otevřela malá dvířka, kterých si předtím Sněgin nevšiml, a vyšel z nich člověk, jakoby zakovaný do neutridového brnění, a přistoupil k vozu. Kaina stáhla okénko.

„Rolina Stan,“ řekla krátce a ukázala hlavou na zadní sedadlo: „Se mnou.“

Obrněný muž provedl kontrolu nějakým zařízením podobným přenosnému televizoru.

„Můžete jet,“ řekl a zvedl ruku.

Mříž se zachvěla a vyjela vzhůru. Kaina vyrazila. Vjeli do širokého, slabě osvětleného tunelu, který nejprve prudce klesal a potom se ustálil v horizontálním směru. Kaina nezapnula světla, jen poněkud snížila rychlost.

Její profil nyní tonul ve tmě, a jen když míjeli nástěnná světla, ozářil se na chviličku a zase hned zmizel. Sněgin se posunul až na kraj sedadla, aby mohl pozorovat ženinu tvář.

„Můžete v tomto městě velmi mnoho,“ řekl, aby ji přiměl k rozhovoru.

Kaina však mlčela.

Jeli nyní po tak úzké vozovce, že jet proti nim jiné auto, nevyhnuli by se.

„Jak to děláte, že nezabloudíte?“ rozhodl se Sněgin změnit téma.

„Není to nic těžkého, zapnula jsem automatický ukazatel.“ Kaina opět prudce zabočila. „Podzemní síť je tak spletitá, že bez něj se tu prakticky nedá jezdit.“ Najednou se nečekaně zeptala: „Pamatujete si, Vsevolode, jak se svého času na Zemi pořádaly soutěže krásy? Miss Evropy, Miss Ameriky a dokonce Miss světa?“

Sněgin se usmál.

„Pamatuju. I když to bylo hrozně dávno.“

Vůz vyrazil na širokou dálnici a Kaina opět přidala plyn.

„U nás se taky pořádaly podobné soutěže,“ řekla tiše, nevýrazně. „Daň mužské přesycenosti. Všechno změnila válka.“

Vpředu zaplál oranžový kříž a Kaina zabrzdila.

„Při vjezdu do této čtvrti je to tak vždycky. Je tu příliš velký provoz. Ale nemělo by to dlouho trvat,“ snad poprvé se na Sněgina podívala, „tak dvě tři minutky, víc ne.“

Její zlaté vlasy plály ve světle oranžového signálního kříže, obličej tonul ve tmě a daly se v něm vytušit pouze světlé oči.

„Poslouchám vás, Kaino,“ vybídl ji Vsevolod, aby pokračovala a aby on zakryl svůj narůstající nepokoj.

„Válka nám přinesla obrovské neštěstí,“ pokračovala ve vyprávění Kaina. „Radiace zničila dědičnost naší rasy. Rychle jsme vymírali, velmi rychle. Je hrozné si to jen představit, ale různých nestvůr a méněcenných lidí bylo víc než normálních. Vítězily nemoci, epidemie, panika a s tím vším současně mimořádně ordinérní opatření: diktatura, hrubé násilí a mnoho jiného, o čem nemáte ani ponětí. No a právě tehdy vznikly soutěže krásy, jenže se změnily v cosi docela jiného. Těchto soutěží se mohli účastnit pouze geneticky bezvadní lidé. Z rodičů, jimž se mělo narodit dítě, se vybírali ti nejzdravější a nejkrásnější. A když se dítě narodilo, okamžitě přešlo pod lékařský dohled.“

„Od těch dob děti na Dal-Geji nepatří rodičům a jsou vlastnictvím celé společnosti?“ využil Kaininy odmlky Sněgin k otázce.

„Ano. Děti jsou vychovávány ve zvláštních podmínkách, aby se zocelily, fyzicky rozvinuly a aby dostaly potřebné vzdělání. Když dospívají, procházejí ještě jednou soutěží, kde se hodnotí nejen dokonalost jejich fyzického vzhledu, ale i dovednost. A všichni, kteří projdou zkouškou úspěšně, jsou zařazováni do zvláštní skupiny rolu a rolin. Tato skupina stojí vysoko nad běžnými lidmi, jsou jí svěřována rozhodnutí v nejdůležitějších otázkách. Je pravda,“ Kaina se hořce usmála, „našly se mezi nimi bílé vrány, kterým se v hlavě rodily různé nesmyslné představy a tužby. Například jedné rolině se zachtělo zpívat a dá se říct, že vyrostla v docela slušnou zpěvačku. Vychutnávala a současně nesnášela tu svou nezvyklou roli. Potom ji ale náhoda přivedla zpět na starou, prošlapanou cestu. A teď ta rolina dost dobře neví, jak po ní jít dál.“

Kaina zmlkla. Sněgin trpělivě čekal.

„Dóm vám jednu radu, Vsevolode,“ řekla mladá Dalijka po chvíli. „Myslím, že by se vám mohla hodit. Snažte se získat dokumenty, které vám pomohou dokázat spojení Linga s Jar-Hisem, a předejte je prezidentovi. Ten pak rád přimhouří oči nad vašimi nevázanými kousky. A nad mými taky.“

„S Jar-Hisem…,“ nechápal Sněgin. „Copak prezident neví, co se u tajné policie děje?“

Kaina lehce vzdychla.

„Jste znamenití inženýři, vědci, herci, ale špatní rozvědčíci, Vsevolode,“ řekla. „Jar-His, to není policie, ale tajná organizace, namířená proti oficiální vládě vůbec a proti prezidentovi zvlášť. Organizace krutá a téměř všemocná, alespoň ve vztahu k obyčejným smrtelníkům. Já vím, i u vás byly organizace podobného typu. Jezuité, Ku-klux-klan, různé mafie.“

„Ano,“ potvrdil Sněgin „bohužel, tohle všechno opravdu na Zemi existovalo.“

Oranžový kříž dvakrát blikl a zhasl. Kaina nastartovala a vyjela, ještě jednou prudce zabočila a přeťala širokou podzemní dálnici. Vpředu se rozsvítilo jasné tyrkysové světlo.

„Tak a jsme tady,“ řekla Kaina a otočila se ke Sněginovi. „Pokud nebudete nic namítat, předám Ivanovi sama všechno, co je třeba. Je to pro mě velice jednoduché.“

Sněgin musel připustit, že je to maximálně rozumné řešení, přesto všechno však ještě váhal.

„Musím zprávu nějak zakódovat.“

„A co napsat ji na kosmoargo?“

Sněgin na ní spočinul překvapeným pohledem.

„Vy znáte kosmoargo?“

Kaina se usmála.

„Často mě napadá, že kdybych toho znala méně, byla bych daleko šťastnější. Neměl pravdu ten, kdo řekl, že poznání znamená štěstí.“

Prudce zabrzdila u včas zvednuté závory a vyjela na úzkou silnici.

10

Květinová kavárna se nacházela na střeše mrakodrapu, který nápadně převyšoval ostatní budovy letištního komplexu, a zaujímala plochu nejméně jednoho hektaru. Stolky přímo pod širým nebem, obklopeny malými květinovými záhonky, nadýchanými listnatými stromy, nabízejícími příjemný stín, a různými divokými rostlinami, z nichž některé se podobaly obrovským nedozrálým hlávkám zelí, ze kterých trčely zlatisté metličky květů a šířily kolem sebe pikantní nahořklou vůni.

Lobov využil chvíle, kdy Tika studovala jídelní lístek, a poslal Sněginovi druhou zprávu. Ani tentokrát se však odpovědi nedočkal. Nenápadně si prsten prohlédl a zjistil, že je zničen radiokanál, nejspíš po rvačce před barem. Naštěstí ostatní součástky se zdály být v pořádku. Prostě smůla. Zůstat v rozhodujícím momentu operace bez spojení! Ivan však věřil ve Sněginovu energii a vynalézavost. Vůbec nepochyboval, že by Sněgin něco nevymyslel.

Přistoupil k nim číšník. Byl to štíhlý, elegantní umrok zvláštního typu, v bílém obleku, který ostře kontrastoval s jeho hebkou modročernou srstí.

Lobov se na něho podíval, sklouzl po jeho bílém obleku a rozpačitě si vzdychl.

„Tiko, jsem tu prvně, objednej pro sebe i pro mě oběd.“

Přikývla, sáhla po jídelním lístku a s lišáckým pokukováním po Ivanovi jedním dechem nadiktovala objednávku.

Když umrok měkce zapěl své uctivé „prosím“ a vzdálil se od jejich stolku, Lobov se se zájmem obrátil k Tice.

„On si to všechno zapamatuje?“

„A kdo by ho tu zaměstnával, kdyby si to nezapamatoval?“

„Tiko,“ zeptal se, když ho k vlastnímu překvapení napadla taková zvláštní myšlenka, „a kdo to vlastně jsou umroci? Nejsou to mutanti?“

„Co?“ přeslechla Tika.

„No, obyčejní lidé, jenom, abych tak řekl, zkažení.“ Lobov dost dobře nevěděl, jak jí to vysvětlit.

Tika hořce vzdychla a zavrtěla hlavou.

„Jste vy tam na Stigmě ale divní! Jaký může být umrok člověk? To Jar-Hisovci dokážou z člověka udělat umroka,“

Lobovovi až zatrnulo u srdce.

„A jak, proboha!“

„Jak to mám vědět, copak jsem nějaký vševěd? Třeba jsou to všechno jenom řeči.“

„Proč by tajná policie dělala z lidí umroky?“

Tika odfrkla, jen taktak zadržela smích.

„Tajná policie! To má jako být Jar-His?“

„A kdo je to tedy?“

„Kdo?“ Tika ztišila hlas. „Kdokoli. Třeba i vy sám, co já vím?“ Pozorně se Ivanovi zadívala do očí a znovu se ušklíbla. „Ale jak byste vy mohl být Jar-His? To by vás docela určitě dopravili k Lingovi v limuzíně. Co se na mě tak díváte?“ zarazila se a upřela na něj vyzývavý pohled.

„A ti, co jsme se s nimi potkali před barem, to byli Jar-Hisovci?“ nechtěl se vzdát vysvětlení Ivan.

Tika už to nevydržela a rozmarně se rozesmála, zelenýma očima však stále visela na Ivanově tváři.

„Vy ale máte nápady! Copak se Jar-Hisovci jenom tak poflakují po ulicích? Co si myslíte? Ty kluky můžete klidně pustit z hlavy. Takové nicky, možná dozorci nebo kdoví co. Toho, co vás napadl, toho náhodou znám. Jmenuje se Oun. Už ve zvláštní škole se každou chvilku připletl k nějaké rvačce.“ Pořád se ještě smála. „Teda, nedovedu pochopit, jak jste ho dokázal tak bleskově vyříditi Třeba jste taky ze zvláštní školy, co říkáte, vážený lende?“

Lobov se usmál.

„Už jsem ti řekl svoje jméno, a ty mě pořád oslovuješ vážený lende.“

„Je mi to hloupé.“ Tika mu věnovala jeden malinko záhadný pohled. „Jste takový nějaký divný, jakoby cizí. Takový zdvořilý, jemný, jako správce chrámu Světového ducha, a zmákl jste je všechny jakoby nic — to teda beru!“

Ke stolu se blížil umrok a tlačil před sebou servírovací stolek plný nejrůznějších pokrmů, přísad a nápojů. Počkal na Tičin souhlas a začal všechno servírovat na stůl dokonale vytříbenými pohyby. Ivanovi, který teď už tušil, jak umroci nabývají této zručnosti, z toho bylo až úzko.

Když se umrok vzdálil, Lobov překvapeně zjistil, že zatímco před ním stojí řada talířků s pořádně velkými porcemi, Tika má před sebou pouze malinké poloprázdné mističky.

„Nemáš chuť k jídlu?“ zeptal se rozladěně.

„Na tu si nemůžu stěžovat,“ zamumlala a velmi vážným tónem dodala: „Musím pečovat o figuru.“

Tika se odmlčela. Patrně považovala oběd za natolik vážný proces, že neshledala vhodným rušit ho planými řečmi. Neopomněla mu ovšem poradit, které jídlo má ochutnat ze všeho nejdřív a čím ho vylepšit, čím posypat, jakým nápojem zapít. Všechny pokrmy vypadaly velice lákavě a chutnaly znamenitě. Pokud Šlo o jejich neobvyklou podobu a zvláštní chuť — to nedělalo Ivanovi pražádné problémy. Ten už za dlouhé roky tuláckého života ochutnal nemálo nejrůznějších pikantérií!

Tika ukončila svůj vrabčí oběd a pozorovala nyní Ivana s upřímným zájmem a s nespokojeností zároveň.

„Chováte se šíleně nepřirozeně,“ konstatovala po chvíli. „Jako byste byl poprvé v životě v kavárně.“

„Jsem poprvé v Dal-Geji,“ upřesnil Ivan a utřel si ubrouskem rty.

,.Takže na Stigmě se ke všemu nevyznají ani v jídle,“ uzavřela svou kritiku Tika a vzdychla. „Proč jsem vám potom objednávala takové pochoutky! Měla jsem vám nabídnout kus masa s chlebem jako umrokovi.“ Pobaveně se rozesmála. „Kdybych toho spráskala tolik co vy, byla by ze mě za chvilku almara a určitě bych se vám nelíbila.“

„Patrně ne,“ rozpačitě souhlasil Ivan.

„A teď se vám líbím?“

Lobov k ní zvedl oči. Seděla vzpřímená, štíhlounká a dychtivě mu visela na rtech. Ivan chtěl zažertovat, že je pro něho příliš mladá a navíc ne právě jeho typ, ale včas si uvědomil, že taková odpověď dívku, pro niž je vizáž jediným a neocenitelným kapitálem, dozajista urazí a dost možná i promění z příznivkyně — taková se mu alespoň do této chvíle zdála — v nelítostného nepřítele. Na druhé straně lhát nechtěl.

„Nepřemýšlel jsem o tom, Tiko,“ pronesl váhavě. „Nemám na to teď myšlenky. Čeká mě dost těžká práce.“

„Nemáte na to myšlenky!“ kousavě mu skočila do řeči. „A koukat zvědavě kolem sebe — na to myšlenky máte?“

„Tohle všechno je jen tak mimochodem,“ snažil se ospravedlnit Ivan, „ale jestli se mi někdo líbí, nebo nelíbí, to je vážná věc. A o té člověk nemůže uvažovat jen tak mimochodem.“

Tika se dál tvářila dotčeně, ale Ivan vycítil, že se jí jeho odpověď líbila a teď si ji v duchu rozebírá. Patrně však došla k nějakému pouze jí známému řešení, protože odfrkla a jako vždy se zeptala na něco docela líného, než Ivan očekával.

„Skutečně jste v Dal-Geji poprvé?“

„Skutečně.“

„To je divné,“ protáhla pochybovačně.

„Proč?“ udiveně na ni pohlédl.

Tika se ušklíbla a záhadně přimhouřila zelené oči.

„Protože na vás visí očima dáma tam za tím stolkem. A co ta, ta se vám líbí, nebo ne?“

Lobov sledoval její pohled. Pod hustým stinným stromem seděla Kaina Stan.

11

Ivana to v prvním okamžiku překvapilo, ale když se nad tím zamyslel, napadlo ho, že tu bude Kaina Stan sotva náhodou. Nechce právě s její pomocí Vsevolod obnovit spojení? V každém případě nemá smysl lámat si tím hlavu, je třeba čekat. Kaina, pokud to bude opravdu tak, jistě najde způsob, jak se s ním spojit.

„Tak co, líbí se vám ta dáma?“ dolehl k jeho vědomí Tičin netrpělivý hlas.

„Je krásná,“ odpověděl. „Dokonce až příliš krásná.“

,.Právě že příliš.“ Tika vážně pohlédla na Ivana. „Jako socha.“ Přenesla pohled na Kainu a zasmála se, přimhouřila zelené oči a najednou se docela jiným, věcným tónem zeptala:

„Odkud ji znáte?“

Nemělo smysl známost s Kalnou zapírat, kdoví, |ak se celá situace ještě vybarví.

„Znám její obličej,“ připustil Ivan, „ale nemám zdání, kde jsem ho viděl.“

K jejich stolku přistoupil vrchní, důstojný, vybraně oblečený muž, uctivě se uklonil a položil před Lobova pečlivě napsaný účet. Ivan přelétl pohledem úctyhodně vysoké cifry, usmál se a pod zvědavým pohledem Tiky mlčky odpočítal bankovky.

Vrchní si odkašlal a znovu se zlehka uklonil.

„Zkontrolujte si, prosím, účet, vážený lende,“ připomněl mu polohlasně, a když zaregistroval Lobovovo netrpělivé gesto, dodal s naléhavostí: „Je to u nás zvykem.“ Opět se uklonil a současně zkosil pohled na stolek, za nímž seděla Kaina Stan.“

Teprve teď si Lobov uvědomil, že vrchní stojí tak šikovně, aby Tika nemohla sledovat jeho mimiku, nebo aby alespoň měla ztížený výhled. Lobov vzal účet a se skrývaným rozrušením si ho prohlédl. Nijak ho nepřekvapilo, když uprostřed dlouhého sloupce čísel s výčtem jídel objevil text v kosmoargo, přizpůsobený celkové podobě účtu.

„Alexej a Tur jsou v Lingově rezidenci,“ četl Lobov. „Vchod barem Pochodeň, Třetí přístavní, číslo sto čtyři. Alexej není odhalen, má zprávy mimořádného významu. Maximálně urychli akci. Doprava zajištěna. Spolupracuje doktor Sain z Lingova okruhu. V krajním případě se odvolej na jeho doporučení. Vsevolod.“

Lobov ještě jednou přelétl text. Na sekundu se zamyslel, potom rychle zmačkal papír, schoval ho do kapsy a zvedl pohled k vrchnímu.

„Všechno v pořádku.“

Vrchní přijal peníze, aniž je přepočítal, a s lehkou úklonou se odporoučel. Lobov ho doprovodil pohledem a zároveň si všiml, že Kaina míří k východu. Tika ji patrně taky sledovala, protože sotva se za Kainou zavřely dveře, obrátila se k Ivanovi.

„Tak takové vy máte známé!“ protáhla významně.

Lobov pohlédl do jejích zelených očí.

„Jaké?“

„Prostě takové. Nevšimla jsem si hned, že je to rolina.“ V jejím hlase zazněla úcta.

Lobov se na ni překvapeně díval, ale Tika si zřejmě nepřála pokračovat v tomto rozhovoru, protože jenom podrážděně pohodila hlavou a přezíravě procedila:

„Kdybyste aspoň pořádně zlikvidoval ten účet, nebo si kvůli takové pitomosti zavaříte zase pořádnou kaši!“

Lobov malinko zaváhal, potom ale vytáhl zmuchlaný papír a narovnal ho. Předtucha ho nezklamala: Sněgin byl jako vždy ostražitý. Písmo v kosmoargo beze stopy zmizelo. Ivan se spokojeně ušklíbl a ukázal lístek Tice.

Prohlédla si ho bez zvláštního zájmu.

„Známe podobné kousky.“ Pohlédla bez okolků Ivanovi do očí. „Poslyšte, neděláte vy ze sebe náhodou schválně takového prosťáčka, a potom jakoby nic zmoknete všechny levou rukou? Jako tam u baru.“ A bez jakékoli logiky se zeptala: „Proč jdete k Lingovi? Potřebujete peníze?“

Ivan zavrtěl hlavou:

„Ne, Tiko, copak vypadám na chamtivce?“

„Tak proč tam lezete?“

Vyhrkla to s tak upřímnou rozmrzelostí, že Ivan zaváhal. Proč by jí vlastně nemohl říct, co od Linga potřebuje? Vždyť to není žádné tajemství a Stig už jistě tak jako tak patronovi sdělil důvod jeho pátrání. Ivan se dlouho nerozmýšlel.

„Do Lingových rukou padl můj kamarád, no a já ho chci odtamtud dostat.“ Ivan vytáhl z kapsy holografii a ukázal ji Tice. „Tady ten.“

Tika se podívala na snímek a lehce sebou trhla. Ivan, který z ní nespouštěl oči, se jí okamžitě zeptal:

„Viděla jsi ho?“

„Ano.“ Odvedla pohled stranou.

„Vyslýchali ho?“

Její řasy se zachvěly a na okamžik za nimi probleskly vyplašené zelené oči.

„To by ještě tak scházelo! Zatím to není možné, má otřes mozku.“ A jako vždy zničehonic změnila téma. „A nezlobíte se na mě, že jsem vás přivedla tam, k tomu baru?“

Lobov se usmál a diplomaticky odpověděl:

„No i kdyby, tak teď už se nezlobím.“

„A proč?“ naléhavě se zeptala.

„Jsi ještě moc mladinká. A vůbec nevíš, co můžeš mít na svědomí.“

„A proč se o něho tolik staráte? Co pro vás znamená, ten váš kamarád?“

„Je to opravdový přítel,“ vážně jí odpověděl Ivan. „A není to poprvé, co se musíme jeden o druhého postarat.“

„A jak to chcete udělat?“

„Vykoupím ho.“

Tika pohlédla na Ivana se zvýšeným zájmem.

„Jste bohatý?“

„No, to se nedá tak…,“ váhal Ivan. „Bohatý nejsem, ale na tohle by mi fargy měly stačit.“

Tičiny oči se lišácky přimhouřily.

„A jestli s tím Ling nebude souhlasit?“

„Pak svého přítele budu muset unést.“

Ivan to pronesl s takovou přesvědčivostí, že se tomu Tika pobaveně zasmála, opřela se lokty o stůl a zeptala se:

„A co dál? Ling má dlouhé prsty.“

„Odvezu ho někam hodně daleko. Až kam Lingovy prsty nedosáhnou.“

„Kam? Na Stigmu?“

„Samozřejmě že na Stigmu.“

Tika nespouštěla z Ivana oči, ale teď si vzdychla a zavrtěla hlavou.

„Jste ale divní lidé, vy ze Stigmy, nikdy jsem ještě nikoho takového nepoznala. Nejste Pozemšťan?“

Ivan nehnul ani brvou a ledabyle řekl:

„A i kdyby, co by to znamenalo?“

Tičiny oči se udiveně rozšířily, připomínaly teď nastražené kočičí oči, ale trvalo to jen sekundu.

„Jaký vy byste byl Pozemšťan!“ ušklíbla se. „Ovšem, Pozemšťani jsou chytří, mají vyspělou kulturu, auta, můžou cestovat. Prý i láska je tam jiná… Jenom život musejí mít šíleně nudný, nemastný neslaný jako setli, bez chuti. Vypadají, že se pořád jen třesou, aby někdo nešlápl náhodou vedle, aby neupadl a nenatloukl si šišku. A když tam někoho praští za rohem po hlavě, hned je z toho skandál na celé planetě.“ Tika pohlédla Ivanovi vyčkávavě do očí. „Směšné, viďte.“

„Velice,“ souhlasil Ivan.

„Rvát se, bojovat — to vůbec neumějí.“ Tika dávala zjevně znát svůj soucit. „Jestli se u nás opravdu něco vážného semele, nezůstane po nich ani mastný flek. I když je jich mnohem víc než nás. Jenom musíme od nich nejprve získat všechno užitečné, no a pěkně před nimi ukrýt naše tajemství.“

Lobov dívku pozorně poslouchal. Samozřejmě, opakuje pouze cizí myšlenky. Kdoví, kdo jí je vtloukl do hlavy. Jenže co když to není jenom planá, horečnatá myšlenka, co když je to už dokonale promyšlený program likvidace Pozemšťanů Dalijci. Pak… Je otázkou, čí jsou to myšlenky. Zda gangsterů, nebo většiny obyvatel tohoto bláznivého města…

„Opravdu se na mě nezlobíte?“ zeptala se Tika, jejíž myšlenky už zase udělaly další záhadný cikcak.

Lobov jen zavrtěl hlavou.

„Myslíte, že tamti u baru, že to byla náhoda?“ Tika si Ivana bez okolků prohlížela a pásla se na jeho rozpacích. „Kdepak, všechno to bylo vymyšlené, aby si vás prověřili. A proč myslíte, že sedíme tady? Že jsem měla hlad? Copak já se starám o takové pitomosti? Dostala jsem příkaz přitáhnout vás sem a vyzvědět všechno, co se dá. Bojí se vás, i když nechápu proč. Jste náhodou hrozně nezkušený, není žádný kumšt vás oklamat. A roliny vám posílají psaníčka, které vy ani nedokážete jaksepatří přijmout. To teda nechápu.“

„Netrap se tím, Tiko. Dělej si svou práci a já si budu dělat svou. A díky za upřímnost.“

Její zelené oči byly najednou plné zloby.

„Jenže mně je vás líto! Vytáhnou z vás fargy a vykopnou na ulici! Jestli vás ovšem neoddělají společně s tím vaším přítelem.“ Zničehonic ožila. „Chcete, pomůžu vám.“

Ivan se shovívavě usmál.

„Myslím to vážně.“

Ivan usilovně přemýšlel. Kdoví, co má ta holka za lubem? Dost možná, že je i ten její návrh jenom další past. člověk se nestačí ani otočit, a už ho má někdo v hrsti. Ačkoli, co může ztratit, když se pojistí Tičinou pomocí, aniž odkryje vlastní karty? A v rozhodujícím momentě… Jakási zvláštní asociace mu připomněla starou pohádku o tom, jak jeden chrabrý rek jel zachránit krásnou carevnu, která se dostala do zajetí. Cestou do třicátého carství zachránil medvídka, sokola, štiku, a ti všichni mu potom pomohli vypořádat se s krutým Kostějem Nesmrtelným. Nebýt jejich pomoci, přišel by o hlavu.

„Dobře, Tiko. Pomůžeme si navzájem. Ty mně a já tobě.“

Tika k němu natáhla dlaň, ale tvářila se nedůvěřivě.

„V čem vy mi můžete pomoct?“

„Kdoví?“ odpověděl po krátkém zaváhání Ivan, když se rozhodl, že na otevřenost je zatím času dost. „Může se přihodit cokoli.“

Tičiny zelené oči se na něho dívaly soustředěně, bez jakékoli hravosti nebo vyzývavosti. Docela určitě od Lobova něco očekávala. Ale co, to nedokázal odhalit.

12

Vsevolod čekal na Kainu ve voze. Přestože neměl důvod k nedůvěře, cítil mimořádný neklid a rozrušení. Asi jako dítě, když se ocitne v temném pokoji a bojí se, aniž ví čeho a proč. Konečně však spatřil vysokou štíhlou postavu mladé ženy a ulehčeně si oddechl.

K baru se právě blížila skupinka mladých lidí, obrázek pro tuto čtvrť velice typický. Když zaregistrovali Kainu, na okamžik se zarazili a potom jako na povel spustili plejádu žertíků, poznámek a dvojsmyslných narážek. Kaina, aniž zpomalila, šla přímo proti nim, mířila doprostřed davu, hlavu hrdě vztyčenou. Mezi mladíky to zašumělo v očekávání dobré zábavy, Sněgin užuž sahal po klice, když se najednou stalo něco, s čím vůbec nepočítal: Mladí lidé najednou zmlkli, jako by jim někdo zacpal pusu, strnuli, jeden si začal zmateně upravovat cosi na šatech a jiný si rukou přičísl vlasy. Jeden, který si patrně nevšiml všeobecné proměny nálady, utrousil nějakou poznámku a utržil takovou herdu do zad, až ztratil rovnováhu a málem upadl. Chlapci se před Kainou poslušně rozestoupili, vytvořili špalír, který se hned za Kainou zase semknul. Kaina jím prošla lehkým a přirozeným krokem. Rolina! zaslechl Sněgin z davu čísl vzrušený hlas.

Kaina zaujala svoje místo za volantem a nastartovala. Zahnula do první příčné uličky, zabrzdila a ohlédla se za sebe.

„Všechno v pořádku, Vsevolode,“ řekla prostě.

„Děkuji, moc jste nám pomohla.“

„Tady vás vysadím,“ řekla, jako by ho neslyšela. „Počkáme jenom, až kolem nás projde Ivan.“

„A jste si jista, že půjde právě tudy?“

„Jsem,“ klidně odpověděla Kaina. „Postarala jsem se o to.“

„Jak?“

„Buďte klidný,“ malinko, téměř neznatelně se usmála. „Doprovází ho jedna dívenka jménem Tika. A vím docela přesně, že ho povede tudy. Počkáme ve voze, je to pohodlnější a taky bezpečnější.“

„Jak myslíte.“

Chvíli seděli mlčky. Sněgin ze strany pozoroval její vyrovnanou tvář.

„Nestalo se nic?“ Tato myšlenka ho napadla už před chvílí, ale teprve nyní se ji odvážil vyslovit nahlas.

„Ne, zatím je Ivan v naprostém bezpečí,“ odpověděla. „Chci vám jen připomenout, Vsevolode… je velice důležité, abyste získali dokumenty odhalující spojení Linga s Jar-Hisem.“

„Proč je to tak důležité?“ zeptal se Sněgin s jistými pochybnostmi.

„Protože ve městě ve skutečnosti existuje dvojvládí. Postupy městské vlády často narážejí na odpor Jar-Hisu. A Jar-His zase někdy pracuje na vlastní nebezpečí, vlastně spíš na svou odpovědnost.“ Kaina si povzdechla. „Ami Talg s tím chce skoncovat.“

Sněgin se podíval Kaině zpříma do očí.

„A vy mu chcete pomoct?“

„Ano,“ rozhodně odpověděla Kaina. „Protože Jar-His ztělesňuje všechno to nejzrůdnější a nejkrutější, co v naší civilizaci je. A co je už dávno přežitkem.“

„Ale jak se mohlo stát, že tajná organizace získala takovou moc?“

„Jar-His vznikl po jaderné válce, ale nestal se všemocným hned.“ Kaina se zarazila.

Po dlouhé pauze na sebe Sněgin opatrně upozornil:

„Já vás poslouchám, Kaino.“

Mladá žena se na něho obrátila.

„Je to zvláštní, Vsevolode. Já, Dalijka a rolina, sedím s Pozemšťanem ve voze a odhaluji mu naše největší tajemství. Řekněte mi upřímně, nepřipadá vám to jako zrada?“

Sněgin bezděčně odvedl pohled stranou.

„Tak vidíte,“ tiše řekla Kaina.

„Ne, Kaino,“ rozhodně odpověděl Sněgin, „jste ve složité situaci, to je pravda. Ale zrada to není.“

„A co tedy?“

„Zdravý rozum. Vždyť my, Pozemšťané, chceme pro Dal-Gej jen dobro.“

„Co je to dobro a zlo, Vsevolode? Nemůže dobro jedněch přinést zlo druhým?“

„Nad dobrem a zlem stojí rozum.“

„Rozum,“ zamyslela se. „Ale k čemu jsou vám naše tajemství?“

„Abychom zvolili tu nejsprávnější cestu dalšího postupu.“

Její tmavomodré oči ještě potemněly.

„A abyste se rozhodli, jestli se nad námi slitujete, nebo nás zničíte?“

„Abychom vám pomohli poznat sebe sama,“ odpověděl Sněgin a s jemnou výčitkou dodal: „Copak vy opravdu věříte těm báchorkám o naší krutosti? Právě vy, která jste pobývala na Zemi celý rok?“

„Na Zemi jsem byla zpěvačka,“ namítla žena, „ale tady nesu odpovědnost za existenci celého národa. A to, věřte mi, není ani zdaleka jedno a totéž.“

„Věřím.“

Kaina se malinko přitáhla k jeho ruce.

„Zeptejte se na Jar-His prezidenta. Jenom on může odpovědně rozhodnout, co vám lze říct a co ne. Zatím si jen pamatujte: Jar-His je váš úhlavní nepřítel, silný a nekompromisní nepřítel…“

Sněgin jí skočil do řeči:

„Ivan!“

Kaina několik sekund hleděla do temné ulice.

„Ano. Je s ním Tika,“ přisvědčila a přenesla pohled na Sněgina. „Připojíte se k nim?“

Vsevolod zavrtěl hlavou. Kainina tvář získala chladný výraz.

„Proč?“

Sněgin se usmál.

„Jsem zplnomocněný posel Země, Kaino, a musím chránit svou reputaci. I tak jsem se dopustil řady formálních, ovšem nikterak závažných přestupků vůči svému statutu. A s Ivanem teď bude spolupracovat někdo jiný. Energický, bystrý a zkušený člověk. A navíc Alexejův přítel.“

Kaina na něho zpytavě pohlédla.

„Chcete mě uklidnit?“

„Mluvím pravdu.“

Oba sledovali Ivana a štíhlounkou Tiku, která nenuceně a dokonce hrdě kráčela po jeho boku.

„Asi máte pravdu, Vsevolode,“ řekla Kaina a nastartovala. „Na vašem místě bych se rozhodně zachovala jako vy. Kam teď?“

„K prezidentovi.“

Kaina k němu zvedla překvapený pohled.

„Ano, k prezidentovi,“ potvrdil Sněgin, „naše setkání je plánováno na patnáctou hodinu pozemského času. Zbývá nám všehovšudy dvacet minut.“

„Takže vám auta přijde vhod,“ řekla Kaina a rozhodla se. „Vystoupím tady.“

„Není to nebezpečné?“

Kaina se usmála a Sněgin si okamžitě vybavil reakci chlapců před malou chvílí. Ano, Kaina Stan měla právo na sebevědomí.

„Dobře,“ souhlasil.

„Nezapomeňte na ty dokumenty a postarejte se o Alexeje. Hodně úspěchů.“

Kaina se už chystala vystoupit, když ji Sněgin ještě zadržel:

„Počkejte, prosím vás, ještě jednu otázku…“ Hlas se mu zadrhl. „Proč byste vlastně nemohla odletět s námi na Zemi?“

Po jejích rtech sklouzl lehký úsměv.

„Ne, Vsevolode,“ odpověděla. „Moje místo je tady, ať už je tu jakkoli, dobře, nebo zle. Kdyby mě o to ale požádal Alexej,“ v jejím hlase zazněl potutelný tón, „ještě bych si to možná nechala projít hlavou.“

„Rozumím, Kaino. Nashledanou.“

„Nashledanou.“

13

Bar, do něhož Tika Lobova přivedla, se nacházel až docela pod střechou jedné z výškových budov. Vedlo sem dvojitě zatočené schodiště, prostě místo jako stvořené pro šikovnou léčku. Uvnitř bylo asi deset hostů. Tika posadila Ivana k volnému stolku a beze slova si sedla vedle něho, opřela se lokty o desku stolu, bradu schovala do dlaní a čekala. Barman po ní sklouzl přívětivým pohledem, chvíli zkoumavě pozoroval Ivana, a jako by si najednou na něco vzpomněl, spěšně vyšel bočními dveřmi. Hromotluk, který seděl až u samého schodiště, se lenivě zvedl, hřbetem ruky si utřel rty a zamířil k východu.

Tika úkosem sledovala Lobova.

„Máte strach, vážený Ivvi?“ zeptala se bez zvláštního zájmu.

Ivan se ušklíbl. Při troše dobré vůle by to, co nyní cítil, mohl nazvat strachem. Jistě, věděl dobře, co to strach je, ačkoli do důsledků ho zažil pouze jedinkrát v životě, když pracoval jako druhý pilot na Mistrálu. Byl tehdy ještě mladíček — prvním rokem v kosmu. Velitel byl při havárii raněn a nemohl dál řídit koráb. Lobov byl donucen sám jít na přistání. Posadil koráb na neznámou, nezmapovanou planetu. Kdepak, tentokrát to nebyl skutečný strach, pouze připravenost udělat desetkrát víc než v běžných situacích.

Tika se k němu spiklenecky naklonila.

„Jestli chcete, můžeme odejít. Ještě je čas. Co kdybyste se vykašlal na toho svého kamaráda?“

Hleděla na něho vážně a laskavě zároveň. Ivan však zavrtěl hlavou.

„Kostky jsou vrženy.“

„Cože?“ podivila se Tika.

„Kostky jsou vrženy a mosty spáleny.“

Lobov se už nesnažil hrát nějakou hru a byl sám sebou. Tika jeho slova nepochopila a jen se usmívala.

V bočních dveřích se objevil barman a beze slova si stoupl za pult. Asi po minutě se vrátil i muž, který také před chvílí odešel, lenivě přistoupil k barmanovi a něco mu pošeptal. Barman zdvihl oči k Tice a kývl na ni. Dívka vstala.

„Nerozmyslel jste si to?“ zeptalo se Ivana poměrně hlasitě. „Tak tedy jdeme.“

Lobov předpokládal, že půjdou k bočním dveřím, kde před chvílí zmizel barman. Ty však minuli a prošli do místnosti připomínající šatnu. Zastavili se před toaletami.

„Běžte dál,“ ukázala Tika na dveře.

Lobov na ni udiveně pohlédl. Tika si vzdychla.

„Tak jděte.“

Lobov pokrčil rameny, otevřel dveře a vstoupil na toaletu. Byla tam tma. Dříve, než však stačil nahmatat na zdi vypínač, dveře se mu za zády zabouchly a místností zazářilo tak jasné a pronikavé světlo, že musel přimhouřit oči. V témže okamžiku obě jeho zápěstí chytly čísi silné ruce a něco cvaklo. Trhl sebou, ale to už ho pevně drželi z obou stran.

„Klid!“ zazněl něčí nevýrazný hlas.

Postrčili ho dopředu a někam ho vedli. Bouchly jedny dveře, druhé, světlo konečně ztratilo svůj nesnesitelný jas. Ivan otevřel oči a spatřil dva muže v tmavých brýlích. Stáli z obou stran, už ho nedrželi, nicméně volný se Ivan v žádném případě necítil. Sklouzl pohledem na svoje zápěstí a všechno pochopil: Zápěstí svírala kovová želízka spojená řetízkem. Ivan z historie věděl, že se podobné zařízení dříve často používalo v policejní praxí. Tak tedy želízka! Muži, silní a ramenatí, si sundali tmavé brýle. Měli lhostejné, hrubé obličeje, které něčím připomínaly tvář Stiga, pouze v jednodušší variantě. Znovu Lobova lehce strčili do zad.

„Běžte.“

Lobov pomalu prošel poměrně širokou chodbou osvětlenou půlkruhovými stínidly zabudovanými ve stropě. Strážní ho následovali a se zjevnou uctivostí ho přidržovali konečky prstů za lokty, jako by se obávali, že se obrátí a proskočí zeď. Ivan se ušklíbl. Ti silní chlapi se ho bojí! Vida, jak důležité je úspěšně projít zkouškou!

Masivními, patrně pancéřovými dveřmi se dostali do prostorné místností, kterou si Ivan pro sebe pojmenoval čekárna. Na široké pohovce se tlačili čtyři hromotluci a proti nim na opěradle křesla seděl a nenuceně pohupoval nohou starý známý — Stig. Výsměšnýma přimhouřenýma očima sledoval příchozí.

„Ivvi!“ zvolal radostně. „Tak přece jen! Už jsem se začínal znepokojovat.“

Přistoupil k Lobovovi a hbitým profesionálním pohybem přejel odshora dolů jeho oděv.

„Nemám zbraň,“ řekl Lobov.

„Teď jsem si tím jist,“ ušklíbl se Stig. „Prosím za prominutí.“

Vytáhl Lobovovi z postranní kapsy peněženku. Prohlédl si její obsah a vrátil mu ji zpět do kapsy. Potom si Ivana kriticky změřil od hlavy k patě, uchopil jeho ruku a prohlédl si hodinky. Pokýval hlavou:

„Nevěděl jsem, že si tolik potrpíte na módní věcičky.“

„Potrpím,“ procedil Lobov.

Stig beze slova udělal několik kroků vpřed. Ivana postrčili za ním. Široké dveře se automaticky rozevřely a Lobov se ocitl v kabinetě. Stig ho posadil na masivní taburetku, napevno přimontovanou k podlaze asi pět metrů od stolu. Na stole ležely nějaké psací potřeby, videofon, diktafon, prostě všechno, co se většinou nachází na stole pracovitého Dalijce. Zato boční stěna po Ivanově levé ruce připomínala obrovitý řídicí pult elektrárny. Vystupovaly z ní všelijaké trubky, kabely, kontakty a manipulátory, dráty zakončené různými, Lobovovi zcela neznámými kontakty. Pochopil, že celé to složité zařízení není nic jiného než nástroj léty k dokonalosti vypracovaných zkoušek, kontrol a nátlaku. Něco podobného zřejmě existovalo také na Zemi v době odumírání kapitalismu. Lobovovi z toho bylo všelijak a jen silou vůle zapudil divný, nepříjemný pocit kdesi uvnitř, v blízkosti břicha. Zachytil Stigův výsměšný pohled.

„Nebojte se,“ uklidňujícím hlasem pronesl Stig, „nejhorší máte za sebou.“ Naklonil se k Ivanovi a odepnul mu želízka. Když mu je sundával, nezapomněl ho upozornit: „Jenom žádné hlouposti. Jinak spolu budeme rychle hotovi.“ Jeho koutky rtů sebou škubly, jak se zasmál, a dodal: „Jsem vaším dlužníkem. Mám s Ounem jisté staré účty.“

Jeden z gangsterů vyšel z místnosti, nechal dveře otevřené, druhý si přesedl na židli poblíž řídicí stěny. Ostentativně vytáhl z kapsy masivní revolver, zkontroloval ho a zasunul si ho zpátky do kapsy bundy. Stig stál a zády se opíral o protilehlou stěnu. Každou chvíli stočil pohled k Lobovovi a povzbudivě se usmál.

Z čekárny se ozval lehký šramot, jako kdyby všichni přítomní najednou prudce vstali.

„Vítejte, chlapci,“ rozezněl se místností přívětivý hlas.

„Dobrý den, patrone,“ jednohlasně odpověděli „chlapci“.

„Jak se mají věci s obrazem Ajola, Toddi?“

Ajol byl jedním z nejvýznamnějších dalijských malířů, skutečně veliký a svébytný umělec.

„Je váš, patrone.“

„Díky, příteli.“ Následovala krátká pauza. „Rege, co to máš zase za divný pohled?“

„Trochu jsem přebral,“ omluvně zamumlal nakřáplý hlas.

„Musíš znát míru, kamaráde,“ domlouval mu patron měkkým hlasem. „Moc tě prosím. Nejsem proti tomu, abyste se pobavili podle své chuti, chlapci. Nejsme v chrámu Světového ducha. Ale na práci se to nesmí odrazit. Pochopil jsi mě, Regu?“

„Pochopil,“ pospíšil si s odpovědí sípavý bas.

Lobov nespouštěl pohled ze dveří. Do pracovny vstoupil statný, urostlý, ačkoli již ne nejmladší muž s protáhlým ušlechtilým obličejem. Stig se v témže okamžiku odlepil od stěny a úslužně mu spěchal vstříc.

„Všechno je připraveno, patrone.“

„Díky, kamaráde.“

Pohlédl na Lobova laskavýma chytrýma očima, usedl za stůl a přívětivě řekl:

„Jsem rád, že vás vidím, lende Ivvi Lonku.“ Usmál se a kolem očí se mu utvořil vějíř vrásek. Uctivě se představil: „Eit Ling, pro přátele prostě Eiti.“

Lobova poněkud vyvedl z míry jeho zevnějšek i chování. Vůbec neodpovídaly jeho představám ostříleného gangstera. Proto se zmohl jen na to, aby se mlčky uklonil.

Ling si ho ještě chvíli důkladně prohlížel, potom se široce usmál a odhalil dvě řady sněhobílých zubů.

„Přiznejte se, jste překvapen? Čekal jste nějakou obludu a ne člověka.“ Ling do sebe zaklesl prsty obou rukou a povzdechl si: „Myslíte si, že mě má práce těší? Ó, jak rád bych všechny ty starosti hodil za hlavu! Ale všichni jsme otroky okolností, všichni jsme spoutáni jako řetězy se svou minulostí.“ Trochu ožil. „Víte, co mám ze všeho nejraději, drahý Ivvi? Malířství! To je božstvo, kterému se nezištně klaním. Jestli se spřátelíme, a já v to upřímně věřím, ukážu vám svou sbírku obrazů. Ujišťuji vás,“ v Lingově hlase zazněl neklamný tón hrdosti, „že v ní najdete skutečné skvosty. Vždyť ani já sám nemám k výtvarnému umění nikterak daleko. Několikrát jsem vystavoval, pochopitelně pod cizím jménem, a dokonce jsem dostal cenu. Nic moc, jen tak pro povzbuzení, ale nevyměnil bych ji za nic na světě.“ Ling se ovládl a ledabylým gestem ukončil svůj výlev. „Vraťme se ale k próze života, k našim záležitostem.“ Jeho hlas nyní zněl zvlášť pronikavě. „Upřímně věřím ve vaši otevřenost, drahý Ivvi. Věřte, že jakýkoli pokus lhát bude tak jako tak odhalen. Máme na to své prostředky.“ Ling stočil významný pohled na hrozivou stěnu. „Mně osobně jsou odporné, ale nutnost, jakkoli krutá, stojí nad našimi emocemi.“

A protože Lobov stále mlčel, pokračoval:

„Mohu vás potěšit. Zatímco jste s nemalými potížemi a po cestě plné dobrodružství mířil ke mně, získali jsme o vás ty nejpodrobnější informace. Svědčí ve váš prospěch. A ve váš prospěch svědčí i zprávy těch, kteří se s vámi takříkajíc dostali do kontaktu. Tedy v určité míře. Nu a firma Noon, kterou zastupujete, je dobře známá v našich obchodních kruzích a nepotřebuje žádné zvláštní doporučení.“ Ling zvedl k Ivanovi své dobrácké usměvavé oči. „Překvapuje mě jen jedno: Proč taková firma nelituje svých prostředků a navazuje kontakt s Pozemšťanem?“

„Kdyby to nebylo zvláštní, obrátili bychom se místo na vás na městskou vládu.“

Ling si ztěžka vzdychl a zeptal se jakoby s lítostí:

„A proč jste přesvědčen, že o tom vládu nebudu informovat?“

„Protože my vám zaplatíme mnohem víc,“ s jistotou odpověděl Lobov.

Ling mlčel, ale nespustil z Ivana oči. Lobov pokládal za nutné ještě doplnit:

„A také proto, že se jedná o čistě komerční záležitost, bez jakéhokoli politického zabarvení. Haasen nesplnil vůči firmě jisté závazky.“

„Pozemšťan? Konzul? A pracovní závazky?“ vlídně se otázal Ling.

„Firma se k jeho návrhu také postavila s jistou nedůvěrou,“ věcně odpověděl Lobov. „Ale nakonec jsme to zkusili a šlo to. Není vyloučeno, že jde o jistou hru Pozemšťanů, schvalovanou shora. To se nás ovšem netýká. My jsme obchodníci. Doufám, že jste si při získávání potřebných informací všiml, jak výrazně stouply zisky naší firmy za poslední rok.“

„Konzul — a pracovní závazky…,“ opakoval Ling, jako by Ivana vůbec neposlouchal. „Neuvěřitelné!“ Najednou se vzpamatoval a roztržitě položil Ivanovi otázku: „A co se chystáte provést s Haasenem?“

„Nesmím zapomínat na jeho širokou pravomoc.“

„Ale přece jen?“

„Především si s ním musím promluvit. Možná to bude stačit, a možná nebude. V takovém případě se pokusím ho vykoupit.“

„Vykoupit,“ protáhl Ling a široce se usmál. „A když nebudu souhlasit?“

„Pokusím se vás přesvědčit,“ pokrčil rameny Ivan.

„Přesvědčit? Myslíte silou?“

Lobov nespokojeně svraštil obočí.

„Není třeba se hned mračit, Ivvi. Jsem přesvědčen, že patříte k lidem, kteří jdou za svým cílem bez ohledu na překážky. Mimochodem, je to i Tičin názor. Ta je ovšem navíc přesvědčena, že to s vámi není tak docela v pořádku.“ Upřeně se podíval Ivanovi do očí. „Ano, ano, podezírá vás, že jste buď Pozemšťan, nebo alespoň pracujete v jejich zájmu a firma Noon je pouze zástěrka.“ Ling se zasmál. „Ano, Tika,“ opakoval si a s jezuitskou pronikavostí uhadoval Ivanovy myšlenky „Uvěřil jste jí, nemám pravdu? A trochu jste se jí otevřel. Neurazte se, že vás podvedla. Té naletí všichni, dokonce i já. Kouzelně bystrá a chytrá holka! Veliký objev! Téměř nic se nemusela učit, má od boha všechno, co je k naší práci třeba.“ Ling se zamyslel a zeptal se s upřímným zájmem: „Promiňte mi mou otevřenost, ale k čemu jsou obchodnímu zástupci firmy Noon tak těsné kontakty s Pozemšťanem?“

Lobov hned neodpověděl. Jednoduše se ho dotklo, že taková holka může být natolik zkušeným a chladnokrevným provokatérem.

„Je to obchodní tajemství, které má cenu pouhopouhý milión,“ řekl po chvíli váhavě, „ale chápu — musím se vám svěřit.“

„Ano, jinak stěží dojdeme k vzájemnému porozumění,“ potvrdil měkce, téměř omluvně Ling.

Ještě pořád byl přívětivý, dobrotivý společník, přesto však Lobov postřehl, že slovo milión ho poněkud vyvedlo z nacvičené role: V Lingových očích šlehl dravý ohýnek. Koneckonců — s tím se dalo počítat. Cožpak člověk, který celý svůj život zasvětil honbě za fargy, odolá takové sumě?

„Kromě oficiálních kanálů,“ zvolna pokračoval Lobov, „získávala naše firma neutrid ještě jednou, ne tak docela zákonnou cestou od Haasena, přes jednu skrýš. Neutrid je kompaktní, jeden kilogram této látky představuje už slušný majetek. To je vám patrně známo.“

„Ó, pochopitelně.“

„Haasen své povinnosti plnil přesně. Věřili jsme mu. Nedávno požádal o poměrně vysokou zálohu se slibem, že v nejbližší době zaplatí neutridem. Záloha mu byla pochopitelně poskytnuta, ale neutrid se ve stanovenou dobu ve skrýši neobjevil. A brzy poté se firma dozvěděla, že Haasen zmizel. Rozhodli jsme se pro jistá opatření a navázali všechna potřebná spojení, pochopitelně kromě oficiálních kanálů. No a tak jsem tady,“ uzavřel Lobov.

Postřehl, že si Ling dovolil dát najevo takové rozrušení, že se na jeho jinak přívětivé tváři rozprostřel slabý ruměnec podobný akvarelovému stínu.

„Zajímavé,“ protáhl po chvíli.

„Mimochodem,“ doplnil ještě Lobov, jako by si právě vzpomněl na něco důležitého, „mou návštěvu připravoval jistý Alek Koron. Získával u vás nějaké informace, byl samozřejmě maximálně opatrný, ale také zmizel. Předpokládám, že se nalézá u vás.“

„Je to docela možné.“

„Firmu by ovšem mimořádně roztrpčilo, kdyby se mu stalo něco nepříjemného.“

„O takové maličkosti se snadno dohovoříme.“ Ling přezíravě mávl rukou a poprvé se ostře podíval na Lobova.

„Poslyšte, Ivvi Lonku, jsem ochoten připustit, že firma Noon spolupracovala s někým z pozemského konzulátu. Ale jste si jist, že to byl právě Haasen?“

Ivana až píchlo u srdce. Lingova otázka byla dalším důkazem, že na konzuláte pracuje zrádce. Zrádce! Ling otevřeně připouští takovou možnost. Jenom nevěří, že by to byl Haasen. Takže je docela možné, že jeho otázka má pro každý případ odvést podezření od člověka, kterého gangsteři potřebují. Pokud je to tak, potom, až se tu Haasen objeví, ocitne se Ivan na samém kraji propasti. A přece se o to musí pokusit! Musí riskovat!

„Mohl bych identifikovat člověka, se kterým jsme spolupracovali. Pokud mi ho ovšem ukážete,“ navrhl Lobov. Soustředěně odděloval každé slovo, aby zakryl rozrušení.

„Což o to,“ souhlasil Ling, „ukážu vám ho.“ Lehce vstal od stolu a kývl na Stiga: „Půjdeš se mnou, chlapče.“ Obrátil se zpět na Lobova a s oslňujícím úsměvem řekl: „Upřímně doufám, že se budete chovat klidně. Moji chlapci se mizerně vyznají v umění, ale střílejí znamenitě. Přičemž míří zásadně na břicho, aby smrt nepřišla hned. Smutná nezbytnost — před smrtí je třeba většinou každého pořádně proklepat.“ Ling stočil pohled na jednoho ze strážců: „Chápeš, doufám, že za něho ručíš hlavou,“ řekl laskavým tónem.

„Ano, patrone,“ dostalo se mu okamžité odpovědi.

„Jestli přijde Tika, ať tu na mě počká. Ti dobytci se vůbec neumějí chovat k dámám.“ Tato slova už patřila opět Lobovovi.

S přívětivým úsměvem opustil Ling pracovnu.

Stig povzbudivě zamrkal na Lobova a pospíchal za svým patronem. Strážný je doprovodil kosým pohledem a zastavil se jím u Lobova. Demonstrativně vytáhl z náprsní kapsy těžký revolver, láskyplně po něm přejel dlaní a zasunul ho zpátky. Najednou jeho oči s neklidným napětím vystřelily ke dveřím, ale hned se na jeho tváři objevil zase ten tupý, s obtížemi vynucený úsměv. Ivan sledoval jeho pohled a spatřil ve dveřích Tiku.

Tika absolutně klidně hleděla na Ivana svýma zelenýma očima.

„Zlobíte se na mě?“

„Ne,“ rozpačitě odpověděl.

„Lžete!“ sykla.

Ivan se na ni pozorně zadíval.

„Ne, nezlobím se,“ zopakoval, „ačkoli, abych byl upřímný, nemyslel jsem si, že mi budeš pomáhat tak originálním způsobem.“

Tika přezíravě přimhouřila oči.

„Podívejme se na ptáčka! Chcete, abych sebe i vás potopila? Tak se opravdové věci prostě dneska nedělají,“ dodala mentorsky. „Myslíte, že jsem vás sledovala jenom já? Ti si vždycky všechno prověřují naněkolikrát.“

Mluvila naučeným, sotva slyšitelným hlasem, ale říkala takové věci, že se Lobov ostražitě podíval po strážném.

Tika odfrkla.

„Ten nic nepochopí. Je to umrok, umí jenom střílet. Stihla jsem se od těch žvanilů dovědět, co tu o vás napovídali jiní, no a řekla jsem Lingovi to samé. Nejste přece žádný Pozemšťan, takže vám to může být fuk. Jenom vás prověří a uklidní se.“

„Ano?“ roztržitě protáhl Lobov. Myslel nyní usilovně na člověka z konzulátu, který spolupracuje s Dalijci.

„Viděla jsi Haasena, Tiko?“

„Toho pozemského konzula?“

„Ano.“

„Samozřejmě. Viděla.“

„No a co? Nejspíš se zlomil a vyžvanil všechno, co věděl.“

Tika potřásla hlavou.

„Copak takový něco vyžvaní? Víte, jak s ním zacházeli? Mlátili ho, mučili ohněm a proudem, dávali mu injekce, takové ty, co po nich člověk skoro zešílí a prozradí všechno. Jenže na něho vůbec nepůsobily. Jednoduše usnul, nebo možná ztratil vědomí. A ani slovo! Mlčel jak z kamene.“

Všechno to Haasenovi odpovídalo, ale je možné věřit dívce, se kterou sympatizuje samotný Ling? A jestli zradil někdo jiný než Haasen? Jenže kdo?

„Co je to s vámi, nevěříte mí?“ dotčeně se zeptala Tika.

„Nevím,“ upřímně odpověděl Ivan. „Nevím, jestli ti můžu věřit.“

„Tak nevěřte. Jenom jestli chcete zachránit toho Haasena, pospěšte si, dokud je ještě naživu.“

„Proč?“ zostražitěl Lobov.

„Proto. Myslíte, že ho budou hladit po hlavičce za to, že mlčí? Mučili ho, že mi ho až bylo líto, třebaže je to Pozemšťan. Nakonec je to taky člověk.“

A Lobov jí uvěřil. Uvěřil a současně se polekal: Co když je to všechno už k ničemu? Co když už Tur nežije? Co když jsou k ničemu všechny úmorné vyčerpávající tréninky, nekonečné rýpání v historických materiálech, jízlivé urážky, riziko i oběti? Jak by se asi radovala ta spodina, kdyby Tura skutečně poznamenala černá skvrna zrádcovství!

Lobov stiskl zuby, aby udržel na uzdě svou stále narůstající nenávist k podlému okolí, které ho obklopovalo.

„Co je s vámi?“ zeptala se Tika a snažila se o obvyklý lhostejný tón.

„Tiko,“ pronesl zachmuřeně, „až se Ling vrátí, odejdi odtud.“

„Ale… co potom?“

Lobov se zahleděl do jejích zelených očí a postřehl v nich strach a naději zároveň.

„Odejdi,“ zopakoval, „odejdi, pořádně za sebou zavři dveře a počkej na mě.“

Její oči opět prozradily strach.

„A jestli nepřijdete?“

Chtěl jí říct, že v takovém případě její život půjde dál ve vyjetých kolejích, ale opanoval se a přesvědčivě řekl:

„Žádné jestli nebude, Tiko. Já přijdu.“

Část III

1

Klim Ždan vypadal prostě velkolepě. Tmavé vlasy, nakadeřené a sčesané dozadu, lemovaly vysoké čelo, dobronzova opálený obličej a veliké tmavé oči. Sněhobílé košile, utkaná z vlákna pavouka kruo, odhalovala široký, dobře stavěný hrudník. Sako z jemného semiše podtrhovalo dokonalost postavy. V pravé ruce držel Klim krátký jezdecký bičík a netrpělivě si jím poklepával po stehně. Typický představitel zlaté mládeže, třebaže již za svým zenitem, znuděný požitky a přesycený rozkošemi všeho druhu, favorit každého úspěšného machra nebo jeho dívky. Objevil se na prahu baru jako úkaz z jiného, pohádkového světa. Zkušený číšník okamžitě všeho nechal a spěchal mu vstříc drobnými krůčky, hlavu skloněnou k pravému rameni. Klim hleděl znuděným pohledem kamsi za jeho záda a polohlasně procedil:

„Šéfa.“

A netrvalo víc než několik sekund a vedoucí baru, obtloustlý a kypící zdravím, se před ním zlomil v uctivém úklonu a ne právě srozumitelně zamumlal cosi o dících za to, že mu vážený lend prokázal takovou čest a navštívil jeho skromný podnik. „Vážený lend“ se netrpělivě švihl bičíkem po stehně a muž poslušně zmlkl. Klim si ho nenuceným pohledem přejel od hlavy k patě, asi jako si prohlížíme exponáty v muzeu, a stejným pohledem i celý interiér baru. Nakonec si vzdychl a s pohledem stále ještě upřeným kamsi za barmanova záda se zeptal se záměrnou nedbalostí.

„Doneslo se ke mně, že tu děláte dobré atofé.“

„Nelhali vám, vážený lende,“ pronesl barman a pyšně vypjal hruď.

Klim si ho ještě jednou kriticky změřil a utrousil:

„Vyzkouším to. Chci stůl. Co nejpohodlnější. A aby mě nikdo nerušil.“

„Prosím, lende.“ Vedoucí baru uctivě couvl a už si to cupkal a vedl Klima dál. „Prosím, doufám, že vám to bude vyhovovat.“ Zavedl ho ke stolu, zřejmě vyhrazenému pro vybrané hosty.

Klim se rozhlédl. Dveře na toaletu, kam podle informací zmizel Ivan, byly odsud vidět špatně. A za stolem, který by se Klimovi hodil, seděli dva hoši, kteří, jak bylo Klimovi známo, sledovali Ivana a Jiku po rvačce na ulici a teď seděli v baru a čekali. Špiclové to byli v každém případě, ale čí? Gangsteři patrně ne, jaký by mělo smysl čekat tu na Ivana, který už byl dávno v rukách jejich šéfa? Nejspíš tedy z prezidentova aparátu, nebo od Jar-Hisu. Ať už je to jak chce, stojí za to odlákat je z toho výhodného místečka a posadit se místo nich. Koneckonců taková drzost přijde vhod a poslouží jako dobrá kamufláž.

„Táhne tu,“ chladně prohlásil Klim, a aniž se otočil, ukázal bičíkem na obsazený stůl. „Sedl bych si tam.“

Kdyby měl vedoucí baru štíhlou postavu, začal by se v tomto okamžiku kroutit jako had, ale takhle udělal jen pár nemotorných pohybů ramenem a stehny.

„Hrozně rád bych vám vyhověl, vážený lende. Ale sám vidíte, že stůl je už jaksi obsazen.“

Klim na okamžik přenesl pohled z „vysokých sfér“ na barmana, unaveně se ušklíbl, dvěma prsty levé rukv vytáhl z náprsní kapsy padesátifargovou minci a připlácl ji na kraj stolu. Ne nějakou obyčejnou bankovku, ale právě minci odlitou z platiny. Vlastnit podobné mince se považovalo v Dal-Geji za znak nejvyšší noblesy a jejich cena se počítala nejméně o třicet procent vyšší, než byla jejích nominální hodnota.

„Zařiďte to.“

„Udělám, co je v mých silách.“ Vedoucí baru se uctivě uklonil, udělal letmé gesto ohnutou rukou, aby donutil minci zázračně zmizet v kapse, a pospíšil si k obsazenému stolu.

Klim čekal, znuděnými pohyby se poklepával bičíkem po stehně. Těžko říct, zda reprezentativní módní mince udělala takový dojem, nebo zda byli agenti dostatečně zkušení, než aby si přáli poutat na sebe pozornost, v každém případě ochotně vyhověli prosbě vedoucího a zaujali nová místa v protilehlé části baru. I odtud se daly celkem dobře pozorovat dveře na toaletu, i když to bylo přece jen méně pohodlné.

Klim se usadil za stůl, nehtem malíčku odsunul úslužně rozevřený jídelní lístek, a aniž na vedoucího pohlédl, objednal si:

„Atofé. To nejlepší.“

„Jak si přejete, vážený…“

Klim ho zarazil líným gestem.

„A kroč. Dobře uleželý. Láhev likomského. Šumivého. Ovoce. Pikantní předkrm. Výběr nechám na vás. Všechno.“

Vedoucí zaregistroval, že Klim sklonil pohled na prstenové hodinky, a vyložil si to po svém.

„Nebudete dlouho čekat, lende.“

Klimovo černé obočí se stáhlo ke kořeni nosu.

„Začínáte mi lézt na nervy.“ Udělal působivou pauzu a blahosklonně dodal: „Jen žádný spěch. Na vaši vytříbenosti bude záviset, jestli vám někdy prokážou čest a navštíví vás jisté významné osoby.“

„Rozumím,“ pospíšil si s ujištěním barman.

Klim ho sotva znatelným kývnutím hlavy propustil, zapnul muzolu vmontovanou do rukojeti bičíku a přivřel oči. Probíral v duchu všechny své kroky od okamžiku příchodu do baru a ne bez hrdosti uznal, že všechno proběhlo na patřičné úrovni, Jeho hrdost byla o to pochopitelnější, že nápad vystupovat coby zámožný hýřil se zrodil v jeho hlavě. Jednak se takovými floutky nikdo příliš nezabýval, jednak se jich všichni tak trochu obávali, protože za jejich zády obyčejně stáli vysoce postavení ochránci. V prvním okamžiku Sněgin zapochyboval, jak se Klim s roli představitele dalijské zlaté mládeže vyrovná. A vskutku, zpočátku se Klim choval zdrženlivě, křečovité a patrně nedělal ten správný dojem. Ale stačilo, aby na něm zapracovali tvořiví kadeřníci, kosmetici a módní návrháři (to vše pod vedením Leny Zim), a Klim se zčistajasna začal cítit v kůži dalijské zlaté mládeže jako ryba ve vodě.

Jeho úkolem bylo dostat všechny účastníky operace na bezpečné místo, pro což byl vybaven luxusním vozem dalijské výroby, jaké byly většinou používány pro zábavní vyjížďky za město. Ale ještě před tím nikterak složitým úkolem ho čekal jiný: zkontaktovat se s Ivanem a získat od něj informace o místě schůzky. Čekat na zprávu měl zde v baru, takže se tu musel usadit nadlouho, ovšem tak, aby nevzbudil nejmenší podezření. Pouze zevnějšek a chování dalijského dandyho nedostačovaly, chtělo to ještě nějaké doplňkové zajištění. Štáb operace, který se nacházel na základně Stigmy a měl přímé kódové spojení se Sněginem, si dlouho lámal hlavu s řešením tohoto na první pohled nepříliš složitého problému, computer shromažďoval a odmítal lednu navrhovanou variantu za druhou. A teprve později si vzpomněli, že prakticky každý bar v Dal-Geji má vlastní, firemní specialitu, kterou neustále propaguje. Najednou bylo všechno jasné: Klim sehraje roli gurmána. V případě nutnosti mohl jídlo odmítnout a žádat jeho novou přípravu, mohl vyjádřit nespokojenost s jednou porcí a objednat si další, dejme tomu s jinou přílohou — takové rozmary dalijských dandyů byly zcela běžné. Kulinářská varianta prošla computerem bez jakýchkoli připomínek a Klim okamžitě dostal podrobnou instruktáž a zapojil se do operace.

2

Podle hlasů a hluku, ozývajících se v čekárně, Lobov poznal, že se vrátil Ling, a sebral všechny své síly. Přes veškeré úsilí cítil vnitřní třes, který se dostavoval vždy při očekávání něčeho neznámého, takže se jen silou vůle udržel, aby nevyskočil ze židle. V doprovodu dvou strážců se ztěžka vlekl, hlavu ovšem vztyčenou, Haasen. Snažil se vypadat tvrdě a rozhodně, ale byl tak slabý, že patrně oni pořádně neviděl na oči Najednou se však jeho oči rozjasnily, to když spatřil Lobova, probleskly v nich plaménky údivu a radosti, které však v příštím okamžiku zatlačily útrapy o nenávist. Lobovovi došlo, co se v následující sekundě musí stát, zavrtěl hlavou, ale bylo už pozdě.

„Další provokace!“ dutě a výsměšně zazněl Haasenův hlas a jeho pohled se zastavil na Lobovovi. „Jak jste se sem dostal? Vy, bůh hlídkových letů? Ivan Lobov? Je to mizerná kamufláž, Lingu, naivní a mizerná.“

Haasen zavrávoral, sotva se držel na nohou, jak byl zesláblý, ale nikoho ani nenapadlo, aby ho podržel.

Zřejmě se sláva Tornáda dostala až sem, protože v tvářích do této chvíle lhostejných zabijáků se jasně zračil údiv, který ovšem téměř okamžitě přešel v triumf. Do dveří se natlačili všichni, kdo v této chvíli byli v čekárně. Strážný opírající se o zeď s tupým úsměvem vytáhl z kapsy těžký revolver. Stig netrpělivým gestem rozčísl dav a namířil k Lobovovi. Teď už se nedalo otálet.

„Je to provokace!“ tichým a chladnokrevným hlasem pronesl Lobov a pomalu se zvedl z taburetky. Zarazil se, když stočil pohled na Tiku stojící s překvapeně rozevřenýma očima mezi gangstery.

Pochopila jeho pohled, jako myška proklouzla mezi chlapskými těly a zmizela v čekárně.

„Provokace!“ zopakoval Lobov hlasitěji a přesvědčivěji. Najednou přiskočil k Haasenovi a podmetem ho srazil k zemi.

„Nestřílet! Potřebujeme ho živého!“ vykřikl vysokým hlasem Ling.

Lobov vymrštil nad hlavu levou ruku a pevně stiskl prsty, všechny kromě toho, na němž se blýskaly módní prstenové hodinky. Dutě zazněl měkký výbuch, jako kdyby někdo huňatou paličkou udeřil do obrovského bubnu. Směrová gravitační vlna prolomila molekulární látkovou strukturu a vrhla se na lidi. Zpětný náraz rozdrtil Ivanovi prst. Zhaslo světlo, zářilo pouze jediné půlkruhové svítidlo za Ivanovými zády. Hustým mlžným mrakem se v kotoučích zdvíhal a znovu usedal na podlahu šedomodrý prach. Jako neforemné hromady popela leželi na podlaze ti, kteří ještě před chvílí byli lidmi. Zdi i strop byly vydroleny a zničeny. Opodál se v posledních křečích svíjel Stig, kterého gravitační úder zastihl svou periferní silou. S těžkými vzdechy se ze země zvedal Tur Haasen. A najednou bylo ticho. Pouze suchý, téměř neslyšný šelest padajícího prachu. Všechno bylo skončeno.

Ivanovi z poraněného prstu tryskala krev. Překvapeně se na něj podíval, sáhl do kapsy pro obvaz a mechanickými, nacvičenými pohyby si ovázal ránu. Haasen zvedl hlavu.

„Ivane…,“ hlas se mu zlomil, „jsi to opravdu ty?“

Opíral se o kolena a žíznivě se vpíjel očima do postavy rýsující se jakoby v mlžném oparu.

„Ano,“ dutým hlasem odpověděl Lobov.

Uchopil kamaráda za ramena a pomohl mu na nohy. Haasen se přitiskl k Ivanovi vyhublou tváří a jakoby blouznivě opakoval:

„Tak jsi to ty, Ivane, opravdu…“ Najednou se zajíkl. „Toho si nevšímej, hned to přejde.“

Lobov vytáhl z kapsy kapesník a přitlačil ho Haasenovi na tvář, aby nedýchal ten ničivý prach. Chránil ho ještě rukávem a vlekl k východu. S Haasenem to házelo ze strany na stranu jako na palubě lodi při bouři. Pod nohama jim šelestil a křupal prach a písek, každou chvíli v něm nohy uvízly po kotníky. Lobov se snažil nemyslet na to, jaký je to prach. Stig se už nehýbal, ležel zkroucený na boku a chyběla mu ruka. U dveří se Haasen zastavil a sundal si kapesník z obličeje.

„Máš zbraň?“

„Ne,“ odpověděl Ivan.

„Tak počkej.“

Haasen udělal krok kamsi do převalujícího se prachového mraku. Ivan se opřel zády o hrbolaté zjizvené zdi a trochu odpočíval, oči zavřené. Prst příšerně pálil, ale Ivanovi ta živá, skutečná bolest přinášela potěšení. Haasen se objevil jako stín a natáhl k Ivanovi ruku. Držel v ní za hlavně dvě pistole. Ve druhé ruce držel ještě jednu v bojovém uchopení. Kapsy jeho kalhot se nadýmaly, nejspíš i tam schoval další zbraně.

„Sebral jsem to ze skříně,“ vysvětlil a rozkašlal se. „Umíš s tím zacházet?“

Jednu pistoli Ivan schoval do kapsy a druhou natáhl.

„Umím.“

Vzal za kliku, ale zastavil ho dotek Haasenovy ruky.

„Počkej, trochu si oddychnu.“ Haasen se mu ztěžka opřel o rameno. „,Jak ses sem vlastně dostal?“

„Hledal jsem tebe a Alexeje,“ krátce vysvětlil Ivan.

„Alexeje? Copak Alexej je tady taky?“

„Jo.“

Haasen zachmuřeně pokýval hlavou.

„Nic o něm nevím. Třeba se pleteš?“

„Nepletu. Zprávy jsou přesné. Sám Ling je potvrdil.“

„Jak se to stalo?“

Lobov si pozorně prohlížel kamarádův pohmožděný obličej.

„Šel po tvých stopách a padl do pasti.“

„Taky jsem padl do pasti,“ mračil se Haasen. Na okamžik zaváhal, potěžkal v dlani pistoli. „Víš, Ivane, nemysli si, že jsem zešílel, ale Samsonov je nejspíš zrádce.“

Na Lobovově tváři se nepohnul jediný sval.

„Ty o tom víš?“

„Vím. Že je jeden z konzulů zrádce, to jsem věděl, už když jsem šel do tohohle doupěte.“ Lobov zvedl své klidné šedé oči k Haasenovi. „Jenom jsem nevěděl, kdo z vás, jestli ty, nebo Samsonov.“

Několik sekund si upřeně hleděli do očí.

„A přece jen jsi šel?“

„Co jiného se dalo dělat?“

„Máš pravdu,“ souhlasil Haasen a nenávistně sykl: „Takový darebák!“

Přehodil si pistoli do druhé ruky a vnitřkem dlaně si utřel zpocené čelo. Ruce se mu třásly.

„Dobrá, ostatní až potom,“ vzpamatoval se po chvíli. „Teď musíme především najít Alexeje.“ Obrátil se ke dveřím. „Kdyby aspoň jedna ta zmije zůstala naživu! Vypořádal bych se s ní sám, vlastníma rukama!“

Lobov mu chlácholivě položil ruku na rameno.

„Klid,“ řekl vlídně, „a vzpamatuj se. Nejsme Dalijci.“ Znovu sáhl po klice. „A k té dívce se chovej uctivě.“

„K jaké dívce?“ nechápal Haasen.

„K Tice.“

„Naše?“

„Teď už ano,“ odpověděl Lobov a prudce rozrazil dveře.

Čekárna byla prázdná, pouze Tika stála u zdi, oči pevně zavřené. Lobov nechal poklesnout ruku s pistolí a překročil práh. Hned za ním vstoupil Haasen a ztěžka za sebou přirazil dveře. Tika uslyšela zvuky, víčka se jí slabě zachvěla, opatrně pootevřela oči a najednou je vytřeštila údivem. Příchozí vypadali hrozně, zvláště Lobov: zamračený, od hlavy k patě posypaný namodralým prachem, ruku zakrvácenou. Ze stínu za jeho zády vystupoval Haasen, podobný přízraku z nějaké bláznivé pohádky. Chvíli na ně Tika třeštila široce rozevřené oči, potom se ale přece jen sebrala a s ulehčením vzdychla:

„Přišel jste…“ V jejích očích probleskl plamének strachu a vylekaně se zeptala: „A oni?“

„Už nejsou,“ chraptivým hlasem odpověděl Haasen místo Lobova a udělal dva těžké kroky, aby si sedl, či spíše se svalil na pohovku. Jeho tělo doslova zkolabovalo, jen oči viděly ostře a ani pistoli nepustil z ruky. Černé ústí ostražitě mířilo na dveře vedoucí do chodby. Tika se na něho nechápavě podívala, přenesla pohled na Lobova, odlepila se z místa u zdi a vmžiku se ocitla u dveří, jimiž právě vešli. Chytla za kliku a trhla jí stranou. Těžké dveře neochotně ustoupily její síle, od vnitřní strany se odlepil veliký neforemný kus zdi a rozsypal se ve vzduchu v namodralý prach. Pouze okamžik Tika zírala na hrůzný, bezhlesý svět prachu a smrti. Lobov se vzpamatoval, přiskočil k ní, odhodil ji stranou a přirazil dveře. Tika si rozechvělou rukou upravila rozcuchané vlasy a rozpačitě zašeptala:

„Tak oni vůbec nejsou?“

Lobov odvedl pohled stranou a mlčel. Roztržitě si začal prohlížet svoje šaty a mechanicky smetával z rukávů usazený prach. Haasen se dutě zasmál, podíval se na Tiku a potom na Lobova a nenávistným tónem řekl:

„Vůbec.“

Tika na něm pouze na okamžik spočinula pohledem a obrátila se na Ivana.

„Vůbec? Opravdu?“

Lobov stále mlčel. V Tičiných očích najednou probleskla hrůza, zatřásla hlavou, couvla a přitiskla se ke zdi. Vyděšeným šepotem se zeptala:

„Kdo jste?“ A zničehonic se rozkřičela: „Kdo jste?“

Spočívala na Ivanovi vyděšeným pohledem, vyčkávavě, zmateně. Ivan však už odpovědět nestačil.

„Ticho!“ velitelsky zasípal Haasen.

S neuvěřitelnou silou vystřelilo jeho zmučené tělo z pohovky, přiskočil ke dveřím do chodby a přitiskl se ke zdi. Teď už I Lobov zaregistroval něčí opatrné kroky. Postupně zpomalovaly a zaznívaly stále blíž a blíž. Zničehonic utichly. Haasenova ruka s nataženou pistolí předpažila, ale Lobov zavrtěl hlavou a přitiskl prst ke rtům. Kroky se znovu rozezněly, tiché, kradmé. Ještě okamžik — a do čekárny vstoupil s rukama vysoko nad hlavou pomalu a slavnostně Sain.

„Doktor Sain,“ představil se Lobovovi, pozdravil Tiku, svraštil v úsměvu tvář, a když spatřil Haasena, vylekaně couvl. Hned se ale vzpamatoval a představil se i jemu: „Doktor Sain.“

Haasen se ušklíbl: „Znám.“

Jen silou vůle se Haasen držel na nohou a nyní klesl zničeně na židli. Sain se obrátil k Lobovovi.

„Buďte tak laskav a vemte na vědomí, že jsem se vzdal zcela dobrovolně a bez nejmenšího odporu.“

Ivan se bezděčně usmál.

„Dejte ruce dolů, A posaďte se. Byl jsem upozorněn na vaši loajalitu.“

Sain se demonstrativně uklonil.

„Děkuji.“

Vyhledal očima židli a pohodlně se usadil nohu přes nohu. Jeho oči se zastavily na pistoli, kterou Lobov stále ještě držel v ruce. Sain tázavě pohlédl na Lobova, zkosil pohled stranou, na Haasenovu pistoli, a celý se schoulil.

„Promiňte mi mou zvědavost,“ pronesl opatrně, „ale kde, jak bych to řekl, kde jsou bývalí majitelé těchto apartmá?“

Haasen se zavrtěl na židli, ale Lobov mu pohledem přikázal mlčet a sám krátce odpověděl:

„Dejme tomu, že jsou úplně zneškodněni.“

„Hm… ano,“ mnohoznačně zamumlal Sain, „vždyť mám, tedy měl jsem videospojení s patronem. No, i když jsem docela nepochopil, co se semlelo, domyslel jsem si, že něco extra. Proto jsem sem hned spěchal.“

Vvčkávavě zmlkl, ale Lobov neřekl ani slovo. Sain ztěžka vzdychl, pohlédl na dveře, potom na Lobovovu pistoli a pokračoval:

„Jestli jsou tedy Ling a ta jeho sebranka, tak jak jste řekl, zneškodněni, pak vám dávám čestné slovo, že můžete klidně schovat ten svůj revolver do kapsy a“ — ukázal rukou za záda — „poradit lendu Haasenovi udělat to samé. Ani nevíte, jakou má ta hračička jemnou spoušť, stačí nepatrně pohnout prstem a střílí. Kolikrát už jsem ošetřoval rány, které já nevím jak zkušení lidi dostali do těla z toho proklatého revolveru. A musím se přiznat, že když mi za zády sedí někdo se zbraní v ruce, cítím se celý nesvůj.“

Lobov se usmál, zabezpečil kohoutek a už se chystal schovat pistoli do kapsy, když ho Haasen zarazil:

„Nespěchej, Ivane.“ Přenesl pohled na Saina. „Stráže jsou v patře?“

Doktor se k němu natočil i se židlí.

„Abych použil vaší terminologie, stráže jsou úplně zneškodněny.“

„A kdo je zneškodnil?“ Haasenova tvář vyjadřovala značnou nedůvěru.

Sain se na něho podíval, potom úkosem pohlédl na Lobova a skromně svěsil hlavu.

„Já.“

„Vy?“ Haasen si skepticky změřil pohledem zakrnělou Sainovu postavu. „Vy že jste vyřídil dvě zdejší gorily?“

Sain se dotčeně zamračil.

„Urážíte mě, lende Haosene. Copak doktor, člověk kulturní a vzdělaný, není schopen vyřídit dvě dobytčata, co neumějí nic jiného než bezchybně střílet a rvát se? Přestal bych si sám sebe vážit, kdybych couvl před tak drobným úkolem.“

Lobov zasunul pistoli do kapsy.

„Děkuji vám za důvěru, lende Lobove,“ obrátil na něho Sain rozzářenou tvář. „Možná to není právě vhodné, ale nemohu nepodotknout, že jsem dávný a upřímný ctitel hrdinské posádky Tornáda. A pokud jde o strážce, jsem člověk humánní, nic špatného se jim nestalo. Jednoduše spí. A garantuji vám, že prospí ještě nejméně čtyřiadvacet hodin.“ Opatrně, pouze konečky prstů se dotkl Ivanova poraněného prstu a starostlivě se zeptal: „Myslím, že by vám přišly vhod moje služby Mám v takových věcech jisté zkušenosti.“

„Díky,“ zachmuřeně odmítl Ivan a podíval se na ruku. „Jediné, co potíebuju, je trocha vody.“

Sain se chystal něco namítnout, ale jeho řeč přetrhl tichý smích Tiky. Stála ještě pořád u zdi, na chvíli všemi zapomenutá, jen se malinko schoulila. Nyní se svezla do křesla a s křečovitým smíchem zamumlala:

„Tak oni už nejsou! Vůbec nejsou! Ani jeden!“

Zdálo se, že blouzní. Její smích přešel do vzlyků, které roztřásly celé její jakoby pohublé tělo.

„Nic hrozného se neděje, lendové,“ klidně a autoritativně vysvětlil Sain. „Běžná hysterie, přirozená reakce nervového vypětí.“ Vstal ze židle, napřímil svá hubená ramena a slavnostně pronesl: „Lendové, nestihl jsem vám sdělit to nejdůležitější: Já, Sain Dagel, vás žádám o politický azyl.“ Zarazil se a po chvíli dodal: „Zaručí se za mě Alexej Kronin.“ Spokojen s efektem svých slov až nečekaně nevýrazným hlasem uzavřel: „Žije, je v pořádku a netrpělivě vás očekává.“

„Kčertu, proč to říkáte až teď?“ štěkl Ivan.

Sain mu věnoval mnohoznačný pohled.

„Situace byla nepřehledná, a copak jsem mohl riskovat jeho život? A potom, jestli mám být opravdu upřímný, třebaže stráže spí, nebylo by rozumné nechat je bez dozoru.“

3

Klim si ulehčeně oddechl. Nemusel čekat dlouho. Sotva upil z důmyslně broušené sklenky pár hltů kroče, zaregistroval za pultem, kde prováděl svá kouzla nemotorný barman, nevysokého pohublého muže se smutnýma očima. Popíjel líně z vysoké sklenky a nenápadně pošilhával po Klimovi. Mohl to být buď nějaký další provokatér, nebo Ivanův posel. Klim se cítil natolik jistý, rány ani provokace se neobával, takže postavil sklenku na stůl, jako by vychutnával nápoj, spokojeně pokýval hlavou a vložil si do pusy oříšek tejkro. Líně přežvykoval a rozhlížel se, až zastavil znuděný pohled na muži se smutnýma očima a maličko zdvihl obočí.

„Příteli,“ řekl nevýrazným hlasem, „pojďte, prosím, sem ke mně.“

Muž však buď Jeho slova neslyšel, nebo se jen tvářil, že neslyší, pouze na Klima kradmo pohlédl. Klim tedy zaklepal bičíkem na stůl a gestem mu nabídl, aby si přisedl. Stalo se. Klim si muže s jistou skepsí prohlédl, vzal sklenku, upil kroče a vhodil si do pusy další oříšek. Teprve potom se zcela zřetelně zeptal:

„Příteli, neměl jsem tu čest vidět vás u roliny Kainy Stan?“

Mužova posmutnělá tvář se rozjasnila upřímným úsměvem.

„Ó, samozřejmě. Dvakrát nebo třikrát. Ale nenapadlo mě, že budete tak laskav a zapamatujete si mou maličkost.“

Klim svraštil obočí a utrousil:

„Máte pravdu, ani nevím, proč jsem si vás zapamatoval. S kým… s kým mám tu čest?“

„Ó, Sain, doktor Sain Dagel. K vašim službám.“

Tento rozhovor byl heslem. V jeho průběhu měl Kilm možnost pozorně si prohlédnout Sainovu tvář a ubezpečit se, že jeho zevnějšek plně odpovídá portrétu, který mu poskytl Sněgin spolu s jinými informacemi získanými Alexejem. Klim ukázal bradou na volnou židli a poťukáváním bičíku o stůl přivolal vedoucího.

„Skleničku pro doktora Saina.“ A už jiným tónem, se rty ukrytými pod dlaní, se zeptal: „Nu?“

„Operace skončila příznivě. Byla použita extrémní varianta. Nyní čekají na dopravu, informace, další pokyny. Všechno.“

Klim předal potřebné informace konspirativnímu Sainovi, doktor je nahlásil, aniž změnil šťastný a servilní výraz obličeje a aniž znatelněji pohnul rty, prostě jako břichomluvec. Mimochodem, i kdyby Sainovu zprávu někdo odposlechl, ničeho by se nedobral, protože muzola spolehlivě zajišťovala potřebné ruchy.

Barman postavil před Saina sklenku, naplnil ji a na Klimův pokyn se vzdálil. Klim pokynul Sainovi, aby se napili, a procítěně pronesl:

„Na štěstí a radost jedinečné lenni Kainy!“

A už tiše dodal: „Pořádně se napijte a upusťte vhodně kapesník. Až se sehnete, dostanete prsten pro Ivana. Potom hned odejděte.“

„Na štěstí božské Kainy!“ zvolal doktor.

Opět se ukázalo, že prošel dobrou gangsterskou školou — napil se tak nešikovně, že si polil celou bradu, omluvně vytáhl kapesník a začal se utírat tak překotně, až mu vypadl z ruky. Klim sledoval nemotorná doktorova gesta s výsměšným, poněkud štítivým pohledem, trochu se naklonil a bičíkem mu kapesník zvedl. Sain mumlal jednu omluvu za druhou, nahnul se a s hbitostí erudovaného kouzelníka popadl s kapesníkem prstenové hodinky.

„Upřímně lituji, vážený lende.“

„To se může stát každému,“ blahosklonně se usmál Klim. „Ale vidím, že máte naspěch.“

„Ó ano. Jsem tu jenom na skok.“

„V tom případě vás nebudu déle zdržovat.“ Klim chladně kývl Sainovi na rozloučenou a odvedl pohled stranou.

Jen silou vůle udržoval povýšený, štítivý výraz. Byl by radostí málem zpíval při představě, jak se operace zdařila. Jediné, co ho roztrpčovalo, byla cena, kterou museli za tento úspěch zaplatit. Klim velice dobře rozuměl smyslu těch na první pohled banálních, avšak ve skutečnosti hrůzných slov — extrémní varianta. Nezbylo ovšem než počkat na rozhovor s Ivanem.

„Vaše atofé, vážený lende,“ uslyšel Klim barmanův servilní hlas.

4

Lobov si nasadil na nos speciální brýle a zběžně prohlédl mikrodokumenty, slepené do úhledného balíčku, který se snadno vešel do dlaně. Dokumenty byly ukradeny z tajného, soukromého Lingova trezoru. Nebýt ovšem Kroninovy prvotřídní zručnosti, stěží by se podařilo tento trezor najít, natožpak otevřít.

„Vsevolod bude spokojený, je tady všechno, o co žádal. Dokonce podle mého i něco navíc, ačkoli se v tom byrokratickém světě příliš nevyznám,“ konstatoval Ivan, když si sundal brýle a pečlivě uložil mikrobalíček do kapsy bundy.

„Nejenom Vsevolod. I prezident bude spokojený.“ Alexej se pobaveně ušklíbl: „Chudák Jar-His.“

„A co takhle chudák prezident?“ zabručel Haasen. „Kolik prezidentů už poslali do věčných lovišť, ať už svýma, nebo cizíma rukama! Nebude tak jednoduché se s tou tajnou organizací vypořádat.“

„Jenže Taig teď má před sebou velké možnosti, které jeho předchůdci postrádali. Copak my dalijské vládě nepomůžeme, jestli nás o to požádá?“ řekl inženýr.

„Nebudeme předbíhat událostem.“ Lobov si unaveně prohlédl všechny přítomné.

Někde až na dně jeho očí se skrývala hořkost, ale tu dokázal dešifrovat pouze Alexej Kronin. Ne nadarmo prošel se svým velitelem dlouhou a namáhavou cestu hvězdnými dálkami.

Ivanův pohled se zastavil na Haasenovi. Konzul seděl pohodlně opřený o opěradlo pohovky, tvář strnulou, oči zavřené — podobně vypadal, když se s Alexejem přel. Opodál stála Tika. Patrně vůbec nechápala, co se děje, ostražitě hleděla na Haasena a instinktivně se tulila k Lobovovi.

Ivan se usmál.

„Nu což, zbývá jediné — opustit tohleto tiché ústraní.“

„A to co nejrychleji,“ tiše doplnil Haasen, oči stále ještě zavřené.

„Dříve nebo později, na tom snad tolik nezáleží,“ pokrčil rameny Kronin. „Podle mého je daleko důležitější zmizet odsud bez zbytečného hluku, tiše a opatrně, jak se sluší na dobře vychované lidi.“

„Nebyl bych proti trošce kraválu,“ zabručel Haasen, maličko pootevřel oči a podíval se na hodinky. „A doktor pořád nikde. Doufám, že ho nenapadla originální myšlenka — prásknout do bot.“

„Za Saina ručím,“ rozhodně ho zarazil Alexej.

Haasen se jedovatě ušklíbl:

„Ručíš? No no…“

„Já mu taky věřím,“ podpořil Kronina Ivan. „A navíc — Sain si sám odřízl cestu zpátky.“

Haasen se ovšem nechtěl vzdát.

„Odřízl… No a co má být? Zrádce je zrádce. Copak může člověk proniknout do jeho myšlení a logiky?“

Lobov se na něho pozorně zadíval. Haasen uhnul očima, ale neřekl nic.

„Tak jako tak jsme jiné východisko neměli,“ smířlivě promluvil Kronin. „Dozvědět se, co se děje v baru, a pokusit se navázat spojení s Klimem, je nezbytné a nikdo kromě Saina se tam nemůže ukázat. Leda tady Tika.“

Ivan pohlédl na dívku, jako by si na ni teprve nyní vzpomněl. Tika se hned zeptala:

„Co?“

„Tiko,“ Ivan pečlivě volil slova, „asi je teď pro tebe dost nebezpečné zůstat v Dal-Geji, ne?“

„Nevím. Možná ano. To se uvidí.“

„Nebylo by pro tebe lepší odsud odjet?“

„Kam?“ vyhrkla.

„S námi.“

„S vámi?“ Tika se na Ivana zpříma podívala.

„S námi všemi…,“ zrozpačitěl Lobov.

Po unavené Haasenově tváři sklouzl lehký úsměv. Tika nakrabatila čelo a její tvář odrazila horečnaté uvažování.

„Kam? Na Stigmu?“

„Nejprve na Stigmu,“ řekl Lobov.

„A potom?“

„Potom se uvidí. Neboj se, pomůžeme ti,“

„Jsme přece docela fajn,“ zkřivil rty v úsměšku Haasen.

„Opravdu jsme docela fajn,“ vmísil se do hovoru Kronin, aby zahladil Haasenovu netaktní ironii.

Tika zmateně klouzala pohledem z jednoho muže na druhého. Její zelené oči se ostražitě zúžily. Přejížděla pohledem z jednoho muže na druhého a užuž se chystala něco namítnout, když ji Haasen panovačným gestem zarazil. Celý se napřímil a naježil. Hned se však jeho rty zkřivily do typického ironického úsměšku.

„Myslím, že se nám vrací náš milý doktor.“

„Jsi bystrý jak kočka,“ utrousil inženýr.

„Chceš říct kocour,“ opravil ho Haasen. „V těchto věcech musíš být, chlapečku, obzvlášť přesný.“

Haasen se nepletl — do haly opravdu vstoupil Sain. Podle jeho vláčných pohybů a důstojně zvednuté hlavy bylo okamžitě jasné, že jeho akce byla úspěšná. Lobov nevydržel vyčkávací pauzu a netrpělivě vyhrkl:

„Tak co vzkazuje Klim?“

Sain na něho pohlédl vyčítavě, či dokonce rozhořčeně.

„Kdybyste jen věděli, jak neuvěřitelně obtížné bylo poznat ho a zkontaktovat se s ním!“

„Vždyť jste měl jeho detailní popis,“ namítl inženýr.

„Popis, to jsou jenom slova. Ale já jsem musel hledat živého člověka, a k tomu člověka – dovedete si to představit? – toho člověka napadlo sehrát roli znuděného povaleče. Doslova jsem chodil jako se zavázanýma očima po okraji propasti. Vždyť stačil jediný chybný krůček a celá ta tlupa by mě roznesla na kopytech!“

„Dobře, dobře,“ přerušil jeho výlevy Lobov, „co nám ale Klim vzkazuje?“

„Především mám pro vás tohle,“ Sain vsunul ruku do kapsy a s teatrálním gestem ji natáhl k Ivanovi.

V jeho otevřené dlani ležely prstenové hodinky. Lobov si je opatrně vzal, prohlédl je ze všech stran a navlékl si je na prst. Jeho tvář chvíli vyjadřovala soustředěnost, která se brzy změnila v radostný úsměv.

„Ďábelský Klim! Máme spojení!“ Zamával rukou, aby mu nepřekáželi.

Alexej se spokojeně usmíval, trochu se styděl za svou citlivost a pohnutí. Taky Haasen se usmíval, ale koutky jeho rtů přece jen naznačovaly pochybnosti. Tika je oba sledovala a také se usmívala, ale nechápavě a maličko výsměšně: Nikdy by ji nenapadlo, že ti na první pohled suroví chlapi dokážou být tak naměkko.

„Klim vzkazuje,“ pracovním tónem sděloval Lobov, „že máme ten brloh třeba obrátit vzhůru nohama, ale musíme bezpodmínečně najít dokumenty dokazující spojení Linga s Jar-Hisem.“

„Splněno,“ s výrazem samolibosti zabručel Haasen, který pilně pomáhal Alexejovi v práci.

„Klim má k dispozici sedmimístný vůz s dalijskou registrací. Sledují ho. Nijak zvlášť důkladně, ale sledují. Zajišťují si ho s rezervou deseti dvaceti sekund. Podle všeho je dobře hlídán i vchod baru. Máme proto použít boční východ. A sdělit mu jeho koordináty.“

„Klim je zkrátka třída!“ pokýval uznale hlavou inženýr.

„Tornádovská škola,“ utrousil Haasert.

„Prezident se drží politiky neutrality. Náš úhlavní nepřítel je Jar-His. Není vyloučeno zablokování baru touto organizací,“ pokračoval zatím Lobov.

„Jar-His? Co je to kčertu za chlapa? Jaké má vůbec možnosti?“ vyřkl Kronin konečně otázku, která ho už dlouho pálila na jazyku.

„Jsem připraven poskytnout vám vyčerpávající odpověď,“ nabídl se doktor Sain.

„Jen pokud možno krátce,“ vmísil se Haasen, „popovídat si můžeme i později. Teď jenom to nejdůležitější.“

„Prosím. Tedy stručně: Jar-His je tajná organizace. Má své zřízení, své stanovy. V jejím čele stojí Rada velitelů. A Radu řídí His-velitel. Nikdo nezná jeho jméno, jeho osoba je dokonale tajena.“

„Vypadá to jako nějaký melodram,“ ušklíbl se inženýr, „melodram hrůz.“

„Obávám se, že nejde o melodram,“ zabručel Haasen.

„Řekl jste úplnou pravdu — nejde o žádný melodram,“ potvrdil Sain. „V Jar-Hisu vládne železná disciplína. Za jedno neuposlechnutí výstraha, a po ní jenom jediný trest — smrt. Nejhorší je, že členové Jar-Hisu jsou všude, v městské vládě, mezi policií, v Radě inženýrů a především v Radě lékařů.“

„Proč především?“ zajímal se Kronin.

„Jak to proč?“ udiveně na něj pohlédl doktor. „Dovedete si představit, co je to vůbec Rada lékařů?“

„Nedovedu,“ skočil mu do řeči Lobov. „Ale Tur má pravdu, teď není čas na nějaký teoretický seminář. Jen nám ještě řekněte, doktore: Je pronásledování Jar-Hisem nebezpečné?“

Sain potřásl rameny.

„Všechno záleží na jeho záměrech. V každém případě je Jar-His nesouměřitelně nebezpečnější než všechny ostatní gangsterské bandy. Jeho moc se dá srovnat s vládou prezidenta. A vezměte, prosím, v úvahu — pochopte, velice mi záleží na tom, říct vám čistou pravdu — zdrojem všech komplikací mezi Zemí a Dal-Gejem je Jar-His. Říká se, že His-velitel přímo šílí nenávistí k Zemi a ke všemu pozemskému.“

„Jasně,“ shrnul Lobov. „Optimální varianta je zbavit se pronásledovatelů a vyhnout se otevřené srážce. Klim navrhuje použít bočního východu. Doktore Saine, víte o tom východu?“

„Samozřejmě,“ přikývl Sain, „takový východ opravdu existuje. Akorát nevím, kde ten proklatý východ hledat.“

Kronin se usmál.

„Proč proklatý? Naopak — znamenitý tajný východ! A jestli existuje, my ho už nějak najdeme.“

„Jste si tím jist?“ váhal Saln.

„Není třeba ho hledat,“ ozvala se zničehonic Tika. „Já vím, kde je.“

„A proč jsi to neřekla hned?“ obrátil se k ní podrážděně Haasen.

Tika si ho přezíravě změřila.

„A ptali jste se mě?“

Její obratná odpověď všechny rozesmála a Tika hned doplnila:

„Vím, kde východ je, ale nedokážu otevřít dveře. Je tam nějaký kód.“

„Takže dveře se otevírají na kód?“ upřesnil Ivan.

„Ano.“

Lobov se zpytavě podíval na Alexeje.

„Otevřeme je,“ klidně pronesl Alexej. „Hlavně že jsou dveře. Klíč k nim už nějak najdeme.“

Lobov přikývl. Považoval problém za vyřešený, ale Tika měla na srdci ještě něco.

„Je tam hrozně zapeklitý zámek. Uměl ho otevřít jenom Ling. Ostatní se o to kolikrát pokoušeli, byli to samí odborníci a Ling Jim to klidně dovolil, ale bylo to zbytečné.“

„Nevadí,“ řekl Lobov, „Alexej to dokáže. Nakonec je to inženýr.“

„Nebudeme ztrácet čas,“ uzavřel Lobov. „Alexeji, ty půjdeš s Tikou najít ten východ, otevřeš dveře a pokud to bude možné, zjistíš, jestli je v baru čistý vzduch.“

„Rozumím,“ odpověděl předpisově inženýr.

„Tiko, nebojíš se s ním jít?“

„S ním?“ Tika si Kronina přísně změřila a odfrkla: „Ten by neublížil ani mouše.“

Všichni se pobaveně rozesmáli.

„Ano,“ souhlasil Alexej a vstal, „s mouchami jsem zatím skutečně neměl co do činění.“

„Počkej ještě,“ zastavil ho Lobov a obrátil se k Tice. „Můžeš nám nakreslit, kam ústí tajný východ?“

Lobov vytrhl z bloku list papíru a vytáhl z kapsy tužku. Tika si sedla ke stolu a velice rychle a přesně splnila úkol. Lobov si vzal papír a podle Sainových a Tičiných informací podrobně stanovil popis místa. Teprve potom vstal a řekl Alexejovi:

„Tak teď můžete jít. Stihneš to?“

„Budu se snažit.“ Kronin otevřel dveře a teatrálně pokynul Tice: „Prosím.“

Tika se na něho podívala a přes rameno se ohlédla po Ivanovi. Potom s vážným výrazem vyšla do haly. Alexej jen mávl kamarádům na rozloučenou a vyšel za ní. Lobov se obrátil na Saina, který okamžitě, se zdůrazněnou ochotou vyskočil ze židle.

„Není pro vás nebezpečné objevit se ještě jednou v baru?“

„Jsem ochoten jakkoli riskovat.“

„Snažte se mu vyhnout.“ Ivan podal doktorovi plánek. „Tohle předejte Klimovi. Co nejnenápadněji.“

„Můžete se spolehnout. Když se Sain do něčeho pustí, udělá to vždycky bezvadně.“

Když se za doktorem zavřely dveře, obrátil se Lobov k Haasenovi.

„Ještě o něm pochybuješ?“

Haasen výsměšně odfrkl:

„Ne. Zvlášť když vidím, jak je schopen se třeba přetrhnout, jen abyste ho pochválili a nedej bože se nerozhodli ho opustit. No a s tou holčičkou jsem taky docela spokojený. Ale přece jen…“ Haasen se zachmuřil a soustředěně si třel dlaní hrudník. „Chce to co nejrychleji odsud zmizet.“

„Rozumím,“ řekl tiše Ivan a přisedl si vedle konzula na pohovku. „Jestli je skutečně Samsonov zrádce, může nám ještě ledaco zavařit.“

„Ty o tom ještě pochybuješ?“ s hořkou ironií se zeptal Haasen.

„Ať je to jak chce, musíme Samsonova dostat. A proto rychle odsud! A pokud možno tiše.“

5

Tika sjela po provazovém žebříku někam do tmy. Zazněl klapot jejích podpatků a za okamžik i výsměšný hlas:

„Proč stojíte jak solný sloup?“

Alexej se ušklíbl a začal se opatrně spouštět dolů. Když se jeho nohy dotkly podlahy, ozval se těsně u něj zvědavý hlas neviditelné Tiky:

„Bojíte se?“

„Ale ne… moc ne,“ usmál se Kronin, „normálka.“

„Je tu tma jak v pytli. Světlo se zapíná jenom v Lingově pracovně, a tam…“ Tika větu nedokončila a najednou se rozzlobeně zeptala: „Máte aspoň zbraň?“

„Mám, ale co s ní v takové tmě? Ale, jak svého času řekl Pánbůh — Budiž světlo!“ Kronin zmáčkl jedno z tlačítek na svém univerzálním noži a uzounký paprsek prořízl tmu a osvětlil úzkou chodbu, jejíž strop byl pouhých několik centimetrů nad Jejich hlavami.

Kronin omluvně dodal:

„Není moc silné, to je fakt, ale pro tuto chvíli aspoň něco.“

„A co potom?“ jedovatě se otázala Tika.

„Potom rozsvítíme světlo, co tu bývá normálně,“ nevzrušeně odpověděl Kronin.

„Ale tady nikde není vypínač!“

„Co je to vypínač, Tiko?“ usmál se Kronin a klouzal pomalu paprskem světla po stěnách, podlaze a stropu. „Poměrně primitivní zařízení pro spojení energetických řetězů. Když tu vypínač není, musíme si ho udělat.“

„Nějak toho máte v plánu hrozně moc,“

Kronin neodpověděl. Světelná skvrna se zastavila, vystoupala kousek nahoru a hned zase klesla, zamířila napravo a zase nalevo, důkladně prohmatávala kousek zdi.

„Nejspíš to bude tady,“ přesvědčeně poznamenal Alexej a přistoupil blíž. Světelný bod nyní ležel ve výšce jeho obličeje.

„Jasně, tady,“ zamumlal a utrousil přes rameno: „Zavři oči, Tiko.“

„A proč?“ zeptala se vzdorovitě.

„Aby tě to neoslepilo,“ trpělivě jí vysvětlil Kronin. „Nejlíp bude, když si oči zakryješ dlaní.“

„A co se bude dít?“ Nyní v jejím hlase zaznívala téměř dětská zvědavost.

„Nic zvláštního. Běžné otevírací práce. Připraveno?“

„Jo.“

Světelná skvrna zmizela a za okamžik udeřil do zdi plazmový paprsek tenký jako jehla a rozpálený na stovky stupňů a se zlověstným zasyčením zajel do pevné plastikové zdi. Vzplanuly zelené jazyky a mrtvolným světlem ozářily klubka dýmu. Začpělo to spáleninou. Všechno se seběhlo v několika sekundách, poté se zápalnice přetrhla a pohasla. Na zeď znovu dopadla slabá světelná skvrna a oddělila od dýmu přesně vyřezaný čtvercový otvor.

„To jsem si mohl myslet,“ zabručel naštvaně Kronin, když strčil hlavu dovnitř. „Vypínač je v pracovně a přívodní kontakt jakbysmet. A podle všeho s magnetickým ovládáním. Kčertu!“

Něco sotva slyšitelně cvaklo a najednou se chodba rozzářila jasným světlem, linoucím se z půlkruhových stínidel upevněných na stropě. Chodba pokračovala rovně asi ještě pět metrů a potom zahýbala doprava. Kronin si domyslel, že všechny ty pokusy s průlezy, světlem i s ohyby slouží k tomu, aby mohla být základna v případě nutnosti přeměněna v nedobytnou pevnost.

Když se ohlédl, spatřil Tiku, jak si vší silou tře oči hřbetem dlaně.

„Tys mě neposlechla,“ řekl jí vyčítavě.

„Jenom jsem je na okamžik otevřela,“ provinile zašeptala a najednou se nadšeně zasmála. „Máte to ale senzační nožík! Lepší než všechny pistole dohromady.“

Kronin se podíval do jejích rozzářených očí a sebejistě řekl:

„Pochopitelně že je lepší.“

„Nevěděla jsem, že něco podobného existuje.“ Najednou se Tika překvapeně rozhlédla kolem sebe. „Svítí světlo!“

„Svítí,“ souhlasil Kronin. „Ale neztrácejme zbytečně čas. Jdeme.“

Tika vyšla první a každou chvíli se zvědavě ohlížela po Kroninovi.

„Je to už kousek, tak sto kroků.“

„A pořád dokola — doprava doleva?“

„Ovšem. Když je potřeba, může se tu docela dobře ubránit třeba celý oddíl. A jak to, že vás to světlo neoslepilo?“

„Měl jsem zavřené oči.“

Tika nedůvěřivě odfrkla:

„A jak jste tedy vyřezal tu díru?“

„Jak? K tomu stačí mít… říká se tomu motosenzorický návyk.“ Kronin si uvědomil, že mu Tika nemůže rozumět, a vysvětlil: „Podíval jsem se, zapamatoval si a potom už pracoval popaměti.“

„A tak přesně?“

Kronin mlčel, jenom se usmíval. Tika se patrně smířila s tím, že se odpovědi nedočká, a přidala do kroku.

„A je to pravda, že jste zachránil Ivana?“ zeptala se zničehonic, aniž se ohlédla.

„Je.“ Kronin si přejel dlaní po rtech. „Ale popravdě řečeno, on měl tu příležitost daleko častěji.“

Tika celá rozkvetla úsměvem a ohlédla se.

„Myslela jsem si to.“

„Neříkej.“

„Opravdu, a nejen to…,“ pronesla hrdě a najednou se zeptala: „Proč mu vlastně říkáte Ivan, když se jmenuje Ivvi Lonk?“

Kronin si rozpačitě odkašlal.

„No… říkají mu tak všichni, kdo… prostě přátelé.“

Tika se zastavila tak nečekaně, že do ní Kronin málem vrazil.

„Jsme na místě.“

Ale to už viděl i Alexej. Několik kroků od něj se blýskaly kulaté masivní dveře, vysoké asi půldruhého metru. Kronin obešel Tiku, přistoupil těsně ke dveřím, pozorně si je prohlédl a proklepal je dlaní. Zvuk připomínal údery do monolitové skály.

„Jó,“ s uznáním protáhl, „plazma je tu k ničemu. Můžu leda nasadit akumulátor.“

„Co jsem říkala?“ zazněl Tičin vyčítavý hlas. „Kdekdo už to zkoušel otevřít, a nikomu se to nepodařilo.“

Kronin jako by ji neposlouchal. Dřepl si, aby to měl se svou mohutnou postavou pohodlnější, pečlivě prohledal kódové zařízení sestávající z řady hlaviček v různých polohách.

„Primitivní, ale důkladné,“ přemýšlel nahlas.

Sáhl po jedné z hlaviček a otočil jí — ozvalo se tiché cvaknutí. Kronln se ušklíbl, vytáhl z kapsy nůž a prohmatal zařízení ostrým gamapaprskem. Vedl ho jakoby po obvodu televizní obrazovky a řádku za řádkou otáčel hlavičkami konstrukce, ukryté za bezpečnostní deskou. Indikátorová kontrolka se hned jasně rozzářila, hned zas docela zhasla. Alexej zopakoval tuto operaci několikrát za sebou a podle dávno vypracovaného návyku se mu do paměti postupně vtiskovala jedna součástka konstrukce za druhou. Byl na něho zvláštní pohled: Člověk sedící na bobku krouží rukou, v níž svírá svítící nůž (gamapaprsky jsou pochopitelně neviditelné) a postupuje po povrchu dveří, asi jako slepec hledá ztracenou věc.

„Tak,“ protáhl po chvíli spokojeně.

Ztuhly mu nohy, proto si raději klekl. Sondáž pokračovala. Alexej dál systematicky otáčel hlavičkami. Gamapaprsek chvílemi hasl, Alexej tu a tam pootočil hlavičkou, konečky prstů se opatrně dotýkal dveří a podle lehoučkých vibrací, podle interferenčního obrazu zvukových vln zachycoval v tloušťce kovu podstatu kinematických procesů. Jeho tvář byla mimořádně soustředěná.

„Co to děláte?“ neudržela už Tika trpělivost na uzdě.

Kronin se pozorně zadíval na zablokované dveře a vysvětlil jí:

„Musím je pořádně prozkoumat.“

„Prsty?“ jedovatě se zeptala Tika.

„Prsty,“ přisvědčil Alexej. „Víš, jak používají prsty slepci? Ohledají předmět a vytvoří si tak o něm přesnou představu.“

Tika zavrtěla hlavou.

„Co můžu vědět o defektních lidech? U nás se takoví likvidují… A proč vlastně osaháváte dveře? Máte je před sebou, můžete si je prohlížet, jak dlouho chcete.“

Všimla si, že se na ni inženýr dívá nějak divně, jakoby s lítostí, a vyzývavě se zeptala:

„Co na mě tak koukáte?“

„To nic,“ klidně jí odpověděl Alexej o spíš než poprosil, poručil: „Neruš mě, Tiko.“

Pohodlněji uchopil univerzální nůž a znovu se sklonil ke kódovému zařízení. Každou chvíli se ozvalo hluché cvaknutí. V tyto sekundy se jakoby ztratil Alexejův dech a Tika se po něm polekaně podívala. Najednou se Alexej zarazil a hned nato slavnostně vykřikl:

„A mám tě, holoubku!“

Napřímil se, protáhl si ztuhlé nohy, ledabyle smetl prach z kolen a utřel si ruce. Kývl přes rameno na Tiku, aby se šla podívat. Jistými pohyby nastavil hlavičky do potřebných poloh a otočil doprava rukojetí. Něco zazvonilo. Alexej potáhl za dveře. Masivní disk téměř metrové tloušťky se docela tiše pohnul. Alexej otevřel dveře, aby se jimi dalo projít, a s výrazem sebeuspokojení vybídl Tiku:

„Prosím.“

Opatrně přistoupila ke dveřím, bojácně vyzkoušela kliku, potom se obrátila ke Kroninovi a rozpačitě se zeptala:

„To je všechno?“

„A co bys ještě chtěla? Sundat je z pantů? Nebo z nich udělat pánvičku?“ Kronin se rozesmál, viditelně velice spokojený s výsledkem své práce.

Jeho smích Tiku okamžitě vyburcoval.

Jako had proklouzla vzniklou štěrbinou. Alexej ještě trochu pootevřel dveře a vstoupil za ní, ale v posledním okamžiku zapochyboval:

„Nenarazíme tam na někoho?“

„Bojíte se?“ ušklíbla se.

„Opatrnost nemá se strachem nic společného.“

Alexej vykročil za Tikou. Ocitli se v poměrně prostorném přístěnku. Byly tu ještě jedny dveře, ne už zablokované, docela obyčejné, ale přece jen pevné. Tika se u nich zastavila, jedno oko si přikryla dlaní a někam se dívala. Po chvíli se ohlédla po Kroninovi a ustoupila mu místo.

„Je tady tajné oko. Podívejte.“

Alexej k ní poslušně přistoupil a přitiskl oko k otvoru. Samotného ho zajímalo, kam se dostali. Byla to odlehlá uzounká ulička, typická pro přístavní čtvrti. V její ponuré hloubce zahlédl jediného chodce. Zato o kousek dál vedle silnice s živým cestovním ruchem, alespoň jak se dalo odhadnout z nevelké výseče, kterou jim oko odhalovalo. Ústí příčné uličky na širokou vozovku bylo zahrazeno.

„Výborně!“ zaradoval se Alexej.

Sem přistaví vůz pro Klima. Doběhnout k autu mu nezabere víc než několik sekund.

Kronin poodstoupil od dveří a pozorně si je prohlédl. Vyrušila ho Tika, která se už patrně začala obávat, že inženýr odhalí všechno sám a jí se nepodaří blýsknout se svými znalostmi.

„Tady tu kliku otočte dvakrát — a můžete je otevřít.“

„Jasně,“ roztržitě zamumlal Alexej. „Ale pro každý případ je prozkoumám.“

Otočil klikou jednou, podruhé, opatrně dveře přitáhl k sobě a malinko, jen na štěrbinu, je otevřel.

„V pořádku,“ konstatoval a uvedl dveře do původního stavu.

Zpátky se vraceli v témže pořadí — Tika vpředu, Kronin v těsném závěsu za ní. Tika kráčela spěšně, v každém jejím pohybu se zračila starostlivost a napětí.

„A kdybych vám pláchla, dělali by vám potíže?“ zeptala se, aniž zpomalila.

„Hm…“ Kronin svraštil čelo a po krátkém přemýšlení odpověděl: „Ale ty bys neutekla.“

„Proč myslíte?“

„Ivan mi řekl, že ti můžu věřit,“ klidně odpověděl Kronin. „A Ivan se mýlí velice zřídka.“

Na posledním ohybu, odkud už byl vidět jemný žebřík spuštěný z průlezu, se děvče zastavilo.

„Máte pravdu,“ řekla, „neuteču. A víte proč?“

„Do druhého člověka nevidíš,“ usmál se Kronin. Taky se zastavil a opřel se o zeď. „Nevím, Tiko.“

„Protože mě to s vámi baví,“ téměř rozzlobeně odpověděla dívka. Dívala se na Kronina zpříma, jakoby vyčkávavě. „Jste takoví zvláštní, nikomu nepodobní. Nikdy jsem takové lidi neviděla. Jak to, že jste takoví?“

Kronin mlčel.

„Jak to?“ prosebně naléhala Tika. „Že vy nejste ze Stigmy?“

„Ne, nejsme,“ neochotně přiznal Alexej.

„A odkud tedy?“

„Z nebe.“

V jejích očích probleskl strach a Kronin si v duchu vynadal za nevhodný žert. Smířlivě vysvětlil:

„Jsme posádka kosmické lodi. Lítáme vesmírem a snažíme se konat dobré skutky.“

„Dobré skutky?“

„No…“ Kronin zamyšleně vraštil čelo. „Většinou dobré skutky. Když něco nepopleteme…“

„A stává se, že něco popletete?“ se zájmem na něho pohlédla Tika.

„Stává.“

„Tak přece jen popletete…“ Tika vyloudila na tváři zasněný úsměv. „To je dobře, že občas něco popletete. Jinak bych si musela myslet, že ani nejste lidi, ale nějací bozi.“

6

Když se blížil k hlavnímu vchodu konzulátu, Din Samsonov zpomalil a po chvíli se zastavil. Jak se mu do té proklaté budovy nechtělo! Věděl však, že dříve či později tam vejít musí, stejně tak jako musí udělat přesně to, co mu přikáže chladný, lhostejný hlas nepřipouštějící žádné výmluvy.

V této chvíli hlas mlčel, takže se mohl alespoň na okamžik pokochat volností, byť iluzorní, ale přece jen volností.

Tak už nám zase rozkvetly růže — a on si toho všiml teprve nyní! Sklonil se a opatrně rozčísl rukama pichlavý porost. Z prochladlé hloubky keře na něho hleděla purpurová krasavice s náhrdelníkem z velikých kapek rosy. Užuž chtěl natáhnout ruku, aby ji utrhl, ale potom si to rozmyslel a jen ji lehounce pohladil ukazovákem. Na zem spadly těžké kapky. Samsonov se smutně usmál a s neklidem se znovu ponořil do zvláštního rozporuplného pocitu, vynořujícího se zvolna z hloubky jeho existence. Vždyť tohle všechno jsem znali Purpurové růže, jemnou vůni, ale i pach hniloby, a vedle malinko vyplašené, vyčkávavé oči Niny.

Minulost vytryskla na povrch a zahltilo mozek ohnivou vlnou. Realita, která mu na okamžik vytanula před očima, se najednou zdála tak podivná, že se až srdce zastavovalo zoufalstvím. Samsonov stiskl zuby, aby nevykřikl, zavřel oči a křečovitě zaklínil prsty do pichlavé větvičky. Tento stav však trval pouhý okamžik. Hrůza a odpor neslyšně jako noční ptáci uletěly pryč. Jakoby probuzený z krásného snu, zatřepal Samsonov hlavou a otevřel oči. Byl nejvyšší čas jít na konzulát.

„Dine!“ uslyšel za sebou a ohlédl se.

Alejí táhnoucí se od konzulátu spěchala Lena Zim.

„Dine, je ti něco?“

Lena byla malinko zadýchaná rychlou chůzí, její šedivé oči hleděly ustaraně a neklidně. Samsonov vyloudil na uvítanou úsměv, který dovedl jen on: bezstarostný, dobrosrdečný a trochu výsměšný.

„Mně? Jak jsi na to přišla?“

„Stál jsi a vypadal jsi tak nějak divně… myslela jsem si…“

Samsonov stočil pohled k růžovému keři a po tváři mu sklouzl stín rozpaků.

„Prostě se ml trochu zatočila hlava. Nejspíš jsem utahaný. Mám v poslední době fůru práce.“ Znovu se na Lenu usmál, a jako kdyby si teprve nyní uvědomil její přítomnost, překvapeně se zeptal:

„Poslyš, a kde ty ses tu vzala?“

„Jedu přímo z letiště.“

„Sama?“

Lena se usmála.

„Samozřejmě že ne. Ale všichni mají plno práce a šíleně spěchají. Já nakonec taky. Potřebuju najít Vsevoloda. Jak se s ním můžu spojit?“

V Dinových očích probleskla ostražitost.

„Vsevoloda? Stalo se něco?“

„Mám pro něj příkaz. Potřebuju ho služebně, chápeš? Nemůžu ti nic prozradit,“ usmála se provinile.

„Rozumím,“ řekl Samsonov, „v Dal-Geji se teď člověk bez tajností neobejde. Jenže najít Vsevoloda, to nebude snadné.“

Sklonil hlavu, přemýšlel. Lena čekala a jen stěží držela trpělivost na uzdě, měla sto chutí Dina popohnat. Ale Samsonov vůbec nepřemýšlel o tom, jak najít Sněgina. Tak to je ten poslední kamínek do mozaiky, říkal si v duchu. Malé prověření ovšem neuškodí. Úkradkem pohlédl na Lenu, která jeho pohled zachytila, takže se lehce usmál, hned zase zvážněl a povzdechl si:

„Tajnosti, tajnosti. Bohužel je to dvojsečná zbraň o někdy člověk těžko pozná, jestli přinesou víc užitku nebo škody.“

Lena chtěla něco namítnout, ale Samsonov ji netrpělivým gestem zarazil.

„Vím, že mě o ničem neinformují, bojí se, aby nezkompromitovali moji hodnost konzula. Jenže já jsem tu nepracoval celý rok nadarmo. Mám svoje zdroje informací, takže velice dobře vím, co v těchto dnech probíhá v Dal-Geji. Tajná operace pod Vsevolodovým vedením. Téměř všichni pracovníci konzulátu jsou pryč. Nakonec, tohle není pro tebe žádná novinka. Ale víš, že se té operace účastní Ivan?“

„Ivan?“

Lena zimničně přemýšlela, jak se nejlépe zachovat, ale Samsonov jí k delšímu přemýšlení nedal čas.

„Vím jedno: policie Dal-Geje odhalila jeho pobyt a jde po něm.“

Lena zbledla.

„Může to ale být nějaká mýlka,“ zadíval se Samsonov Leně zpříma do očí.

„Ne, není,“ řekla žena. „Musíme udělat všechno, abychom okamžitě Vsevoloda našli.“

„Dobře,“ rozhodně řekl Samsonov, uchopil Lenu za loket a vedl ji na konzulát. „Uděláme i nemožné.“

Ve vestibulu se Samsonov zastavil.

„Radši na mě tady počkej. Zaskočím jenom do kanceláře a potom vyrazíme přímo k selektoru.“

Lena váhala.

„Za chvilku jsem zpátky,“ uklidnil ji Samsonov a usadil ji v křesle.

Vyběhl do patra, ale místo do své pracovny zamířil do pracovny operátora. Dveře byly zamčené. Samsonov si odemkl univerzálním klíčem a trhnutím rozrazil dveře — místnost byla prázdná. Din se na okamžik zarazil, potom za sebou přibouchl dveře a rozběhl se chodbou. Cestou nahlédl do několika kanceláří, ale nikde nikdo — konzulát byl jako po vymření. Vběhl tedy do své pracovny a ztuhl na prahu: za jeho stolem seděl pracovník konzulátu.

Okamžitě se však vzpamatoval, naladil přívětivý úsměv a zavřel za sebou dveře.

„Timure? Co tu děláte?“

Vysoký mladík atletické postavy úslužně vstal.

„V době vaší nepřítomnosti volal Sněgin. Prosil mě, abych udržoval spojení.“

„Tady?“ podivil se Samsonov a sedl si na uvolněné místo k psacímu stolu.

„Ano, tady.“

„A kde jsou ostatní?“

Mladík na okamžik zaváhal a potom odpověděl:

„Sněgin je odvolal.“

Samsonov starostlivě pokýval hlavou.

„Vidím, že situace je vážná.“

Vysunul zásuvku a vytáhl univerzální tužku. Přitáhl si blok, ale místo aby začal psát, prudkým pohybem namířil tužku na Timura, který po celou dobu pozorně sledoval každý jeho pohyb.

Ozva’o se tiché cvaknutí, mladík ztuhl v křeči a pomalu se svezl na podlahu. Samsonov měkce jako kočka přeskočil stůl, uchopil zvlažnělé tělo, odtáhl je na pohovku a přehodil pláštěm.

Obhlédl zkušeným okem vykonané dílo a spěšně namířil ke dveřím. S rukou na klice najednou strnul, zaražený jistou myšlenkou. Vysíleně se opřel o stěnu. Velice dobře věděl, že musí zmizet, věděl to od okamžiku, kdy mu Lena potvrdila, že je Ivan Lobov ve městě. A s Lobovem, který jde vždy tvrdě za svým cílem, nejsou žádné žerty a jenom při myšlence na něj se Samsonov roztřásl po celém těle. Musel co nejrychleji zmizet, ale stála mu v cestě ještě Lena. Podle železného zákona nekompromisního boje bylo nutno odklidit ji z cesty. Ale… Přece jen, je to Lena!

Zmizet však musí v každém případě. Samsonov zhluboka vzdychl, dlaní si utřel pot z čela a rozhlédl se. Jeho pohled padl na již bezcennou, zničenou tužku. Vztekle jí mrštil do kouta, vrátil se ke stolu a vytáhl z tajné zásuvky revolver. Vmžiku zmizel v jeho kapse.

7

Zpoza rohu se šílenou rychlostí vyřítilo auto, brzdy hystericky zaskřípěly a auto stálo na místě jako přikované.

Nasednutí do vozu zabralo pouhých několik přesně vypočítaných sekund. Lobov včas rozdělil role a přesně vysvětlil každému postup jeho práce. Dveře vozu se otevřely a zase zavřely, automobil vyrazil vpřed a hnal se ulicí. Vedle Klima seděl vpředu Ivan, na prostředním sedadle Tika a Alexej, vzadu Sain a Haasen.

„Těbůh, ďábli! Kdybyste jen tušili, jak rád vás vidím!“ pozdravil je Klim, aniž odtrhl pohled od vozovky před sebou.

„Není tak docela jasné, kdo je vlastně rád,“ usmál se široce Alexej. „Teda, ty jsi ale frajer! Dalijský dandy jak vyšitý.“

„Dát se s vámi dohromady,“ zasmál se Klim, „to aby byl člověk nejenom dandy, ale i gangster.“

„Jsi jednička,“ stroze ho pochválil Ivan a se zájmem si prohlížel svého navigátora.

„Všichni jsme jedničky.“ Klim hodil pohled za sebe. „Ture, žiješ? Nějak tě není slyšet.“

„No,“ protáhl zmučeně Haasen, „takříkajíc přibližně.“

Klim minul řadu elektrobusů, prudce trhl volantem a zavedl vůz do postranní uličky. Sain patrně tuto zatáčku ani v nejmenším nečekal, protože se svalil celým tělem na Haasena. Tika se v posledním okamžiku křečovitě chytila předního sedadla a jen ztěží se udržela, aby nenaletěla na Alexeje. Klim v příštím okamžiku trhl volantem pro změnu na druhou stranu a teď se všichni chytali čehokoli, co bylo po ruce.

„Připoutejte se,“ přikázal stroze Klim, aniž se otočil, a vysvětlil: „Aspoň na chvíli je musíme setřást. Přilepili se na nás jak pijavice. Čert aby vzal tu rachotinu!“

Lobov se ušklíbl. Auto, které mu nabídl konzulát, byl luxusní vůz, který mohl solidně posloužit jako znamenité maskování, na dálnici dokázal vyvinout úžasnou rychlost, ale byl mohutný a těžkopádný. Obě auta pronásledovatelů měla neméně výkonné motory, ale díky kompaktnosti byla daleko pohyblivější, takže ať se Klim snažil jak chtěl, setřást je nedokázal.

Ivan se ohlédl dozadu a chvíli sledoval jízdu pronásledovatelů, zatímco Klim nelítostně hnal vůz ulicemi a uličkami.

„Kdepak,“ protáhl Ivan zklamaně, „těch se jen tak nezbavíš.“

„To se ještě uvidí!“ procedil Klim, mrštil vůz do další zatáčky a hnal se dál.

Sainovi už bylo hezky dlouho všelijak, byl bledý, na čele mu vyskočily studené kapky potu a v jeho očích se zračily obrovské útrapy a pokora zároveň. Cucal nějakou pilulku a ztěžka vzdychal. Haasen seděl vedle něho strnulý, nehybný a připomínal sochu. Kde se braly všechny ty síly v tak utrápeném člověku! Pouze Tika prožívala celou situaci s upřímným zaujetím a její zelené oči se vášnivě leskly.

Kronin, jako vždy vyrovnaný a rozhodný, navrhl:

„Co takhle zkusit to na dálnici?“

„Už se stalo,“ odsekl Klim, „drží se nás jako na provázku.“

„Neujedeme jim ani na dálnici,“ zazněl zničehonic rozhodný Tičin hlas.

Lobov se na ni se zájmem podíval.

„Proč myslíš?“

„První auto řídí Lux Dag,“ informovala ho Tika takovým tónem, jako by všem mělo být jasné, co to znamená.

„Kdo?“ zeptal se Ivan.

„Přeborník v autokrosu,“ zasténal Sain přemáhaje nevolnost.

„Gangster?“

„Proč gangster?“ rozhořčila se Tika. „Prostě přeborník.“

Kronin s Lobovem si vyměnili významný pohled. V témže okamžiku se vůz prudce ponořil do tunelu, takže Sain zmučeně vzdychl a přitlačil si dlaň na ústa. Když opět vyjeli pod širé nebe, inženýr řekl:

„Co tady budeme vymýšlet? Musíme jet přímo na konzulát.“

„To nejde,“ namítl rozhodně Haasen, „vyplašíme Samsonova.“

Klim se po obou podíval.

„To nechápu.“

„Pochopíš později,“ zamyšleně zabručel Lobov.

„Opatrně!“ zoufale zasténal Sain při další prudké zatáčce a nečekaně žertovně dodal: „Nemám nic proti útěku, ale nemusí to být na onen svět.“

„Sám rozum hovoří jeho ústy,“ filozoficky pronesl Kronin.

„Jasně,“ zadumaně souhlasil Lobov, „je načase změnit taktiku.“

Vytáhl malou složku s dokumenty, rozevřel zip na kapse Klimova semišového saka a opatrně do ní dokumenty uložil. Zatáhl zip a obrátil se na své spolupracovníky.

„Poslouchejte pozorně. Ty, Klime, až si všichni zapamatují plán akce, dojedeš k nejbližšímu parčíku. Zabrzdíš, všichni kromě mě opustí vůz a schovají se za keře nebo za kytky, to uvidíme.“

Klim po něm hodil rychlý pohled.

,.A ty?“

„O mě se nestarej. Mám plán.“

„Proč nezůstaneme všichni pohromadě?“ tvrdošíjně naléhal Klim.

„Protože to není možné. Teď není čas na diskuse. Alexej, Tur, Sain a Tika se dopraví na konzulát. Tiku si bere na starost Alexej, Saina Dagela Haasen. Ty, Klime, se urychleně dostaneš na městskou vládu a předáš dokumenty Vsevolodovi. Je to úkol mimořádně závažný. Vsevolod je u prezidenta, aby v případě našeho krachu mohl okamžitě pomoci přes oficiální kanály.“

„Jak se tam dostanu?“ zamračeně se zeptal Klim. Nelíbilo se mu, že Ivan chce vzít hlavní úder na sebe.

„Mám pro tebe zajištěnou propustku. A v kanceláři pro jistotu hlídá jeden pracovník konzulátu.“

„Dětské hrátky,“ procedil Klim.

Lobov jeho ironickou narážku ignoroval a pokračoval:

„Ty, Alexeji, uděláš všechno, abys zadržel Dina Samsonova.“

„Pomůžu mu,“ nabídl se Haasen.

„Tak co je s Dinem? Co přede mnou tajíte?“ obořil se na ně Klim.

„Není vyloučeno, že Din zradil. Měj se před ním na pozoru.“ Ivan varovně zvedl ruku. „To je všechno, ostatní později. Jsou nějaké otázky?“

Ostatní si vyměnili pohledy. Sain dal gestem najevo svůj absolutní souhlas, Haasen jen mlčky kývl hlavou. Tika seděla s pevně semknutými rty a hleděla přímo před sebe jakoby nepřítomným pohledem.

„Myslím, že je všechno jasné,“ řekl za všechny Kronin. Podíval se na Tiku a pro každý případ se zeptal: „Tobě je taky všechno jasné?“

Obrátila se k němu tak prudce, jako kdyby ji někdo udeřil, a vyhrkla:

„Nehnu se odsud! Můžete mě třeba rozkrájet!“

Lobov se udiveně ohlédl.

„Tiko!“

„Nepůjdu s nimi! To mě radši zabijte!“ Její hlas podivně zvonil.

Po Haasenově utahaném obličeji sklouzl nečekaně měkký, chápavý úsměv.

„Proč ji nenecháte na pokoji? Když nechce, nemusí. Ivan se o ni postará.“

„Ovšem,“ zasténal Sain, který už dlouhou dobu snil pouze o tom, co nejdříve mít tuhle úděsnou jízdu za sebou. „Jaképak násilí? Ať zůstane.“

„Dobrá,“ uzavřel Ivan a přelétl vyčkávavým pohledem své spolupracovníky.

Za pouhé tři minuty masivní bílý vůz vyrazil zpoza rohu a prudce zabrzdil v těsné blízkosti křovin roubících ulici. Dvířka se rozletěla, kdosi slabě, útrpně vykřikl, keře se rozvlnily, zapraskaly větvičky. Vůz se pohnul z místa a nabral rychlost. V příští sekundě prořízl zatáčku v plné rychlosti jiný automobil.

„V pořádku,“ ulehčeně řekl Ivan s pohledem upřeným do zpětného zrcátka. „I když zjistí, že nás ubylo, nic jim to už nebude platné.“ Ohlédl se po Tice. „Tiko, znáš dobře město?“

Tika přezíravě odfrkla.

„Tak fajn,“ konstatoval Ivan a požádal ji: „Přesedni si ke mně.“

Ivan řídil vůz klidněji než Klim, a pronásledovatelé, kterým už se diky nezbytné zastávce uprchlíků podařilo podstatně snížit vzdálenost, se k nim přiblížili na pouhých třicet metrů.

„Jsou hrozně blízko!“ zlostně sykla Tika, když přelézala na přední sedadlo.

„Vidím,“ klidně pronesl Ivan, „pořádně se připoutej.“

Trhl volantem tak prudce, že se auto hrozivě naklonilo na bok a několik metrů absolvovalo po dvou kolech, kymácejíc se ze strany na stranu. Zavyl motor a začal kolotoč. Vzdálenost mezi oběma vozy okamžitě vzrostla třikrát. Jenže za volantem auta pronásledovatelů seděl patrně skutečný mistr. Rychle se přizpůsobil Ivanovým manévrům, chytil se jako klíště pomyslného lana a držel se v neměnné vzdálenosti, jen chvílemi se nepatrně přibližoval.

„Ach ne! Bože můj!“ se slzami v očích sténala Tika a křečovitě svírala rukama panelovou desku, jako kdyby sama chtěla auto zabrzdit.

Ivan ji pozoroval koutkem oka.

„Je někde poblíž nějaký členitý park?“ zeptal se jí klidně.

Tika hned nepochopila, na co se jí ptá, a teprve po chvíli se na něho udiveně podívala.

„Rovně a třetí ulice doprava.“

„Pro každý případ mě na odbočku upozorni.“

„Upozorním.“ Tika nechápavě vraštila čelo.

Lobov pohodlněji uchopil volant a tiše přikázal:

„Chyť se pořádně za madlo.“

Tika se nepříliš ochotně podřídila.

„Seď klidně, ničeho se neboj a nezapomeň mě upozornit na tu odbočku.“

Tika se ušklíbla, chtěla ještě něco říct, ale při pohledu na Ivanovu tvář se zarazila: Už ho takového jednou viděla — V Lingově brlohu. Ve voze se rozhostilo napjaté ticho, porušené pouze stereotypním hučením motoru.

„Odbočka!“ ukázala rukou Tika.

„Vidím.“ Jeho hlas zazněl nápadně klidně.

Lobov se vřítil do zatáčky, aniž ubral plyn. Spatřil před sebou malebný kaňon asi dvě stě metrů hluboký, přes nějž vedl uzounký most pro pěší bez zábradlí, „pěšinka milenců“ pro milovníky silných zážitků. Ivan prudce trhl volantem. Auto se jako ve zpomaleném filmu naklonilo, jelo teď opět po dvou kolech a v plné rychlosti mířilo ke strži. Tičina tvář zkameněla, konečky prstů zbělaly, jak se křečovitě zaryly do držadla, oči však zůstaly doširoka otevřené. Vůz, jakoby rozzuřený, vzteklý a něčím připomínající obludný motocykl, vyletěl na most a dopadl koly přímo do jeho středu. Most se zakymácel, hrozivě zapružil a auto během mžiku zdolalo těch třicet metrů, které oddělovaly jeden břeh kaňonu od druhého. Lobov obratně vyvedl auto na silnici, snížil obrátky a zhluboka si oddechl. Otočil se k Tice. Seděla bledá, s prsty zabořenými do madla, a hleděla na něj strnulýma, jakoby nevidoucíma očima. Na druhém břehu mezitím zastavilo druhé auto tak prudce, že se dostalo do hrozivého smyku. Vysoký, vyzáblý muž vyskočil ze sedadla, vymrštil do vzduchu těžkou přílbu a vztekle zaklel. Byl to přeborník Dal-Geje v autokrosu Lux Dag.

8

Haasen seděl vedle taxíkáře a uděloval krátce příkazy: „Doprava. Ještě jednou. Rovně. Doleva.“ Řidič poslušně přikyvoval a do puntíku konal, co mu bylo poručeno. Sain se rozvaloval na zadním sedadle vedle Kronina a jenom se usmíval této poslušnosti.

Haasen si s Kroninem polohlasně vyměňoval krátké repliky pozemským jazykem. Řidič se tomu nikterak nedivil. Společně s dalijským jazykem se v Dal-Geji dosud uchovalo několik dialektů, které se sem dostaly po skončení jaderné války z různých kontinentů planety. Sain znal pozemský jazyk natolik, aby pochopil: Upřesňují plán dalších akcí na zadržení Dina Samsonova. Operaci měl zahájit Kronin. Haasen ho bude jistit a zasáhne do akce pouze v krajním případě. Ale napřed dopraví Saina na bezpečné místo. Sain si ulehčeně oddechl.

Kronin vystoupil těsně u hlavního vchodu konzulátu. Potom, alespoň tak to Sainovi připadalo, objeli blok domů a vrátili se ke konzulátu jinou ulicí, zezadu. Haasen bez zbytečných řečí vyrovnal účet a vystoupil. Sain si pospíšil za ním

Byl tu blahodárný klid. Podél chodníku se táhla jednolitá zeď a nad ní vykukovaly vznosné koruny stromů. Sain úkradkem pozoroval Haasena. Jeho duši přece jen hryzal červíček strachu. Kdo se v nich nakonec vyzná, v Pozemšťanech? Vytáhne teď nějaký bezhlučný revolver — a sbohem těžký, ale přece jen krásný živote!

Haasen, jako kdyby uhodl doktorovy pochybnosti, se pozorně zahleděl na dlouhou silnici s několika chodci a strčil ruku do kapsy. Sainovi se až zastavilo srdce, zatajil dech a vtáhl hlavu mezi ramena.

Haasen si toho všiml a chlácholivě řekl:

„Všechno v pořádku, doktore, jsme u konzulátu. Jenomže ne u hlavního vchodu, ale u zadního.“

Gestem Saina vybídl, aby ho následoval. Prošli podél zdi a po několika krocích se Haasen zastavil u nenápadné branky. Vytáhl z kapsy univerzální klíč a nalehl na branku. Ozvalo se tiché cvaknutí, Haasen strčil do dveří a ustoupil.

„Prosím.“

Vešel dovnitř v těsném závěsu za Sainem, pečlivě, bez jakéhokoli hluku za sebou zavřel dveře a řekl spíš starostlivě než spokojeně:

„Tak jsme doma.“

Zamířili k nenápadným dveřím, které se patrně často nepoužívaly, nebo se možná nepoužívaly vůbec. V zámku opět zmizel Haasenův klíč a Sain ne bez vnitřního vzrušení poprvé v životě přestoupil práh opravdového pozemského domu.

Pochopitelně už nejednou pobýval na pozemských kosmických základnách, ale v kosmu je všechno unifikované, utilitární, neosobité a kosmopolitické, kdežto tohle byl skutečný pozemský dům. Sain zhluboka dýchal čerstvý vzduch, citelně chladnější, než odpovídalo dalijským kánonům. Zvědavě si prohlížel klenutý strop, světlé zdi zdobené zřetelnými ornamenty i podlahu, a divil se nedostatku přepychu a okázalé zdobnosti. Všechno si však prohlédl pouze narychlo, nestačil se vyznat ve svých pocitech a rozhodnout, zda se mu to, co viděl, líbilo, či ne. Haasen ho vybídl, aby ho následoval, udělal několik kroků širokou chodbou a už bez klíče otevřel další dveře.

„Prosím.“

Sain hrdě vypjal hruď, navzdory malé dušičce, a udělal krok dovnitř. Patrně šlo o obytný pokoj, avšak jak skromně byl zařízený! Stůl, pohovka, několik křesel a malinký stolek. Na něm předměty, jejichž určení Sain nechápal. A to bylo všechno. Nebýt velkého okna od podlahy až ke stropu, otevřeného do parku, myslel by si, že se ocitl ve vězeňské cele.

„Tak tohle je můj pokoj,“ promluvil Haasen, jako by uhodl doktorovy zmatené myšlenky. „Udělejte si pohodlí, hned se vrátím.“ Na krátký okamžik se zarazil. „No, když ne já, tak někdo z našich. Můžete si objednat, co chcete. Knihy, filmy, prostě cokoli.“

Haasen sáhl po klice, ale v poslední chvíli si to rozmyslel a znovu se obrátil k Sainovi.

„Informoval jste Alexeje Kronina podrobně o dalijských praktikách při vytváření životazpůsobilých lidských mutantů, o umrocích a podobně. Jste si jist, že vaše informace odpovídá skutečnosti?“

„Ručím za její hodnověrnost.“

„A není divné, že lékaři, kteří dosáhli takových úspěchů v transformaci genetiky člověka, se nepokusili transformovat také psychotyp? Vdechnout do staré tělesné schránky novou duši, takovou, která by jim vyhovovala?“

Sainovy černé oči se spiklenecky zúžily do úzkých štěrbinek.

„A kdo, vám řekl, že se o to nepokusili? Je mi známo, že v rukách Jar-Hisovců jsou prostředky, které dělají psychiku člověka poddajnou jako jíl, z něhož můžete modelovat, co se vám zlíbí. Jednodušší, avšak méně spolehlivou metodou je zavedení dálkově řízeného počítače do mozku. Tak lze v člověku navodit ty nejpodivnější myšlenky, odporující zdravému rozumu, které mu ovšem připadají naprosto přirozené a které přijímá za své. Samozřejmě existují jisté individuální hranice, za něž jít nelze, pokud se chceme vyvarovat příznaků stresu, šoků, nervových poruch nebo dokonce šílenství.“

„Rozumím,“ procedil skrze zuby Haasen. „Díky za informaci, doktore, moc mi pomohla.“

Obrátil se, vyšel z pokoje a zavřel za sebou dveře.

Sain chviličku vydržel v křesle, potom se po špičkách přikradl ke dveřím a opatrně do nich strčil — ani se nehnuly. Sevřel rty a nalehl na dveře silněji — opět bezúspěšně. Takže přece jenom vězení! Sain pokrčil rameny a vzdychl si. No, nakonec to není zdaleka první a vůbec ne nejhorší cela v jeho životě.

9

Hlavním vchodem se Kronin dostal do prostorného vestibulu. Zprava i zleva stoupala široká schodiště do pater. Zeď proti hlavnímu vchodu byla skleněná a po obou jejích stranách — zevnitř i z parku — rostly krásné růže všech barev a odstínů, od sněhově bílých po temně červené, či snad dokonce černé. Jemná čerstvá vůně květů prosycovala vzduch. Uprostřed vestibulu kolem malé fontány, rovnoměrně rozstřikující v tříštivých proudech vodu, stálo několik stolků a pohodlných čalouněných křesel. V jednom z nich seděla v napjaté pozici mladá žena. Když uslyšela Kroninovy kroky, otočila k němu hlavu a najednou vyskočila z křesla.

„Alexeji!“

„Leno?“ překvapeně zvolal inženýr a spěchal k ní. „Kde se tu bereš?“

„Přiletěla jsem, jak jinak.“ Její radostný úsměv se změnil v ustaraný. „Kde je Ivan?“

„Plní úkol.“

Ženina tvář zbledla.

„Musíme ho okamžitě odvolat! Vláda Dal-Geje ví, že je ve městě. Jdou po něm!“

Kronin se unaveně usmál.

„To teď není důležité. Operace je skončena.“

„A Klim?“

„Je s ním,“ zalhal Alexej. „Počítám, že se tu tak za půl hodiny objeví.“

Lena si zhluboka oddychla.

„Spadl mi kámen ze srdce.“

„Ale stejně — co tu děláš?“

„Objevily se nové, velmi závažné skutečnosti. A bylo rozhodnuto nesvěřit je dálkovému spojení, takže byla vyslána kosmická loď, a já jsem se na ni vnutila.“

„Rozumím. A co nového jste přivezli?“

„Na Stigmě byl zadržen Dalijec, pracovník celnice, který pašoval kapsle s kulturou riketsií na naše lodi. Zpočátku se choval vyzývavě, ale když se dalijská vláda od něho rozhodně distancovala, hrozně se vylekal a řekl všechno, co věděl. Jsou to tak neuvěřitelné věci, že se štáb operace ani nemohl rozhodnout, zda mu uvěřit, nebo ne. Třebaže se Dalijec oháněl všemi možnými bohy, že mluví plnou pravdu.“

„A co řekl?“

„Příšerné věci.“ Lena zmateně pokrčila rameny. „Prý byla epidemie zimnice tau vyprovokována nějakým Jar-Hisem. Ale to není to nejdůležitější. Přesvědčoval nás, že s tím Jar-Hisem spolupracuje jeden z našich pracovníků konzulátu. Je to prý obrovské tajemství a jemu se podařilo objevit ho čistě náhodou.“

„Obrovské tajemství,“ zamračeně zamumlal Alexej a přelétl pohledem schodiště vedoucí do pater.

Lena zachytila jeho pohled a postěžovala si:

„Nějak dlouho nejde.“

Kronin se k ní prudce obrátil:

„Kdo?“

„Din.“

Alexejova tvář zkameněla.

„Ty jsi s ním mluvila?“

„Ano.“ Lena znepokojeně hleděla na inženýra. „Právě on mi řekl, že Dalijci jdou po Ivanovi.“

„Kdy to bylo?“

„Tak před pěti minutami, víc to nebude. Požádal mě, abych tu na něho počkala, ale…“

„Zůstaň tu!“ přerušil ji rázně Alexej. „A nehni se odsud, ať se děje cokoli.“ Ukončil větu už na schodišti. „Rozumíš?“

„Ne…“

„Ani krok odsud, v žádném případě!“ vykřikl, vyběhl několik schodů a zmizel v chodbě prvního patra.

Přede dveřmi do Samsonovy pracovny se zarazil: Uvědomil si, že nemá zbraň.

„Kruci!“ zaklel.

Ale na nějaké přemýšlení nebyl čas, nemohl, neměl právo nechat Samsonova uniknout. Prudce rozrazil dveře a vkročil do místnosti. Din seděl za stolem profilem ke dveřím a něco schovával do kapsy.

Ačkoli se dveře otevřely takřka neslyšně, Din postřehl nějaký pohyb, zdvihl hlavu a strnul, s pohledem napjatě visícím na Alexejovi. Kronin udělal krok vpřed.

Din se pohnul, chystal se vyskočit ze židle, ale něco mu bránilo v dalších pohybech, seděl strnule v nepřirozené poloze a doširoka rozevřenýma očima sledoval Alexeje. Dělilo je sotva pár kroků, když se Samsonov konečně vzpamatoval z ohromení, odkopl židli, přiskočil ke zdí a prudkým pohybem vytrhl z kapsy revolver.

„Ani hnout!“

„Neblázni, Dine!“ chlácholil ho Kronin a stále se blížil.

„Stůj!“ Samsonov pomalu couval ke stěně, nechávaje stůl mezi sebou a Kroninem. „Stůj, nebo střelím!“

Dutě třeskl výstřel. Kulka prolétla tak blízko inženýrovy tváře, že mu ji ožehla. Kronin se však nezastavil, blížil se k Samsonovovi, zatímco jeho oči se čím dál víc plnily hrůzou, ruka s nataženým revolverem se mu chvěla. Jeho záda se dotkla zdi. Samsonov sebou škubl. Opět třeskl výstřel a spolu s ním se rozlehl vyděšený hlas Leny:

„Dine, co to děláš?“

Samsonov se uštvaně ohlédl. Ruka s revolverem mu klesla, oči pohasly.

„Dokonce i Lena? Ne!“ zasténal nakřáplým hlasem a přenesl zmučený pohled na Alexeje.

„Sbohem.“

Zhluboka vzdychl, strnul. Najednou se podobal tomu Dinovi, kterého Lena tak dobře znala. Zvedl ruku s pistolí a střelil se do spánku.

10

Ivon s Klimem právě končili úpravu stolu. Klím prostřel dezertní talířky a Ivan příbory. Všechno bylo připraveno na servírovacím stolku, který před sebou tlačil Lobov.

Ivan vyčítavě pokýval hlavou a odtlačil stolek do kuchyně. Původně vlastně měla s Klimem, jehož službu u stolu stanovil los, pomáhat na přátelském večírku Leno. Ta však byla narychlo odvolána na mimořádné zasedání lékařského kolegia, takže místo ní nabídl své služby Ivan.

Klim se usadil na opěradle židle a s uspokojením si prohlížel připravenou tabuli — podle něj byl stůl prostřen přímo velkolepě. Všechny potraviny i připravené pokrmy pocházely ze Země. Část poskytl konzulát, část stigmatická základna a zbytek posádka kosmické lodi — mezi osobními věcmi kosmonautů se často daly nalézt zásoby lecčeho originálního pro případ neočekávané slavnostní příležitosti.

Stůl nabízel specialitu ze solených ryzců, ne větších než nehet, půlmetrový meloun, který dokonce ještě nerozříznutý naplňoval místnost sladkou příjemnou vůní, a velká láhev šampaňského.

Klim si přitáhl židli blíž ke stolu, pohlédl směrem ke kuchyni, chopil se vidličky a nabodl jeden ryzec. Ale ještě než ho stačil spolknout, ozvalo se za ním:

„Tak jaký je?“

Za zády mu stá! Ivan a pobaveně se šklebil.

Klim, aniž dal najevo jakékoli rozpaky, nakousl ryzec a labužnicky přimhouřil oči.

„Pokrm bohů!“

Ivan přistoupil k oknu, rámující pohled na ozářenou parkovou zeleň a stěží rozpoznatelné hvězdy. Dosáhl na jednu větvičku, utrhl list a rozetřel si ho mezi prsty, přičichl a zamračil se — vůně byla pronikavá, cizí. Klim, který sledoval každý jeho pohyb, vzdychl, sklopil oči k hodinkám a rozhořčil se:

„Tolik hodin, a nikde nikdo! A to jsou kosmonauti, lidi, co jsou zvyklí počítat na setiny sekundy! Hanba! Ostuda! Kde je Lena, kde je Tur? Kde jsou všichni?“

„Kdo bere moje jméno nadarmo?“ ozval se Haasenův sytý bas.

Klim se ohlédl — Tur stál na prahu. Během týdne od momentu osvobození Haasen nabyl předešlé formy, pouze prokvetlé skráně, trochu zapadlejší oči a dříve neznámý chladný výraz připomínaly jeho nedávné hrůzné prožitky.

Klim vstal a s demonstrativní výčitkou řekl: „Drahý konzule, máte zpoždění celé tři minuty! A víte, jakou vzdálenost zdolá za tuto dobu hypersvětová kosmická loď křižníkového režimu? Červenám se místo vás, konzule. Co kdybychom na vás čekali místo na banketu na hvězdné dráze?“

„V obchodech i úřadech mají své zákony, navigační důstojníku. Jsou složité a zapeklité. A vůbec,“ Haasen si přiložil ruku na srdce, „upřímně se kaju a omlouvám za své zpoždění.“

„To jsou aspoň slova opravdového muže! Čestné přiznání, bez nejapných vytáček.“

„Zasloužím si o to větší shovívavost,“ řekl Haasen, „že přináším příznivé zprávy o ostatních. Vsevolod se musí objevit každým okamžikem. Trochu ho zdržel prezident. A Lena je už tady. Přijela společně se mnou, zašla jen za Tikou, aby ji trochu potěšila. Vláda Tice nakonec přece jen povolila výjezd z Dal-Geje.“

„Obešli bychom se i bez povolení,“ zabručel Klim.

Ivan se zasmál:

„Stal se z tebe opravdový odbojník, Klime.“

Haasen se posadil na pohovku a přitakal:

„Ano, ano. A kam směřuje pohled jeho velitele: ne dál než na špičku svých bot a na meziplanetární komplikace. Mimochodem, kde je Alexej?“

Lobov s Klimem si vyměnili významný pohled a navigátor s nepatrným úsměvem řekl:

„Přesně to nevíme, ale domýšlíme se.“

Haasen chápavě přikývl. Ivan odstoupil od okna, přisedl si k němu a chytře převedl hovor na jiné téma:

„Jak vlastně skončily všechny ty dalijské manifestace?“

„Nijak. Prošli se ulicemi s hesly v rukách, nadělali trochu hluku, sem tam roztloukli nějakou tu výlohu a rozešli se. Co taky můžou dělat? Dav se valí ulicí a zorava i zleva po chodnících jedou ty příšerné černé policejní vozy, jako nějaká čestná stráž.“ Tur pokrčil rameny. „Přístavní čtvrti stojí za prezidentem, periférie je proti a centrum — pryč s Jar-Hisem. Aby se v tom čert vyznal!“

„Jak vidím, bez Jar-Hisu se tu patrně neobejde jediná vážnější událost.“

,.V poslední době jsem o něm slyšel tolik,“ vmísil se KMm, „že se mi už o něm i zdá. V podobě hada Gorynyče, tak, jak ho znázorňovali ve starých pohádkách.“ Klim prosebně sepjal ruce: „Mohl byste se nade mnou smilovat, vážený konzule, a prozradit mi, co ta organizace vlastně znamená?“

„Klim má pravdu,“ podpořil ho Ivan. „Copak se sociální komise s celou tou záležitostí pořád ještě nevypořádala?“

„Právě dneska přinesla konečné výsledky, takže jsem vám k službám.“

Sociální komise byla tvořena pracovníky konzulátu pod předsednictvím Haasena s cílem upřesnit společenskou strukturu Dal-Geje. Za podpory prezidenta jí šla práce rychle od ruky. Tím spíš, že mnohá svědectví získali Pozemšťané už dříve od Kainy Stan a Saina Dagela.

„Jenom nezapomínejte, konzule, že stručnost je rodná sestra talentu. A že stůl je již prostřen,“ připomněl mu Klim. Ohlédl se po dveřích, a když v nich spatřil právě vcházejícího Sněgina, hlasitě dodal: „A na to, že přesnost je výsadou králů a legátů.“

Vsevolod se rozesmál. V rukou držel velikou kytici purpurových dalijských květů, jež si Pozemšťané pro sebe pojmenovali sametové růže.

„Ze soukromého prezidentova záhonu. Pro dámy,“ vysvětlil a rozhlédl se. „Ale kdepak jsou?“

„Odešly, dotčené dlouhým a neplodným čekáním.“ Klim vstal, přivoněl k růžím, překvapeně se podíval na Sněgina a ještě jednou přivoněl.

„Vždyť voní jak čerstvě utržené okurky!“

„Zcela správně, je to v Dal-Geji nejžádanější současná vůně.“

Vsevolod položil kytici na okno a přisedl si k Ivanovi. „Slyšel jsem dobře něco o stručnosti a talentu?“

„Není slušné poslouchat za dveřmi, vážený legáte. A už vůbec ne hezké.“

„Požádali jsme Tura o novinky týkající se Jar-Hisu,“ vysvětlil Ivan.

„Ó,“ ožil Vsevolod, „to bude jistě nesmírně zajímavé!“

Pozemšťané už historii Jar-Hisu v hrubých rysech znali. Věděli, že vznikl po jaderné válce, kdy Dal-Gej zaplavila mnohamilionová masa uprchlíků ze všech kontinentů, které podlehly jaderným úderům a radioaktivnímu zamoření.

V tomto moři vyhladovělých, špinavých, poničených lidí se velice rychle rozšířily choroby. Vznikaly epidemie, jejichž potlačení vyžadovalo maximální vypětí sil. Tehdy byla vytvořena Rada lékařů. Postupovala velice rozhodně: Zavedla přísná karanténní opatření a nucené léčení pro ty, kdo by se jim chtěli vyhnout. Lékaři pracovali s mimořádným úsilím, ale ani to nestačilo. V podmínkách panujícího chaosu a zmatku často docházelo k nejrůznějším výstřelkům, často vyúsťujících až v ozbrojená střetnutí. Vláda byla brzy přinucena dát Radě lékařů k dispozici podstatnou část vojska. Tak vznikl paralelně s dalijskou městskou vládou druhý vládní orgán, mající vlastní ozbrojené síly.

Epidemie a hlad se ukázaly jako zdaleka ne nejhorší neštěstí Dal-Geje. Téměř všichni Dalijci strádali chorobami z ozáření různého stupně: jedni byli pod přímým vlivem jaderných výbuchů, jiní se ocitli v zónách spadu radioaktivních sedimentů, další dostali pouze malou dávku radioaktivity v jídle a vodě. V každém případě však byla silně ohrožena dědičnost Dalijců.

„Všechno podstatné už víte,“ navázal na tyto znalosti Haasen, „ale nemluvili jsme dosud o těch největších hrůzách. Genetické zatížení dosáhlo takových rozměrů, že téměř polovina všech dětí se rodila neplnohodnotná, tělesně postižená. Dneska jsme z nařízení prezidenta byli seznámeni s tajnými materiály z té doby, s filmy a fotografiemi, ze kterých je i teď ještě člověku všelijak. Děsivá armáda postižených mutantů se pořád rozšiřovala. Rada lékařů, jejíž jádro tvořili významní vědečtí pracovníci, se pustila do rozpracování extrémních léčebných genetických opatření.

V Radě však pracovali nejen lidé talentovaní, ale i pěkně prohnaní. A v epoše kapitalismu se vědci, úzce spjatí s průmyslníky a bankéři, často mění ve stejné dravce jako samotní kapitalisté.“

„To je pomluva vědy,“ namítl Klim, „ta přece odjakživa usiluje o dobro. I za kapitalismu přece existovali slušní lidé.“

„Existovali, navigátore,“ suše souhlasil Haasen. „Ale existovali také jiní, kteří klidně experimentovali s živými lidmi jako s pokusnými králíky, vytvořili jadernou bombu a žehnali zničení Hirošimy a Nagasaki. Rada lékařů tehdy chladnokrevně rozpracovala řadu sice racionálních, nicméně nesmírně krutých opatření a městská vláda v čele s prezidentem je s licoměrným povzdechem potvrdila. Nejdůležitějším opatřením bylo úplné oddělení dětí od rodičů, násilný, umělý výběr a euthanasie neplnohodnotných, zavedení genetických kast a skupiny rolů — zlatého fondu dalijské rasy. Městská vláda si nechtěla špinit ruce, nenápadně zmizela ze scény a Radě lékařů poskytla značnou pravomoc. Časem se Rada lékařů změnila v nynější Jar-His.“

„Žádná legrace,“ zamumlal Klim.

Lobov na něj beze slova pohlédl. Sněgin zamyšleně řekl:

„Nejkrutější z těch opatření je oddělení dětí od rodičů. Dovedete si to představit — seberou matce novorozence! Mužští to měli přece jen jednodušší.“

„Škoda mluvit,“ vzdychl Klim. „Vraťme se raději k Jar-Hisu. Jeho historie je jasná. Ale proč je pořád obklopen takovými záhadami? Jaké teď plní funkce?“

Sněgin stočil pohled na zamračenou, odcizenou Haasenovu tvář a řekl:

„Na tuto otázku ti můžu odpovědět já, Klime. Jar-His má dneska stejně jako Janus dvě tváře. Legálně je to všeobecně vážená Rada lékařů-genetiků. A nelegálně — tajná reakční společnost, usilující o usurpaci vlády a konzervaci sociálního systému Dal-Geje. To, že je úzce spjat s gangstery a že nenávidí všechno pozemské, víš dobře sám. Ale funkce Jar-Hisu jsou daleko širší a hrůzné. Pod jeho kontrolou je každému novorozenému Dalijci prováděna detailní analýza, kterou se stanoví jeho genetická, a tedy i sociální skupina. Určí se, čím v životě bude — zda umrokem, rolem, nebo obyčejným Dalijcem.“

„A ta genetická analýza — je vždycky objektivní?“ zapochyboval Ivan.

Tur se sarkasticky usmál.

„Copak ve světě peněz existují nějaká objektivní kritéria, kromě samotných peněz? V Dal-Geji se dá prodat či koupit snad všechno: věci, um, intelekt, láska… Genetická analýza i skupiny se taky prodávají a kupují, ovšem samozřejmě tajně, nezákonně, přes Jar-His.“ Haasen se zamračil. „Nejsložitější v tomto genetickém apartheidu je problém umroků. Svého času se jich rodilo víc, než se dalo využít ve výrobě. Existovala dokonce skupina mrtvých: část novorozeňat, potenciálních umroků, byla určena k usmrcení. Avšak genetické inženýrství se zdokonalovalo a postupně se umroků rodilo stále méně a méně. A tehdy je začali vyrábět uměle, ze zdravých embryí. Všechno se to uchovávalo v hluboké tajnosti před obyčejnými Dalijci, ale přesto se o tom mluvilo. Naše komise získala údaje, podle nichž až sedmdesát procent umroků se nyní vyrábí umělou cestou.“

„To je teda svět!“ vzdychl si Klim. „Nechápu jedno — jak se parazitismus jedněch a otroctví druhých mohlo zakořenit na tak dlouhou dobu? Čím se dá vysvětlit taková záhada, která jasně protiřečí jakékoli přirozenosti?“

„Čím? Zvláštními podmínkami spjatými s následky jaderné války, jako koncentrace lidí, co přežili, choroby, zrůdnost, a odtud závislost na centralizovaném zásobování a službách.“

„Takže vším je vinna válka,“ zamyšleně poznamenal Klim.

„Copak tu opravdu zůstane všechno při starém?“ rozzlobeně vyhrkl Lobov. „Nadělají akorát trochu hluku, roztlučou pár výloh, a umroci, peníze, vláda jedněch a otroctví jiných, to všechno tu zůstane?“

„Zatím zůstane,“ vzdychl Sněgin.

Haasen na znamení souhlasu přikývl. Lobov se rozhlédl a pokrčil rameny.

„Taky se toho bojím. Ale je to proti přirozenosti! Chápete!“ Ivan prudce rozhodil rukama. „Šíleně mě pálí dlaně! Mám sto chutí zpřevracet jim to tady vzhůru nohama, seškrábat, pročistit a postavit znovu.“

„Jsi moc hr,“ ušklíbl se Sněgin. „Jenže tady to není tebou objevená planeta, ale cizí rozvinutá civilizace.“

„A jestli je to špatná civilizace, vážený lende?“ podpořil svého velitele Klim. „Člověka až píchá u srdce, když se má dívat na ty zabedněné Dalijce, kterým s odpuštěním vtloukli do palice, že jsou svobodní jako ptáci. Jestli jim chce člověk pomoct?“

„Zvlášť Tice,“ polohlasně upřesnil Haasen a dál se ostentativně věnoval svým nehtům.

Klim šlehl pohledem po jeho nehybné tváři, chvíli ho pozoroval a pak se usmál. Nakonec, co může dělat, když má Tur pravdu?

„Taky Tice. Copak si ta dívka nezaslouží úctu a soucit? Ale nesnažte se mě dostat žádnými úskoky, vážený konzule. Vy a Vsevolod jste vzorní manžílkové, které stav nutí být opatrnými a diplomatickými. Ale my, tornádovci, jsme svobodní kozáci. Zůstaneme v Dal-Geji a připravíme tu revoluci.“

„Bláznovství statečných pějeme chválu!“ zarecitoval Haasen a ztěžka si vzdychl. „Nádherné, ušlechtilé, avšak naivní, navigátore.“

„Není od věci připomenout, že přespříliš racionálně založeným lidem mohou mnohé věci připadat naivní.“

„Klim to tak nemyslí, Ture,“ vážně řekl Lobov.

„Chápu vás, chlapci,“ smířlivě promluvil Hoasen. „Tak už jsme vedeni od dětství — dávat na všechno pozor, za všechno zodpovídat, bojovat se zlem a upevňovat dobro. Ale Dalijci dneska ještě nejsou připraveni na sociální přeměny. Společenské vědomí se svými tradicemi a přežitky — to je důmyslná věc, s ní tak hned nepohneš. Dalijci nás nepochopí, jestli se zapleteme do jejich věcí, třebaže s těmi nejlepšími úmysly. Jenom je proti sobě poštveme.“

„Musíme být trpěliví,“ podpořil Tura Vsevolod, „tím spíš, že to hlavní je hotovo. První příznaky změn máme před sebou. Ty říkáš, Klime, že Dalijci akorát nadělali trochu hluku, roztloukli pár výloh a rozešli se. Ale víš, že to byly první manifestace za sto let?“

„Jak to můžu vědět,“ přiznal se Klim. „No co, jestli je třeba počkat, počkáme. Ale stejně, drahý lende, je to šíleně nudná činnost — čekat, a zvlášť v takovém skličujícím světě, kde nebe zakrývají spousty mrakodrapů, lidé jsou slepí jak čerstvě narozená koťata a kde kytky voní po okurkách. Strašně se těším do kosmu, ke hvězdám.“

„My taky, Klime,“ zazněl Lenin zvonivý hlas. Obě ženy právě vešly do sálu a Lena v obavě, aby Tika neuslyšela něco nelichotivého o svém městě, pro každý případ rozhovor mužů přerušila.

„Dobrý večer, milé dámy,“ galantně pronesl Klim a vyskočil ze židle. „Jste jako vždy přesné. Zpozdily jste se o pouhých dvacet minut. Ryzce zatím oschly, meloun zvětral.“

„A já jsem vás vždycky považovala za rytíře, Klime,“ dotčeně řekla Lena.

„Snažím se, madam. Ale je to proklatě těžké. Chybí mi brnění a zvláště pak štít s rodinným erbem.“

Klim musel uznat, že těch dvacet minut nebylo zdaleka ztraceno. Na Tičiných šatech, účesu i vystupování se zjevně odrazil Lenin vliv. A pravděpodobně ten byl i důvodem, proč se Tika nyní chovala přirozeně, bez dřívějšího přehnaného sebevědomí, dokonce ani slovní přestřelky Klima a Leny jí už vůbec nevadily, chápala je jako legraci, přestože smysl žertíků jí unikal. Pozorný Klim okamžitě přispěchal dívce na pomoc:

„Tiko, vy byste taky chtěla ke hvězdám?“

„Chtěla.“

„A nebudete se bát? Jestli chcete, mohu pro vás jeden takový atraktivní výlet uspořádat hned teď.“

Tika k němu zvedla překvapené zelené oči.

„Nevěříte?“

Pod zvědavými pohledy všech kamarádů Klim namířil ke protilehlé zdi, kde stála muzola, pohladil prsty klaviaturu, a když se sál naplnil tichými rytmickými zvuky, slavnostně prohlásil:

„Jeden z nejkrásnějších dalijských tanců, Lingo-rakt s názvem Ke hvězdám.“

A během několika sekund už kroužil s Tikou sólem. Nezmýlil se v ní: Tika tančila skvěle. Poslušně následovala svého obratného partnera, s lehkostí sobě vlastní zvládala i ty nejsložitější figury a vbrzku celá jakoby roztála. Smála se, na tváři jí vyskočil hezký ruměnec a směle odrážela všechny Klimovy žertíky, přičemž na něm visela pohledem, jako kdyby ho dneska uviděla poprvé.

Tur sa zašklebil ve významné grimase a Sněgin mu odpověděl chápavým úsměvem.

„Málo platné, Klim je skutečně rytíř jak se patří,“ pošeptala Lena Ivanovi.

„Rytíř bez bázně, nikoli ovšem bez hany, viď?“ rozesmál se Ivan a vyzval Lenu k tanci.

„Tak co tomu říkáš?“ přitiskl rty až k jejímu uchu.

„Myslíš Tice? Vidíš sám — zvyká si rychle.“

„Nemyslím Tiku.“

Lena hned nepochopila.

„Myslíš Dina?“

Ivan mlčky kývl. Din Samsonov působil všem velkou bolest, ale pro Lenu a Ivana to bylo zvlášť tíživé — přátelili se a dokonce spolu strávili jednu dovolenou.

„Nebyla to jeho vina, Ivane,“ po krátkém přemýšlení řekla Lena. „Din už vůbec nebyl ten starý Din, jakého jsme znali. Zavedli mu do mozku počítač, který silně ovlivňoval jeho psychiku. Proto se Din stal podlým zrádcem. Podrobnosti neznáme, počítač byl zničen výstřelem do spánku. Ale patrně získával příkazy zvenčí a stal se téměř slepým vykonavatelem.“

„Téměř?“

„Právě že téměř. Vystoupil proti Timurovi, střílel na Alexeje, ale před ženou couvl a raději volil smrt.“

Lobovovi vytanulo na mysli, co musela Lena vytrpět, a až se mu z toho zatmělo před očima.

„Jak to vypadá s Timurem?“ zeptal se, aby odvedl myšlenky jinam.

„Bude žít,“ krátce odpověděla Lena.

„A jak se jim vlastně podařilo zavést Dinovi do hlavy ten počítač?“

„Patrně při jeho cestě na jeden kontinent, který podlehl celkovému radioaktivnímu zamoření. Cestou Din dost vážně onemocněl, nejspíš to bylo zinscenováno. Ostatní už bylo věcí elementární techniky.“ Lena Ivana něžně pohladila po tváři. „Nemysli už na to,“ řekla tiše.

V příštím okamžiku si Tika náhodou všimla kytice květů ledabyle pohozené na okenním parapetu a tichounce vyjekla.

„Co se stalo?“ naklonil se k ní Klim.

Tika beze slova ukázala na květy.

„Á, okurky!“ lhostejně protáhl Klim. „K zbláznění nepřirozený jev — květiny s gastronomickou vůní. Něco na způsob čtyřhranného trojúhelníku.“

„Žádný čtyřhranný trojúhelník,“ dotčeně namítla Tika, „jsou to alivejry, nesmírně drahé kytky. Nikdy jsem jich tolik pohromadě neviděla.“

„Množství ještě nezaručuje krásu,“ zabručel Klím.

Sněgin, který byl svědkem této debaty, přistoupil k oknu, rozdělil kytici na dvě části a jednu slavnostně předal Tice:

„Od prezidenta,“ pronesl významně.

Druhou kytici přinesl Leně.

„A to je ode mne osobně. Znamenitý prostředek k povzbuzení chuti.“

Lena skryla obličej v kytici a zasmála se.

Zatímco se ženy, Klim a Tur věnovali květinám, přistoupil Ivan k Vsevolodovi.

„Co je nového u prezidenta?“

„Je na koni. Opublikoval pár dokumentů, které jsi ty zkonfiskoval u Linga. Byla tam jména některých poměrně vlivných Dalijců. Odtud taky pramení všechna ta vřava a rozruch. Jar-His se, pokud vím, chystal pracovat daleko energičtěji. Ale Taig jim dal jasně najevo, že má v záloze ještě jiné dokumenty, a tím je srovnal.“ Sněgin se odmlčel a přimhouřil své poněkud chladné oči. „Ale stejně je Taig pěkně prohnaná šelma. Hraje to na dvě strany. Patrně se bojí nás stejně jako Linga, což je určující i pro jeho diplomacii. Ale něco se mu musí přiznat: Pokud to jde, jedná čestně.“

Ivan se rozesmál.

„Jedná čestně, pokud to jde? Nějak se ti zalíbily typicky dalijské obraty, kamaráde.“

„Jsem prostě diplomat.“

Za rozhovoru přistoupili k otevřenému oknu. Sněgin se zahleděl na namodralé listoví dalijských stromů a před očima mu vyvstalo poslední neoficiální setkání s Ami Taigem.

… Prezident ho přivítal s okázalou ochotou.

„Kdypak se konala vaše první návštěva, lende Sněgine? A už tu máme loučení,“ pronesl živě. „Jsem rád, že vaše úsilí bylo završeno úspěchem a že se můžeme rozloučit, když ne jako přátelé, pak alespoň jako srdeční partneři. Snad nám to vydrží nastálo.“

Sněgin se diplomaticky usmál.

„Pokud na našich základnách nebudou vznikat další epidemie, jako třeba zimnice tau.“

Prezident sklonil hlavu.

„To vám slibuji, alespoň do doby, dokud budu mezi živými.“

„Situace je tak vážná?“ Sněgin si dovolil malou pauzu. „Máme informace, že v přístavních čtvrtích a na okraji města došlo k nějakým nepokojům.“

„Ano. Když jsem vystoupil s obviněním na adresu Jar-Hise a požadoval posouzení této otázky v parlamentu a oficiální šetření, situace se poněkud přiostřila. Byly manifestace pro i proti. Jak jste si patrně domyslel, nebyla to vystoupení živelná. Naštěstí jsem se na tuto situaci dobře připravil, takže současný stav mám plně pod kontrolou. Jenom ať je Jar-His trochu rozptýlí. O to snazší potom bude vzít ho pevně na vodítko. Bohužel legální část Jir-Hisu, Rada lékařů, je dosud veřejností přijímána jako nezbytnost. Nebo dokonce jako milosrdenství, bez něhož by dalijská rasa zanikla. Je to už dávno pouhý mýtus, nic víc, avšak s mýty, s těmi přízraky jsoucna, je boj těžší než se skutečnými nepřáteli.“

„Jste upřímný, lende prezidente.“

„Někdy je upřímnost nezbytná. Pomatujete si na náš rozhovor o záhadách dalijské ekonomiky? O tom, že naše spotřeba je třikrát vyšší než výroba? Patrně jste už pochopil, čím to je, lvím podílem se na výrobě podílejí umroci. Pracují v podzemních závodech a ve speciálních rezervacích. Umroci u nás představují téměř padesát procent veškeré populace. A navíc ještě nejméně pětadvacet procent Dalijců je tak či onak spjato s výrobou: úředníci, dozorci… Chci skončit s tím podivným kanibalismem v našem životě! Jsem přesvědčen, že bez vyřešení tohoto problému je další pokrok nemožný. Avšak, lende Sněgine, zřeknutí se umroků bude vyžadovat zásadní přestavbu celé výroby i psychologie lidí. Každý nesprávný krok, každá unáhlenost mohou vyvolat chaos, bratrovražedný boj a posloužit silám reakce. Chci, abyste vy, Pozemšťané, když už jste nás hrou osudu předstihli na nesnadné cestě pokroku, projevili své pochopení a trpělivost. Abyste nám dali možnost vyřešit si svůj osud sami.“

„Jinak to ani nejde,“ přesvědčivě odpověděl Sněgin.

Lobov strčil do zamyšleného Sněgina loktem a se smíchem řekl:

„Podívej, my mluvíme o politice, dámy se starají o květiny, a Alexej…“

Kronin vstoupil do sálu zcela nenápadně a stál nyní u stolu, v rukou držel láhev šampaňského a pozorně studoval vinětu. Poté přenesl pohled na Ivana, ušklíbl se a flegmaticky pronesl:

„O, časy, ó, mravy! Celých deset let dozrával v této láhvi božský sluneční mok! A pro koho?“

Postavil láhev na své místo do středu stolu, znovu zvedl pohled k Ivanovi a v odpověď na jeho mlčenlivou otázku zavrtěl hlavou.

„Odmítla?“ tiše se zeptal Sněgin.

„Odmítla,“ přisvědčil Alexej. „Dalo se to čekat.“

Alexejova přítomnost vyvolala v sále všeobecné oživení, všichni usedli ke stolu.

Klim pohlédl do smutných očí kamaráda.

„A mně se podařilo sehnat tvoje milované ryzce.“

„Opravdu?“ přehnaně radostně se podivil inženýr.

„Tady jsou, potěš se jimi. Musíš být obezřetnější, to nikdy neuškodí.“ Klim zmlkl. „Až se vztahy s Dal-Gejem dají do pořádku, můžeme sem přiletět znovu. A bez všelijakých těch souhlasů a zbytečných víz. Nemám pravdu?“

„Máš, Klime.“ Kronin stočil pohled stranou. Myslel na své poslední setkání s Kainou Stan. Nebe, hvězdy, vítr a moře…

„Kaino, poleť s námi.“

„Ne, Alexeji, tady je moje vlast. Každý máme svůj osud. Jsem připravena na každé jeho řešení. Jsem rolina a právě teď musím zůstat se svým lidem…“

Zazněla rána — zátka narazila do stropu. Ruce s poháry namířily ke Sněginovi držícímu láhev. Kronin rychle potlačil vzpomínky a tvrdě si přejel dlaní po tváři. Vedle něj stojí jeho přátelé. A před sebou má celý dlouhý život! A nekonečný vesmír, plný tajemství. Copak to nestačí ke štěstí?

„Alexeji!“

Ivan mu položil ruku na rameno, povzbudivě se usmál a zvedl do výšky pohár se zlatistým jiskřivým šampaňským.