Kirill Bulyčov

Marťanský elixír

1

Korneliovi Udalovovi se do obchodního domu s reklamací dvakrát nechtělo.

Odšoural se proto do přízemí, aby požádal souseda o pomoc. Saša Grubner se sice dlouho chechtal a cenil přitom dlouhé zažloutlé zuby, ale neodmítl. Dokonce se cítil polichocen. Odsunul mikroskop, zabalil rýžové zrnko do hedvábného papíru a pečlivě je uložil do krabice. Pak přistoupil k třistalitrovému akváriu, aby si vzal černé, na loktech poněkud oblýskané sako. Tím sakem chránil vzácné tropické rybky před mluvícím havranem, který je zlomyslně lekal dlouhým zobákem, jímž intenzívně vířil vodu.

„Jen odvahu, Kornelie!“ řekl Grubner a oblékal si sako přes zapranou modrou košili. „Zmetky v raketovém průmyslu? Skandál!“

Havran zamával křídly a domáhal se výletu. Grubner ho však s sebou nejenže nevzal, ale dokonce ho zavřel do almary, kterou pečlivě zamkl.

Udalov sebral velkou průhlednou krabici s defektní červenou raketou, nasadil si slamák a zamířil ke dveřím.

Grubner byl dobře o dvě hlavy větší. Kráčel zeširoka, pochechtával se a jako vždycky uvažoval nahlas. Udalov vedle něho cupital a potil se reálnými obavami, že cestou potkají nějaké známé.

Když kráčeli přes dvůr, křikla za nimi Udalovova žena:

„Koukej to vyměnit! Jinak se nevracej!“

Jednopatrové, z větší části kamenné bývalé kupecké město Guslar Veliký trpělo teď, koncem června, dlouhotrvajícím suchem. Po Puškinově ulici jen zřídka projel náklaďák nebo autobus a zvedal za sebou dlouhé závoje žlutého prachu. Byly dvě hodiny odpoledne a ukrutné vedro. Tuhle dobu zvolil Kornelius záměrně. Obětoval dokonce i oběd, aby bylo v obchodním domě prázdno a byl tak ušetřen zbytečných svědků té pitomé diskuse o hračce.

Když šli kolem lékárny, pozdravil Grubner magistra Saviče, jenž seděl u otevřeného okna.

„To je horko, co,“ řekl Savič a pohlédl na Grubnera přes obroučky brýlí. Byl zpocený a sípavě dýchal otevřenými ústy.

„To jo. A teprve bude,“ informoval ho hlasitě Grubner. „Konfliktní situace. Máme nějaké pohledávky u státu.“

Udalov upřímně zalitoval, že ho vzal s sebou. Mírně se zachmuřil a popostrčil ho, aby nezdržoval.

„Copak, Kornelie, zase máte nepříjemnosti?“ zeptal se zvídavě magistr Savič.

Udalov zabručel něco nesrozumitelného a přidal do kroku. Slamák si posunul víc do čela a dokonce začal předstírat, že kulhá. Nejraději by se neviděl.

Saša Grubner ho bystře dohonil a znovu zauvažoval nahlas:

„Víš, že on má vlastně pravdu? Já už na to myslím dávno…“ odmlčel se.

Když však Udalov neprojevil dostatek zájmu o jeho názory, nezištně pokračoval:

„Jde totiž o to, jak materialisticky vysvětlit, že polovina všech průšvihů v tomhle městě připadá právě na tebe.“

„Archív by se měl už taky pořádně nabílit,“ odpověděl Kornelius.

Grubner se poněkud podivil souvislosti, ale vcelku ochotně pohlédl na chrám Paraskevny-Pjatnicy, který momentálně sloužil jako městský archív.

„Proč ne? To je konečně tvoje věc,“ pokrčil rameny. „Přes to jsi tady šéf ty.“

Na protější straně stál Spasso-Trofimovskij klášter. Po revoluci z něj udělali internát a střední průmyslovou školu pro říční plavbu. Teď se hrnuli z brány kluci na kolech a uháněli na pláž.

Na rozdíl od bývalého chrámu Paraskevny-Pjatnicy byly zdi kláštera v pořádku a jeho kupole zářily jako pekelné kotle naplněné lávou.

„Říkala mi ta tvoje,“ pokračoval Grubner, „žes v desáté třídě nedostal jedničku z dějepisu, ačkoliv jsi uměl. Je to možné?“

„Nedostal! A co?“ řekl Udalov zahořkle a podivil se, proč Xenie roztrubuje takové rodinné intimity. Byla to přece stará záležitost, tyhle účty s bývalou učitelkou dějepisu Kastělskou. Kdyby se dal čas postrčit zpátky, určitě by se ty nevolnické dekrety naučil… Ale to už je nějakých let! Copak mohl tehdy tušit, že se stane ředitelem stavebního úřadu? Tehdy před sebou viděl přímou cestu do šťastného života, plného nádherných dobrodružství.

„Já jsem s životem docela spokojen,“ řekl nahlas.

Grubner se na něj podíval a jen se ušklíbl. Buď mu nevěřil, nebo sám nebyl se životem tak docela spokojen.

Obchodní dům byl v prostorách bývalého domu kupce Titova, jenž krátce před první světovou válkou povýšil do šlechtického stavu. Obdržel erb s třemi kančími hlavami – Odvaha, Houževnatost, Úspěch. Kančí hlavy z erbu někdo srazil, ale erb i s přilbicí zdobenou pavími pery zůstal. Také obézní kupidové po stranách se zachovali.

Před vchodem seděly babky z předměstského sovchozu. Byly tam už od noci, neboť se roznesla fáma, že budou prodávat zlevněné svetry.

Když je Udalov spatřil, znovu se zamračil. Odvrátil hlavu a bůhví proč učinil pošetilý pokus vzít všechny tři schody najednou. Dal si velice záležet, aby skok byl lehký, přirozeně elegantní a dalo by se říct – graciézní. Jenže co čert nechtěl, zakopl, ztratil rovnováhu, narazil do dveří, nadělal spoustu hluku a nakonec zcela neelegantně, zato plnou vahou dosedl na celuloidovou krabici s raketou.

Grubner překvapením jen hekl.

Babky se probraly a začaly si vzrušeně šuškat.

Raketa se rozlomila jako hrachový lusk. Žlutá startovní rampa sice barvu neztratila, ale tvarem se podobala spíš nepodařenému lívanci.

Kornelius se ani neusmál.

Nahmatal rozdrcenou krabici, zvedl se a kvapně zmizel v chladném šeru obchodního domu.

„No, no! Copak jsem říkal?“ zeptal se babek Grubner a spěchal za Korneliem. Ten se opatrně sunul obchodem, nedíval se ani napravo, ani nalevo a volnou rukou si usilovně mnul naražený bok. Tak dospěl až k pultu s hračkami. Zastavil se a čekal, až ho Saša dohoní.

„Tak co?“ zašeptal.

„Vypadá to nevalně,“ informoval ho Saša. „Neměli bychom se vrátit?“

„Vyloučeno!“ povzdychl Kornelius. „Neslyšel jsi Xenii?“

Šuročka Rodionovová, která prodávala hračky, čekala na polední přestávku. Zatím si četla knížku Zenona Kosidowského Biblické příběhy. Chystala se na archeologii a už tři roky intenzívně navštěvovala zájmový kroužek vedený Jelenou Sergejevnou Kastělskou. Desítiletku skončila úspěšně, ale do Vologdy na vysokou nespěchala. Potřebovala si vydělat nějaké peníze, a tak šla na rok prodávat. Od svých plánů však neupustila. Studovala historické knihy a učila se anglicky. Stojí za to poznamenat, že v devatenácti letech to byla tak pohledná dívčina, že do hračkářství chodili nakupovat i muži, kteří žádné děti neměli.

Šuročka nějaký hluk u dveří zaslechla, ale nikterak se nenechala rozptylovat. Dál pečlivě studovala komentář, který uváděl autorovy omyly na pravou míru.

Teprve když bylo zcela zřejmé, že ani Udalov, ani Grubner nemíní její oddělení minout, upravila si zářivě zlatý účes a pravila:

„Přejete si?“

V duchu však stále setrvávala na Blízkém východě nedaleko Jericha a prožívala jeho tragédii.

Oba zákazníky znala. Malý, kulatý a plešatý muž byl ředitel stavebního úřadu Udalov. Ten druhý, vysoký, hranatý a rozcuchaný, byl vedoucí sběrných surovin nedaleko náměstí. Pokud věděla, sbíral prázdné láhve a starý papír.

„Dobrý den,“ pozdravili zákazníci.

Udalov se zamračil a položil na pult krabici se žalostnými troskami rakety.

„Joj!“ řekla Šuročka. „Co se vám s ní stalo?“

„Vyměnit!“ definoval stručně svůj požadavek Udalov. „Je to zmetek.“

„Jak to?“

Šuročka odložila knížku na pult a zapomněla na Jericho.

„Co jak to? Copak to nevidíte?“ zeptal se přísně Udalov.

Šuročka si nebyla jista, jestli je tak přísný doopravdy, nebo zda to jsou rozpaky z pocitu vlastní viny. Ale urazila se.

„Občane, já jsem vám nic takového neprodala. Vando Kazimírovno!“

Kornelius už nevěděl, kudy kam:

„Tak tedy knihu stížností, prosím!“

„Abyste nám správně rozuměla,“ vmísil se do diskuse Grubner. „Závada byla na raketě už předtím.“

Přišla ředitelka obchodního domu Vanda Kazimírovna. Byla to dáma rozměrná, statná, rozhodná a k tomu manželka magistra Saviče.

„Takovou nádheru,“ řekla Grubnerovi s jemnou ironií, „musíte odnést do smetí, a ne do obchodního domu.“

Babky, kterým bylo u vchodu horko, se přišly trochu rozptýlit.

„Koukněte se, co to prodávají! Měli by se stydět,“ rozhořčila se jedna.

Druhá byla konkrétnější a hned se zeptala:

„A co ty svetry? Budete je konečně prodávat?“

„Klid, prosím!“ řekl Saša Grubner. „Já to hned vysvětlím.“

Otevřel krabici, vyndal obě poloviny rakety, složil je dohromady a svědomitě demonstroval:

„Tady, prosím! Vidíte tu prasklinku v kýlové části? A s tou prasklinkou nám to prodali.“

Těch prasklinek v kýlové části bylo nepočítaně a najít tu pravou se ukázalo takřka nemožné.

Šuročka se urazila definitivně:.

„Děláte si z nás blázny nebo co?“

„Jsou to alkoholici,“ změnila svůj názor babka.

„Tady je účtenka,“ řekl Kornelius. „Koupil jsem to teprve včera, takže mám i účtenku. Ale když jsem přišel domů, koukám, že je tam prasklinka.“

„Prasklinka, říkáte,“ pokývala hlavou Vanda Kazimírovna. „Jen klid, Šuročko! To vyřídíme jinak. Tohle není žádná prasklina, to není ani raketa, to je následek zemětřesení!“

„Klid, prosím,“ snažil se trpělivě Saša. „Nehleďte na to, že je raketa rozsedlá. To se stalo až potom… vlastně teď. Poslyšte, Vando Kazimírovno, lidem se musí věřit. Vždyť u nás přece žádné zemětřesení nebylo.“

V tom okamžiku se v Guslaru Velikém zachvěla země.

Z ulice se ozval tlumený hluk a země ujížděla lidem pod nohama. Pulty se zachvěly, sloupce talířů se rozletěly po obchodě, jako když vyletí z rukou nezkušeného žongléra. Všelijaké číšky a hrníčky narážely na police a pukaly jako granáty. Celuloidové panenky i plyšoví medvídci seskákali na zem, vzduchem se vznášely šátky a ručníky a dokonce i krejčovské panny s konfekčními modely se vydaly kamsi na pochod. Hned za babkami, které v panice opouštěly obchodní dům.

Roztříštěné flakóny s kolínskou a parfémy naplnily obchodní prostory fantastickou a neopakovatelnou záplavou vůní.

Do toho tiše sněžila omítka.

Grubner uchopil jednou rukou krabici s troskami rakety a druhou přidržel přes pult Šuročku.

„Zachovejte klid!“ volal, neboť jako jediný neztratil duchapřítomnost.

Kornelius si hbitě nasadil klobouk, jako by ho mohl v tomto strašném okamžiku zachránit.

V mysli mu vyvstal obraz živly ničeného města. Trosky podél ulic zasypaných zhrouceným zdivem, požáry zběsile zachvacují město. A on, Kornelius Udalov, kráčí mezi troskami s trpkým pocitem bezmoci. Neví, co dělat. Přitom si je vědom toho, že jako vedoucí stavebního úřadu je hlavní a snad jedinou nadějí všech zasypaných, i těch, kdo ztratili střechu nad hlavou. Jenže nejsou lidi, není technika. Všude kolem jen hrůza a zmatek.

Korneliova fantazie pracovala na plné obrátky:

Nad hlavou slyší řev tryskových letadel a z nebe jako bílé květy se sypou padáky. Přichází pomoc. Skládací domy, mosty i továrny se pomalu snášejí k zemi a dopadají přesně na ta místa, která byla předem prozíravě vybrána přímo v Centru. S oblaků se sype déšť kaloricky hodnotného hrášku, o zem narážejí plechovky kondenzovaného mléka a sardinek. Pomoc přišla včas.

Kornelius hrdě zvedá hlavu a pozoruje, jak se kolem šíří klid.

Klid kolem byl i ve skutečnosti.

Poryvy zemského nitra ustaly stejně nečekaně, jako začaly. Těžké, přímo katastrofické ticho zachvátilo obchodní dům a drtilo uši stejně krutě jako řev tryskových motorů.

„Opustit budovu!“ zařval do strašného ticha Grubner.

Odhodil škatuli se zbytky startovací rampy, sebral jednu polovinu devastované rakety, popadl Udalova a vlekl ho ven, aby mohl začít vyprošťovat zasypané a poskytovat i jinou pomoc postiženému obyvatelstvu.

Kornelius utíkal poslušně za ním. Byl oslepen, neboť se mu na hlavu snesl jakýsi lajntuch a změnil ho v beduína, ne-li přímo v plukovníka Lawrence.

Naštěstí nebylo koho vyprošťovat.

Živelná pohroma, která postihla Guslar Veliký, nebylo zemětřesení.

Asi třicet metrů od obchodního domu se propadla vozovka a do vzniklé díry zapadl zadními koly těžce naložený náklaďák lesní správy. Prach, který se zvedal kolem, byl prozářen sluncem, což vyvolávalo dojem tajemna a přímo mimozemského neskutečna.

„Zase jedna!“ konstatoval suše Udalov, když konečně stáhl z hlavy prostěradlo.

Takové díry se totiž objevovaly ve městě co chvíli, neboť Guslar Veliký bylo město staré a nadmíru bohaté na všelijaké podzemní chodby a sklepení ještě z dob carského útlaku.

„Tak to vidíš,“ obrátil se na Kornelia Saša Grubner. „A lítáš v tom zase.“

Pak se zamyšleně podíval na trosky rakety, jež dosud svíral v ruce, a znechuceně je odhodil. „Teď na to nebudeš mít stejně čas. Nejdřív se musí dát do pořádku ta díra.“

„A to prosím právě končí kvartál,“ pravil s fatální odevzdaností Udalov. Obrátil se k Vandě Kazimírovně a dodal:

„Jestli dovolíte, tak bych použil vašeho telefonu.“

Z oblaku prachu se vynořil pobledlý řidič náklaďáku. Stále se ještě chvěl z prožitého šoku. Když poznal Udalova, vyčítavě se k němu obrátil:

„Koukněte, jak dlouho tady ještě budeme riskovat životy? Co kdybych vezl třeba sklo? Nebo výbušniny?!“

„Jaképak výbušniny?“ namítl Grubner. „Nepřeháněj, prosím tě! Kdo by ti je svěřil?“

„Však on by se někdo našel,“ řekl šofér, ale uviděl Šuročku, přestal jektat zuby a zatáhl břicho.

„Díra jako díra,“ řekl filozoficky Udalov. „Není první ani poslední. Teď vás vytáhneme, díru zasypeme a všechno bude v pořádku. Jenom je potřeba zajít na bezpečnost, aby sem dali značku se zákazem vjezdu. A taky aby odklonili autobus.“

2

Jelena Sergejevna si zastrčila šedivý pramen vlasů za ucho, svraštila obočí a z modré hranaté plechovky s nápisem cukr odsypala do kastrolku přesně půl sklenice krupice. Mléko v kastrolku vzkypělo, jako by ho krupice příliš popálila. Ale Jelena Sergejevna stačila zamíchat kaši lžicí, kterou měla pohotově.

„Já tu kaši nechci!“ řekl zarputile její vnouček Váňa.

„Podej mi sůl!“ řekla nevzrušeně Jelena Sergejevna. „Tys to zase zapomněla osolit, že jo?“ zeptal se Váňa.

Jelena Sergejevna nemínila čekat, až se Váňa rozhodne, a zamířila ke skřínce sama. Když držela slánku v ruce, vzpomněla si, že vlastně osolila už mléko, a tak ji postavila zpátky.

„Babi,“ řekl Váňa svým nejprotivnějším hláskem, „já tu kaši nechci. Já chci žloutky s cukrem.“

Ve skutečnosti však nechtěl ani jedno, ani druhé. Jako obvykle se jen snažil vyprovokovat nějaký incident.

Jelena Sergejevna to dobře věděla, a proto přešla jeho provokaci mlčením. Za měsíc, co byl u ní, se už měli s Váňou tak akorát. Ale ještě to bude muset vydržet. Snacha si vnoučka odveze teprve až za čtrnáct dní.

Jelena Sergejevna zjišťovala, že čím víc se blíží šedesátce, tím víc chladne její dřívější vztah k dětem. Stále více ztrácela schopnost jednat s nimi trpělivě a vlídně. Například po konfliktech s Váňou se uklidňovala podstatně déle, než její vnuk. Ale co, sama přece požádala snachu, aby jí Váňu poslala. Byla už unavena věčnou samotou dlouhých večerů, kdy neskutečně modré světlo zalévalo pokoj, kdy tmavly a narůstaly staré skříně, ze kterých už dávno měla vyházet nepotřebné časopisy a různé zbytečnosti.

Dříve si myslela, že si na penzi nejen odpočine, ale udělá všechno, co dřív musela pro různou neodkladnou práci a věčné schůze odkládat. Chtěla například dopsat dějiny Guslaru Velikého, zajet k sestře do Leningradu a ve volných chvílích dát do pořádku depozitáře městského muzea. To bylo obzvlášť naléhavé, neboť děvčata se tam v jednom kuse střídala. Každá tam vydržela jen pár měsíců a pak se buď vdala, nebo si našla jiné, lépe placené místo.

Ale nic jí nevycházelo.

Rukopis dějin Guslaru Velikého ležel na stole a takřka se nehýbal z místa. Když přijela k sestře, dostaly její děti spalničky, takže místo aby v klidu obešla leningradská muzea a divadla, musela celou dobu uklízet a prát.

A v muzeu?

Tam dosadili nového ředitele, bývalého ředitele říční průmyslovky, který se na svou práci v muzeu díval jako na nespravedlivý trest, a jen čekal, až utichne vlna hněvu, aby se znovu začal šplhat po služebním žebříčku. Není divu, že jeho vztah k Jeleně Sergejevně byl krajně nevlídný. Její zájmové kroužky a věčně kritické hodnocení stavu muzejního fondu ho jen rozptylovaly při plnění důležitějších záležitostí. A byly to záležitosti přímo okresního významu. Chystal se totiž vybudovat památník místním cestovatelům, kteří odedávna odcházeli z Guslaru Velikého, aby přispěli k ovládnutí Sibiře a Dálného východu. Cestovatelé byli specialitou bohatého kupeckého Guslaru, soupeře Archangelska a Vologdy.

„Babi!“ ozval se znovu Váňa. „Bude v kaši zase hodně žmolků?“

Jelena Sergejevna potřásla hlavou a málem se usmála. Žmolky v té kaši samozřejmě budou. Jakpak by ne.

Za víc než půl století se nikdy pořádně nenaučila vařit krupicovou kaši. Kdyby mohla začít život znovu, určitě by to od maminky okoukala pořádně.

Ale jaképak úvahy.

Někdo zaklepal na okno.

Váňa zapomněl na problémy s kaší a utíkal odhrnout záclonku. Nic samozřejmě neviděl. Byl takový zvyk, že hosté, kteří přicházeli na návštěvu, zaklepali na okno a aniž se zdržovali, obešli dům a znovu zaklepali na dveře ze zápraži.

Jelena Sergejevna zmírnila oheň a usoudila, že stačí otevřít dřív, než se kaše připálí.

Za dveřmi byla Šuročka Rodionovová.

„Utři si boty,“ řekla Jelena Sergejevna, která si Šuročku oblíbila už jako svou žačku. Šuročka se začervenala. Měla krásnou broskvovou pleť a červenala se velice snadno.

Pozdravila, pečlivě si otřela boty, třebaže bylo sucho, a šla za Jelenou Sergejevnou. Byla rozrušená, takže mluvila kromobyčejně rychle a navíc bez interpunkce a velkých písmen:

„Taková událost Jeleno Sergejevno náklaďák jel po Puškinově ulici a najednou se propadl lidí tam byla spousta a mysleli že je to zemětřesení Udalov ze stavebního úřadu povídá zasype se to ale je tam sklep nebo co a ředitel muzea je na schůzi na okrese takže je potřeba tu bezohlednost zarazit neboť tam mohou být cenné věci…“

„Zadrž!“ řekla Jelena Sergejevna. „Nejdřív musím nakrmit Váňu. Ty se posaď a zopakuj to všechno pomalu a srozumitelně.“

Šuročka začala znovu.

Rozpaky změnily mladou půvabnou dámu zase v žačku desáté třídy.

Jelena Sergejevna vylila hustou kaši na talíř a posypala ji cukrem. Váňa sice mínil vyžadovat malinový džem, ale nečekanou návštěvou i neobvyklou kadencí její řeči byl tak zaskočen, že si poslušně sedl ke stolu a sáhl po lžíci.

„Tedy po Puškinově ulici jel náklaďák,“ spustila Šuročka sice pomaleji, ale stále bez interpunkce, „a najednou se mu propadla zadní kola mysleli že je to zemětřesení z obchodu všichni utekli a venku na ulici díra…“

„Kde přesně?“ zeptala se Jelena Sergejevna.

„Kousek od rohu Puškinovy a Tolstého.“

„Tam kdysi vedla Ďáblova ulička,“ poznamenala Jelena Sergejevna. Přimhouřila oči a v duchu si načrtla plán města v 15. až 18. století.

„Ano, prosím,“ přisvědčila Šuročka. „Už ve škole jste nám vyprávěla, že tam byla Ďáblova ulička kde pracovali kováři šířka sotva dva metry a jednou stranou se opírala o městské hradby což jsem taky řekla Udalovovi ze stavebního úřadu ale on říkal že končí kvartál a on musí dát Puškinovu do pořádku neboť ji tři měsíce asfaltovali a nedostanou prémie.“

„Takový nešvar!“ řekla Jelena Sergejevna a obrátila se na Váňu: „A ty nelumpači! S kým bych ho tady jenom nechala?“

„Já tu počkám,“ nabídla se Šuročka. „Když tam nezajdete, tak to klidně zasypou. Vás přece jen poslechnou.“

„Proč by mě poslouchali? Vždyť nemám žádnou pravomoc. Jsem přece na penzi.“

„Vás poslechne i Bělov. Přece vás všichni znají.“

„Tak já půjdu.“

Jelena Sergejevna zašla do malého pokojíku, převlékla se a šedé vlasy svinula do drdolu. Za chvíli byla zpátky. Měla tmavomodré učitelské šaty s odpínacím sněhobílým límečkem. Šuročka si vzpomněla, že když před třemi lety přišla poprvé do zájmového kroužku, vedla je Jelena Sergejevna na exkurzi ve stejných šatech. Bylo to v muzeu. O stěnu tam stál opřený ošumělý mamutí kel, obrazy znázorňující scénku ze života lidí doby kamenné a ve vitrínách různé střepy a hroty šípů z neolitu. Ty sesbírali podél řeky Guslarští gymnazisté už před revolucí.

„Tak počkáš tady chvíli?“ zeptala se Jelena Sergejevna.

„Ale ano. Já mám beztak odpoledne volno.“

Jelena Sergejevna zamířila po Slobodské ulici k centru Guslaru. Cesta vedla k můstku přes říčku Špindíru, která od nepaměti dělila Guslar a Slobodu.

Hned za můstkem, po pravé straně, stála dětská nemocnice. Původně to byl dům kupců Sinicynových, kde se zachovala nádherná kachlová kamna ze druhé poloviny 18. století. Naproti se tyčil unikátní chrám Borise a Gleba ze 16. století. Potřeboval by zrestaurovat, pomyslela si Jelena Sergejevna.

Za kostelem je bývalé chlapecké gymnázium, dnes střední škola. O kus dál je rozlehlé prostranství se zárodky travnatého parku. Před revolucí tam stávaly kupecké a masné krámky. Když ve třicátých letech začali bořit kostely a chrámy, zbourali i tyto svérázné stavby, třebaže je mohli využít jako tržnici. Právě zde se chystal nový ředitel muzea vztyčit pomník guslarským cestovatelům. Bude stát hned proti budově městského muzea, což je významná, státem chráněná památka z 18. století.

Tentokrát však Jelena Sergejevna k muzeu nezamířila. Na rohu Tolstého ulice zahnula doprava a narazila na starého přítele, magistra Saviče.

„Už jsi to slyšela, Lenko?“ řekl a nepřestával si ovívat upocenou tvář rozevřenou knížkou. „Zase se propadl náklaďák.“

„Kam asi tak myslíš, že jdu?“ zeptala se poněkud příkře.

„Ale Lenočko,“ řekl jemně Savič. „Proč se vlastně zlobíš? Jestli mě paměť neklame, je to v posledních létech už potřetí.“

„Počtvrté, Nikito!“ zvedla Jelena didakticky prst. „Počtvrté! A nezlob se, spěchám, aby tam něco neprovedli.“

„Pochopitelně. Nebýt takové horko, taky bych se tam zaskočil podívat. Doufal jsem, že tě tady potkám. Tohle tě přece vždycky zajímalo.“

„To bývalo, můj milý. Nezapomínej, že už jsem na penzi. Pozdravuj Vandu.“

„Děkuju, vyřídím.“

Ale jeho poslední slova už neslyšela. Bystře se vzdalovala k Puškinově ulici. Savič si narovnal brýle a vykročil k domovu. Přemýšlel, jestli je v ledničce ještě aspoň jedno pivo, nebo jestli to včerejší bylo poslední. Představoval si orosenou, temně zelenou láhev, zašumění nápoje a přidal do kroku.

3

Na Puškinově ulici, výjimečně ne před obchodním domem, stál dav. Jen kluci kolem něj kroužili jako včely kolem úlů.

Z druhé strany se pomalu sunul buldozer.

Když přišla Jelena Sergejevna blíž, rozpadla se kompaktní hmota davu na jednotlivce. Většinou to byli známí. Bývalí žáci, přátelé, sousedé nebo prostě jen cizí lidé, se kterými se člověk potkává tak často, že by bylo hloupé nepozdravit.

Prošla davem a zastavila se u díry. Asfalt kolem byl popraskaný a zprohýbaný jako měkký gumový kobereček. Na druhé straně stál vyproštěný náklaďák.

U díry se dohadovali dva lidé.

Jeden ve slaměném klobouku, malý, kulatý a agresivní. Druhý s postavou urostlého pivotmana ustupoval tlaku toho malého, ale nepřestával klást odpor.

„Podle mě je to skandální bezohlednost,“ tvrdil pivotman s neučesanou kšticí.

„Podle mě taky!“ prohlašoval Udalov, ale vůbec to neznamenalo, že souhlasí. „Zrovna jsme dokončili asfaltování, hlásili to nahoru, dokonce až na kraj, a právem jsme čekali zasloužené prémie. Tedy ne snad já osobně, ale celý kolektiv. A k čemu mě tady navádíš ty, co?“

Udalov o krok postoupil a pivotman Grubner couvl, třebaže riskoval, že se zřítí do propasti.

„Zapomínáš na vědu, Kornelie!“ hřímal Saša, balancuje na okraji díry. „Nemyslíš na slávu rodného města.“

„Ty zase nemyslíš na naše prémie! Hej, Ediku!“ zahřímal Udalov, když spatřil buldozer. „Sem!“

„Počkejte,“ řekla Jelena Sergejevna.

„Ještě vy se do toho míchejte!“ zavrčel Udalov přes rameno. „Tak pojeď, Ediku!“

„Jak to se mnou mluvíš, Kornelie,“ řekla přísně Jelena Sergejevna, která konečně poznala, kdo se to skrývá pod slamákem. „Co kdybys smekl!“

Kdosi v davu se zasmál.

Buldozerista Edik zhasl motor a pomalu se šoural k díře:

„Jó, tak tohle je ta jáma, jó?“ řekl. „Je to prej nějaká historická cennost, jó?“

Ředitel stavebního úřadu poslušně smekl a zvedl cistě modré oči nepříliš úspěšného žáka. Pochopil, že nemá šanci:

„Dobrý den, Jeleno Sergejevno,“ řekl. „Já jsem si vás nevšiml.“

„O to nejde, Kornelie.“

„Já vím prosím. Ale pochopte mou situaci.“

„A kdyby se něco takového stalo třeba na Rudém náměstí?“ zeptala se Jelena Sergejevna. „Myslíš si, Udalove, že by dovolili zasypat takovou díru, aniž by dali vědcům možnost ji prozkoumat?“

„To by ovšem bylo na Rudém náměstí,“ zkoušel to Kornelius.

„Jen do něj!“ přisolil si Grubner. „Já tam zatím slezu a pořádně to prohlédnu.“

„Kromě toho, Udalove,“ pokračovala Jelena Sergejevna, „kdyby se ta díra pořádně neprozkoumala, není vyloučeno, že by zítra nedošlo k podobné katastrofě o deset metrů dál. Třeba tam, co stojí ten buldozer.“

Dav se poslušně ohlédl ve směru napřaženého prstu.

Grubner si už klekl vedle díry a snažil se zjistit, co se skrývá v hlubinách. Jenže nebylo nic vidět.

„Budeme potřebovat baterku,“ řekl.

„Tady,“ přistoupil ke Grubnerovi vyčouhlý chlapec. „Nemohli byste mě vzít sebou…?“

„Nemohli. Nejsme tady pro legraci,“ zamítl Saša supliku a zkonfiskoval baterku. „Půjdu já a… Vy taky, Jeleno Sergejevno?“

„To není jen tak. Především by tam měl sestoupit zástupce muzea.“

„To jste přece vy. Direktor tady není,“ řekl Grubner. „Tak tam vlezu sám a vy to budete řídit tady shora.“

Vedle Jeleny Sergejevny se objevil mladík s fotoaparátem. Nápadná na něm byla jen podoba s mladým Čechovem.

„Asi mě ještě neznáte, nejsem tady dlouho,“ začal vysvětlovat. „Pracuji v novinách a jmenuji se Stendhal. Míša Stendhal. Jsem absolvent filozofické fakulty, katedra historie.“

„Hele, tak budem jen tak stát, nebo budeme zahrnovat?“ zeptal se věcně buldozerista Edik. „Za takovýhle prostoje nic nemám, jó?“

„Čekejte!“ přikázala Jelena Sergejevna buldozeristovi a Stendhalovi vlídně pokynula, že může sestoupit do hlubin.

„Tak to já půjdu taky,“ řekl najednou buldozerista. „Beztak se tam musím kouknout, kde a jak to bude potřeba zasejpat.“

Jelena Sergejevna souhlasila. Udalov chtěl sice něco namítnout, ale pak jen mávl rukou. Když má člověk pech, tak má pech!

„Tady to moc hluboké není,“ oznámil Grubner, který si svítil dolů baterkou.

Lehl si na asfalt, spustil dolů nohy a než se kdo nadál, sjel po břiše do hlubin.

Chvíli bylo napjaté ticho.

„Tak pojďte,“ ozval se z podzemí dutý hlas.

Dav se začal zvědavě hrnout k díře, ale Jelena Sergejevna napřáhla osvědčeným gestem ruku a řekla:

„Rozejděte se, občané! Někdo tam spadne a ještě zmrzačí ostatní.“

„Slyšeli jste!?“ ožil Udalov. „Ustupte!“

Buldozerista seskočil dolů a hned za ním i Míša Stendhal.

„Tak co je tam?“ zvolal netrpělivě Udalov. Klečel vedle díry, dlaněmi se opíral o horký asfalt a jeho hlas, který se odrážel od neviditelných stěn sklepení, zněl trochu nepřirozeně.

„Je tady chodba,“ ozvalo se zdola.

„Je tam chodba,“ opakoval někdo v davu.

„A taky ňáký dvéře, jó?“ ozvalo se znovu.

„Dveře…“ zašuměl dav.

Všichni strnuli, zaskočeni tak bezprostřední blízkostí tajemna. V lidech se probudily instinkty hledačů pokladů. Dřímou v každém člověku, ale jen ve výjimečně podnikavých povahách se čas od času probouzejí a vlečou pak člověka k dobrodružství a dalekým cestám.

4

Shora připadala Milici Fjodorovně Bakštové díra jako inkoustová kaňka.

Pozorovala události z okna prvního poschodí. Zajela se svým pojízdným křeslem až k oknu a na parapet, mezi dva květináče, si položila růžový polštářek, aby ji to netlačilo.

Její siamská kočka švihla ocáskem a namáhavě vyskočila vedle ní. Také ona pozorovala mezerou mezi květináči, co se děje na ulici.

Milica Fjodorovna ještě pamatovala dobu, kdy tato ulice nebyla vydlážděna a jmenovala se Jelizavetina. Tehdy stál naproti domu Bakštových, hned vedle kupeckého domu Titovových, výstavný dům otce Sarafima s bohatým roubením a zdobnými dubovými sloupy.

Dům otce Serafima vyhořel. Někdy v šedesátém roce. Rok před zrušením nevolnictví. Milica Fjodorovna si dobře vzpomínala, jak tehdy přijel sám gubernátor a zašel k Bakštovům na návštěvu, protože býval s Miliciným mužem ve vojenské gardové škole. Tehdy večer přikázala nešetřit svíčkami a jeho blahorodí zcela zapomnělo na etiketu a celý večer strávilo u jejích nohou. Pan Bakšt tím byl velice poctěn a brzy se stal dokonce újezdním maršálkem.

Jenže v poslední době s Milicou paměť podivně žertovala. Vysloveně se zdráhala zaznamenávat události posledních let a ochotně jí podsouvala obrazy dávno zemřelých příbuzných a přátel i události ještě starší. Vzpomínala na Petrohrad, opředený kouzlem romantických dobrodružství a bílých nocí.

Za revoluce už byla Milica Fjodorovna příliš stará, aby si něco pamatovala. Ale na poslední návštěvu Drahého přítele si vzpomínala dobře. Už tehdy byl velice sešlý. Chodil o holi a jeho vousy byly kalně šedivé. Ve městě se zdržovat nemohl, a tak opustil pohostinný dům Bakštových, aniž se dočkal splnění svých snů.

Jáma na Puškinově ulici rozptýlila její stařeckou apatii. Vzpomněla si dokonce, že ve tři k ní mají přijít pionýři, kterým měla vyprávět o minulosti rodného města. Tuhle návštěvu vymyslela její sousedka Šuročka. Milica Fjodorovna jim slíbila ukázat své album, kam jí přátelé už před revolucí psávali všelijaké aforismy a básně.

Na zrak si paní Bakštová stěžovat nemohla. Viděla Šuročku mezi lidmi, kteří postávali kolem díry. Začalo ji to však unavovat a oči se jí zavíraly. Jenže sen byl krátký a lehký. Něco neurčitého ji vzrušovalo. Týkalo se to té díry. Zdálo se jí, že vidí Drahého přítele, který hrozí kostnatým prstem a stále opakuje: Nezapomeň, Milico!

Když znovu otevřela oči, velela už u díry Jelena Sergejevna Kastělská. Milica tu štíhlou paní znala. Ještě před deseti patnácti lety k ní přicházela hledat různé staré dokumenty. Jenže Milici Fjodorovně se chladné a strohé jednání muzejní dámy moc nezamlouvalo, a tak odešla s prázdnou. Lehký úsměv pozvedl koutky Miliciných suchých úzkých rtů. Dnes už to nebyl moc hezký úsměv, ale bývaly doby, kdy při něm ztráceli hlavu a srdce i gardoví důstojníci kavalerie.

Milicu Fjodorovnu znovu zmohla dřímota.

Zeširoka zívla, přivřela oči a odjela s křeslem do příjemného šera v koutku. Siamka jí jako obvykle vyskočila na klín.

Přijdou ve tři…, ve tři…, ve tři… myslela si Milica v polospánku, ale zaboha si už nemohla vzpomenout, kdo a proč má přijít. Znovu však spatřila Drahého přítele, jak se zlobí. Jeho pronikavý pohled jí rozechvíval duši a elektrizoval zatuchlý vzduch v jediném pokoji, který madam Bakštové nechali.

5

Třebaže už víc než půl hodiny zela v rozpáleném asfaltu díra, na klimatu tajuplného podzemí se takřka nic nezměnilo. Věkovitý chlad naplňoval sklepení jako staré víno.

Když Míša Stendhal přitiskl fotoaparát na hruď a seskočil do neznáma, bylo v díře ticho. Kolem se rozléhala jen ozvěna jeho dechu, ale i ta rychle tichla kdesi v temnotách.

V modrém oválu otvoru nad Stendhalovou hlavou se rýsoval tmavý kulatý předmět. „Tak co je tam dole?“

Hlas patřil řediteli stavebního úřadu a temný kulatý předmět byl slamák, který skrýval jeho tvář.

„Je tady chodba,“ odvětil hlas kousek od Míši Stendhala.

Tmou se zvolna plazil paprsek baterky.

„Je tam chodba…, chodba…“ tiše se nesly hlasy shora. Byly vzdálené a nezřetelné.

Míša Stendhal udělal krok, ale narazil do širokých zad buldozeristy, který vzápětí zaklel. Oči pomalu přivykaly tmě. Ve směru, kam vykročil Saša Grubner, byla tma ještě o poznání tmavší.

„Tak jdeme, jó?“ řekl buldozerista.

Míša napřáhl ruku a vyrazil. Ale už po dvou krocích jeho tápající ruka do něčeho narazila. Míša se polekal. Škubl rukou a sevřel ji v pěst.

„Je tady zeď,“ zašeptal, protože se mu zdálo, že šepot se do té tmy lépe hodí. „Slizká.“

Tlusté černé trámy podpíraly strop až téměř k asfaltu. Prostor byl dlouhý a v koutě se sesula část klenutí. Vzdálenější stěna, kde blikal Grubner baterkou, byla zděná.

Zdivo bylo sesedlé, popraskané. Uprostřed spatřili nízké dveře. Když je Grubner prohlédl, zjistil, že nemají zámek a klika je kovaná. Vzal za ni, ale dveře nepovolily.

„Pojď sem!“ zavolal buldozeristu.

„Jo.“

„Ne!“ zvedl Míša varovně dlaň. „Na to nemáme právo…Nejdřív se to musí vyfotografovat.“

Stendhal zcela nedávno četl, jak pan Caiter s panem Makem odkrývali v Egyptě Tutanchamonovu hrobku. Tam byly také dveře a badatelé před nimi. Okamžik, který vešel do dějin.

„Nejsme tady na archeologickém výzkumu,“ namítl Grubner, který Carterovu knížku znal také. „Možná že je tam jen sesutá půda a našemu bádání je konec.“

„Tak o co jde, jó?“ dotázal se Edik. „Direktorka říkala prohlídnout, tak se tam kouknem. Vždyť je to jedno. Udalov to stejně nechá zasypat.“

Buldozerista si začal prohlížet dveře. „Sviť pořádně!“ přikázal Grubnerovi. „Sem! Víc doleva!“

Chvíli připomínal chirurga a Grubner jeho asistenta. Jen Míša Stendhal tam byl pro kočku.

„Otvírají se dovnitř,“ konstatovali po chvíli odborníci. Edik důmyslně našel právě to jedno jediné místo, kam bylo třeba se opřít.

A tak se opřel.

Dveře zaskřípěly a zmizely ve tmě. Zeď zapraskala a buldozerista – neboť jeden nikdy neví – uskočil zpátky a málem porazil Stendhala. Baterka zhasla, protože Grubner v rozčilení pustil tlačítko. Ve sklepení bylo najednou takové ticho, že Míšovi málem praskly bubínky, jak mu zvonilo v uších.

„Co se tam děje?“ ozvalo se shora.

Průzkumníci leknutím poposkočili. Měli pocit, že už jsou v podzemí kdoví jak dlouho a kdovíjak daleko, když jim najednou, ze vzdálenosti necelých tří metrů, položí Udalov tak neobyčejnou otázku.

„Všechno v pořádku,“ řekl buldozerista.

„A ty sviť pořádně!“ obrátil se na Grubnera.

Grubner poslechl a posvítil.

Buldozerista, vykročil první a ve dveřích se zastavil. Přes jeho široká záda nebylo nic vidět, což Míšu Stendhala popouzelo. Z odborného hlediska zde byl nejkvalifikovanější silou a cítil se morálně oprávněn řídit průzkum. Jenže buldozerista takový pocit neměl a tak se nějak stalo, že vpředu byl on. Míša dokonce udělal krok, aby buldozeristu odstrčil a udělil týmu nějakou, byť zatím zcela banální radu nebo pokyn. V té chvíli se však buldozerista obrátil a podíval se na Míšu. V očích, do nichž mu padl paprsek světla z baterky, se žlutě a nebezpečně zablesklo.

Míša pocítil nedefinovatelnou vnitřní tíseň a zatajil dech. Za dveřmi se mohly skrývat truhlice se zlatem a drahým kamením, knížecí šperky zdobené loveckými výjevy, damascenské meče i ostatky neúspěšných vykradačů hrobů… Ten chlap teď vytáhne ostrý, nebo třeba i tupý nůž a zabodne ho do Stendhalova srdce.

Buldozerista natáhl ruku a sebral Grubnerovi baterku, aby si lépe posvítil.

„Tady je nějaká cimra,“ řekl s uspokojením.

Pak se přikrčil, prolezl dveřmi a zmizel v temnotách. Míša se Sašou poslušně čekali,

V tom zevnitř zaduněl hlas:

„Polezte! Bez baterky není nic vidět.“

Druhá místnost byla menší než předchozí.

Úzký paprsek světla se opřel o protější stěnu a cestou prořízl svým ostřím podivné předměty. Zdálo se to neskutečné. Zírali na zaprášené, všelijak zprohýbané sklo – zkumavky, retorty, odměrky, baňky a velké tmavé láhve. Konečně se paprsek rozeběhl po místnosti a badatelé si ji mohli postupně prohlédnout celou. Byla zděná a klenutá. Uprostřed stál dlouhý stůl. Vzdálenější část byla zavalena jakousi směsicí cihel a železa.

„Ilegální tiskárna!“ hlesl chmurně Grubner. Chvíli mlčel a pak dodal: „Možná že se tady tiskla Jiskra, nebo dokonce Kolokol.“

„Není tady žádný tiskařský lis,“ zpochybnil jeho hypotézu buldozerista.

„Nehýbat se! Na nic nesahat!“ dostal se konečně ke slovu Stendhal. „Mám s sebou blesk, a tak to zdokumentuju!“

Poslechli.

Míša měl v rukou moderní techniku, kterou jeho společníci respektovali, a to mu získalo potřebnou převahu. Buldozerista svítil slábnoucí baterkou, Míša se šťoural ve svém náčiní a zbytečný se cítil tentokrát Grubner.

Konečně blesklo světlo. Znovu, a ještě jednou, a ještě několikrát.

„Už?“ zeptal se buldozerista.

„Už!“ přisvědčil Míša.

„Bude se to muset vynosit,“ řekl Edik a podal Grubnerovi baterku. Uchopil jednu větší láhev a zamířil k východu. „Myslím, jako na světlo.“

„Z které to může být doby?“ zeptal se Grubner odborníka Stendhala.

„Těžko říct,“ odpověděl Míša. „Ale moc staré to nebude.“

„Škoda,“ povzdychl Grubner. „To už je dneska druhé zklamání.“

„A to první?“

„Když jsem myslel, že je opravdové zemětřesení. Jste si jist, že to není staré?“

„Ty nádoby jsou celkem moderní. A knihy…“

Míša přistoupil ke stolu, sfoukl prach a otevřel knihu v kožené vazbě.

„Tak co je?“ zeptal se Edik, který se vracel. „Nahoře čekají.“

„Tak se na to kouknem nahoře,“ řekl Grubner. Vzal jednu zkumavku a jednu retortu. Vzadu šel Míša s knihami.

Udalovův slamák zmizel z díry.

Edik, kterého oslňovalo zářící slunce, přimhouřil oči a podal mu jednu skleničku. Pak druhou.

Míša stál stranou. Sloup světla padající shora mu připadal hmotný a kompaktní. Buldozerista v něm vypadal jako karyatida.

V díře se objevily štíhlé ruce Jeleny Sergejevny. Opatrně vzala z Grubnerových rukou láhev a nakonec jí podal Míša těžké folianty.

„No vidíte to!“ řekl někdo v davu. „A on to chtěl zasypat.“

Udalov se tvářil, že neslyší. Vzal od Jeleny Sergejevny knihy a položil je na asfalt.

„Vidíte ho, barbara! Knihy, a on s nimi jen tak mrskne na ulici,“ ozval se další kritický hlas.

Kornelius Udalov vytrvale neslyšel.

Na vozovce už stála láhev obrostlá plísní, takže jen místy bylo vidět černou tekutinu, kterou skrývala. Ostatní křivule se matně leskly opodál.

Udalovovi bylo kupodivu chladno. Dokonce si zapnul knoflíček modré letní košile. Ale nebylo mu jen chladno. Také ho mučily předtuchy. Když povolal buldozer, aby nechal zasypat díru, věděl, že jedná v zájmu rodného města. Teď mu však jeho fantazie předestírala strašlivé obrazy.

Viděl, jak po Puškinově ulici jede autobus s nic netušícími cestujícími a najednou rach! Autobus se řítí do hlubin. Když opadne zvířený prach, jsou vidět nad vozovkou jen tiše se otáčející kola a samozřejmě zrovna v té chvíli jde kolem zahraniční korespondent, který neustále všetečně cvaká svými fotoaparáty. Zakrátko si tedy na okresním výboru prohlížejí obrázek v zahraničním tisku a říkají:

„No jo! Zase ten Udalov! Ten to své starobylé město zrychtoval!“

A kývají přitom hlavami.

Ale viděl i tragičtější obrazy:

Po ulici poskakuje dítko školou povinné. Kolem poletují motýli a zpěvavé ptactvo. Dítko se směje. Dokonce i Udalov se usmívá, když pozoruje ten rozkošný obrázek. A najednou…! Pod nohama nevinného dítěte se otvírá černý chřtán záludné díry. Pak tlumený výkřik pacholete. Na rozpukaném asfaltu zůstává jen osiřelá brašna a zoufalá matka lomící rukama, která tragicky volá: „Už nic od života nechci, jen Udalova. Dejte mi Udalova a já ho přetrhnu jak hada!“

V době, kdy Udalov čekal na buldozer, vytrvale bojoval se svou představivostí a neustále se ohlížel, neběhá-li tu robě školou povinné, nebo neochomýtá-li se tu nějaký zahraniční korespondent, jenž tu venkoncem nemá co pohledávat. Přitom stále doufal, že se v té díře nic nenajde.

Proč by se taky mělo najít? Copak těch děr tu bylo málo? A nikdy se v žádné nic nenašlo. Ani rezolutní Kastělskou nebral vážně. Prostě jen přestal vzdorovat veřejnému mínění. Beztak se to zasype. Všechny se nakonec zasypaly. I ta u metropolitova domu, i ta, co se objevila při stavbě lázní, a ta u masokombinátu taky. Vždycky z toho byl jen planý rozruch v místním muzeu a jednou dokonce i na okrese. Jen Udalov a vrchnost z toho žádnou radost neměli. Copak se dá taková díra naplánovat? Díra je pro hospodářského pracovníka vždycky trochu zahanbující fakt. Projev nepořádku a někdy přímo nešvar.

Teď byly kolem díry láhve a sklenice. A také knihy. Všechno to představovalo nejen minulost, ale i budoucnost. Budoucnost, v níž budou Udalovovo jméno skloňovat všichni kulturní pracovníci v širokém okolí. Možná dokonce i ve Vologdě mu budou nadávat do omezenců. Byl tedy nejvyšší čas zachránit, co se dá, a převzít velení.

„Je toho tam ještě hodně?“ zeptal se a pozvedl klobouk, aby si setřel pot z lysé hlavy.

„Celá laboratoř,“ oznámil z díry buldozerista.

„Mělo by se to nakonzervovat,“ radil Stendhal. „A pozvat odborníky z kraje.“

„Nesmysl,“ řekl střízlivě Kornelius Udalov. „Copak nemáme vlastní? Co tady soudružka Kastělská!“

Poslední slovo zdůraznil, jako by čekal na potlesk. A kupodivu, dav zatleskal. V lidské řeči je zřejmě nějaká speciální intonace, kterou lze přimět kolemstojící, aby zcela bezděčně složili ruce k sobě a začali jimi pleskat.

Udalov se v duchu usmál. Ovládl dav a situace byla zachráněna. Bude se zasypávat.

Normálně by Jelena Sergejevna na něco takového nepřistoupila. Zažertovala by a s trochu nepříjemnou ironií by odmítla. Ale když pozorovala věci vynášené z díry, bylo jí jasné, že není oč s Udalovem bojovat. Takové drahocennosti to zase nebyly.

„Nu, občané, a teď zachráníme pod laskavým dohledem Jeleny Sergejevny všechny ty vzácné kulturní památky a dopravíme je do muzea. Souhlasíte?“ zeptal se demagogicky Udalov.

„Souhlasíme,“ přisvědčili kolemstojící občané.

„Tak kdepak máme kulturní památku číslo jedna?“

Kornelius se podíval na velkou, mírně plesnivou zelenou láhev a potlačil v sobě horoucí touhu s chutí do té kulturní památky kopnout. Dokonce si nechal pro sebe i názor, že všechny ty krámy patřily jen do nějaké předrevoluční palírny samohonky. Prostě se držel.

Pozoroval, jak se podzemní průzkumníci znovu vydali do vzdálené místnosti, aby vynosili ostatní kulturní památky. Potom vyslal do obchodního domu posly pro balicí papír.

Jelena Sergejevna zvedla jednu z knih. Opatrně, jen nehtíčkem otevřela rezaté spony vazby a obrátila první stránku.

Hlavy okounějících se nahrnuly kolem, aby spolu s ní přeslabikovali první list.

6

Milica Fjodorovna se znovu probudila.

Trýznila ji předtucha. Na spáncích jí jako zamlada bušila modrá žilka. Za ten krátký okamžik se něco přihodilo. Nespala přece tak dlouho. Stojací hodiny ukazovaly tři. Safiánové album leželo na stole, jako by bylo k něčemu připraveno. Oknem k ní doléhaly podivné zvuky.

V té chvíli se probudily i její myšlenky.

Vyrušená kočka se podivila ráznosti své paničky.

Portréty i zažloutlé fotografie známých se dále dívaly lhostejně nebo nepřátelsky. Všichni už byli dávno mrtví a nechtěli prominout paní Bakštové její dlouhověkost.

Růžový polštářek čekal na parapetu. Milica Fjodorovna se opřela špičatými lokty a vyhlédla mezi květináči.

Na ulici se toho příliš nezměnilo. Jen dav byl o poznání menší. Viděla Jelenu Kastělskou, jak se sklání k nějakým starým láhvím. Muzejní dáma seděla na bobečku a listovala v nějaké knížce.

To sklepení tedy nebylo prázdné, napadlo ji. Něco tam našli.

Milica Fjodorovna se zamyslela. Sklerotické cévky se zachvěly, krev se rozeběhla rychleji a domem se rozlehl tichý třesk. Jakoby zazvonily staré hodiny.

Kam vlastně vedl východ z toho sklepení? Z ulice se tam přece nechodilo. Že by z domu otce Serafima? Ale ne. Jeho dům stál mnohem dál. Až za těmi keři perského bezu. Že by z domu, který sousedil s domem Bakštových na téhle straně? Vyloučeno! Tam přece stával celé věky špejchar. Tak tedy ze zadního křídla jejich domu? Vzpomněla si matně, že s tím křídlem bylo něco v nepořádku… Ale co?

„Milico,“ ozval se ode dveří mužský hlas. Známý a věčně mladý.

„Milico, nelekejte se. Poznáváte mě?“

„Já se přece nelekám, Drahý příteli,“ řekla Milica Fjodorovna a snažila se otočit křeslo. „Už dávno jsem tomu odvykla. Pojďte ke světlu!“

Stařec přistoupil blíž k oknu.

Těžce se opíral o hůl, šedivou bradku měl nedávno přistřiženu. Milica ucítila kolínskou vodu chypre. Také pach laciného holiče byl nezvyklý mezi ostatními obvyklými pachy. Domácí pachy – naftalínový, vanilkový, skořicový a kafrový – útočily na cizince, tvrdě na něj dotíraly, ale chypre se uhnízdil uprostřed pokoje a sebevědomě se usmíval.

„Promiňte, drahá Milico,“ omlouval se stařec. „Právě jdu od holiče.“

„Už jste tu dlouho, Drahý příteli?“ zeptala se Milica a napřáhla k němu stařecky vyhublou vrásčitou ruku s podagricky oteklými klouby.

Stařec se pevněji opřel o hůl, sklonil se a ruku dlouze a něžně políbil.

„Zestárl jsem,“ řekl. „Hodně jsem zestárl.“

„Posaďte se, Drahý příteli,“ pokynula Milica k židli.

„Děkuji.“ Stařec se dvorně uklonil. „Přišel jsem zadem. Aby mě lidé nepotkali.“

„A přišel jste na dlouho?“

„To vám nepovím. Nevím. Pokud se nám to podaří, pak se možná zdržím. Ne-li, nezbude než umřít.“

„Nemluvte o smrti!“ řekla Milica. „Mohla by to zaslechnout. Nitka už je tenká a se životem nás spojuje jen velmi slabě.“

„Nesmysl,“ namítl Drahý přítel. „Jste plna zvídavosti, Milico, a to znamená, že ještě žijete.“

„Tam venku se děje něco zvláštního,“ řekla Milica Fjodorovna. „Propadla se tam vozovka. Všichni běhají sem tam.“

„Samý shon a spěch,“ přisvědčil stařec. „Jak dlouho jsem vás vlastně neviděl? Padesát let?“

„Jste nenapravitelný!“ pohoršila se Milica.

„A netaktní, já vím. To život mě tak změnil. Padesát let je dlouhá doba.“

Milica Fjodorovna se nechtěla vyptávat, co všechno za tu dobu prožil. Sama také nechtěla vzpomínat. Její minulost byla nezajímavá, všední a bývaly doby, kdy byla i nevlídná. Někdy i hladověla. Až poslední dobou, když jí sousedé vyběhali penzi, to bylo lepší.

Ne, lépe se nevyptávat. Ať je to dlouho očekávané setkání bez času, mimo jeho cesty a stopy.

Stařec se rozhlédl.

Portréty ho poznaly. I on je poznal. Lehce se uklonil a ony důstojně pokynuly. Vlasy, pleše, lokny, vousy se pohnuly, nárameníky a důstojnické šňůry se zaleskly a mnohé tváře se usmály nádherným úsměvem Milicy Fjodorovny.

Milica Fjodorovna si prohlížela starce a poznávala i to, co skrývala hustá síť vrásek. Její předtuchy a sny se vyplnily: Drahý přítel přišel.

„Otevřte okno,“ řekla s rozpaky nad svou nemohoucností. „Je tu dusno.“

Stařec vstal a přistoupil k oknu. Otevřel je a když vyhlédl ven, uviděl díru do asfaltu a kolem rozložené knihy, láhve a zkumavky.

„Proboha!“ zvolal. Jeho hlas zněl jako hlas člověka, který potkal svou smrt. Opřel se o parapet a dlouhé prsty mu zbělely námahou. Kolena se pod ním podlamovala.

„Co je vám?“ zeptala se Milica, která nechápala příčinu jeho vzrušení. „Necítíte se dobře?“ Stařec se neohlédl.

„To nic,“ řekl. „To přejde. Zdá se, že všechno přejde.“ Pevně zavřel oči.

„Mimochodem,“ zeptala se zklidněná Milica, která z vlastní zkušenosti znala návaly slabosti a dušnosti. „Nevzpomínáte si, kam vlastně vedl východ z toho sklepení?“

„Kam?“ řekl nepřítomně stařec.

„Ale ovšem…! Už jsem si vzpomněla. Nejprve jsem myslela, jestli to nebylo do domu otce Serafima. Vzpomínáte si na otce Serafima? Myslím toho, jak začal tolik pít, když mu shořel dům. Ale tam nevedl. A na téhle straně stála sýpka. K čemu by byl u sýpky sklep?“

„Ne,“ řekl stařec. „Na špejchar nevedl. Jakýpak vůbec špejchar! To sklepení přece patřilo k vašemu domu. Vchod byl ze zadního traktu… Proboha! Takové neštěstí…“

Ale ovšem, pomyslela si Milica, samozřejmě že vchod musel být v zadním křídle.

Drahý přítel se zlobil. Nakonec zvedl ruce a hrozil zaťatými pěstmi. To už se Milici Fjodorovně opět jen zdálo, neboť znovu začala dřímat.

Ve skutečnosti Drahý přítel nezvedl ruce a nehrozil zaťatými pěstmi. Jen tiše stál s čelem opřeným o sklo a sténal.

Těžce a chraptivě sténal.

7

Jelena Sergejevna se zdržela.

Šuročka odpovídala na Váňovy dotazy. Otázka sledovala otázku a kouska smyslu v nich nebylo. Šuročka málem zapomněla, že slíbila zajít ve tři hodiny za babkou Bakštovou.

Kukačka už podruhé vystrčila neochotně hlavičku z dřevěných dvířek a dvakrát zakukala. Potřetí to nestihla. Ručičky ukazovaly za pár minut tři a Jelena Sergejevna se stále nevracela.

„Pojď, půjdeme se projít,“ navrhla vlídně Šuročka. Váněčka taky nemusel chtít. „Možná že potkáme babičku.“

Pak ho donutila vzít si tričko a slamáček.

Na můstku přes Špindíru je předhonili kluci z říční průmyslovky. Jeli od řeky a měli ohromnou náladu. Když uviděli Šuročku, začali si ji dobírat, kam že to kráčí se synem. Šuročka se urazila. Váňa chtěl najednou k řece. Tloukl kolem sebe pěstičkama a nohama se vzpíral o dláždění. Mladíky v takovém vedru brzy omrzelo žertovat a šlápli do pedálů. Jen jeden se zdržel a jen tak mimochodem řekl, že má dva lístky do kina. Prý na devátou a že bude čekat. Šuročka ho skoro ani neslyšela.

Přemlouvala Váňu:

„Váněčko, pojď, půjdeme za babičkou. Já ti dám cukrátko.“

„Já nechci cukrátko,“ fňukal Váňa. „Já chci ananas. Já cukroví nesmím. Bolí mě zub moudrosti.“

„Ukaž!“ ozval se nečekaně vlídný hlas. „Koukneme se na něj a hned ho vytrhnem.“

Byl to magistr Savič, který se vracel z oběda do lékárny.

„Slíbila jsem Jeleně Sergejevně, že ho chvíli pohlídám, ale ona pořád nejde,“ vysvětlovala Šuročka.

Savič se podíval na Jelenina vnuka a zalitoval, že s sebou nemá kousek čokolády nebo něco takového, co se dává dětem. Sám děti neměl.

„Já chci jít lovit zlatou rybku,“ změnil názor Váňa, který se trhání zubu nepolekal.

„Takovou rybku chytneš těžko, chlapče,“ řekl Savič, který to s dětmi neuměl.

„To nevadí, tak ji budu chytat těžko,“ trval Váňa na svém.

Šuročka využila jeho nepozornosti a zvedla ho do náruče. Dál pak šli se Savičem, který se snažil udělat na kluka dojem. Ale moc mu to nešlo. Odpovídal nepříhodně, takže ani ne po sto metrech dospěl klouček k názoru, že Savič je pitomec, což nebyla pravda.

Magistr totiž přemýšlel. O životě, pochopitelně. Dřív si ani nevšiml, jak často a usilovně přemýšlí. Mohl jíst a přemýšlet, číst a přemýšlet, bavit se a přemýšlet, ale teď se tvářil, že si povídá s cizím vnukem, a ve skutečnosti přemýšlel o životě.

Na místě, kde zbořili kupecké krámky, zůstala stát věž s hodinami. Když však v Guslaru postavili třípatrový věžák, zabudovali tam nové elektrické hodiny, jaké bývají ve velkých městech na nároží: kulaté a nepřesné. Teď ukazovaly za deset minut čtyři.

„Propána!“ řekl Šuročka. „Čeká na nás babka Bakštová. Já už musím běžet.“

Váňa nic nenamítal, neboť Savič ho nebavil. Spolu se Šuročkou se rozeběhli ke škole. Savič sebral ze země krabičku zápalek a rozpačitě ji obracel v prstech. Pak se podíval na nálepku. Byl tam strom bez listí a nápis: Do sebe zahleděný člověk usychá jako osamělý neplodný strom. Turgeněv.

Šuročka s Váňou zmizeli za rohem.

U nové zděné školy stál dub. Velice starý dub. Ředitel školy rád vyprávěl legendu o cestovateli Barchatovovi, který než se vydal objevovat levé přítoky Amuru, zasadil v rodném městě dub. Existovalo sice důvodné podezření, že si tu legendu vymyslel ředitel sám, ale novému řediteli muzea se tak zalíbila, že se rozhodl najít pro ni historické důkazy.

Ve stínu dubu lelkovalo šest členů historického zájmového kroužku. V létě sice kroužek nepracoval, ale pilná Šuročka nelenila vyhledat alespoň šest nejaktivnějších členů a přemluvila je, aby se s ní vydali k babce Bakštové.

Bylo horko a členové kroužku byli poněkud neklidní. Historii sice milovali, ale momentálně by se šli raději koupat.

„Tak pojďme, mládeži,“ řekla Šuročka. „Beztak už jdeme pozdě.“

Volky nevolky vylezli ze stínu.

Jejich cesta vedla Puškinovou ulicí kolem díry v asfaltu, takže se začátek exkurze ještě o chvíli opozdil.

Pod dohledem Jeleny Sergejevny balil Udalov vynesené poklady do papíru. Edik s Grubnerem podávali Stendhalovi poslední nálezy a ten je urovnával na ulici.

Od vysokého kostnatého starce se zažloutlou, nedávno přistřiženou bradkou se šířila pronikavá vůně chypru. Stařec si nervózně lámal prsty. Do davu už se zamíchal i magistr Savič. Uviděl malého Váňu a podal mu krabičku zápalek, kterou dosud držel v ruce.

„Babi,“ řekl Váňa. „Pojď domů.“

„Co tady děláš?“ podivila se Jelena Sergejevna. „A kde je Šuročka?“

„Tady,“ ozvala se. „Nemohla jsem se vás dočkat, a tak jsme se vypravili za vámi. Také jsem si vzpomněla, že máme dnes tu exkurzi.“

V té chvíli zaujala Váňu díra v asfaltu. Přistoupil blíž, nahnul se a – pochopitelně – spadl dolů.

„Achachach!“ ozvalo se z davu.

Váňovi se však nic nestalo. Právě v té chvíli stoupal k povrchu stůl, se kterým se Váněčka setkal v půli cesty. Za malou chvíli už byl zase nahoře.

Ale jeho pád byl prvním článkem řetězu událostí, které vzápětí následovaly. K otvoru se vrhl magistr Savič, chyprový děda, Míša Stendhal i Udalov, jenž pochopil, že se jeho chmurné vize naplňují. Všichni čtyři se shlukli u díry a ve snaze uchopit chlapce jeden druhému překáželi. Jako obvykle na to doplatil Udalov. Škobrtnul o starce, ztratil rovnováhu a skulil se dolů jako brambora.

V rozruchu vyvolaném návratem Váni a zmizením Udalova uchopil navoněný stařec jednu z láhví, odhodil hůl, zasáhl jí magistra Saviče do holeně a dal se na útěk.

Jelena Sergejevna svírala v náručí Váňu a ničeho si nevšimla.

Magistr Savič si všiml. Chtěl volat Stůj!, ale zdálo se mu to nepřiměřené, a tak si jen mnul naraženou nohu. Míša Stendhal zareagoval dostatečně rychle a vrhl se za padouchem, který zmizel v průjezdu. Jenže ze dvora už nevedla cesta ven, takže se octl v pasti. Když spatřil Stendhala, sevřel láhev ještě pevněji a přitiskl se ke zdi. Dýchal těžce a přerývaně.

„Nate,“ vydechl konečně. „Vezměte si to. Jen vás proboha prosím, nerozbijte to!“

Stendhal se zarazil.

„Jen berte,“ naléhal stařec. „To byl žert.“

Jeho oči žhnuly šíleným leskem a Míša si netroufl odmítnout. Vzal ze starcových rukou těžkou láhev, teplou, jak stála dlouho na slunci, obrátil se a vyšel ze dvora. Na ulici potkal ostatní pronásledovatele, kteří se zastavili a po chvíli váhání následovali láhev.

Všechno se zase vrátilo k jámě.

Mezitím Grubner s buldozeristou vystrčili nahoru Udalova, který si při pádu zlomil ruku. První pomoc mu poskytl pokulhávající Savič v lékárně.

Nález pak odnesli do muzea.

Nebylo to daleko a ochotných rukou byl dostatek. Na každého se dostalo… Průvod uzavíral bagrista Edik, který nesl na hlavě stůl. Měl se už sice pustit do zasýpání, ale šéfa se zlámanou rukou odvezli pryč a sklepení bylo tak velké, že bylo třeba nejprve zbořit strop a teprve potom navážet zeminu.

A také ji bylo potřeba přivézt.

V muzeu byl sice sanitární den, ale vrátná vydala klíče bez námitek. Zachovávala věrnost bývalé ředitelce.

Jelena Sergejevna zamířila přímo do pracovny ředitele.

Tam poskládali nálezy zčásti na podlahu, zčásti na koženou pohovku pro návštěvy. Když všichni odešli, Jelena Sergejevna ještě hodinku zůstala. Listovala v nalezených knihách a luštila nápisy na nálepkách láhví. Dvě menší lahvičky pak zamkla do sejfu a s sebou odnesla jednu otřepanou knížečku. Váňa celou dobu fňukal a dožadoval se eskyma.

Jelena Sergejevna byla zamyšlená. Přemýšlela o tom, co četla a nedůvěřivě vrtěla hlavou.

8

Magistr Savič přiložil Udalovovi dlahy, pevně je stáhl a zeptal se, jestli si dojde do nemocnice na rentgen sám. Udalovovi bylo mdlo. Ležel v přípravně léků, kde kolem něj kvokaly obě mladičké praktikantky. Jedna mu přinesla vodu a druhá hotovila utišující injekci. To však nebyla hlavní příčina Udalovovy slabosti. Hlava se mu točila jednak z šoku a jednak od pronikavého pachu lékárenských ingrediencí, které už ani Savič, ani jeho mladé pomocnice nevnímali.

Savič raději zvedl telefon a přivolal sanitku. Ta přijela se značným zpožděním, neboť musela všelijak složitě kličkovat, aby se vyhnula Puškinově ulici, kde díra bránila provozu. Udalov se zatím snažil vydat potřebné pokyny a směrnice, leč hlas mu selhával. Domníval se sice, že něco říká, ale všichni kolem slyšeli jen matné sténání a trpělivě přikyvovali, aby těžce raněného ještě víc nerozčilovali.

Korneliovu mozku otupenému injekcí a mdlobou se zdálo, že včas nezasypaná díra se začíná od krajů sesýpat a pohlcuje kolemstojící domy. Právě se zřítil do temného chřtánu obchodní dům a ze tmy vyskakují prodavačky s Vandou Kazimírovnou, která se pokouší zachránit nějaké zboží z oddělení klenotů. Kornelius zřetelně vidí, jak hned za obchodním domem padá do zemských hlubin chrám Paraskevny-Pjatnicy (zaplaťpánbůh, že jsem jej nenechal zbytečně nabílit). Vzácné archívní materiály vylétají z úzkých oken a jako bílé labutě se vznášejí na modrém guslarském nebi. A strašlivé kataklyzma strhává do propasti i průmyslovku. Silné klášterní zdi chvíli vzdorují zemské přitažlivosti. Avšak marně. Urostlí mládenci se chápou lan a snaží se spasit svou školu. Bezvýsledně. Lana praskají jako pavučiny a chlapci i klášter včetně zlatých kupolí mizí v bezedné hlubině. A za nimi další a další domy. Některé jako by se vrhaly do strašlivého jícnu dobrovolně. Nejděsivější však je okamžik, kdy rozšiřující se zával dospěje k řece. Kornelius vidí, jak puká pobřežní navigace a zpěněné bouřící vody padají do hlubin. Už se obnažilo i říční dno a staří sumci vystrkují ze zbývajících louží měkké vousy. Město zmizelo.

Na jeho místě se teď vzdouvají vlny bezedného jezera. Po hladině pluje v pramičce Udalov s představitelem okresu a pláčou.

Vlny zmítají pramičkou, houpají ji, komíhají…

Kornelius Udalov konečně usnul.

Grubner doprovázel nosítka až k sanitce. Tam podal ruku Savičovi i oběma vlídným apatykářkám. Uložil lékařům, aby aktivně bojovali o život a zdraví přítele, a vydal se domů.

To nejhorší ho teprve čekalo. Bylo třeba šetrně informovat Korneliovu ženu. Ne právě s nejlepšími pocity zaklepal na dveře.

„Tak co?“ optala se Xenie Udalovová od plotny, kde chystala oběd. „Vyměnili ti to?“

„Kornelius je v nemocnici,“ vystřelil bez přípravy Grubner.

„Ach!“

Ani si nevšimla, že sousedčin kocour chňapl kus masa a uháněl s ním na dvůr.

„Já to nepřežiju!“ zalomila rukama. „Co je s ním?“

„Nic hrozného,“ mírnil Grubner ránu osudu. „Vymkl si ruku. Nanejvýš bude trochu naprasklá kost.“

Xenie si prohlížela Grubnera přísnýma kulatýma očima, které prozrazovaly, že mu nevěří:

„Tak proč nepřišel domů?“¨

„Musel přece do nemocnice. Ta zlomenina by mohla špatně srůst, ale lékaři říkají, že má ještě naději…“

Xenie stále nevěřila. Přikrčila se a zaútočila na Grubnera jako puma, které berou koťata. Její myšlenky byly zmatené. Z jedné strany Grubnerovi nevěřila, neboť si myslela, že ji chce jen uklidnit, zatímco Kornelius má smrt na jazyku. Ale znala taky svého muže a nemohla vyloučit ani spiknutí za účelem utajení Udalovova pobytu v hospodě, případně – což by bylo mnohem horší – na záchytce. Zatím se mu ještě nic podobného nestalo, ale přihlédne-li k jeho smůle, muselo k tomu jednou zákonitě dojít. „Kde je?“ zeptala se tvrdě.

Grubner nevěřil svému sluchu. Ještě včera k němu byla vlídná a laskavá, dokonce zašla do jeho mládeneckého pokojíku, aby ho pozvala na čaj. A teď…

„V nemocnici přece,“ řekl. Pohodil hřívou a zmizel za dveřmi. Dveře zaklaply a Grubner se chvíli zaposlouchal, nerve-li si tam Xenie vlasy.

Nervala.

Vyběhla ze dveří a utíkala k nemocnici. Grubner se vrátil domů a svlékl své černé, poněkud oblýskané sako. Ze skříně se ozval havran.

„Počkej,“ řekl Grubner. Držel chvíli sako v natažené ruce, aby se trochu provětralo. Pak ho položil přes akvárium, otočil klíčkem a otevřel skříň.

Havran vystoupil, protáhl si pocuchaná křídla, úkosem pohlédl k akváriu a zamířil ke starému koženému křeslu.

Křeslo stejně jako většinu ostatního nábytku získal Grubner prakticky zadarmo ve své sběrně surovin. Například křeslo: pružiny mělo prosezené, mnohé popraskaly od nadměrného používání, takže usednout do něj nebylo zcela bez nebezpečí. Na jedné loketní opěrce dočista chyběla kůže, zatímco druhá byla prakticky nedotčena. Dřívější majitelé se zřejmě opírali vždy jen na jedné straně, nebo byli jednorucí. Sedadlo bylo poškozeno dvěma ostrými zářezy, jako by tam někdo zasekl šavli. A opěradlo bylo provrtáno hned několika otvory, jako by někdo střelil sedící oběť do zad. Obraz malebně doplňovala řada skvrn různého tvaru a původu.

Havran opatrně, aby se nepíchl o některou zlomenou pružinu, vyskočil do křesla a načepýřil se.

Na zemi uprostřed místnosti ležela hromádka. Dvě láhve od piva, dvě od vína značky Dkaciteli a jedna láhev od minerálky s uraženým hrdlem. Kromě toho tam byl ještě prázdný flakónek od kolínské a špinavý kelímek od majonézy. Když odcházel z bytu, na podlaze ještě nic nebylo.

„Lajdáci zatracení!“ řekl Grubner a přistoupil k hromádce. Oddělil flakónek, kelímek od majonézy a láhev s uraženým hrdlem. Ostatní zasunul pod postel.

„Kdy tady byli?“ zeptal se havrana. „Už je to dlouho?

Havran se však nenamáhal s odpovědí.

„Vlastně máš pravdu,“ pokýval hlavou Grubner. „Tys byl vlastně ve skříni. Ale slyšet jsi něco mohl.“

„Třeba,“ řekl havran. Pak zasunul hlavu pod křídlo a tvářil se, že usíná. Dlouhou samovazbou v almaře se cítil hluboce pokořen.

„Nechceš se proletět?“ zastyděl se Grubner. Šel k oknu a otevřel obě křídla dokořán.

Havran ještě chvíli trucoval, ale pak skočil na parapet a uletěl.

„Tak vidíš,“ řekl Grubner a zastrčil si mokré tričko do kalhot. Uvažoval, co dál. Otevírat sběrnu a vykupovat staré láhve a papír se mu už v tom horku nechtělo. Opřel podpatek pravé boty o špičku levé boty a zul se. Celou operaci zopakoval i s druhou botou. Otevřeným oknem se do pokoje vloudila malátná medová vůně lip. Grubner ulehl na mosaznou postel, ale neusnul. Pozoroval, jak se na stole otáčí jeho perpetuum mobile. Nic velkého. Jen malý zkušební prototyp. Otáčel se tak už druhý měsíc. Jen při nízkém atmosférickém tlaku, kdy byl v místnosti vlhký vzduch, bylo třeba ho popostrčit rukou.

Vcelku byl se životem spokojen.

Ten na něj nekladl žádné mimořádné nároky a nechával mu dost času na drobná podivínství i kutilskou vášeň.

9

Šuročka zavedla pionýry k bytu Milici Fjodorovny Bakštové. Spolu s nimi šel i čerstvý Šuroččin ctitel Míša Stendhal. Šuročka opatrně zaklepala, neboť věděla, že babka má sluch jako rys. Jestli nespí, tak otevře.

Zaposlouchali se.

Zdálo se jim, že za dveřmi slyší nějaké hlasy, šepot a kroky.

„Hned,“ ozvala se babka Bakštová. Za chvíli všechno ztichlo. „Pojďte dál,“ pozvala je Milica.

V pokoji bylo všechno jako dřív. Stejná zatuchlost nehybného vzduchu, stejné akvarely, rytiny a portréty na vybledlých tapetách, květináče s podřimujícími květinami za oknem i fíkus v koutě. Milica Fjodorovna seděla za kulatým stolem. Na tmavozeleném ubruse, jen sem tam nahlodaném moly, leželo album v rudém safiány se zlatými sponami ve tvaru lvích hlav.

Milica vypadala poněkud divně. Jako by ztratila větší část své panovačnosti. Řídké sněhobílé vlasy, kterými prosvítala suchá růžové pokožka, byly na spáncích pocuchané, což byla věc dříve nevídaná. Na pergamenových tvářích se objevily tmavé, téměř rudé skvrny.

„Nerušíme?“ zeptala se Šuročka. „Přišli jsme, jak jsme se domluvili. Slíbila jste, že nám budete vyprávět.“

„Pamatuju se, pamatuju,“ přisvědčila paní Bakštová. „Jen pojďte dál.“

Pionýři vešli a způsobně pozdravili. Stařenu Bakštovou ještě nikdy neviděli a trochu se divili, že vůbec existují tak staří lidé. Babka Bakštová byla celá nahrbená, hlavu měla propadlou mezi rameny a opuchlé ruce ležely na stole jako cizí neživé předměty. Nos jí sahal téměř až k hornímu rtu a dokonce i na něm byly hluboké vrásky. Jen velké šedé oči pod černými řasami byly mladé.

„Posaďte se,“ řekla Milica Fjodorovna. „Chovejte se tiše a nekuřte!“

„My nekouříme,“ řekli pionýři.

„Já taky ne,“ řekl tiše Míša Stendhal, když se na něj Šuročka přísně podívala.

„Nemám tolik času, kolik jsem myslela,“ řekla Milica. „Tak si aspoň prohlédněte moje album. Pojďte ke stolu a nestrkejte se.“

V pokoji nastal pohyb. Vzduch se zakolébal, vůně vanilky, šafránu a kafru si vyměnily místo a mezi ně se zamíchal i chypre.

Stendhal začenichal a pohlédl k zástěně. Dole uviděl špičky pánských bot. Chypre a špičky bot mu byly povědomé. Nepochybně patřily tomu uchvatitelskému starci. Zatím však Míša od rázného zákroku upustil. Zatímco si děti prohlížely album, začal se nenápadně přesouvat k paravánu.

„Na téhle fotografii jsem v uniformě milosrdné sestry,“ sdělovala paní Bakštová dětem.

„Ještě před revolucí?“ zeptal se jeden ze zvídavých chlapců.

„Ano. Bylo to v Sevastopolu za krymské války.“

Význam této informace mladým historikům unikl. Jen Šuročka se trochu podivila. Na obrázku byla žena středních let v dlouhých bílých šatech. Za ní byly navršeny hromady pytlů s pískem a stranou stály do kozelce srovnané pušky zadovky. A také tam byla skupina důstojníků. Tvář jednoho z nich jí někoho připomínala.

„Kdo je to?“ zeptala se a ukázala prstem.

„Jeden můj známý. Už ani nevím, jak se jmenoval,“ řekla Milica Bakštová. „Jestli mě paměť neklame, myslím, že Lev.“

Stendhal se dál sunul k paravánu. Zatím si toho nikdo nevšiml.

„A tohle jsou verše básníka Polonského. Vy ho asi neznáte, ale byl to vynikající básník. Sám car si ho náramně považoval.“

Verše byly věnovány paní domu.

Milica Fjodorovna začala recitovat a pionýři kontrolovali v albu, jestli to umí správně.

Míšovi už zbývalo k paravánu jen necelého půl metru. Špičky střevíců se pohnuly a ustoupily víc dozadu. Z paravánu vyběhla siamská kočka a skočila Míšovi na prsa. Míša leknutím uskočil a div nepovalil fíkus.

„Proboha! Co se to tam děje?“ zvolala Milica Fjodorovna nečekaně mladým hlasem.

„Kočka,“ řekl Míša.

„Okamžitě se vraťte sem!“ přikázala paní Bakštová. „Jinak vás budu muset vyprovodit.“

„Já tady nic nedělám,“ hájil se Stendhal. „Mně se jen zdálo…“

„Míšo!“ řekla Šuročka.

V pokoji opět zavládl mír. Stendhal se vrátil ke stolu a začal si prohlížet album. Jen sem tam mu oči zabloudily k paravánu. Kočka si lehla stařeně do klína a taky jí sem tam zabloudily oči – k Míšovi. Jako by mu hrozila.

„A teď se dostaneme k mému mládí,“ oznámila stará paní. Byla zjevně nervózní, spěchala a mluvila zbytečně nahlas. Na další straně alba byl akvarelový obrázek dívky s hlubokým výstřihem.

„To jsem já,“ řekla Milica Fjodorovna. „V době, kdy jsem žila v Sankt Petěrburgu. A tyhle verše,“ ukázala prstem, „mi sem vepsal Alexandr Sergejevič Puškin. Tančili jsme spolu na plese u Vjazemských.“

Pionýři, Šuročka i Stendhal strnuli, jako když do nich hrom uhodí. Ta babka to řekla tak samozřejmě, jako by to bylo vloni. Stránka byla zaplněna rychlým roztaženým písmem a dole byl podpis: Pušken.

V té chvíli vyšel ze svého úkrytu bělovousý stařec a dvěma kroky dostihl dveří. Ani vůně chypru po něm nezůstala. Nikdo si toho nevšiml. Dokonce ani bdělý Stendhal. Jen siamka ho provázela modrýma očima.

10

Soumrak se konečně slitoval nad městem zmučeným žárem, vyklouzl z modrého dřímajícího lesa, zahnal slunce k západu a začal plýtvat barvami letního večera. Jen jáma na Puškinově ulici zůstávala jako černá skvrna na šedomodrém koberci asfaltu. Kolem však už bylo spolehlivé zábradlí.

Všechno bylo najednou vlídnější.

Vzduch i lidé.

Ti, co šli do kina nebo jen tak na procházku, se zastavovali u díry, neboť městem se šířily zvěsti o pohádkových pokladech, které tam byly objeveny. Vyprávělo se o jednom bagristovi, který tam sebral dvoukilový zlatý řetěz, a nikdo si toho v té záplavě zlata nevšiml. Jiní se zase chlubili, že ten bagrista je jejich dobrý známý. Ukazovali si na vyšetřovatele, který se procházel se ženou po ulici, a byli přesvědčeni, že se neprochází, ale vyšetřuje. Bagristovi silně záviděli a doufali, že bude odhalen a po zásluze potrestán.

Udalov ležel v nemocničním pokoji hned u okna.

Bolest v ruce už pominula. Grubner měl pravdu. Nebyla to zlomenina, ale jen naštípnutá kost. Aspoň v tomhle měl štěstí. Říkali, že ho ráno pustí domů. Když tam přiběhla Xenie, měla nejdřív strach, a tak mu vynadala. Potom se uklidnila a před odchodem postála u okna a podržela Korneliovu zdravou ruku ve své. Pak sem zaběhl syn Maxim a přivedl s sebou přátele a známé ze školy i z ulice, aby se pochlubil otcovou zlámanou rukou.

Kolemjdoucí nezapomněli nahlédnout do okna, pokynout mu a vlídně ho pozdravit. Udalova tahle záplava pozornosti už omrzela, a tak se obrátil k oknu zády.

Netušil ovšem, že i jeho jméno skloňují ve všech pádech v souvislosti s nalezeným pokladem. Jedni tvrdili, že byl zraněn, když zadržel zločinného bagristu se zlatým řetězem, zatímco druzí zaníceně hlásali, že vlastně padouchovi pomáhal, ale při útěku zakopl.

Večer zašel k jámě na Puškinově ulici i magistr Savič. Nakoukl do neproniknutelné tmy a rozhodl se zajít k Jeleně. Dávno tam už nebyl. Když nebude doma, aspoň se projde.

Než došel k domu, kde bydlela Kastělská, soumrak zhoustl. Na ulicích se rozsvítily první lampy. V okně u Jeleny se svítilo a Savič viděl, že sedí nad knihou. Najednou upadl do rozpaků. Hned naproti, u autobusové zastávky, byla lavička. Savič se posadil a tvářil se, že čeká na autobus. V duchu si opakoval řeč, kterou by pronesl, kdyby sebral dost odvahy a k Jeleně přece jen zašel: Jeleno, před čtyřiceti lety jsme nedokončili náš rozhovor. Já vím, už je to dávno a čas nelze vrátit. Na jedné z křižovatek jsme vykročili každý jinou cestou. Nelze-li však chybu napravit, je poctivé alespoň ji přiznat.

Nebe na západě bylo zelené. Vysoký mládenec se nedočkal Šuročky, prodal lístek a do kina šel sám. V bufetu pak utopil své hoře ve dvou láhvích limonády.

Udalov bez chuti povečeřel a začal přemýšlet.

Milici Fjodorovně Bakštové se nechtělo spát. Sáhla po hůlce, s níž chodívala na nákup, přes ramena si přehodila kašmírový šál s velkými růžemi a šourala se ven. Uvažovala, zda neudělala nějakou chybu, když exkurzantům ukázala Puškinův rukopis. Ale na druhou stranu šlo také o její čest a dobrou pověst. Drahý přítel musel odejít nepozorován.

Grubner se probudil, nakrmil rybičky, zhasl a vydal se potěšit souseda Kornelia Udalova.

Vanda Kazimírovna, ředitelka obchodního domu a Savičova manželka, snědla o samotě vystydlou večeři, povzdychla si a začala žárlit.

Byla už úplná tma.

Za lesy se schylovalo k bouřce a vzdálené blesky připomínaly zákeřného zločince, který signalizuje baterkou. Udalov si šeptal s Grubnerem, který stál pod oknem. Chystal se k útěku a čekal jen na příhodný okamžik. Na druhý den mu slibovali nový rentgen a další procedury, kterých se bál. Měl i jiné důvody. Končil kvartál a bylo tedy nanejvýš nutné udělat něco s tou jámou, neboť za tohoto stavu se vidina prémií začínala ztrácet v nedohlednu. A on s nimi napevno počítal.

Vrátná v muzeu zkontrolovala, jsou-li spolehlivě zavřena všechna okna a dveře, a pak ještě chvíli poseděla na lavičce pod rozkvetlým keřem. Ale komáři ji brzy zahnali domů. Zavzdychala, pokřižovala se směrem k budově městského archívu a šla spát.

Řeka byla tichá. Její hladina s černými skvrnami spících člunů byla jen o málo světlejší než tmavé nebe.

Do dvora muzea vešel stařec s těžkou holí. Vůně chypru odpuzovala komáry. Kroužili kolem, podrážděně bzučeli, ale usednout na starce si netroufli. Stařec pomalu vystoupil po schodišti. Nespěchal. Opatrně tlumil skřípání schodů. Přiložil ucho ke dveřím a pozorně naslouchal. Jeho prsty se roztržitě opíraly o skleněnou tabulku s nápisem MĚSTSKÉ MUZEUM. Nikoho neslyšel. Jen ze tmy k němu doléhaly údery bubnu. Někde hráli valčík Na horách Mandžuska. Stařec vyndal z kapsy paklíč a začal jím manipulovat v solidním muzejním zámku. Vzdoroval dlouho. Byl totiž starý a spolehlivý. Nakonec s hlasitým cvaknutím povolil. Bylo to nečekané a tak hlasité, že to probudilo i okolní psy. Stařec se polekal a znepokojeně pohlédl ke dveřím bytu vrátné. Nevyrušil ji… Opatrně sejmul zámek a tiše ho položil na zem. Stiskl kliku a přitáhl k sobě dveře potažené voskovaným plátnem. Táhl a čekal, že dveře začnou skřípat. Dočkal se. Na okamžik strnul a pak znovu opatrně zatáhl. Konečně byla mezera dost široká, aby se tudy protáhl. Nejdříve vsunul do dveří ruku a potom i tělo. Zavřel za sebou dveře a snažil se ovládnout přerývaný dech.

Hned na začátku měl smůlu. Vlezl totiž do oddělení muzejních sbírek. Tmavou chodbou sestoupil do suterénu, paklíčem se pošťoural v zámku a než ho otevřel, ztratil dobře tři minuty.

Dlouhá řada sálů tonula ve tmě. Stařec vytáhl z kapsy tužkovou baterku. Dlaní zakryl světlo a pomalu procházel sály. Ze stěn shlížely portréty újezdních statkářů v bohatě zlacených rámech. Změť nejrůznějšího nábytku se tísnila uprostřed místností. Ve skříních byly uloženy vybledlé Serafány, kupecké obleky a uniformy městských stráží. V náhodném paprsku baterky se zaleskly pozlacené hodiny s pastýřským výjevem.

Ale nic z toho stařec nehledal.

Vyšel ze sálů a opatrně přivřel dveře. Neztrácel čas a nezamykal. Zamyslel se: Kam to mohli dát?

Najednou pohodil hlavou. Že ho to nenapadlo hned! Vzdychl a zamířil do prvního poschodí, přímo do ředitelovy pracovny. Tentokrát se nemýlil. Tři láhve a odměrka stály na stole vedle makety pomníku cestovatelů. Také tam ležely dvě knihy. Ostatní knihy a zbývající prázdné zkumavky ležely na černé kožené pohovce.

Starcovy pohyby byly pojednou pevné a jisté. Ohmatával láhve, svítil si na ně a snažil se podle barvy uhodnout, jaká je v nich kapalina. Jednu láhev odzátkoval a přičichl. Spokojeně přikývl, jako by ucítil dobrý tabák. Podíval se do knih na pohovce. Jednu zkumavku se zbytkem prášku zastrčil opatrně do náprsní kapsy. Ještě jednou zkontroloval zbývající láhve a knihy. Nespokojeně zabručel. Zřejmě nemohl najít něco důležitého, něco cenného, něco, kvůli čemu sem v tuto podivnou hodinu přišel.

Zamyšleně se díval na starobylý zamčený sejf.

Vyvolával v něm neodbytné podezření. Dvě lahvičky evidentně chyběly. Stařec intenzívně uvažoval, proč zmizely právě ty. Najednou si přál, aby v sejfu nebyly, protože kdyby tam byly, znamenalo by to, že někdo uhádl, nebo alespoň tuší dosah jeho tajemství. Sejf se vzdal za dvacet minut.

V horní přihrádce byly uloženy nejdůležitější muzejní dokumenty: záznamy o zaplacení odborových příspěvků, razítko a ještě nějaké důležité papíry.

V dolní přihrádce byly jen dvě nevelké lahvičky!

Starcova úvaha byla správná, ale nijak ho nepotěšila. Tím spíš, že stále ještě chybělo něco, co bylo pro zdar jeho plánů nezbytné.

Začal znovu uvažovat.

Tady to nebylo skoro jistě. Obě lahvičky schoval v kapsách a pomalu sestupoval po schodišti. Ve smutných úvahách zapomněl, že je v muzeu vlastně nelegálně. Vstupní dveře si otevřel s bezstarostnou neopatrností.

Samozřejmě že zavrzaly. Ale stařec jako by je neslyšel.

Klidně za sebou zaklapl.

Pod schody už čekala vyjukaná vrátná s policejní píšťalkou v ústech. Stařec ji hned nezpozoroval. Ze zamyšlení ho vytrhl teprve hvizd. Spíš jen kratičké zapištění. Vrátná byla tak vylekaná, že ze sebe nemohla vyrazit dech. Ruka se jí třásla a jediným rušivým zvukem bylo cinkání, jak píšťalka narážela na zubní protézu.

„Co tady děláš?“ zeptal se přísně stařec, jenž stále uvažoval, kde mohou být ztracené věci.

„Tak co tu hledáš?“ opakoval důrazně.

„Pane,“ zajektala vrátná a ustoupila o krok, ničíc muzejní záhony. „Pane, sem nesmíte. Muzeum je zavřené.“

„Co bych teď dělal v muzeu?“ podivil se stařec, který si jen pomalu začínal uvědomovat, kde je a co tam hledá.

„Propána!“ vydechla vrátná. „Je to možné? Jste to vy, pane? Já jsem vás poznala až po hlase. Tehdy jsem byla sice dítě, ale váš hlas si pamatuju.“

„Nepamatuješ!“ řekl stařec. „Jsem cizinec. Nedávno jsem přijel a chci poznat zdejší pamětihodnosti.“

„Proč se přede mnou zapíráte?“ urazila se vrátná. „I když jsem byla ještě dítě, moc dobře se na vás pamatuju. Vidím vás jako dneska.“

„Tak dobrá,“ připustil stařec. Pomalu sestoupil po schodišti a naklonil se nad vrátnou. Kapsy se mu nadouvaly a tekutina slyšitelně šplouchala v láhvích.

Vrátná, zaskočená a popletená nečekaným setkáním, však nepojala žádné podezření. Jen si smutně pomyslela, že se stařec dal na pití a v kapse mu šplouchá vodka.

„Vy nemáte kde spát?“ zeptala se.

„Děkuju,“ zavrtěl vlídně hlavou. „Vždyť je léto a komáři si na mě netroufnou. Nevíte, kdo sem dneska nosil ty věci, co našli?“

„Jakpak by ne. Vím,“ odvětila vrátná. „Naše bývalá direktorka Jelena Sergejevna. Seděla tady pak ještě kdovíjak dlouho.“

„A neodnášela si něco?“

„Ne, jenom vnuka. Ona už je na penzi.“

„A nějakou knížku neměla? Takovou starou…“

„Jakpak by ne. Ta chodí pořád s nějakými knížkami.“

„Dneska taky?“

„Víte, že jo? Jakpak by neměla knížku.“

„Kdy odešla?“

„Ještě za šera.“

„A kam, to nevíte?“

„Kampak by asi tak šla? Nejspíš domů, na Slobodskou.“

11

Udalov se rozhodl, že právě nastal nejvhodnější okamžik k útěku. Ale protože to byl Udalov, muselo zrovna skončit kino a na ulici se vyhrnul dav lidí. Bavili se, pokuřovali, smáli se. Měsíc nesvítil a nad Guslar Veliký se hrnula bouřková mračna. Grubner se přikrčil ke zdi. Udalov zalezl znovu do postele. V pokoji už byla tma. Jen kdesi v hloubi blikala noční lampička a ostatní nemocní spali.

„Už jsou pryč,“ zašeptal Grubner a mávl na Kornelia.

Na ulici se objevil promítač a cinkal klíči od biografu. Když konečně zmizel, nastal rozhodující okamžik. Udalov si velice přál, aby akce proběhla bez hluku a úspěšně. Kdyby ho chytili, bude z toho ostuda jako hrom. Zůstat však nemohl. Ráno se sejde v nemocnici spousta všelijakých doktorů a personálu, budou si ho podávat a domů ho nepustí. Kornelius se opřel zdravou rukou a posadil se na parapet.

Vzadu vrzly dveře.

Sestra!

Udalov se zamračil a bez váhání skočil. Nemocnou ruku držel nahoru, aby si neublížil. Grubner ho zachytil a oba strnuli jako sousoší. Čekali, co bude. Kornelius už viděl, jak se v celé nemocnici rozsvěcují okna, sestry pobíhají po chodbách, z pokojů vybíhají rozespalí lékaři a všichni křičí: Uprchl! Zmizel! Zklamal naši důvěru!

Ne… chtěl zvolat Udalov, ale Grubner mu trochu nešetrně sevřel ústa, aby ho donutil mlčet.

V pokoji bylo ticho. Sestra zřejmě přehlédla, že jí chybí jedno ležící tělo. Možná že to ani sestra nebyla. Třeba si to odskočil některý pacient. Kornelius si oddechl a jeho napětí povolilo.

„Počkej chvíli, musím si odpočinout. Jsem přece nemocný člověk.“

V té chvíli zaslechli těžké kroky. Blížily se nemilosrdně a tvrdě. Jako by to ani nešel člověk, ale kamenná socha. Středem ulice kráčel vysoký stařec s holí. Neskrýval se. Na nerovné, špatně osvětlené ulici se prodlužoval jeho stín, až se zakymácel u Udalovových nohou. Pak zůstala jen vůně chypru a podezřelé šplouchání, které se rozléhalo nocí spolu s bušením jeho hole.

„Podezřelý chlápek,“ zašeptal Udalov. Chtěl zakrýt skutečnost, že se starce polekal. „Vzpomínáš, jak se motal kolem té díry? Vlastně to byl on, kdo mě tam shodil.“

„Nepovídej, prosím tě!“ napomenul ho Grubner, jenž velice dbal na spravedlnost. „Vždyť jsi tam spadl sám. Já to viděl.“

„A ani se neomluvil,“ trval na svém Kornelius. „Člověka přivede do neštěstí, zmrzačí ho a ani se neomluví. Takové zranění! Kdoví, jestli dostanu nemocenskou. Pak to z něj budu muset páčit.“

„Přestaň, prosím tě,“ řekl rozmrzele Grubner. „Co by sis na takovém dědkovi vzal!“

„Podám na něj žalobu!“ řekl Udalov, kterému konečně došlo, kdo je vinen jeho neštěstím.

Vyskočil a s gypsovou rukou napřaženou jako kulomet pádil po ulici za starcem. Utíkal opatrně. Chtěl vědět, kde stařec bydlí, ale současně nestál o výměnu názorů na tmavé ulici. Dědek má hůl, pomyslel si. A on sám je mimo zákon. Nemocniční psanec.

Grubner zavrtěl hlavou a vyrazil za Korneliem. Když ho dohnal, začal mu domlouvat. Upozorňoval ho, že taková honba by se mohla nepříznivě odrazit i na jeho zdravotním stavu. Ale Udalov jen mávl rukou. Tou zdravou. Snad odháněl komáry, snad Grubnera.

Šuročka už potřetí řekla Stendhalovi, že musí jít domů, ale stále nikam nešla. Beztak se jí nechtělo. Dělalo jí dobře, když ji Míša Stendhal přemlouval, aby ještě zůstala. Neustále odbíhal za roh, kde stála zmrzlinářka, a nosil Šuročce eskymo. Mezitím vytrvale diskutovali o poezii, podivuhodných náhodách, plánech do budoucnosti, přednostech novinářského povolání, lásce ke zvířatům, dlouhověkosti a neustále zjišťovali, že vhodných témat neubývá. Šuročka se trošku chvěla předtuchami, ale když už bylo doopravdy pozdě, vstala a řekla:

„Já jdu! Máma se stejně bude zlobit.“

„Máte zítra volno?“

„Nevím,“ řekla Šuročka. „A raději mě nedoprovázejte.“ Bála se totiž, že je spolu uvidí kluci z průmyslovky a že Míšovi nabančí. Pak zaslechli kroky a rázné klepání hole.

K lávce přes Špindíru kráčel stařec, doprovázen známou vůní chypru. Stendhal ucítil, jak se v něm všechno napjalo.

Tajemný stařec! Bylo v něm něco zlověstného.

„Jdeme!“ řekl rázně. „Toho člověka nesmíme pustit z očí.“

Milica Fjodorovna se zatoulala mnohem dál, než bylo v jejím věku zdrávo. Dostala se dokonce až na Slobodu, kde nebyla dobrých třicet let. Cítila, že by měla jít domů. Slabé nohy ji sotva nesly a kolemjdoucí autobusy ji lekaly. Kdoví, bála se, jestli se ještě vůbec domů dostane. Kočka šla poslušně za ní a oči jí zářily jako majáky.

Předhonila ji statná žena a ani se neohlédla. Milica ji sice několikrát zahlédla vycházet z obchodního domu, ale neznala ji.

Zato ji znal Savič. Dokonce tak dobře, že ji poznal po chůzi. Kdysi ho ten zvuk vzrušoval, zdál se mu lehký a elegantní. Ale to minulo. Zůstala jen schopnost zdáli rozeznat ten krok a příslušně zareagovat. Jako teď. Věděl, že ženu mučí žárlivost a že ho hledá. Dvěma skoky se přehnal přes ulici a skryl se za vrátky Jeleny Sergejevny.

Vanda Kazimírovna se zastavila pod oknem, nahlédla a viděla, že Kastělská sedí sama za stolem a čte. Trochu se uklidnila a zvolna, jako na procházce, zamířila k lávce.

Savič se už chtěl vrátit na ulici, ale sotva se pohnul, znovu zaslechl kroky. Těžké a rozhodné. Raději zůstal ve stínu. Vrátka se otevřela. Vysoký stařec vešel do dvora, div Saviče nezašlápl. Obešel dům a – jedna… dva… tři… vystoupil po schodech na zápraží. Zaklepal.

Savič se narovnal.

Toho dědka už někde viděl a moc se mu nezamlouval. Bylo v něm cosi agresivního. Chtěl jít za ním a zeptat se, co tu chce, ale pak si to rozmyslel. Mohl by se dostat do trapné situace. Někdo se mohl zeptat, co tam vlastně pohledává on sám.

Zatímco váhal, dostaly události spád.

Nejprve se otevřely Jeleniny dveře a stařec vešel beze slova dovnitř. Vzápětí nato vběhl do vrátek jakýsi mladík v brýlích a za ruku vlekl okouzlující Šuročku Rodionovou. Oba mladí se zastavili, neboť nevěděli, kudy dál. A jako by toho ještě nebylo dost, zastavily se u vrátek další dvě postavy. Jedna před sebe mířila něčím velkým bílým, zatímco vlasatá hlava druhé postavy připomínala ve světle lucerny hlavu Medúzy. Udalov se motal u vrátek a Grubner natáhl krk, aby nahlédl do okna: „Je tam!“ pravil.

Udalov vběhl do dvora, aniž si všiml Saviče nebo Šuročky, oběhl dům a začal bušit do dveří. Dveře se otevřely po první ráně samy. Udalov zmizel.

„Stalo se něco?“ vyskočil Savič ze stínu.

„Já nevím,“ přiznal se Grubner, aniž se podivil Savičovu zjevení. „Možná že jo.“

„Já to říkal,“ ozval se Míša na cestě ke dveřím.

Jako první vnikl na místo činu Udalov.

Chtěl pozdravit, ale slova mu uvízla v hrdle. Spatřil, jak zločinný stařec drží Jelenu Sergejevnu v koutě a snaží se jí sebrat odřenou knížku v kožené vazbě. Jelena Sergejevna tiskla knihu oběma rukama k hrudi a mlčky se na starce dívala.

„No tohle!“ řekl Udalov. Napřáhl ruku se sádrou a švihem udeřil starce do temene.

Ten hekl, ale Jelenu nepustil. Přispěchal i Savič. Už se nebál trapné situace. Hnal ho strach o život kdysi milované ženy.

Stařec chrčel a ohýbal se jako dub v bouři.

To už se do toho zamíchali i Grubner, Stendhal a dokonce i Šuročka. Kmet stále kladl odpor. Pravda, spojeným silám protivníků dlouho odolávat nemohl. Byl to zarputilý boj. Všichni vzdychali, hekali, funěli, ale bez jediného slova.

Ta se ozvala nečekaně ode dveří:

„Nechte toho! Okamžitě toho nechte!“

O dveře se opírala k smrti unavená Milica Bakštová. U nohou se jí hrbila stará siamská kočka.

Stařec pustil knížku a ustoupil přesile nepřátel. Setřásl s ramenou jejich ruce a posadil se za stůl.

„Jste jako děti,“ řekla Milica Fjodorovna. „Dejte mi židli, jsem unavená!“

12

„Drahý příteli,“ obrátila se ke starci. „Choval jste se pošetile. Jak jste mohl vztáhnout ruku na dámu? Omluvte se!“

Stařec se uklonil a řekl:

„Prosím za odpuštění,“ a dál seděl, jako by neviděl tázavé, nechápavé oči ostatních.

Jelena Sergejevna se dosud nevzpamatovala. Pevně svírala knihu na prsou.

„Můj přítel vám nechtěl ublížit,“ vysvětlovala Milica Fjodorovna. „Jenom je trochu rozrušen.“

„On se mi nelíbil hned od začátku,“ řekl Udalov. „Někdo by měl zavolat bezpečnost.“

„Na co? To vyřídíme sami,“ namítl Stendhal.

„Bojím se, že takhle se nedomluvíme, Jeleno Sergejevno,“ řekl stařec.

„No, no!“ ozval se znovu Udalov, který si přidržoval kalhoty od pyžama zdravou rukou. Cítil podporu veřejnosti, a tak měl odvahu. „Kvůli vám jsem si zlámal ruku.“

„Spadl jste sám,“ řekl stařec lhostejně.

„Drahý příteli,“ řekla babka Bakštová. „Bojím se, že není čas na rozmíšky.“ Pak se obrátila k ostatním a řekla: „Můj přítel se už bude chovat dvorně. Ručím vám za to.“

V jejím hlase zazněla zcela nestařecká tvrdost. Udalov měl najednou nepříjemný pocit. Míša Stendhal chtěl něco namítnout, ale Šuročka ho plácla do zad.

„Myslím,“ pokračovala Bakštová, „že je načase, abychom všechno vysvětlili.“

„Ano,“ přisvědčila Jelena Sergejevna. „Myslím, že je skutečně načase všechno vysvětlit.“

Kastělská položila osudnou knihu doprostřed stolu.

„Co všechno víte?“ zeptal se jí stařec.

„Všechno, co je tu napsáno.“

Stařec přikývl. Opřel se rukama o hůl a všichni viděli, jak je starý. Přímo neuvěřitelně starý.

„Tak dobrá,“ řekl. „Největší problém je v tom, že jsem se narodil v roce 1603.“

Bylo to ohromující. Tak staře zase nevypadal.

Udalov vyjekl. Savič se nervózně zasmál a pohladil si kučeravé chmýří kolem pleše. Stendhal se nakazil jeho smíchem a Grubner se chechtal na celé kolo. I Šuročka se smála, ale rychle toho nechala, neboť si vzpomněla na album paní Bakštové. Ta se nesmála vůbec.

Vanda Kazimírovna znovu nahlédla oknem. Uviděla svého muže. Smál se a číše její trpělivosti přetekla. Rázně vešla do domu. Dupla si, přerušila všeobecné veselí a zeptala se více méně svého muže:

„Smějete se? Bavíte se?“

Savič vykulil oči. Chtěl vstát a omluvit se, třebaže nevěděl za co. Ale to už zjednávala pořádek Milica Fjodorovna:

„Kdo se chce smát, ať jde do biografu! A vy, madam, vy si sedněte na lavici a nerušte.“

To už nikomu do smíchu nebylo. I Vanda Kazimírovna zmlkla a poslušně si sedla. Jen tak na krajíček, hned vedle Šuročky. Stařec čekal, až se všichni uklidní. Pak klidně opakoval:

„Ano, narodil jsem se v roce 1603.“

Tentokrát ho nikdo nepřerušil, nikdo se ani neusmál. Všichni cítili, že stařec nelže. Věděli, že se skutečně narodil tak neuvěřitelně dávno, že je to zcela unikátní přírodní jev, jehož tajemný a zázračný osud je jakýmsi nejasným a záhadným způsoben, spojen s jámou na Puškinově ulici.

„Můj otec byl chudý švec. Matka mi zemřela už v dětství od častých porodů. Tehdy jsme žili tady, v Guslaru, na Vologdské ulici. Pokřtili mě v Nikolském chrámu. Dostal jsem jméno Almaz. Teď už je to jméno velice vzácné, spíš neznámé…“

Stařec zakašlal. Kašlal dlouho a celé tělo se mu třáslo.

„Nemáte něco k pití, Jeleno Sergejevno?“ zeptal se stařec.

Šuročka odběhla do kuchyně a přinesla hrnek studeného mléka. Stařec ho vypil a pomalu si otřel vousy modrým kapesníkem.

„Už jako malého chlapce mne dali do služby ke kupci Tomilu Porfyrjevovi. Byl to podvodník a lakomec. Jenom ranami nešetřil, hlavně na mně. Ale vyrůstal ze mne silák, třebaže jsem maso vídal jen o velkých církevních svátcích. Vzpomínám si, že se tehdy hodně mluvilo o Polácích, kteří obsadili Moskvu. Pravda, až k nám do Guslaru se Poláci nedostali, ale i tak z toho bylo velké pozdvižení.“

Stařec mluvil pomalu a snažil se volit slova, kterými by současníkům srozumitelně vysvětlil dávno minulé události. Jako by sám už příliš nevěřil, že se to všechno stalo. Co je vlastně těmhle lidem do koktavého diákona s papírem v ruce, do ukoptěné žebračky či zlověstného znamení trojitého slunce.

Byla to pravda, nebo to jen viděl před třemi staletími v biografu?

„Koho to nebaví, může klidně odejít,“ řekl najednou zlostně. Zdálo se mu, jako by viděl na jejich tvářích úsměšky.

Nikdo se nezvedl, nikdo ani neodpověděl. Magistr Savič cítil, že by měli chtít nějaké důkazy, neboť to bylo příliš neskutečné. Nereálnost celé situace byla navíc zdůrazněna faktem, že poprvé po mnoha letech seděla v jedné místnosti Vanda i Jelena.

Stařec mlčel. Pronikavě se díval kolem a čekal, až utichne vrzání židlí.

„Jednou jsem před lidmi usvědčil hospodáře, že šidí. Chmm! Dodnes mám záda samou jizvu, jak mě zbil. Ale to nic. Zase jsem se z toho vylízal. Kromě jizev mi z té doby zůstala i přezdívka: Bitý. Od té doby jsem Almaz Bitý. Pravda, jméno jsem za tu dobu změnil. Například teď mám v občance napsáno Bitov. Ale to není důležité. Když jsem vyrostl, utekl jsem z Guslaru a tehdy začalo mé nekonečné putování. Nejdřív jsem se přidal ke kupcům, kteří mířili na Sibiř. Byl jsem mladý a hodně jsem vydržel. Kdybych měl vyprávět všechno, byl by to dlouhý román s bezpočtem dobrodružství…

S kozáky jsem se dostal až na Kamčatku, byl jsem v Indii, a než jsem se vrátil do Ruska, bylo mi skoro padesát. Měl jsem pověst poctivého a odvážného člověka.

Má-li někdo z vás přístup k archívům, pokud ovšem neshořely, mohl by tam najít celé stránky o mých dobrodružných cestách a dokonce o carových darech. Ale dlouho jsem doma nevydržel. Znovu jsem se vydal na cesty. Na jih. Na záporožskou Seč. Stal jsem se plukovníkem a už jsem si myslel, že skončím svůj život někde v poli. Ale pak se přihodilo něco zvláštního…“

Stařec Almaz se na hodnou chvíli odmlčel. Rozhlédl se a byl spokojen. Posluchači ani nedýchali. Podlehli hypnóze stručných suchých vět, za nimiž se skrývaly osudy a události o to pravdivější, že se o nich mluvilo tak zdrženlivě.

„Jméno Bruchoveckij… Ivaška Bruchoveckij vám asi nic neříká. Ani vy jste ho neslyšela, Jeleno Sergejevno? Vlastně, kde byste ho slyšela. Už dávno upadl v zapomnění a sotva ho zná jen několik specialistů. Ale v mé době mělo to jméno na celé Seči, ba po celé Rusi náramný zvuk. Byl to záporožský hejtman a můj velitel. Jednou si mě zavolal a řekl:

Je tu pro tebe tajný a moc důležitý úkol, Almazi. Nedávno přišel od cara rozkaz, abych vyslal eskortu s otcem Meletijem. Tak jsem ji poslal. Měla ho doprovázet do nepříliš bezpečných míst. Jenže ti zbojníci místo aby ho chránili, starce Meletije oškubali. Všechno, co s sebou měl, mu sebrali. A nebylo toho málo. Celých šest vozů a dokonce nějaké zámořské písemnosti. Báťuška car se hněvá, to snad chápeš. Kde je, ptá se, ten lup? Už druhý den mi tu trčí písař tajné dvorské kanceláře Porfyrij Olověnnikov a hledá ty zatracené papíry. Za každou cenu je chce dostat zpátky. Dokonce vyhrožuje… Tak mi řekni, co mám teď dělat?“

Hned mi to bylo jasné. Ivaška Bruchoveckij se vytáčí. A lže, protože se s ním ti raubíři štědře podělili. Jemu se teď nechce naloupené zlaťáčky vracet. Komu by se taky chtělo! Tak se ho ptám:

‚Kde jsou ty dokumenty? Chceš mi namluvit, že sem car poslal toho mazaného Olověnnikova kvůli těm šesti vozům? Ukaž mi ty papíry!‘

Bruchoveckij se chvíli ošíval a tvářil se, jako by opravdu nevěděl, kde ty dokumenty jsou, jako by o nich v životě ani neslyšel. Ale pak si náhodou vzpomněl a přinesl je. Vidím to jako dnes. Svitky, svazečky i jednotlivé listiny ve vyřezávané skříňce. Vyžádal jsem si čas, abych se v tom trochu rozebral. Bruchoveckij se raději nehádal. Jenom řekl, že to chce ráno zpátky, aby už od toho měl pokoj…“

Jméno Bruchoveckij jsem už někde slyšela, uvažovala Jelena Sergejevna. Mávla rukou před obličejem, aby rozehnala houstnoucí vzduch. Ti kuřáci!

Stendhal se nudil. Vrtěl se na židli a pokukoval po Šuročce.

Udalov choval sádrovou ruku v náručí a Grubner pozorně naslouchal. Představoval si nadutého hejtmana, kterému sedí u dveří moskevský písař z tajné dvorské kanceláře.

„Zavolal jsem si řeckého písaře, abychom ta psaníčka vyluštili. A bylo to zajímavé čtení. Byzantští patriarchové v nich potvrzovali carovu moc a ruskému patriarchovi Nikonovi přiznávali jen podřízené postavení. Písař skutečně netratil čas nadarmo. Alexej Michajlovič si to chtěl zřejmě s Nikonem vyřídit, ale jen tak ho zbavit moci si taky netroufal. Vyslal tedy posly do Jeruzaléma a Antiochie, aby tamější patriarchy získal na svou stranu. Mezi těmi papíry byl jeden, který mě obzvlášť zaujal. Byl to list samotného Nikona. Obviňoval v něm cara i bojary, že národ utiskují, volal je k pořádku, naříkal nad carskou zvůlí a vyhrožoval válkou. Právě tento list vezli poslové na Východ, aby patriarchům ukázali, že Nikon je opravdu černou ovcí ve stádě.

Moc jsem se tehdy v církevní ani světské politice nevyznal, ale Nikonovy myšlenky se mi líbily. Říkal jsem si, že když se toho dožiju a Nikona někdy uvidím, poprosím ho, aby mi to vysvětlil.

Ráno jsem pak zašel za Bruchoveckým a poradil mu, aby něco z lupu vrátil – nemusí moc – ale ty dokumenty východních patriarchů že musí vrátit docela jistě.

‚Car ti promine leccos, ale za tyhle papíry by tě narazil na kůl,‘ povídám. ‚Řekni, že jsi kozákům zase všechno sebral a uložil v kostele. A že ten kostel pak vyhořel.‘

‚Myslíš, že mi to projde?‘ ptal se Ivaška Bruchoveckij.

‚Projde!‘ ujistil jsem ho.

Bruchoveckij poslechl. Když písař uviděl poselství patriarchů, tvář se mu rozjasnila a po ničem už se nesháněl. Ovšemže nejel pro těch šest vozů, ale pro dokumenty.

Stařec se rozpovídal. Hlas mu zněl pevně a chvílemi mával holí jako šavlí. Na posluchače jako by docela zapomněl. Zapomenuté události ožívaly a jména se měnila v lidi.

„Písař odjel a také já jsem se brzy vypravil do Moskvy. Trvalo mi to tehdy dva nebo dokonce tři roky. Zrovna když jsem tam dorazil, přijížděli tam i východní patriarchové, aby carovi pomohli zničit Nikona.

Protekcí jsem se k němu dostal. V té době už mu hrozilo vyhnanství na severu, ale stařík se nevzdával. Zdaleka ještě nepovažoval boj za prohraný. Jednak měl známosti nahoře, jak se tehdy říkalo, a jednak se obrátil k lidu. Ani ne tak z lásky, jako spíš z nutnosti.

Stejně nakonec prohrál. Mě ukryl v jednom klášteře, kde mi říkali stařec Sergej. Ale radši bych držel šavli v ruce. Byla mi v tom klášteře dlouhá chvíle. Nikon však stále neztrácel naději. Náš čas ještě přijde, říkal.

Ještě trochu trpělivosti!“ řekl najednou Grubnerovi, který vytáhl notes a něco si začal zapisovat. „Už toho moc není. Hned se dostanu k věci. Bez toho byste nepochopili souvislosti.“

„Já si jen dělám nějaké poznámky,“ řekl Grubner, ale notes zase poslušně schoval.

„Od jihu, od Volhy,“ pokračoval stařec, „začaly přicházet zprávy o Stěňkovi Razinovi, který nemohl zapomenout Dolgorukému smrt svého bratra Ivana. Byl to odvážný člověk, ten Razin. Třebaže mu astrachaňský kníže Prozorovskij carovým jménem sliboval, že mu prominou všechny staré hříchy, dál táhnul po Volze, aby cara svrhl. Snad si myslel, že potom bude život lepší.

Když jsem slyšel, jak se o tom lidé baví, bylo mi jasné, že mě Nikon brzy zavolá. Tehdy už byl řádovým mnichem ve Ferapontově klášteře nedaleko Vologdy. Sice v nemilosti, ale stále se ho ještě báli. Co kdyby se zase dostal k moci? Netrvalo to dlouho a Nikon si mě zavolal: ‚Tak, kozáku, pojedeš za Stěpanem na Volhu. Beze mě si s carem neporadí. Však to sám dobře ví. Slyšel jsem, že mezi jeho čluny pluje jeden, celý zahalený do černého hedvábí, a Stěpan nechal rozhlásit, že jsem na tom člunu já. Já tam sice nejsem, ale pojedeš tam ty, jako můj vyslanec.‘

Nikon mi požehnal a já jel.

Byl jsem v Astrachani, když vyhnali Prozorovského, spolu se Stěpanovými kozáky jsem útočil na Carycin a s jeho vojskem jsem stál i pod Simbirskem. To už jsem kutnu nenosil, třebaže mi stále ještě říkali otec Sergej. Tehdy jsem se seznámil s Milicou.“

Stařec ukázal uzlovatou rukou na stařenu, která podřimovala v koutě. Všichni se poslušně podívali.

„Tehdy byla, a vlastně stále ještě je,“ opravil se, „perskou kněžnou, o které se zpívá v té známé písni.“

„Jéé!“ vydechla Šuročka Rodionovová.

„Nebuďte ji!“ napomenul ji stařec, třebaže se k tomu nechystala. „Zpívá se o ní, že ji Stěnka hodil přes palubu, ale není to pravda. Nějaké incidenty tam byly, to nezapírám. Jenže Razin nebyl žádný bandita. Naopak, jako významný státní činitel stál v čele armády, což už tehdy něco obnášelo. Vzpomínám si, že jsem byl právě na jeho člunu, když za ním přišla delegace kozáků. Říkali, že do Simbirska je to coby kamenem dohodil, že tam na něj čeká zákonitá manželka a bylo by tedy zcela nevhodné, aby se tam objevil s cizí ženskou po boku. Musíš, říkali, brát ohled na morální stav vojsk! Razinovi nezbývalo než souhlasit.

Tahle panenka neuměla slovo rusky. Dokonce se i jinak jmenovala. Ale očima uměla kroutit, až kozáci ztráceli rozum.

Stěpan zaklel a nakonec mi přikázal – asi proto, že jsem byl důvěryhodný stařec – abych ji v noci převezl na černý nikonovský člun. A ty, vlasatče, se neškleb,“ řekl Grubnerovi. „Jestli půjde všechno, jak má být, tak ji zítra nepoznáte. Byla nejvyhlášenější perská krasavice a nejkrásnější bude i tady!“

Stařec se zadýchal. Vytáhl balíček bělomorek a zapálil si. V pokoji stále ještě zněla jeho slova, ale nikdo se na nic neptal, nikdo nic neříkal. Bylo to příliš vzrušující a nikdo nevěděl, jak a co říct.

Šuročka přinesla Vandě Kazimírovně sklenici vody.

Jelena přehodila Milici šál přes ramena.

Za okny bylo ticho, tma a příjemný chládek. Jen někde v dálce zaštěkal pes.

„O tom, co přišlo pak, je lépe nemluvit,“ ozval se zase stařec. „Povstání, jak víte, bylo potlačeno. Kníže Dolgorukij nechal v Arzamasu postavit dvě stě šibenic a na každé viselo na padesát lidí. Tak si to spočítejte. Já jsem tam už nebyl. Ještě se dvěma setninami kozáků jsem se vydal na sever. Sem, k Feropontovu klášteru. Nikon mě poznal a snad měl i radost, že mě vidí, ale už byl opatrný. Přemlouval jsem ho, aby dobyl Kirillovský klášter, kde byl velký arzenál zbraní, ale Nikon už se bál. Chvíli jsme se dohadovali a pak už to nemělo cenu.

To už vezli Stěpana i Frola do Moskvy.

Pochopil jsem, že je konec.

Kozáky jsem propustil a sám chtěl odejít do lesů. Ale zapomněl jsem na knížete Šajsunova, který tam carovi hlídal Nikona. Všude měl spoustu špehů a tak mě chytili hned za klášterem. Zakovali mě do želez a vezli do Moskvy jako nejhoršího zločince. Bylo mi jasné, že když prozradím, o čem jsme s Nikonem mluvili, bude každé mé slovo jeho náhrobním kamenem.

A právě v Moskvě došlo k té neuvěřitelné události, která má bezprostřední vztah k dnešku.“

13

Ruce mu svázali provazy obalenými plstí a nohy stáhli řemeny. Pak vytáhli jeho tělo nahoru. Kat přišlápl konec řemenu, zatáhl a kosti praskaly v kloubech.

Když to bylo málo, vzal kat knutu a zvolna mu bičoval záda. Pomalu, jen třicet ran za hodinu. Ale každou ranou jako by vyřízl pruh kůže.

A ani to nestačilo. Rozpálili tedy kleště dočervena a zatínali mu je do žeber.

Otec Sergej nepromluvil.

Mlčel, i když přivedli Frola Razina, aby ho usvědčil. Přivítal ho prázdnýma očima a nepřiznal se, ani když slyšel mnichy, kteří ho viděli k Nikonovi přicházet i odcházet. Litoval, že je silný a statný. Mučení vydržel. Hlava se mu kymácela a jazyk opuchl tak, že se mu nevešel do úst.

Sám car Alexej se vydal v noci do sklepení tajné dvorské kanceláře. Před ním Šel písaři Danila Poljanskij s loučí, aby se car neuhodil o nízké stropy.

V chodbách bylo syrovo a z mučírny to odporně páchlo. Upocený střelec se otočil a otevřel dveře. Carovi se udělalo mdlo. Poljanskij mu šeptem sděloval, že otec Sergej stále mlčí. A přitom se prý mezi lidmi říká, že Sergej není vůbec žádný mnich, ale kozácký hejtman.

Schody do sklepení byly vlhké a špinavé. Měli by je umýt, pomyslel si car.

Šli kolem cel do mučírny.

Otec Sergej dosud visel na skřipci.

Písař, který Sergeje vyslýchal, uctivě vyskočil, ale car se na něj ani nepodíval. Těžce kráčel na oteklých nohou k Sergejovi a pozorně se mu podíval do tváře.

Kat, aby car lépe viděl a nemusel zaklánět hlavu, povolil provaz a Sergej dopadl nohama na zem. Nohy ho však neudržely.

„Co řekl?“ zeptal se car.

„Mlčí,“ řekl písař tiše a poníženě se díval na carovo břicho. Bál se jeho hněvu.

Opuchlý černý jazyk visel starci ze rtů, oči se zakalily a mrtvě hleděly před sebe.

„Potřebuju ho živého,“ řekl najednou car. Jeho slova zněla spíš lítostí než hněvem.

Dokonce i Poljanskému přeběhl mráz po zádech. Tiše mluvící car měl starosti, a to mohlo leckoho stát hlavu.

„Ať ho ráno prohlédne doktor. A ať mu dá nějaké léky. Nevyslýchat, dokud sám neřeknu!“ Starce polili vodou a odtáhli bezvládné tělo do cely.

V noci doktora nevolali. Snad do rána vydrží. Alamazovi se zdálo, že je na poušti. Bylo mu horko a nohy rozedrané kamením ho bolely. I jezera na obzoru byla jen přízrak. Nakonec se jeho čela dotkl laskavý chládek. Voda, chladná, až zuby trnuly, mu stékala do úst. Ulevilo se mu.

„Je vám lépe?“ ozval se tichý vlídný hlas. Byl mírný jako ten chládek na poušti.

„Ano,“ zachraptěl Almaz a otevřel oči. Tělo ho bolelo a klouby necítil. Ale to už nebylo tak hrozné. I hlavu měl jasnější. Překvapeně si uvědomil, že vlastně nic neslyší. Ten hlas mu zněl uvnitř. Jako když ho někdo prstem hladí po temeni. Ohlédl se. Vedle, na kupce shnilé slámy, ležel drobný člověk. Oči mu ve tmě svítily jako kočce a jeho vyhublá ruka se dotýkala starce.

„Fuj! Jdi pryč, ďáble!“ vyrazil ze sebe Almaz.

„Tiše,“ ozval se v Almazově hlavě opět vlídný hlas. Mužíčkova ústa se ani nepohnula, na to mohl Almaz přísahat. Rty měl pevně sevřené. Jen oči mu zářily sytou zelení.

„Tiše,“ uklidňoval ho hlas. „Uslyší tě a zase přijdou. Znovu tě budou vyslýchat. Já ti nic zlého neudělám. Vždyť jsem bezmocný, zmučený… Nohy mi zpřelámali.“

V cele byla tma, ale Almaz viděl, jak mužíčkovy nohy leží na slámě bez života. Viděl i krev, která mu zasychala na tváři. Leknutí ho přešlo. Jazyk měl těžký, ale už s ním mohl alespoň pohnout.

„Pij,“ řekl soused a natáhl ke starci dlaň, v níž bylo vody jako rosy na listu keře. Ne, to není zlý člověk, uvědomil si Almaz. Naklonil hlavu a slízl chladné kapky.

„Byl jsi na skřipci?“ zeptal se soused.

„Měl jsem raději zemřít,“ řekl Almaz. „Ráno přijde dokonce car, aby mě vyslechl.“

„Takže jsi povstalec,“ spíš konstatoval, než se dotazoval soused. „Táhl jsi se Stěnkou?“

„Na tom nezáleží,“ zavrčel Almaz se stínem podezření, že mu písaři tajné dvorské kanceláře nasadili do cely svého člověka.

„Neboj se,“ řekl ten človíček. „Já tvoje myšlenky znám. Mysli si třeba, že jsem doktor. Z Akvitánie. Ale tady mě obvinili z čarodějnictví. Mučili mě ohněm a zlámali mi nohy. Poslyš, vím, jak se odtud dostat… Jenže ty nohy mi neslouží.“

Almaz už byl dost starý a leccos viděl. Doktor jako doktor. Ve Francii i v Německu je spousta všelijakých divů. Sám byl v Indii, i Turecko viděl a na zázraky pochopitelně věřil.

„Pověz mi něco o sobě,“ žádal ho soused. „Ale nemluv přitom. Stačí, když budeš myslet, a já ti porozumím.“

Almaz vyprávěl a drobný človíček se vpíjel do starcovy duše svýma zářícíma zelenýma očima. Sledoval, co před ním Almaz skrývá. Nebylo toho mnoho. Jen to, co se týkalo patriarchy Nikona. To ať si soused přečte sám tou svou čarovnou mocí nebo kouzly.

Soused ho občas požádal, aby mu něco zopakoval, nebo aby mu řekl podrobnosti, jako by ani nebyl odsouzen k neodvratné smrti. Dokonce byl spokojen. Prý mu svitla naděje, říkal. Měl štěstí, že se jeho spoluvězněm stal právě Almaz. Už ztrácel víru a přestával doufat, protože smrt byla na dosah ruky.

Uprchnout z vězení tajné dvorské kanceláře je nemožné, to bylo starci jasné. Ještě nikdy nikdo neutekl. Buď se ten pidimužík zbláznil, nebo… nebo zná nějaká kouzla.

„To ne,“ řekl soused. „Neznám. Ale vidím skrz zdi. Jak, to se mě neptej. Stejně bys to nepochopil.“

Almaz se nehádal. Tajné a tajemné věci respektoval, i když se čarodějům a kouzelníkům raději vyhýbal. Konečně, proč ne? pomyslel si. Proč by člověk nemohl vidět skrze zdi. Je-li mu to dáno…

„Tady, v jednom místě, je zeď velmi slabá,“ řekl človíček. „Jen na půl cihly. Kdysi tam zazdili dveře. Vedl tudy vchod do další části podzemí, ale po jednom požáru na to zapomněli a chodbu zazdili. Takové chodby a sklepení jsou pod celým Kremlem. O většině se dnes už ani neví. Nediv se. Carové tu žijí dlouho a panovníci mívají svá tajemství i mučírny.“

Kolem zamřížovaných dveří prošel strážný. Zastavil se a nahlédl do tmy.

„Hej!“ zvolal. „Otče Sergeji! Ještě žiješ?“

Almaz jen chraptivě zasténal.

„Žije,“ řekl střelec. „Ráno ti přivedou doktora. Jo, jo, doktora. Jako bojarovi.“ Strážný se zasmál.

„Přímo jako bojarovi,“ řekl ještě jednou a šel dál.

„Jak ty cihly vybouráme?“ zeptal se Almaz.

„Ticho! Nemluv ústy,“ řekl mu svým podivným způsobem soused. „Říkal jsem ti, že stačí, abys myslel.“

„Je to nezvyk.“

„Ty cihly jsem už včera uvolnil. Teď je opatrně vyndáme, protáhneš mě dírou a zase je dáme nazpátek. Doufejme, že si našeho útěku hned nevšimnou.“

„Dobrá,“ souhlasil Almaz. Věděl, že neutečou-li v noci, začne ráno nový výslech a ten už by sotva přežil.

„Počkej,“ zaslechl sousedův pokyn.

Viděl ho, jak vláčí své bezvládné tělo ke vzdálenější stěně a bolestí se mu zatmělo před očima. Sousedova bolest se nečekaně přelila do něho a smísila se s jeho vlastní.

„Polez sem! Ale potichu,“ ozval se ze tmy příkaz.

Almaz se nadzvedl a nahmatal sousedovo tělo. Ten uchopil jeho ruku a zavedl ji ke stěně. Jedna cihla už byla venku, druhá byla volná.

„Silněji!“ ucítil Almaz sousedův hlas. „Vytahuj je! Malta je stará a drolí se. Já je budu skládat.“

Kolem mříže přešel znovu střelec. Podupával, protože mu byla ve sklepě zima.

„Pozor, stojí tam!“ řekl soused starci. „Uvažuje, jak by se zahřál. A taky si myslí, že do rána nevydržíš a doktor sem půjde zbytečně. Pro tebe že to bude lepší. Není to zlý člověk.“

Almaz přikývl. Chápal, jak to střelec myslí. Chtěl, aby se dlouho netrápil.

Vytahoval jednu cihlu za druhou a soused je ukládal stranou. Konečně ohmatal díru. Byla úzká, ale usoudil, že by se už prolézt dalo.

„Tak dělej!“ položil mu spoluvězeň ruku na rameno. Věděl, o čem Almaz uvažuje. Stařec vklouzl do díry. Táhl odtamtud takový chlad, že mučírny tajné kanceláře mu připadaly jako ráj. Rukama se zabořil do jakési břečky. V ramenou ho zabolelo a cítil, že nemá sílu protáhnout tělo. Človíček vzadu mu pomáhal, ale byl slabý a jeho snaha byla bezvýsledná. Almaz slyšel jen svůj těžký dech, který se odrážel v dlouhé chodbě ponořené do tmy. Chroptěl a jeho dech harašil jako skřítek v kamnech.

„Dělej! Ještě kousek! Snaž se! Čeká nás svoboda.“

Chlapíkova slova bušila starci v hlavě jako krev. Almaz klouzal rukama v břečce, táhl své neposlušné tělo, až se konečně převážilo a tvář se mu ponořila do smrduté ledové kaše. Otřásl se odporem a hrůzou. Ale dodalo mu to sil. Prudkým pohybem vyprostil nohy a zvedl se, aby zbavil tvář té odporné mazlavé špíny.

„Nezapomeň na mě!“ prosil človíček. Zbytečně. Almaze ani nenapadlo, že by ho tam mohl nechat. Vždyť mu ukázal cestu ke svobodě. Mužík si to zřejmě uvědomil, protože ztichl a pokorně čekal, až stařec nabere trochu sil a vtáhne ho do černé díry.

Konečně se Almaz postavil.

Tvář mu zkřivila bolest a hněv na neposlušné údy. Hlavou narazil do stropu. Musel se sehnout a ledové kapky mu stékaly na zmučená záda. Vzal svého spolutrpitele do náruče jako dítě. Na zádech ho nést nemohl, třebaže by to bylo snazší. Zbičovaná záda by to nevydržela.

Malý mužíček zřejmě viděl jako kočka a spolehlivě Almazovi napovídal, kam jít, čemu se vyhnout a kde zatočit. Almaz se už ani nedivil. Na přemýšlení neměl sil. Poslouchal, klopýtal a klouzal bahnem.

Ucítil, že se kolem něj prostor zvětšil. Pomalu zvedl hlavu a zjistil, že se může narovnat. Jednou rukou zatápal kolem a nahmatal kované truhlice. Zřejmě nějaké skryté poklady.

„Ne,“ ozval se človíčkův hlas. „To jsou knihy, svitky a dokumenty. Staré dokumenty. Z doby Ivana Hrozného.“

„V životě jsem neslyšel, že by zrovna tenhle car ztrácel s knihami čas.“

„Ale ano. A jak! Tady je větší bohatství, než kdyby to bylo zlato. A také různá státní tajemství. Však je už dávno hledají. Zatím marně. Nikdo už neví, kudy sem vede cesta.“

Daleko vzadu se ozval hluk. Odrážel se v tichých chodbách, svíjel se a pak se nezřetelný zvuk znovu dělil na jednotlivé hlasy.

„Už na to přišli,“ řekl človíček. „Ale buď klidný, nenajdou nás. Než se vydají za námi a než vůbec najdou cestu labyrintem, budeme pryč.“

Ven se dostali úzkou chodbou téměř zavalenou kamením. Byla plná netopýrů a krys. Ústila na břehu řeky Moskvy, nedaleko vesničky Kadaševská. Hromada trámů a kamení z trosek staré hlásky skrývala tajný vchod.

Svítalo.

Nedaleko hnal chlapec koně a kus dál jakási babka nesla vědra k jezírku. Palácové zahrady se ztrácely v mlze. Střelci tam střežili carův klid a pokoj. V dálce byly vidět zvonice kadaševského kostela. Kolem byl klid a ticho.

„Ke břehu!“ řekl človíček. „Je tam loďka.“

Teprve teď si mohl Almaz pořádně prohlédnout svého druha. Špinavý rubáš skrýval krvavé rány, ruce byly rozdrásány, jako by z nich někdo stahoval kůži a ve tváři byly živé snad jen oči. V ranním svítání ztratily svůj kočičí lesk a vnitřní jas. Teď byly modré a bezedné jako obloha. A také v nich byla moudrost a bolest.

„Ještě chvíli vydrž,“ řekl zmučený človíček.

„Ale co,“ řekl Almaz a dokonce se usmál. Napadlo ho, že sám asi nevypadá líp.

„Pohříchu máš pravdu,“ řekl človíček.

Almaz ho zvedl a zamířil k řece. Cítil, jak se zpřerážené nohy bezvládně komíhají a narážejí mu do boku.

Loďka byla na místě.

Zase měl pravdu. Dokonce tam byla i vesla. Buď zapomenutá, nebo je tam někdo nechal úmyslně.

Asi za hodinu dopluli k lesu. Člun ukryli v rákosí a zbytek dne proleželi. Almaz nasbíral jahody a syrovinky, ale jeho druh jídlo odmítl. Jenom pil. Ne z řeky, jako Almaz, ale z dlaní, jako v kobce tajné kanceláře.

Když si odpočinuli, šli dál.

Vyhýbali se vesnicím, šli jen v noci a teprve čtvrtého dne – to už byli sotva živi – došli ke strži, kde stálo něco nevídaného. Něco, co se podobalo podivnému člunu. Bylo to nepochopitelné a trochu děsivé. Ale Almaz se už ani nepolekal. Vysílením ztratil na posledním kroku cesty vědomí.

Probral se až ve člunu. Ležel na měkkém lůžku a kolem bylo jasné světlo, třebaže člun neměl okna. Zjistil, že je nahý a pomazaný mastmi a lektvary. Jeho průvodce, převlečený do podivného kroje, pokulhával na primitivních berlách. Almaze překvapilo, že se usmívá a něco si pobroukává nesrozumitelnou řečí. Ale špatně slyšel. Jeho staré zmučené tělo odmítalo žít a snášet bolest. Měl horečku a chvílemi ztrácel vědomí.

Ještě zaslechl, jak cizinec říká: „Co dělat. Nezbude než sáhnout po mimořádných opatřeních.“

Ale kdoví, možná že to tak ani neřekl. Almaz znovu ztratil vědomí, jako by se propadl do hlubokého snu. Musel se pevně držet za okraj loďky, protože kdyby se neudržel, smetla by ho vlna a roztříštila o ostré útesy.

Udržel se.

Když se opět probral – stále ještě v podivném člunu, slyšel, jak človíček říká:

„Už jsem se bál, že to srdce nevydrží. Ale jsi bohatýr!“

Už nechodil o berlích. Muselo uplynout hodně času.

„Ale kdež! Všeho všudy jediný den. Podívej se na sebe!“

Podal Almazovi kulaté zrcátko a na starce hleděla jakási povědomá mladistvá tvář. Nejdřív si myslel, že je to portrét. Ale kdo by dokázal namalovat takový portrét?

Človíček se smál a Almaz najednou pochopil, že omládl…

„A to je vlastně všechno,“ řekl stařec a natáhl se k balíčku bělomorek. „On pak odletěl domů. Tehdy jsem si ovšem ani neuměl představit, kdo to je a odkud je. Vysvětlil jsem si to dost prostě: duch, nebo posel boží. Ale než odletěl, nechal mi všechny lektvary, kterými mi vrátil mládí. Jen jsem musel odpřísáhnout, že tajemství zachovám. Také mi vysvětlil, jak mám ty lektvary užívat, a slíbil, že se za sto let vrátí a určitě mě vyhledá. Čekal jsem… Čekal jsem déle než sto let, ale už se nevrátil. Třeba se mu něco stalo. Kdoví, třeba ještě přiletí.

Jen jednou jsem svůj slib porušil.

Dostal jsem se po čase zase do Simbirska, kde jsem našel svou přítelkyni Milicu a vrátil jí mládí. Od té doby, když přišel čas omládnout, vracel jsem se k ní, ať byla kdekoliv.

A to už je opravdu všechno.

Jestli myslíte, že jsem nejednal správně, můžete mě potrestat. Ale už brzy uplyne tři sta let…

A ani Milica neví, co je to za elixír. Myslela, že to je moje zásluha…“ Stařec se odmlčel.

Posluchači se pomalu vraceli do dvacátého století. Nechápavě se rozhlíželi a vrtěli hlavami. Ale nebyla to nedůvěra. Jistě, byla to podivná historie. Ale proč by mu neměli věřit? Proč by vyprávěl pohádky lidem, kteří na ně už dávno nevěří?

Milica stále ještě dřímala v křesle s kočkou na klíně. Hlavu opírala o vrásčitou dlaň.

„Jestli je to tak,“ řekl Stendhal, „pak to byl určitě mimozemšťan.“

Byl první, kdo porušil ticho, jež se rozhostilo kolem.

„Co uděláte teď?“ zeptal se stařec. „Necháte mě vypít mou dávku? Všechno jsem vám řekl. Já to nutně potřebuju. A taky se přimlouvám za Milicu. Stále ještě věří.“

„Já nespím,“ řekla najednou Milica Fjodorovna. „Všechno, co Drahý přítel říkal, mohu potvrdit. Konečně, vždyť si ten nápoj nechceme nechat jen pro sebe – nemám pravdu?“

Stařec neochotně přikývl.

„Možná,“ řekla Milica, „že některé z přítomných dam nebo pánů se budou chtít připojit k nám…“

14

Člověk je v podstatě rozumný tvor.

Rozumem chápe, když se mýlí, a chtěl by jednat jinak. Většinou však bývá pozdě. Často by dal nevím co, aby mohl své chyby napravit. Ale čas plyne a už se nedá nic změnit. Proto v něm asi žije věčná touha obrátit běh času.

Už když byl malý a chodil do školky, přál si, aby se mohl vrátit do minulosti a nesníst tu čokoládu, za kterou dostal pár pohlavků. Když povyrostl do školních škamen, přál si vrátit čas alespoň o den, aby se mohl naučit dějepis právě od strany osmnáct do strany dvacet, neboť by si tak ušetřil hromadu nepříjemností kvůli té pitomé kuli.

A čím je starší, tím je to horší.

Člověka začíná pronásledovat nenávratnost vyřčených slov, zmeškaných setkání, krutých zklamání, zbytečných polopravd i ztracených možností. Pak se někde v nenávratnu mění minulost v život, který se vrací po vylhané cestě. Je zřetelně vidět zaprášená křižovatka, bludný kámen, kde je napsáno: Tudy nechoď, tam se necpi, tam se raději ani nekoukej! Tou cestou šel někdo jiný, jiný se tudy protáhl, někdo jiný tam nakoukl. A ten jiný vyhrál, zatímco ty…

Ty ne!

Lidé si obvykle zvyknou, smíří se a dožijí. Pošetile si myslí, že jsou spokojeni se sebou i se životem. Ale kdyby se hráblo trochu hlouběji, ukázalo by se, že téměř každý by se chtěl vrátit a prožít svůj život znovu a z nadhledu svých mnohaletých zkušeností napravit chyby, kterých se dopustil. Prostě každý nebo skoro každý by rád změnil to, co se změnit nedá.

Ve všech jazycích existuje slůvko kdybych. Jak by se jinak dostalo do mluvnice, kdyby lidi nemučil ten věčný problém.

Před sto tisíci lety se vyklubal z pitecantropa první homo sapiens. Prožil svůj krátký život, a když se mu nachýlil ke konci, pomyslel si: kdybych tak mohl začít znovu… a zemřel. Brzy. Tehdy vůbec žili lidé velmi krátce. Narodili se, přivedli na svět potomky a rychle jim uvolnili místo. Časem se naučili žít trochu déle, takže měli více příležitostí trpce konstatovat: kdybych… kdybych…

Delším životem získal člověk i volný čas. Ti šikovnější toho využili a začali psát knížky. A bylo to tady zas. I v literatuře se objevilo ono věčné kdybych.

Zrodil se doktor Faust, jenž omládl pomocí pekelných sil. Dorian Gray se zbavil stárnutí tak, že ho přenesl na svůj obraz, a jiný literární hrdina na oslí kůži. Už samotné začátky písemnictví nepřímo potvrzují hledání onoho kdybych, když popisují Gilgamešovu pouť za nesmrtelností.

Leč všechno marné. Ještě nikdo se nenasytil sladkých preclíků namalovaných na vývěsním štítě.

A najednou – v pozdní noční hodině – se v Guslaru Velikém sejde několik lidí, kteří se dozvědí, že lze proměnit fantazii, ve skutečnost. Měli štěstí. Neobyčejné štěstí. Jen je trápilo, že něco takového vlastně není možné. Naráželi na bariéru ve svém vědomí, bariéru, kterou moudrá evoluce postavila v jejich mozku, aby se nezbláznili. Příroda věděla, že věřit na zázraky vede k šílenství, případně ke katastrofě.

„… Ten elixír se skládá ze tří částí,“ řekl stařec Almaz. „Prášek mám v kapse, katalyzátor je v láhvích, které jsem vzal v muzeu. Nějaké přísady mám také a recept je tady v sešitě.“

Stařec vzal se stolu knížku v kožené vazbě a zamával jí jako vějířem. Přítomní ani nedýchali.

Jelena Sergejevna poklepávala prsty do stolu a snažila se ovládnout zmatek i zvonění v uších. Houstnoucí atmosférou se k ní prodíral pronikavý pohled. Zvedla hlavu a její zrak se setkal se Savičovýma očima. Pochopila však, že ji nevidí. Že teď vidí mladičkou Lenočku Kastělskou, kterou tak proradně opustil. Bylo jí jasné, že Savič řekne ano, neboť ono kdybych v něm narůstalo už dlouhá léta a nedávalo mu spát.

Pohnula očima a podívala se na Vandu. Ta se kupodivu nedívala na svého muže, ale do tmy za oknem. Usmívala se skrytým myšlenkám. Jelena si vzpomněla, jaká to byla krásná štíhlá dívka.

„To tajemství jsem zatím znal jen já,“ pokračoval po chvíli Almaz. „Užíval jsem ho, když přišel čas. Myslel jsem, že lidem by bylo jen na škodu. Teď jsem vám však řekl všechno a dovolávám se vašeho lidského porozumění. Nikoho nenutím. Ale sám o to velice stojím. Ne pro své neuvěřitelné stáří, ale především pro řadu úkolů, které musím dokončit.“

Almaz položil knížečku na stůl a odstrčil ji prstem.

„Chcete říct, že jste ochoten podělit se o své tajemství s námi?“ zeptal se Savič.

„Ano,“ přikývl stařec. „Za jiných okolností bych váhal, ale teď nemám na vybranou. Beztak se bojím, že už je pozdě.“

„Formálně nemáte na ten nález právo. Teď je majetkem muzea,“ připomněl Míša Stendhal. „Tím spíš, že jste se dopustil krádeže. Rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví.“

„A to je trestné!“ dodal zkušený Udalov.

„Tak už toho nechte,“ ozvala se stařena Bakštová. „Jste jako liberálové. Ti také měli spoustu řečí a nikdy z toho nic nebylo.“

Jelena Sergejevna se pokoušela najít v její tváři alespoň stopy zmizelé krásy perské kněžny, ale bezvýsledně. Stařecká maska byla pevná a neprůhledná,

„Takhle to ale nejde,“ řekl Stendhal. „Do toho se musí zapojit státní orgány a společenské organizace!“

„Správně,“ přisvědčil Udalov, kterého pohoršilo, že byl přirovnáván k carským liberálům. „Co by tomu řekli na okrese. A co na Akademii věd? Vždyť by to bylo popření principů demokratického centralismu!“

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se věcně stařec.

„To záleží na tom…“

„Rok?“

„Možná rok, možná dva…“

„Vyloučeno! Mám práci a Milica také nemůže čekat. Zemře!“

Milica lítostivě sklonila hlavu.

„To je nesmysl, Udalove,“ zasáhl Savič, který starci věřil, protože věřit chtěl. „Jak si to vůbec představujete? Myslíte, že přijdete na okres nebo na Akademii věd a jen tak jim řeknete, že v téhle láhvi je elixír mládí, který dostal jeden váš známý v sedmnáctém století od poutníka z Marsu? Co myslíte, že vám tam asi tak řeknou?“

„Změří mu teplotu,“ hihňala se Šuročka. Když si představila Udalova s teploměrem, rozesmála se.

„Kdyby někdo přišel s něčím takovým za mnou,“ pokračoval Savič, „určitě bych ho nechal okamžitě odvézt na psychiatrii.“

Udalov raději zmlkl. Konečně – svoje námitky řekl. Když bude třeba, může se na ně odvolat.

Grubner se už nezdržel. Prudce vstal a začal pochodovat po pokoji. Obezřetně při tom překračoval nohy a židle:

„Ruští lékaři,“ pozvedl prst, „si očkovali v zájmu vědy mor. A umírali na to! Nás nikdo umírat nenutí, naopak! Z historického hlediska se můžeme dokonce stát hrdiny vědy!“

Grubnerův hlas poklesl. Prsty zažloutlými od nadměrného kouření se pokoušel zapnout horní knoflík saka, aby zakryl modré tričko a jeho zevnějšek byl hoden velkého okamžiku.

„Na tom není nic k smíchu,“ obořil se Savič preventivně na Udalova.

„K vědeckým organizacím se zatím obrátit nemůžeme,“ pokračoval pateticky Grubner, když konečně zapnul, knoflík. „Vysmáli by se nám. Pokud bychom nedopadli hůř. A zavrhnout takovou šanci bez pokusu také nemáme právo. Alespoň já cítím, že to právo nemám! Když teď promeškáme příležitost, někdo buď zašantročí láhve v muzeu, nebo provede pokus jen soudruh Bitý a my se houby dozvíme.“

„Konečně, pokud se to podaří,“ rozvedl jeho myšlenku Savič, „nic nám nebrání předstoupit před vědecká kolegia potom. A ne s prázdnýma rukama.“

„Ovšem!“ přidal se Grubner. „Máme přece výpisy z matrik a osobní průkazy, kde nebudou souhlasit osobní údaje s naším fyzickým stářím.“

„To je snad jen zlý sen,“ ozvala se Vanda Kazimírovna. „Co když je to jed?“

„Není,“ řekl rychle Almaz. „Chcete-li, mohu to vypít první.“

„Nebo já,“ přihlásila se Milica Bakštová, „Nebude to poprvé.“

„Vždyť nikdo nikoho nenutí,“ rozhodl Grubner. „Pít budou jen dobrovolníci. Ostatní vytvoří kontrolní skupinu.“

„Dovolte, prosím,“ pozvedl ruku Míša Stendhal, který se už podřídil organizační disciplíně. „Co bude se mnou, když se přihlásím?“

„Bude z tebe nemluvně,“ usmála se Šuročka Rodionovová. „Ze mě taky a domů nás povezou v kočárku.“

„Působí to hned?“ vyzvídal Udalov. Nechtěl se odlišovat od kolektivu, ale měl na paměti, že se taky musí vrátit k ženě.

„Ne, hned ne,“ řekl Almaz. „To je u různých lidí různé. Než se elixír vstřebá, trvá to i několik hodin. A každý se vrátí jen na práh svého mládí. Proto ani těm mladým žádné nebezpečí nehrozí.“

Almaz cítil, že se veřejné mínění přiklání na jeho stranu. Lidská zvědavost a zvídavost, ono prokleté kdybych i nechuť lišit se od kolektivu a strach z podezření, že důvodem je zbabělost, posilovala jeho pozice. Už neváhal a postavil na stůl svoje ingredience. Přikázal Jeleně Sergejevně, aby přinesla nějakou misku, vydala svou sklenku s elixírem a přichystala ještě nějakou lžičku a sůl a mouku a další přísady. Sám rychle listoval v knížce.

Spěchal, aby si to někdo z přítomných nerozmyslel a nějakou posměšnou poznámkou všechno nepokazil. Dobře věděl, že zlomyslný úsměšek bývá často horší než nedůvěra či pochybnosti. Stačí kapička výsměchu a seberou mu lahvičku, odnesou do muzea a zamknou do sejfu. Pak by byl konec všemu. Doslova všemu. I životu, kterého už měl namále.

Zatímco připravoval elixír – vypadalo to docela obyčejně, jako když se chystá prostírat čaj – dávali se přítomní šeptem do řeči. Sem tam se ozval tichý smích, ale ne výsměch.

Almaz odsypal přes polovinu prášku. Pak se rozhlédl, přepočítal přítomné a přidal. Odzátkoval obě láhve s katalyzátorem, slil obsah dohromady, přimhouřeným okem změřil množství a vylil temnou kapalinu do misky. Kávovou lžičkou začal směs míchat. Pečlivě, důkladně a zručně. Z kapsy vyndal další přísady:

„To jsem nakoupil v lékárně,“ vysvětloval. „Nic zvláštního. Soda bicarbona a tady třeba aspirin. Nutné to není, ale zesiluje to účinek.“

„Bude se to muset všechno zaznamenat,“ upozornil Grubner. „Až se to bude předávat vědcům..“

„Ovšem, ovšem,“ přikývl stařec, pro kterého však byly kontakty s vědou v nedozírnu a nezdály se mu ani příliš reálné. Teď měl jedinou starost: rychle všechno namíchat, vypít a ostatní ponechat osudu.

„Prosil bych list čistého papíru,“ obrátil se Grubner na Jelenu Sergejevnu. „Pokud někdo nemá námitky, udělal bych protokolární záznam o pokusu.“

„K čemu to?“ ošil se Udalov, kterému se moc nezdálo, že by o jeho konání byl veden dokonce protokolární záznam.

„Pro kompetentní vědecké orgány.“

„A co když někdo nebude chtít?“

„Tak nic. Potřebujeme i kontrolní skupinu.“

Udalov chtěl ještě něco dodat, ale Grubner mu rázným gestem odňal slovo. Vytáhl kuličkové pero a velkými písmeny nadepsal:

GUSLAR VELIKÝ, 12. ČERVENCE 1975

Účastníci pokusu s omlazením organismu:

Sám se uvedl na prvním místě.

1. Grubner Alexandr Jevdokimovič, narozen roku 1934

Pak následoval stařec Almaz.

2. Bitý Almaz Fjodorovič, narozen roku 1603

3. Bakštová Milica Fjodorovna…

„Kdy jste se vlastně narodila?“

„V občance mám 1872, ale to je samozřejmě nesmysl. Napište přibližně polovina sedmnáctého století.“

Grubner tedy úhledně napsal: polovina sedmnáctého století.

V Grubnerově jednání byla přesvědčivá jistota a věcnost, takže všechno probíhalo bez hihňání a zbytečných úšklebků. Nakonec vypadala tabulka takto:

4. Kastělská Jelena Sergejevna (1915)

5. Udalov Kornelius Ivanovic (1933)

6. Savič Nikita Nikolajevič (1914)

7. Savičová Vanda Kazimírovna (1924)

8. Rodionovová Alexandra Nikolajevna (1955)

9. Stendhal Michail Arturovič (1947)

„Celkem devět lidí,“ shrnul Grubner. „Dělím je přibližně na dvě poloviny. V první skupině budou ti, u kterých se očekává nějaká změna – navrhuji pokusné objekty od čísla jedna do čísla sedm, souhlasíte? Druhá skupina bude kontrolní. U té se žádné výsledky neočekávají. Riziko ovšem zůstává…“

„Nic takového!“ zasáhl Míša. „Šuročka může přece odmítnout.“

„To bych ráda věděla proč!“

Udalov by se nejraději dostal do skupiny kontrolní, ačkoliv věděl, že by ho to stejně nezachránilo. Při jeho smůle…

„Jste hotov?“ zeptal se Grubner starce a mávl protokolem jako praporem.

„Ano, můžeme nalévat,“ řekl stařec. Byl nahrbený a chvěl se nedočkavým napětím.

„Mám vám pomoci?“ zeptala se Jelena Sergejevna a aniž čekala na odpověď, začala rozlévat tekutinu do hrníčků a skleniček.

Devět nápojů čekalo uprostřed stolu a všichni se rozhlíželi, kdo první natáhne ruku.

Stařec se rozmáchle pokřižoval, což se k vědeckému experimentu právě nehodilo, a Saša Grubner byl na rozpacích, zda to má také zaznamenat do protokolu. Ale nikdo proti starcovu gestu nic nenamítal, a tak to zapsal.

Stařec natáhl ruku a vybral si modrý hrníček se zlatým dekorem. Rozhlédl se a řekl:

„Tak s Pánembohem.“

Tvář se mu stáhla, když do sebe obrátil obsah hrníčku. Kapalina temně zabublala a starcův ohryzek několikrát poskočil. Postavil prázdný hrnek na stůl, zhluboka vydechl a řekl:

„Dobré je to! Jeleno, dej mi něčeho napít!“

Napjaté ticho, do kterého se pokoj ponořil ve chvíli, kdy stařec zvedl hrníček, povolilo. Všichni se hrnuli k plným sklenkám a hrníčkům a pili, jako by to bylo šampaňské.

Míša Stendhal, který dopil první, se rozkašlal.

„Silné?“ dotázal se Saša Grubner, který upíjel svou dávku pomalu a zkoumavě, aby plně vychutnal (a mohl zaprotokolovat) pocit při podání léku.

„Ne, to mi jen zaskočilo,“ pokašlával Stendhal. Šuročka ho bouchla do zad, až jí vyšplouchl elixír na zem.

„Pozor!“ zasípěl Míša! „Neplýtvat tou vzácnou tekutinou!“

„Opatrně s tím, soudruzi,“ nabádal Grubner.

Šuročka se rozpačitě usmála a upila ze své sklenky. Tvář se jí stáhla odporem:

„Brr! Vždyť je to odporně slané.“

Grubner zakroužil zbytkem na dně číšky a než dopil, obrátil se slavnostně k přítomným:

„Dnes my a zítra celé lidstvo!“

Znovu se podíval přísně kolem. Zejména na Udalova, který tam trudomyslně stál se sklenkou v ruce.

Grubnerův pohled jako by ho hypnotizoval. Cítil, že v něm roste hrdina. Bušil mu do žeber, popohnal srdce, vyztužil kolena a pošimral u žlučníku. Kornelius se viděl, jak míří na Rudé náměstí.

Dechovka hraje slavnostní pochod.

Nepřehledné zástupy Moskvanů lemují obě strany Gorkého ulice, po níž jede otevřený vůz s Korneliem Udalovem, který třímá láhev elixíru. Nemůže tedy mávat, ale usmívá se. Široce a prostě. Za ním auta se členy vlády a diplomatického sboru.

Vůz dojíždí na Rudé náměstí, kde stojí vyrovnané řady těch, kteří přijdou na řadu první. Zasloužilí penzisté a na druhé straně kavkazští starci a stařeny. Udalov vystupuje z vozu a hudba prudce zmlkne. Jen velký buben bije jako gigantické srdce.

„Nazdar, soudruzi starci!“

„Nazdáár… zdááá… ááár!“ přelévají se a hřmí rozechvělé hlasy. Udalov bojuje se slzami.

Bere stříbrnou číšku, kterou mají doma na vajíčka, a opatrně, aby neukápl ani slzu (televizní kamery celého světa sledují každičký jeho pohyb!), nalévá první dávku. Stojí před prvním dlouhověkým. Sto čtyřicet tři let! Osmdesát dva vnuků a pravnuků stojí opodál a tleskají. Dlouhověký nemaří čas. Vyzunkne číšku a olízne z vousů poslední kapku.

Udalov dělá krok stranou a další stařík na něho hledí s nadějí a láskou.

Pak kráčí pořadovým krokem po rudém koberci nataženém přes náměstí a nalévá plnou dávku zasloužilému důchodci.

Všichni mu mládnou před očima. Lysé hlavy obrůstají bujnými kadeřemi, mizí šediny i vrásky a se staříky začínají šít čerti. Znovu zazněla hudba a ženy i dívky prchají.

Udalov dál kráčí podél řad a podává číšky do starých vrásčitých rukou…

„Tak co, budeš konečně pít?“ zeptal se Grubner a drsně přerušil jeho vize.

Udalov se narovnal, odhodil prázdný rukáv pyžama, vydechl a hodil do sebe hrnek elixíru.

Měl pocit, že okamžitě omládl. Dokonce se mu zdálo, že slyší dechovku. Ale pak se neopatrně uhodil do zasádrované ruky a začal mít obavy, jestli toho elixíru nebylo málo. Taky ho mohli ošidit, dát mu míň… Uviděl nedopitou Šuroččinu sklenku a hned po ní natáhl zdravou ruku.

Grubner dopil, postavil svou sklenku na stůl a vrátil se k protokolu:

„Tak!“ řekl a odškrtl své jméno. „Grubner vypil svou dávku,“ a podíval se na hodinky. „První skupina. Kdo je ještě v první skupině? Udalov, ano. Stendhal a Rodinovová jsou ve druhé… A co vy, Saviči?“

Savič se konečně rozhodl. Pil a snažil se nedívat na ženu, které nemohl prominout, že se s ní oženil. Jako laskavý a vlídný člověk jí přál štěstí a doufal, že i na ni elixír zapůsobí. Vanda omládne a najde si konečně jiného muže. Současně si jako vzdělaný lékárník říkal, že to je holý nesmysl. Také se však bál, že se nic nestane. Pil pomalu a snažil se poznat jednotlivé komponenty elixíru. A zase se bál. Napadlo ho, že by to mohlo být ještě horší. Jak může vědět, že stařec není blázen a oni (můj bože, takových dospělých lidí) neskončí jako oběti šíleného maniaka! Raději nemyslet. Rychle dopil a oznámil Grubnerovi:

„Odškrtněte si mě!“

Vanda Kazimírovna vypila svou dávku, jakmile viděla, že je vypil i její muž. Zatím to všechno považovala spíš za jakousi hru, kde hrála hlavní roli pošetilá lehkomyslnost jejího muže. Ale riskovat nechtěla. Když jí dá tolik práce udržet si Saviče zestárlého, pak se Savičem omládlým nemá vůbec naději. Kdyby však omládla i ona…

„A co vy?“ obrátil se stařec k Jeleně Sergejevně. „Ještě jste to nevypila. Nebojte se. Ujišťuji vás, že je to neškodné.“

„Především to je neseriózní,“ ozvala se Jelena Sergejevna. Nechtěla se však dohadovat a vypila polovinu své dávky. Elixír byl slaný i sladký a jeho chuť by patrně byla odporná, nebýt zvláštního aromatu trav a kořínků, který cítila při každém doušku.

„Takže hotovo,“ konstatoval Grubner. „První část pokusu skončila. Můžeme jít zatím domů.“

„Huráá!“ zvolal Savič, kterému se zdálo, že cítí první příval nových sil. Pohlédl na Vandu, ale ta se jen usmívala.

„Huráá!“ zkusil to znovu, ale Jelena Sergejevna ho okřikla:

„Tišeji! Vzbudíte Váňu.“

Váňa se nevzbudil. Vzbudila se však siamská kočka Milici Bakštové. Polekal ji Savičův bojový křik. Vyskočila, protáhla se kolem židle a vyskočila na stůl. Uklouzla však po ubruse a porazila prázdné hrníčky a sklenky. To by ještě nebylo tak zlé. Narazila však i do otevřené láhve se zbytkem kapaliny a ta se začala naklánět jako pisánská věž.

Než stačil někdo zasáhnout, láhev dopadla na zem a rozbila se.

Grubner konečně skočil. Uklouzl však a složil se už jen do střepů.

Zatím se kočka uklidnila. Seskočila ze stolu a opatrně začala lízat rozlitou kapalinu.

„A máme to!“ řekl z podlahy Grubner, který si rozmrzele otíral rukáv saka.

„Co teď?“ zeptala se Šuročka. „Copak se to nedá namíchat znovu?“

„Kdyby to bylo možné, všichni by už dávno byli mladí,“ zavrtěl hlavou stařec. „Takového‘ stupně poznání jsme ještě nedosáhli.“

„Kde bychom vzali recepturu, nevíte?“ zeptal se nevrle Grubner. Jako by za to Šuročka mohla.

„O to větší cenu budeme mít pro vědu,“ řekl ironicky Stendhal, aby odpoutal pozornost od Šuročky. „Teď nás budou studovat přímo v Moskvě a náramně si nás budou považovat. Jinak by jim možná stačila jen ta vodička.“ Už ho to přestávalo bavit. Dokonce i ta kočka mu připadala jako součást nějaké nesmyslné a nejapné hry.

„Ještě máme trochu prášku,“ vzpomněl si Grubner, ale valnou naději si nedělal.

„Prášek nestačí,“ zavrtěl hlavou stařec. „Jenom z prášku nikdo neomládne. To se nedá nic dělat. Teď půjdeme spát. Beztak bude za chvíli ráno.“

Noc se chýlila ke konci.

Na východě, mezi střechami a zvonicemi snad už začínalo svítat. Nebe se nalévalo průzračným blankytem a hvězdy pomalu tály v nadcházejícím svítání. Ve dvorech se probouzeli kohouti a z dálky, až od řeky se nesl jasný hlas kravského zvonce. Hnali na pastvu.

Ranní spánek města byl klidný a pevný.

Skřípnutí vrátek a tiché hlasy ho nemohly vyrušit.

Jelena Sergejevna stála u okna a poslouchala, jak se vzdalují a mizí hlasy hostů. Drobné Šuroččiny krůčky, nepravidelný krok Grubnera, šoupání Almazových podrážek, šustivé a dlouhé jako stařecký kašel, delikátní tichý krok Udalova a stárnoucí harmonické kroky Saviče a jeho ženy.

Hosté se rozcházeli různými směry. Jejich kroky se vzdalovaly a tichly. Nejdéle bylo slyšet klepání starcovy hole.

Ticho…

15

Udalov zvedl ruku ke zvonku, ale v poslední chvíli si to rozmyslel. Jistě, mohl zazvonit, ale předcházející události v sobě tajily jistá nebezpečí. Zalovil v kapsách pyžama a vyndal malé kulaté zrcátko. Dýchl na ně, otřel je o kalhoty a dlouho si v něm prohlížel tvář. Světlo na chodbě bylo slabé. Všehovšudy jedna patnáctiwattová žárovka.

Udalovovi se zdálo, že za tu chvíli výrazně omládl. Nebylo by divu. Zatím co se ostatní rozčilovali kvůli kočce, Kornelius dopil zbytečky z ostatních šálků a sklenic. Domníval se, že při jeho smůle normální dávka beztak nestačí.

Nu což! pomyslel si. Rozloučím se a půjdu. Xenie přece nemůže žít s nějakým zajícem. Co by tomu řekli lidi! A co syn?

Kornelius dumal, dumal a přešlapoval za dveřmi.

Xenie však spala jako zajíc. Šramot za dveřmi ji probudil. Lupiči! napadlo ji. Tiše došla ke dveřím, chvíli poslouchala a pak se zeptala klíčovou dírkou:

„Kdo je tam?“

Kornelius leknutím upustil zrcátko. „Já,“ šeptl.

„Kdo já?“ trvala na svém Xenie. Nepoznávala jeho hlas, neboť si byla jista, že je spolehlivě přikován k nemocniční posteli.

„Kornelius přece,“ řekl Udalov rozpačitě a měl pocit, jako by obtěžoval u dveří cizí ženy. Cítil, že se pomalu odcizuje svému životu.

Xenie podezíravě otevřela dveře.

První, čeho si všimla, byly střepy rozbitého zrcátka. Zářily jako rozsypané brilianty.

„S kým jsi tady postával?“ zeptala se přísně. Ne, že by snad měla nějaký důvod, ale hlavně proto, že mužům se nedá věřit a tomu jejímu zvlášť.

„S kým bych tady postával, prosím tě?“ podivil se Kornelius. „Jenom mi tady upadlo zrcátko.“

„Zrcátko, říkáš! Chceš říct, že si tady k ránu jen tak stojíš na schodech a prohlížíš se v zrcátku? Komu to chceš namluvit!!!“

„Prosím tě, neječ,“ tišil ji Udalov. „Vzbudíš syna.“

„Tvůj syn spí… Vysílený pláčem. To jen já…“

„Nech toho, prosím tě! Přísahám, že mě nikdo nedoprovázel. Čestné slovo. Jenom jsem si zaběhl domů, abych se převlékl a vzal si věci. Ráno musím na důležitou služební cestu,“ ukázal na nemocniční pyžamo. „Chápeš snad, že takhle…“

„Na služební cestu, říkáš! A kdypak tě na ni poslali? Teď v noci?“

„Ovšem. Zrovna přijeli z okresu. Auto čeká za rohem.“

Udalov lhal, až se mu od huby prášilo, ale kdo by se mohl divit.

„Běž!“ řekla nečekaně Xenie. „Běž a už se mi sem nevracej! A nezapomeň tady sesbírat ty její střepy! Nepřeju si…“

„Ale má drahá…“

„Jakápak já jsem tvoje drahá!“ zavřeštěla Xenie. „To ona je tvoje drahá! A uklízet po ní nebudu!“ Co věta, to vykřičník.

Xenie přibouchla dveře a Kornelius osaměl na schodišti.

Přemýšlel.

Co teď? V nemocničním pyžamu! Už chtěl znovu zazvonit, ale málo platné, zkušenost mu zadržela ruku.

Věděl, jaký by propukl skandál, kdyby se Xenie dočkala kajícného zazvonění.

„Ech!“ zašeptal Kornelius a shýbl se, aby sesbíral střepinky zrcátka. Věděl, že by to beztak musel udělat. Pak si opřel hlavu o sádrový obvaz a do očí se mu draly slzy.

Nasypal střepiny do kapsy a vydal se k východu. Xenie poslouchala za dveřmi a když ho slyšela odcházet, rozzlobila se ještě víc. Rozběhla se do pokoje a rovnou ze skříně začala vyhazovat otevřeným oknem mužovy věci. Syn Maxim se probudil a vyjeveně zíral.

Na dvoře dostal Udalov botou přes hlavu. V prachu se válely jeho sváteční kalhoty a vzácné udičky. A z okna dále létaly košile a trička jako bílí ptáci.

V protějším okně se rozsvítilo.

Udalov neváhal, popadl to nejnutnější – kalhoty, boty, rukavice a mramorového slona – a pádil ze dvora.

Rubikon byl překročen.

Kam teď? Ke Grubnerovi nemůže, neboť to bylo nebezpečně blízko a určitě ho tam bude hledat. Tak prchal v ranním šírání a nemocničním pyžamu k Jeleně Sergejevně. Při každém zašustění se polekaně tiskl ke zdi, jako by čekal, kdy ho pronásledovatelé dostihnou. Ale nikdo ho nestíhal.

Xenie za ním sice vyběhla, jenže když spatřila svršky roztroušené po dvoře, odložila pronásledování, neboť by to někdo mohl ukrást.

16

Jelena Sergejevna ustlala Korneliovi v malém pokojíku, kde vyrůstaly její děti a kde teď spal vnuk Váňa. Udalov jí neustále děkoval, upadal do rozpaků a nevěděl, kam položit věci rozvěšené na sádrovém obvazu.

Při běhu městem zapomněl na historický moment s nadcházejícího omládnutí. Jistě, byl vzrušený a rozčilený stejně jako ostatní. Ale u něj to byl spíš následek útěku od ženy a probdělé noci.

„Nedělejte si takové starosti,“ opakoval neustále. „A to povlečení jste taky neměla vytahovat. Já se vyspím jako voják. Jako Suvorov. Raději běžte spát, vždyť už je skoro ráno… A ten polštář si taky nešpiňte…“

Napadlo ho, že měl sebrat také nějaké povlečení, když utíkal ze dvora. Suď bůh, kolik nocí takhle bude nocovat u cizích a k čemu je mu dobrý mramorový slon! Avšak tahle na první pohled trpká myšlenka mu naplnila hruď dráždivým pocitem mužské svobody.

Jelena Sergejevna ho neposlouchala. Natáhla prostěradlo, povlékla polštář i přikrývku, rukou ji načechrala a odešla.

Sotva se Kornelius dotknul hlavou polštáře, usnul spánkem spravedlivých. Spokojeně chrápal, takže zase nemohla usnout Jelena Sergejevna.

Stále musela myslet na to, že má omládnout.

Jako chytrá a vzdělaná žena si dokonce představovala, jak k tomu asi dojde. Starcův elixír zřejmě stimuluje činnost žláz s vnitřní sekrecí, takže jí v nejlepším případě zmizí na nějaký čas vrásky, zlepší se krevní oběh a výměna látková. Snažila se myslet přísně vědecky a obejít se bez všelijakých zázraků a pochybných Marťanů. Ale nebylo to snadné. Každá akce vyvolá vzápětí reakci. Za takové omlazení organismu se tvrdě platí. Ale čím? Nezkrátí si zvědaví badatelé život, místo aby si ho prodloužili? Oceňovala, jak je důležité, když lékaři provádějí své pokusy nejprve na psech…

Udalov chrápal ve všech tóninách.

Když náhodou nechrápal, mluvil ze sna. Kdy vlastně má dojít k tomu omládnutí? Ten stařec říkal, že se mají probudit jako noví lidé. Že se ho na to pořádně nevyptal! Co když to bude bolet.

Jelena Sergejevna se najednou potřebovala přesvědčit, jestli už neomládla. Vstala a bosky přešla k zrcadlu ve dveřích skříně. Rozsvítila a pozorně se prohlížela.

Ne, dosud žádné změny. Jen oči měla zarudlé v důsledku dlouhého únavného dne.

Zhasla a vrátila se do postele. Snažila se usnout. Za okny už bylo málem světlo a za pár hodin se vzbudí Váňa.

Zdálo se jí, že vůbec neusnula. Jen na okamžik se propadla do hluboké tmy a už cítila, jak jí Váňa třese ramenem:

„Vstávej, babi!“

„Ano, chlapče,“ řekla a dál ležela se zavřenýma očima. Věděla, že Váňa se půjde nejdřív vyčurat a teprve až se vrátí, bude muset ona vstát, umýt se a zatopit. V duchu si opakovala, co ji všechno čeká. Pak jí v mysli vytanula uplynulá noc. To ji definitivně vzbudilo. Nejdřív se bude muset podívat do zrcadla…

Odhodila přikrývku a posadila se. Skříň se zrcadlem stála nešikovně stranou. Nezbývalo než vstát a udělat dva kroky. Nebylo to snadné. Bylo to dokonce nečekaně těžké.

Konečně se k tomu přiměla.

Zatímco spala, stalo se s ní něco neuvěřitelného, zázračného. Nemělo to nic společného s funkcí žláz a s vědou už vůbec ne. Žádné zmizení vrásek, žádný zlepšený krevní oběh! Nic, než zázrak. Nevědecký, nevysvětlitelný zázrak, před kterým nelze uprchnout. Zázrak, jenž sebou nese množství komplikací, rozpaků i obtížného vysvětlování.

Hleděla do zrcadla. Pozorně si prohlížela své tělo, znovu ho poznávala. Napadlo ji, že první nepříjemnost ji čeká už za okamžik, až se vrátí Váňa. Vždyť zůstal chudák bez babičky. Takhle se nemůže vydávat ani za jeho matku. Snad sestru…

Lehce si přejela dlaní po tvářích. Byla překvapena dávno zapomenutým pocitem svěžesti a hebkosti pokožky.

Do pokoje vběhl Váňa. Zastavil se a váhavě zastrčil prst do pusy. Hleděl trochu zaraženě. I Jelena Sergejevna byla v rozpacích. Cítila, že se stydí. Zoufale si přála, aby ten zázrak skončil a ona se probudila. Bylo to jako sen, ze kterého je člověku líto se probudit, ale v zájmu ostatních je to nutné. S pocitem trpkosti se štípla do ucha.

Váňa si všiml jejího pohybu a aniž vyndal prst, řekl:

„Jú, babi, ty seš dneska hezká. Proč se štípeš?“

„Tys mě poznal?“ vydechla Jelena Sergejevna. Chytila Váňu a přitiskla ho do náruče. Jak byl najednou lehký! Zvedla ho nad hlavu a roztočila se s ním po pokoji.

„Poznal mě!“ volala radostně.

Smála se a byla Váňovi vděčná.

I Váňa se smál, a aby využil babiččiny dobré nálady, volal:

„Babi, koupíš mi kolo? Viď, že mi koupíš kolo!“

Starý ošumělý župan jí vlál kolem pevných krásných nohou a závratný vítr jí stáčel do tváře hebké mladé vlasy. Najednou si vzpomněla, že má v domě hosta. Určitě ještě spí, pomyslela si a postavila Váňu na zem. Jak asi vypadá? napadlo ji a potichu pootevřela dveře do pokojíčku.

Lůžko bylo zmuchlané, pokrývka se svezla na zem. Udalovovo sako viselo přes opěradlo židle a pod ním ležel bílý sádrový obvaz. Bylo tam všechno, jen Udalov chyběl.

17

Stařena Bakštová si zdřímla v křesle.

Ani se nesvlékala. V jejím věku to bylo sice škodlivé, ale Milica nechtěla promeškat návrat svého mládí. Ten minulý si pamatovala a nevěděla, není-li tenhle poslední.

Spala velice neklidně. Jen na okamžiky se propadala do lehké dřímoty a znovu se rychle probouzela do šera pokoje, k matnému světlu stojací lampy i k neklidné kočce, která si o lampu brousila drápky.

Stejně to zase promeškala.

Zdálo se jí, že na okamžik zavřela oči, aby v závratném snu pohlédla dolů k daleké zemi, k domkům s ostrými věžičkami… Otevřela oči, aby přetrhla ten hrozný pád, a v zrcadle proti sobě spatřila dvacetiletou krasavici Milicu.

Přece jen se měla svléknout. Ty těsné stařecké šaty byly velice nepohodlné. Nepříjemně jí svíraly prsa i boky a Milica se styděla za jejich sešlost i za své nedávné stáří.

„Madam,“ usmála se na sebe do zrcadla. „Oh, madam, jak jste krásná!“

Jediným skokem byla u dveří, zastrčila závoru, aby snad někdo náhodou nevešel, a prudkými pohyby ze sebe strhala šaty. Odhodila vysoké šněrovací boty a s vlasů setřásla ošklivý směšný čepec. Smála se přitom a po tvářích se jí kutálely slzy. Pak stála nahá před zrcadlem a okouzleně pozorovala svou krásu.

Omládlá kočka vyskočila na stůl a pozorně si prohlížela svou paní. Milica Fjodorovna se ohlédla, aby jí slastně protáhlým hlasem zašeptala:

„Takhle mě nejvíc miloval můj Saša… Sašenka Puškin.“

V pokoji bylo dusno.

Milica přeběhla po špičkách k oknu a otevřela obě křídla. Zaskřípání bylo slyšet široko daleko. Ale spánek města byl stále ještě hluboký a pevný. Nikdo se neprobudil a nikdo neviděl nahou krasavici v okně prvního patra starého domu.

„Přede mnou jako přelud letmý…“ zpívala si přitom Milica. Najednou utichla. Zážitky přehlušený, ale stále ještě živý hlas stařeny Bakštové ji varoval, aby tam nepobíhala nahá a nenastydla. Za dlouhá léta stáří odvykla svěžímu vzduchu. Musí na sebe dávat pozor! Ale bezstarostné mládí zvítězilo.

„Hloupost!“ řekla Milica nahlas. „Nic se mi nemůže stát. Jsem mladá! Není mi přece sto let…“

Natáhla na sebe nezvykle těsný župánek a dodala:

„… ale mnohem víc!“

Přišlo na ni spaní. Proces mládnutí ji unavil. Také měla hlad. Někde by tam měly být koláčky. Jistě tvrdé, ale přece…

S koláčkem v ruce se stočila v křesle do klubíčka a sladce usnula.

18

Té noci, o které je řeč, poznali všichni naši hrdinové čarovnou moc zrcadla. Ať už věřili, nebo byli skeptičtí, od zrcadla se nevzdalovali.

I Grubner vyvlekl zpoza skříně zaprášené zrcadlo, kterým dosud pohrdal a nedíval se do něj ani při holení. Teď však byl badatel a podílel se na vědeckém experimentu. Považoval tedy za svou povinnost průběh pokusu pečlivě studovat.

Do svítání zbývaly asi tři hodiny. Saša věděl, že je musí přečkat na nohou, jinak neodolá spánku. Připojil proto své perpetuum mobile ke gramofonu a nasadil jehlu.

Gramofon byl věkovitý a desky, jakbysmet. Jako většinu ostatních věcí získal i gramofon ve sběrně surovin. Nebýt perpetua mobile, asi by nikdy hudbu neposlouchal, neboť věčné otáčení kličkou ho unavovalo. Také výběr desek byl náhodný. Měl různé písně, jako třeba Volha, Volha v Šaljapinově provedení, ale té chyběl začátek, a pak měl elpíčko Oblíbené písně sovětské mládeže ’72, či předrevoluční hit Transvaal, Transvaal.

A tak za doprovodu srdcervoucí písně o Transvaalu vyřezával Grubner do rýžového zrnka Píseň o slepém mládenci Olegovi. Věnoval se té vysilující práci už druhý rok a to byl teprve u druhé strofy. Bylo mu jasné, že mu místo nevystačí, ale nevzdával se. Doufal, že se mu to přece jen povede, neboť na světě není nic, co by nedokázal.

I se školním mikroskopem mu to šlo pomalu. Jeho nadšení však bylo větší než únava. Zrcadlo postavil přímo před sebe, aby stačilo jen čas od času zvednout zrak a zkontrolovat postup očekávaných změn.

Do ticha noci štkal pěvec o Transvaalu. Grubner pobrukoval s ním, rýžové zrnko lehce povrzávalo, havran kloval do nohy stolu, pod postelí harašily myši a v akváriu tiše pluly rybky.

Nadcházelo ráno.

Grubner dokončoval písmeno r ve slově čaroděj, když se něco dotklo jeho srdce. Hlava se mu zatočila a na zlomek okamžiku se propadl do černého bezvědomí.

Cítil, že se něco děje, a rychle pohlédl do zrcadla.

Pozdě.

Už byl mladý.

Hubený jako dřív, stejně jako předtím rozcuchaný, ale mladý, tak mladý, jak nebyl posledních pětadvacet let.

„K čertu!“ ulevil si. „Zatracené r!“

Byl krajně nespokojen. Rozhodující okamžik experimentu zmeškal. Pomalu se uklidnil. Podíval se pozorněji a důkladně se prohlédl.

„Tak!“ řekl a začal přemýšlet.

Připadal si jako člověk, který vyhrál milión. Jako by před ním ležela hromada nových červených desetirublovek. Je jich příliš mnoho, aby si za ně koupil nový oblek, případně vyrovnal dluhy na sdruženém inkasu. Je jich tak mnoho, že ho vůbec nenapadá, jak by je mohl nějak rozumně utratit. Jistě, je tady celá řada naléhavých a neodkladných výdajů, na které by mohl vynaložit část výhry. Ale v tom je právě ten psychologický háček kulaté sumy. Drobit ji na kousky je ponižující a nevkusné.

Koupit si dům? Ale k čemu nový dům? Vydat se na okružní cestu Evropou? Co vlastně v Evropě? A výherce se zmocňuje bezvýchodná hrůza. Peníze ho tíží, utlačují, zotročují v něm svobodného člověka.

Grubner vyhrál čtvrt století života.

Vyhrál mládí. Na co teď věnuje ona z nebe spadlá léta? Že by na jiné zrnko rýže napsal ještě Slovo o pluku Igorově? Určitě by o tom napsali do Ohníčku… Tři, čtyři, možná pět let by tomu mohl věnovat. Ale sotva na to pomyslel, okamžitě si uvědomil nesmyslnost takového projektu. Bylo to tak oslňující poznání, že vzal bez váhání zrnko se slepým mládencem a vyhodil ho oknem. Vzápětí toho trochu zalitoval. Takové práce, a teď ji sezobou slepice, aniž si přečtou byť jediné slůvko napsané básně.

Jenže před hodinou mohl Grubner přemýšlet ještě klidně a uvážlivě. To nebyl ještě mladý. Ještě před hodinou si byl jist, že věnuje získaná léta tvůrčímu vynalézání. Vůbec nezamýšlel měnit nějak způsob svého života. Jenom ho chtěl prodloužit.

Teď když se díval na dvacetiletého mladíka, uvědomil si, že by byl zločin nechat téct život starým korytem. Tak výjimečný dar nelze promrhat. Musí začít znovu, jinak a vyvarovat se chyb, kterých se ve starém životě dopouštěl. Musí se vzepnout a vylétnout až k vrcholům lidského snažení.

Pravda, Grubner zatím nevěděl, jak to udělá, ale trýzeň rozdírající mu srdce mu bránila tratit čas v zaprášeném pokoji před zaprášeným zrcadlem. Cítil, že musí jednat!

Začal tím, že si připravil vyžehlenou sváteční košili, čisté tričko a proužkované ponožky. To, do čeho byl oblečen dosud, bylo v nové situaci neúnosné a také ne dost čisté!

Zvláštní, že si toho nevšiml dřív.

19

Savič se probouzel pomalu.

Vždycky se probouzel pomalu a postupně. Nejprve začaly blednout časté a vzrušující sny, pozvolna ztrácely svou přesvědčivost, takže se dokázal oddělit od ostatních jednajících osob, vymanit se z jejich čarovného vlivu a uvědomit si jejich šalebnost.

V tomto snu oddychovala vedle na lůžku dívka. Mladá, zapomenutá, čistá dívka z jakéhosi jiného, starého a neuskutečnitelného snu. Savič dokonce slyšel lehký dech a velice se divil, jak je ten krásný sen reálný.

Nahmatal něžné kulaté rameno a ruka sjela pomalu dolů na pevný prs. Byl hebký a pružný jako rameno. Tvrdá bradavka – Savič i ve snu věděl, že je něžně růžová – se zachvěla pod jeho dlaní. Dívka vzlykla nepoznanou rozkoší v nádherné bezbrannosti před mužskými prsty.

Obrátil se k ní, a jak to bývá jen ve snu, i dívka se povolně obrátila k němu a jejich rty se setkaly. Volnou rukou k sobě přitáhl dívčí tělo a ona jen lehce zašeptala ne…

Savič se bál probuzení, ale nějaký maličký kousíček mozku se už bouřil a nutil ho otevřít oči.

Probuď se! říkal. Vanda už je v kuchyni, připravuje snídani, dveřmi je vidět její tučný zadek pod vyšívaným županem. Za chvíli přijde a řekne obvyklým podrážděným hlasem: Tak dost už toho povalování! Zase přijdeš pozdě.

Ale sen byl silnější.

Dívčino tělo bylo pružné, břicho ploché a pevné. Ještě se bránila. Zřejmě nevěděla, že je to jen sen. Savič byl vzrušen a jeho tělo vzbuzovalo v dívce touhu. Pomalu se poddávala. Její ruce se semknuly na jeho šíji a tiskly ho stále pevněji. Její sevřené rty najednou povolily a vydral se z nich hlasitý, snad trochu překvapený výkřik. Savič byl její první muž a dívku to zabolelo.

Sladce trpká chuť podivného snu, který končil.

Končil proto, že se nikomu nezdál.

Savič otevřel oči. Snažil se vymanit z neskutečně zmatených pocitů a představ.

Dívka se dosud chvěla v jeho náručí a černé vlasy zakrývaly svět. Nehty se mu zarývaly do šíje a na hrudi cítil tvrdé bradavky.

Tu dívku znal. Znal ji už tisíc let. Už před tisícem let vykřikla bolestnou rozkoší, když ji k sobě přivinul první muž.

Všechno skončilo a dívka se rozplakala. Savič se probudil a vše bylo skutečné. Vanda řekla: „Cos to udělal?“

Najednou se rozesmála, ukázala krásné bílé zuby, odhodila z očí pramen vlasů a řekla: „Sáhni si na pleš!“

Savič váhavě vyhověl jejímu nezvyklému přání. Ruka vjela do hustých vlasů. Žádná lysina. Savič znovu zapochyboval, že už je vzhůru. Ten nekončící vlezlý sen ho začínal dráždit. Nechápavě se podíval na svou ruku. Nebyla jeho… Vlastně ano, byla to známá ruka. Kdysi byla dozajista jeho, ale teď byla dočista cizí.

„Otoč se!“ řekla Vanda. „A vůbec, vstávej! Musím ustlat.“

Savič poslušně zavřel oči. Vanda vyskočila z lůžka a odběhla do koupelny.

„Ten stařík nelhal. Nelhal, slyšíš?! Bože, jak jsem šťastná!“

Pak ji zaslechl z druhého pokoje:

„Škoda že jsme mu tak trochu nevěřili. Mohli jsme zůstat vzhůru a vidět, jak se to stalo.“

Hlasitě se zasmála a dodala:

„Nikdy bych nedopustila, abys mě takhle zneužil… Děvčata o tom sní celá léta…“ Konečně to Savičovi došlo. Pozvedl se na loktech a podíval se do zrcadla. Na lůžku seděl nahý mladý Savič. Student Savič, kučeravý a krásný.

20

Saša Grubner se důkladně vydrhl studenou vodou, vyčistil si zuby, navlékl bílou košili a natáhl proužkované ponožky. Pak vyrazil do města. Kráčel kvetoucími ulicemi a radoval se ze svěžího chladného vzduchu, z bílých obláčků nad řekou, ze štěbetání ptáků i vzdáleného houkání parníku. Zatím nevěděl, proč a kam jde. Nesl své tajemství i radost a chtěl se o ně podělit s lidmi. Chtěl udělat něco velkého, něco, co by významně poznamenalo začátek nového života.

Došel k jámě v Puškinově ulici. Naklonil se přes zátaras a pohlédl dolů do tmy. Tam vlastně začal jeho nový život. Zavrtěl hlavou a podivil se, jaké měl vlastně štěstí. Nejít s Udalovem do obchodního domu, seděl by teď doma a vyřezával do rýžového zrnka Píseň o slepém mládenci Olegovi. Grubnera teď přímo pohoršilo pomyšlení, že existují lidé, kteří sobě i beztak ohroženému lidstvu ukrádají vzácný čas. Na okamžik zalitoval, že se zrnkem rýže nevyhodil i mikroskop. Ale pak mávl rukou. Mikroskop se ještě může hodit.

Ohlédl se a v otevřeném okně naproti spatřil nádhernou siamku. Seděla mezi květináči a pečlivě se myla.

„Čičí,“ oslovil ji Grubner. „Poslyš, krasavice, nejsi ty náhodou Milicina kočka?“

Teprve v tom okamžiku mu došlo, že k oné zázračné proměně nedošlo jenom u něj. Vždyť v noci musel omládnout i Kornelius (hrome! co bude s jeho ženou? polekal se), i Jelena Sergejevna, i babka Bakštová, kterou doprovázel v noci domů. Vlastně doprovázel – spíš nesl. Vzpomněl si, že za nimi cupitala i stará siamka. Asi tohle nádherné kotě na parapetu. Že by byly v jednom domě dvě, je nepravděpodobné.

„Čičí,“ usmíval se Grubner. „Kdepak máš paničku?“

Kočka neodpověděla. Saša se rozhlédl, čím by na sebe upoutal pozornost staré Bakštové. Byl děsně zvědavý, jak moc se změnila. Kolik jí asi ubylo za tu noc let? A co když to u ní nezabralo? polekal se. Z celého srdce začal litovat babku stojící nad hrobem.

Přistoupil blíž, sebral kamínek a hodil ho do otevřeného okna. Sice se netrefil, ale vyplašil kočku, která seskočila s parapetu a shodila květináč s řeřichou.

„Och!“ ozvalo se v pokoji. Grubnerovi bylo trapně a nejraději by utekl. Ale to už se v okně objevila pohádkově krásná dívka. Dlouhé havraní vlasy jí splývaly v bohatých vlnách po ramenou, veliké oči zářily a plné rudé rty se lehce usmívaly.

„Och!“ řekla dívka, když spatřila, že ji z ulice pozoruje vlasatý mládenec v bílé košili. Stydlivě zahalila ňadra do stařičkého župánku a najednou se zvonivě rozesmála. Vůbec jí nevadilo, že vzbudí celou ulici.

„Hlupáčku,“ smála se. „Tenhle květináč tady stál více než sto let. Ale to nevadí. Vy jste Grubner, viďte? V noci jste mě doprovázel domů. Pojďte rychle nahoru, vypijeme si kávu.“

„Už letím,“ zvolal Saša a udělal stojku na rukou. Tak přešel ulici až ke dveřím. Tohle se mu už nepovedlo nejmíň dvacet let.

Milica nabídla Sašovi sušenky, koláčky i zavařeninu. Taková domácí babičkovská jídla. Pobíhala po pokoji, zapomínala, kde co leží, a stále se smála. Prastaré pachy pokoje dávno vymizely oknem.

„Nejdřív vyházím všechny tyhle krámy,“ říkala. „Doufám, že mi pomůžete. Už se k tomu chystám celá léta, ale když jsem byla tak stará a nemocná, musela jsem to pořád odkládat. Konečně, všechny ty věci se mnou stárly a tak jsem si říkala, že se mnou také dožijí. Teď je to jiné. Jsem nevděčná, viďte?“

„Já nevím,“ přiznal se Grubner. „Já jsem nikdy žádné věci neměl. Poslyšte, je to fakt, že vás Stěnka Razin málem hodil přes palubu?“

„Já už se nepamatuju. Jen co mi vyprávěl Drahý přítel. Ale když o tom přemýšlím, tak asi ne.“

„Já taky myslím,“ řekl Saša, kterého poněkud stísňovala přítomnost takové krasavice. Sám se cítil neupravený a hrozně střapatý. „To ho určitě nutili ti kozáci.“

„Žárlili,“ přisvědčila Milica. „Na to se pamatuju.“

Chodila po pokoji a neustále se dívala do zrcadla. Sama sobě se velice líbila.

Grubner seškraboval nehtem starou skvrnu na kalhotách, upíjel kávu ze starobylého šálku a uždiboval z koláčků. Připadal si hrozně neohrabaný, ale měl hlad. Milica byla jako ještěrka. Chvíli neposeděla. Pořád něco přerovnávala, uklízela a nakonec se vrhla na almaru. Otevřela dveře a na zem se vyvalily staré šaty, prádlo, šátky a kabáty. Pokoj na chvíli zaplnil pach naftalínu.

„Tohle musím vyhodit, tohle taky, z toho by se ještě dalo něco přesít. Až otevřou v trafice, Sašo, koupíte mi nějaké módní žurnály, ano?“

„Jistě. Já tam zaběhnu třeba hned. Ale nevím, jestli něco dostanu. Mám takový dojem, že jich tady moc nedostáváme.“

Grubner byl trochu překvapen, že v Milice nezbylo dočista nic ze staré Bakštové. Jako by ani nikdy nebyla stařenou. On sám tíhu let neustále cítil. Ne sice moc, ale cítil. Milica jako by teprve včera přišla na svět.

„Líbím se vám?“ zeptala se, když zahlédla jeho pohled upřený na nedostatečně zahalená ňadra.

„Co prosím?“ lekl se Saša, kterému už dávno nikdo takový dotaz nepoložil.

„Jestli jsem krásná? Myslíte, že jsem přitažlivá žena?“

„Aby ne. To poznám i já.“

„Tak si ještě nalejte kávu. Já si zatím zkusím něco na sebe, jestli nemáte námitky.“

Neměl. Spíš byl v jakémsi transu. V nádherném sladkém snu, v němž jsou pohádkové krasavice s nedokonale zahalenými ňadry a pije se tam káva a přikusují koláčky.

Milica se uchýlila mezi otevřená křídla dveří skříně a začala se převlékat.

„Alexandře Jevdokimoviči, už jste někdy byl v Moskvě?“ vyzvídala.

„Říkejte mi jen Sašo,“ navrhl Grubner. „Pokud vám to není nepříjemné.“

„Proč nepříjemné? To je naopak velice milé. Mně se tenhle moderní styl náramně líbí. Dřív to bylo jiné. Například s Alexandrem Sergejevičem Puškinem jsme se oslovovali jménem i jménem po otci, třebaže jsme si byli velice blízcí. Zajímavé, viďte?“

Grubner v duchu proklel svou neotesanost. Ani samozřejmost, s níž mluvila o svých známostech, ho moc netěšila. Ale konečně byla to stará známost a při jejím věku a kráse na tom nebylo nic divného.

„Budeme muset zajít k Jeleně Sergejevně a poradit se, co dál,“ řekl trochu dotčeně.

„Ovšem, Sašenko,“ zasmála se z almary stříbrným hláskem. „A vy mi říkejte Milico, ano? Žijeme přece ve dvacátém století. Žárlit také nemusíte. Puškina už dávno zabili.“

„Ovšem,“ přisvědčil Saša, ale žárlil dál, neboť bylo velice příjemné žárlit na takovou krasavici a Alexandra Sergejeviče Puškina.

„Já si ale musím sehnat něco na sebe. Z toho, co tady mám, se nic nehodí. Namouduši. Prosím, tohle je mi taky malé… Ale stejně hned pojedem.“

„Pojedem? Kam bychom jezdili?“ řekl Saša. „Vždyť je to všehovšudy deset minut chůze.“

„Vy jste inženýr, Sašenko?“

„Proč myslíte?“ zeptal se Grubner, který by byl v té chvíli nejraději doktorem technických věd. „Nejsem, pracuji ve sběrných surovinách.“

Uvědomil si, že ani to už vlastně není pravda. Ode dneška přece není vedoucím sběrných surovin. Ode dneška je spíš inženýr než vetešník. Minulost byla jeho soukromou záležitostí.

Milica vyšla ze skříně a nesla přes ruku šaty. Odstrčila hrnky s kávou a rozložila je po stole. Našla nůžky a zamyslela se:

„Vždyť já vůbec nevím, co se dneska nosí. Nezbude než vzbudit Šuročku.“

„No ovšem, Šuročka!“ vzpomněl si Grubner. „Vždyť ona pila ten elixír s námi. Aby se jí tak něco stalo! Vzpomínáte, jak žertovala o tom kočárku?“

„Co by se jí mohlo stát?“

„Že by ještě omládla.“

„Ach, Sašenko! To je hloupost. Můj Drahý přítel nikdy nikoho neoklamal. Oba jsme přece omládli docela stejně, třebaže jsme každý jinak starý.“

„Vlastně máte pravdu,“ přisvědčil Saša.

Šel za Milicou po chodbě a navzdory ujišťování se přece jen trochu bál nepředvídaných překvapení. Co když Šuročka přece jen omládla o takových deset, patnáct let. Vždyť by to byla přímo katastrofa. Zvlášť pro rodiče. Vychovávali ji skoro dvacet let a najednou by se ukázalo, že deset patnáct roků práce a starostí jsou ty tam. A kdyby omládla o celých osmnáct? Ani pomyslet nechtěl.

Zastavili se u dveří Rodionovových. Grubner stál za Milicou a natahoval ucho, jestli neuslyší dětský pláč.

„Oni vstávají časně,“ uklidňovala ho Milica, která si špatně vyložila jeho nejistotu.

„Koho hledáte,“ zeptala se žena středních let. Velice se podobala Šuročce. „Šuročku?“

„Dobrý den,“ pozdravila vesele Milica. „Vy mě neznáte?“

„Myslím, že už jsem vás někdy viděla,“ přisvědčila nejisté Šuroččina maminka. „Pojďte dál, co stojíte na chodbě? Šurka se včera vrátila až k ránu, takže se na ni zlobím.“

Milica se Sašou vešli a Milica poděkovala.

„Jdeme jen na chvilku,“ řekla.

„A vaše dcera je zdráva?“ vyzvídal Grubner.

„Co by jí mělo být? Šuro, máš tady návštěvu.“

Matka se rozloučila a zmizela za dveřmi.

„Ona mě nepoznala!“ řekla nadšeně Milica. „A to jsem si u ní byla předevčírem půjčit sůl.“

Přišla Šuročka. Rozespalá, rozmrzelá po matčiných domluvách, ale jinak docela stejná jako včera. V kalném světle matné žárovky hned nepoznala ani Milicu, ani Grubnera. Myslela, že je to jedna z jejích kolegyň a zeptala se:

„Co tady proboha děláš v tuhle hodinu? Vždyť já ještě spím.“

„Taky nepoznala!“ rozesmála se Milica. „A maminka taky ne. Jeho poznáš? Pojďte blíž, Sašenko!“

Grubner se rozpačitě zašklebil a jednou dvakrát přešlápl na místě.

„Páni!“ vyhrkla Šuročka. „To je Grubner! Copak ono to skutečně zapůsobilo?“

„Jak vidíte,“ řekl Saša. Pomalu a neohrabaně se otočil.

„Jé, a co já?“ polekala se Šurka. „Vždyť já jsem se ještě ani nekoukla do zrcadla. Jsem v pořádku? Není se mnou něco?“

„Ne, jste docela v pořádku,“ uklidňoval ji Grubner. „Vy nepotřebujete mládnout.“

„Zaplať pánbůh,“ ulevila si. „Máma se už takhle zlobí. A co ostatní?“

Šuročka mluvila s Grubnerem a na Milicu se téměř nepodívala.

„Ostatní?“ opakoval po ní Grubner a mrkl na Milicu. „O všech ještě nevím. Ale jedna známá tady stojí.“

„Která?“

Šuročka nakrčila čelo a důkladně si prohlížela Milicu. Dlouho. Ale beztak nic nepoznala.

„Nevím,“ přiznala se. „Buď si ze mne děláte blázny, nebo jsem už dočista pitomá.“

„Já jsem přece tvoje sousedka Milica Fjodorovna…“

„Páni!“ vydechla Šurka a položila si dlaň na ústa. „Já umřu… Vy si ze mě utahujete!“

„Ale vůbec ne, dušinko,“ řekla Milica. „Jenom jsem omládla. A teď potřebuju, abys mi poradila.“

„Já umřu…“ nepřestávala žasnout Šuročka. „To snad ani není pravda!“

„I je,“ předla spokojeně Milica. „V pokoji mi visí nějaké akvarely, kde jsem si dost podobná. Ale na to teď není čas. Budeme se muset vydat na cestu a já nemám co na sebe. Přece nemohu pobíhat po světě v takových hadrech. Zatím si budu muset něco přešít.“

Ale Šuročka jako by ji neposlouchala:

„Tohle je vyslovený zázrak, pojďte na světlo!“

Rozčilením zase zapomněla vyslovovat velká písmena a interpunkci.

„Potom vezmem nějaké moje šaty,“ řekla, když vcházeli do Milicina pokoje. Táhla je k oknu, aby si je lépe prohlédla při denním světle. „Ovšemže jste to vy já to vidím odtud na tom obrázku ale soudruh Grubner se tolik nezměnil teď udělá věda rozhodující krok vpřed a staří lidé vůbec nebudou a se šaty si něco vymyslíme vezmete si zatím moje teď tu počkejte a já jedny přinesu určitě vám budou jen aby se máma nezačala vyptávat…“

Poslední slova ještě poletovala po pokoji a Šuročka už byla pryč.

„Není nádherná, řekněte?“

„Obě jste nádherné,“ řekl spravedlivý Grubner a zachmuřeně přešel k oknu. Připomněl si, že Milica je – málo platné – perská kněžna a má známost s Puškinem.

„Díky za kompliment,“ řekla Milica a házela do skříně vytahané staré šaty. „Umíte řídit? Teď by se. nám to auto hodilo.“

„Kde bychom vzali auto?“ mávl rukou Saša. „Obejdem se i tak.“

„Proč? Copak jsem vám neříkala, že se můj nebožtík manžel zajímal o techniku a koupil si dokonce automobil? Ale jezdit nesměl. Gubernátor to zakázal. Že prý by lekal chodce, koně a psy. Zemřel chudák dřív, než se v tom autě mohl svézt.“

„No a co má být?“

„Nic. Pořád ještě stojí v kůlně.“

„Cože tam stojí!?“

Grubner cítil, jak ho rozrazila zima. Milicina slova ho dokázala vzrušit dokonce i ve chvíli, která už byla i tak dost plná neuvěřitelných událostí. Auto! Všechno ostatní ustoupilo do pozadí. Auto, jakékoliv auto bylo jeho snem. Ve městě bylo osobních aut málo a soukromá prakticky žádná. A teď se najednou dozví, že jeho sen stojí někde v kůlně.

„Ale co! Beztak už ho asi ukradli… Nebo rozbili…“ řekl, aby nezakřikl štěstí. Raději myslel na nejhorší, aby pak nebyl tolik zklamán.

„To je možné,“ přisvědčila Milica. „Že ta Šuročka nejde. Ještě nedávno jsem tam byla… Myslíte, že mi její šaty budou přes prsa? Kdepak mám ten klíč: Aha! Tady je. Najdete to sám, nebo mám jít s vámi? Je to hned první kůlna napravo od dveří. Ta nejstarší.“

Přiběhla Šuročka s nějakými hadříky přes ruku:

„Máma se zlobí myslí že jsem něco provedla jako malá holka bude se to muset trochu zkrátit a tady trochu přiheftnout.“

„Ještě nikdy v životě jsem neměla tak krátké šaty,“ řekla Milica a dívala se na Šuroččina kolena. „Je to vůbec slušné?“

„No ovšem to teď nosí každý dokonce i na vesnici a vy jste přece mladá určitě mladší než já.“

„Tak se tam jdu kouknout,“ ozval se Grubner, jemuž ani ty nejkratší šaty nemohly vynahradit pohled na vysněný automobil. Ve zpocené dlani svíral klíč.

„Budete ho muset vyhrabat. Jsou na něm všelijaké pytle a harampádí. Kdybyste potřeboval, tak vám pomůžu.“

„Kam jde?“ zeptala se Šuročka. „Do kůlny. Potřebuje něco najít. Takové malé překvapení.“

Grubner už neztrácel čas. Po schodišti to bral po pěti a někde i po šesti. Vyletěl na dvůr a bez obtíží našel tu nejstarší kůlnu nejen na dvoře, ale v celém městě. Zastrčil klíč do zámku a ten, se lehce otočil. Babka byla akurátní, pomyslel si.

Ranní světlo vniklo širokými vraty do kůlny a pozlatilo zvířený prach. Žádné auto tam samozřejmě nebylo. Zato byla kůlna plná všelijakých láhví a plechovek, krabic a truhel, válely se tam ulomené nohy od stolu, různé násady, lopaty i koberce prožrané od myší a od molů…

Klid! mírnil se Grubner. Kůlna je veliká a pod těmi krámy, jak říkala Milica, může být… Jen klid, Grubnere, zachovej klid! Trochu to tady přerovnáme…

Hromada krámů se zřítila s hrozivým rachotem.

Grubner nedbal. Jako zaslepený hledač pokladů se vrhl na harampádí. Nejdřív musel odvalit těžký soudek, pak uvolnit trosky jakési opony a brzy narazil na cosi, co bylo přikryto plachtou. Nadzvedl krajíček a vyjukla na něj svítilna, která mu připomínala oči vážky.

Bylo tam!

Hluk, který dělal, zaslechla i Milica se Šuročkou. Zasmály se, ale ani se nešly podívat. Měly teď spoustu starostí s garderobou. Ostatní obyvatelé, kteří se tou dobou probouzeli, nic neslyšeli nebo to považovali za normální.

Když Saša uvolnil automobil, důkladně si ho prohlédl a náramně se podivil. Historii automobilismu moc neznal, takže nemohl docenit vzácnost a výjimečnou cenu veterána, jenž před ním stál.

Autor tohoto vzácného výtvoru se evidentně snažil vyhovět vkusu bohatých a rozmazlených zákazníků. Přizpůsobil tvar automobilu obvyklým tvarům landaurů i rozkošných karozz, a kdoví, snad i benátských gondol.

Měděné, pozlacené, stříbrné i ocelové součástky se tajuplně leskly a ani prach nemohl zakrýt nádheru velkých loukoťových kol. Tmavozelená karosérie s jemnými zlatými proužky se kolébala na vysokých pružinách a bohaté polštářování z jemné anglické kůže (jen sem tam okousané od myší) lákalo k posezení a volné projížďce po Elysejských polích nebo ve versailleském parku. Přitom by se troubilo na klakson, což byla velká, několikrát zatočená trubka s balónkem na konci.

Linie karosérie byly okouzlující.

Celkový dojem rušil jen měděný kotel a komín, který trčel vzadu. Člověk nemusel být inženýr, aby pochopil, že automobil je poháněn parním strojem.

Grubner zavrtěl hlavou a zahnal mučivou vlnu rozčarování, neboť to koneckonců přece jen automobil byl. Byť trochu zastaralý model. Grubner cítil, jak v něm bují a košatí něžně bolestný otcovský cit, jaký zakoušejí rodiče k hloupému a ošklivému dítěti. Na Grubnerově místě by se každý jiný propadl studem, kdyby jen pomyslel na možnost vyjet s takovým strojem do ulic rodného města. Ne tak Saša Grubner. Ten vyhledal v kůlně staré vědro, od studny nanosil vodu, naplnil kotel, zapálil oheň a uvedl stroj do pohybu.

Práce starých mistrů se znovu osvědčila. Jako vždy pracovali pečlivě a jejich práce přečkala staletí.

Za chvíli stroj zasyčel, vyfoukl páru, píst se pohnul a nade dvorem se vznesl sloup namodralého dýmu. Grubner byl okouzlen mocí techniky. Rychlostí šesti mil za hodinu vyrazil ze dvora. Rozehnal hejno slepic a pod okny krásné Milicy zatroubil.

Ranní chodci poněkud vyjeveně a trochu vylekaně zírali na blýskavý stroj, který spokojeně odfukoval. Jejich úžas dosáhl vrcholu, když ze dveří vyběhla dvě nevídaně krásná děvčata a se smíchem se usadila za zády mladého vlasatého řidiče.

Ekvipáž vyrazila do světa.

Za nimi se hnala smečka štěkajících psů a kolem pobíhaly děti. Po městě už tak dost vzrušeném událostmi kolem jámy v Puškinově ulici se roznesla zvěst, že do Guslaru Velikého přijel filmový štáb natáčet historický film.

Savič rozpačitě míchal ovesnou kaši a chmurně dumal nad problémy morálky. Cítil, že jako čestný muž je po ranním dobrodružství vlastně povinen si Vandu vzít. Ačkoliv stačí, když s ní zůstane, protože brát si znovu vlastní ženu, byť o tři desítky let mladší, není zcela nezbytné.

„Myslíš, že můžu takhle jít do práce?“ zeptala se Vanda. „Umíš si představit, co to tam udělá? Dobrý den, já jsem vaše ředitelka… Ředitelka! Spíš učnice… Tak jez už!“

Její vztah k omládlému manželovi se vyznačoval láskou a něhou. Prožila s ním dlouhou řadu let a vlastně si ani nevšimla, jak stárne, a tedy se nad tím ani nezamýšlela. Až teď, když je opět mladý a silný, si uvědomila, že vlastně vůbec nechybila, když svolila stát se jeho ženou. Tedy přesněji, když dosáhla, aby souhlasil, že se stane jejím mužem.

„Musíme být opatrní,“ ozval se Savič. „Kdyby nás zahlédli sousedi, budou z toho zbytečné řeči.,Měli bychom jít k Jeleně Sergejevně. Ostatní tam budou jistě taky.“

„Proč zase musíme chodit k té Kastělské?“ namítla žena. „Co když to zapůsobilo jenom na nás?“

„Tím spíš! Zapomínáš, že jsme účastníky vědeckého experimentu.“

„Dobrá, ale proč musíme chodit zrovna ke Kastělské?“

Vanda si představila omládlou Kastělskou a měla po náladě. Dobře si pamatovala, jak Jelena vypadala, když byla mladá, a rozhodně to nebyl důvod, proč by ji měla začít milovat. Teď už řadu let jen hledala a nacházela příznaky jejího stárnutí a každou novou vrásku jí v hloubi duše přála. Její žárlivost a nevraživost k neúspěšné a poražené soupeřce s lety neubývala. Svým ženským instinktem vycítila, že Savič tu ženu stále miluje a zůstává jí věrný. Taková věrnost byla neodpustitelná.

„Třeba vůbec neomládla,“ řekla. „Třeba zůstala starou babou. Bylo by to docela dobře možné.“

Podívala se na muže a doufala, že bude souhlasit. Savič samozřejmě souhlasil.

„Ale stejně tam musíme jít. Chápeš, že bychom se mohli dostat do velice trapné situace?“

„Jak chceš,“ řekla Vanda a zapnula si župan. „Koneckonců beztak je starší o víc než deset let.“

„Vím,“ řekl Savič a dokázal potlačit lehké podráždění.

Zatímco se Vanda oblékala a líčila, stál Savič u okna a přemýšlel:

Jestli to, co se s ním stalo, není autohypnóza a pouhý přelud, jakási skořápka mládí na starém těle, pak skutečně omládl. Ale má to vůbec nějaký smysl? Otočil se a pohlédl na svou mladou ženu. Nu ovšem! pomyslel si. Energie v ní bylo vždycky nejmíň za tři. Teď když omládla, přitáhne si ho ještě pevněji.

Slunce už dávno zářilo na zlatých kopulích chrámů a z vedlejšího bytu zaslechl, jak soused zatáhl za splachovadlo:

„Pospěš si, Vando, Iljič už je vzhůru.“

„To bude psina, jestli mě uvidí,“ zasmála se jeho žena. „Určitě si bude myslet, že sis sem vzal nějaké děvče. A jestli si všimne tebe, tak si bude myslet, že si sem vodím zajíce.“

„Jestli si to bude myslet, tak to taky vyslepičí,“ zachmuřil se Savič. „A nemysli, že to bude vyprávět jenom nám.“

„Dobrá, dobrá, vždyť už jdu,“ řekla Vanda vesele. „Tak ty si sem vodíš děvčata? To budeš mít hezkou pověst… Ale jak takhle půjdu k holiči?“

„Tvoje starosti na mou hlavu,“ řekl Savič. „Jak to tak vypadá, asi budeme muset všichni odejet na čas do Vologdy. Možná dokonce do Moskvy… Tak jak dlouho ještě budu čekat? Dřív ti to tak dlouho netrvalo.“

„To bývalo dřív. Dnes mám svátek, svátek pro každý den.“

Spěchali po špičkách tmavou chodbou. Vanda to však nebrala dost vážně. Neustále se chichotala, štípala Saviče a v tmavém koutě ho dokonce začala líbat a kousla ho přitom do ucha. Savič se chabě bránil. Otevřel rychle dveře a kvapně vyklouzl na ulici do chladného ranního vzduchu.

Na ulici Savič nepřestával doufat, že nepotkají žádné známé. Víc ho však trápilo dilema, jak se zachová při nadcházejícím setkání s Jelenou.

Byl to věčný svár rozumu s léta potlačovaným a o to silnějším citem.

Zezadu je doháněl funící automobil. Aby se vyhnul překvapeným či zvídavým pohledům, raději se otočil k vozovce zády. Vozidlo je předjelo a zahalilo je oblakem dýmu. Byl to veliký a obdivuhodně staromódní vůz. Pro kouř však Savič nepoznal ani značku, ani cestující. Už se chtěl zase oddat svým úvahám o nadcházejícím setkání, když se jedna z krasavic na zadním sedadle obrátila a křikla na řidiče:

„Zastavte, Sašenko! Tamhle jsou, myslím, naši známí.“

Automobil hekl, vypustil oblak páry a zastavil se. Spanilá černovláska se narovnala a jako by se nebála probudit celé město, zvolala:

„Pane! Nejmenujete se náhodou Savič? Nejdete k paní Kastělské?“

Řidič vystoupil, malebně si zaclonil dlaní, oči a zadíval se směrem k Savičovi.

„Samozřejmě že to jsou oni. Podívejte, jak Vanda Kazimírovna omládla.“

Ukázalo se, že druhá dáma v luxusním kabrioletu je Šuročka Rodionovová, a Vandu, které to zapalovalo mnohem rychleji než jejímu manželovi, napadlo, že podivuhodný automobil má asi nějaký konkrétní vztah k nočním událostem. Zeptala se:

„Copak jsem k poznání?“

„Těžko,“ řekla Šuročka. „Ale kdo vás zná dost dlouho, přece jen vás pozná.“

Šuročka mluvila bez sebemenší stopy ironie či závisti a Vanda jí za to byla vděčná.

„Pojďte si nasednout,“ zval je Grubner. „Místa máme dost.“

„A co ostatní?“ ptal se Savič, když pomáhal ženě nastoupit do kabrioletu.

Měl na mysli hlavně Jelenu Sergejevnu, ale to kromě jeho ženy nikdo netušil.

„Mohla bych přísahat,“ ozvala se znovu černovlasá krasavice, „že mě nikdo nepozná…“

Savič s Vandou se na ni překvapeně podívali.

„Já jsem totiž Milica Bakštová.“

21

Jelena Sergejevna odhrnula z čela pramen světlých vlasů, zamračila se a z modré hranaté krabice s nápisem cukr odsypala do kastrůlku přesně půl sklenice krupice. Mléko vzkypělo, jako by ho krupice popálila. Jelena Sergejevna však stačila, zamíchat kaši lžící, kterou držela pohotově.

Naučené pohyby byly stejné jako včera, ale dnes bylo zajímavé pozorovat vlastní ruce. Byly důvěrně známé i nezvykle cizí.

„Já nechci kaši,“ ozval se už ze zvyku Váňa. „Zapomnělas ji osolit.“

„A víš, že jsem ji opravdu zapomněla osolit?“ zasmála se Jelena. „To nevadí.“

Někdo zaklepal.

„Dále.“

Vstoupil neznámý vysoký mladík. Těsné sáčko ho tak dokonale obepínalo, že pod látkou byl vidět každý sval a knoflíky jen stěží držely v dírkách.

„Věřím, že mi prominete,“ řekl známým přidušeným hlasem. „Vím, je to ode mě smělé, ale nebylo zamčeno a tak jsem si dovolil vstoupit. Přeji vám krásné ráno, madam.“

Bez vyzvání usedl za stůl, odstrčil slánku a řekl: „Dal bych si čaj, Jeleno.“

Trvalo jí několik dlouhých minut, než poznala, že je to Almaz Bitý.

„Poznalas mě?“ zeptal se Almaz.

Všimla si, že někde sehnal nové polobotky a džíny.

„Vidíš, je to, jak jsem říkal. Člověk se probudí a nepozná se. Ty jsi ale krásná! Je z tebe moc pěkná ženská! Ne sice jako moje Milica, ale i tak jsi krásná. Teď tě provdáme.“

„Nežertujte!“ řekla Jelena Sergejevna a ukázala na Váňu, který tam stál s otevřenou pusou. „V mém věku, prosím vás!“

Almaz se hlasitě zasmál.

Na ulici něco hrozivě zarachotilo, zaskřípěly brzdy a vznesl se oblak bílé páry.

„Je tu někdo?“ zeptala se oknem čarokrásná černovláska. „Ale! Vy jste k nepoznání! Jdeme k vám na návštěvu.“

„To je Milica,“ řekl Almaz a pružně vstal. „Říkal jsem, že je krásná. Nemám pravdu, Jeleno?“

„Hned přinesu čaj,“ řekla Jelena a vyběhla do Váňova pokojíku tak rychle, že Almaz nedokázal potlačit úsměv. Domníval se, že je jí nemilé, když dal přednost Milicině kráse.

Ale o to vůbec nešlo. Jelena spatřila v automobilu mladého Saviče a měla pocit, že to je sotva týden, kdy se s ním pohádala a on odešel. Uvědomila si, že celé ráno čeká na toto setkání a doufá, že se jí podaří vymazat ty dvě desítky let, kdy kráčeli po různých cestách. Léta plynula a všechno se zase vrátilo ke svému začátku.

Krásné nohy ji sotva nesly a něco ji štípalo v očích. Zabouchla za sebou dveře a celým tělem se opřela o chladná kachlová kamna. Zavřela oči. Přesvědčovala se, přemlouvala. Ale zaboha nemohla pochopit k čemu. Jako by myslela v nějakém cizím neznámém jazyce.

Z vedlejší místnosti se ozvaly veselé mladé hlasy. Jelena se poplašně rozhlédla, jako by hledala, kudy utéct. Pak si všimla, že lůžko, na kterém spal Udalov, není ustláno a sehnula se, aby alespoň urovnala přikrývky. Nevěděla co s rukama.

„A kde je Jelena Sergejevna?“ ptal se za dveřmi Grubner.

„Chystá čaj.“

„Ale v síni není.“

„Ne, šla tady do pokoje.“

Savičův hlas neslyšela. Poznala však jeho dech. Když pak Grubner bez zaklepání otevřel a vtrhnul k ní jako starý dobrý známý, skryla tvář do polštáře. Cítila, že nemá dílu setkat se se Savičovým pohledem. Věděla, že by okamžitě pochopil, že by si v jejích očích všechno přečetl.

„Tak kdepak jsi? Ukaž se!“ domlouval jí Grubner.

Vzal jí polštář a se zatajeným dechem se díval, jak omládla a zkrásněla. Uchopil ji za ruku a vedl do pokoje, kde ji ukazoval a předváděl jako nevěstu. Almaz se smál a řekl:

„Tak copak je s tím čajem, Jeleno? Hosté by také něco snědli.“

Jelena Sergejevna se už ovládla. Zvedla hlavu a rozhlédla se. Kolem byly rozesmáté tváře jako na školním plese. Dokonce i Vanda se usmívala jejím rozpakům. Jen Savič se nedíval. Seděl za stolem a pozorně studoval květovaný dekor na hrníčku. Stejně jako před třiceti lety. Jelena nechápala jeho mučivý pocit viny. Byla přesvědčena, že prožívá radost ze setkání jako ona, a usmála se:

„Hned to bude. Jen postavím velký samovar.“

„Já ti pomůžu,“ nabídl se Almaz. „Zatím bych ti tady mohl dělat podomka.“

„Tak dobrá,“ souhlasila Jelena, třebaže ji mrzelo, že jí nenabídl pomoc Nikita.

Ale možná ještě vejde nečekaně do kuchyně, opře se ramenem o zeď a bude pokračovat v nedokončeném rozhovoru.

Váňa jim pomáhal zapalovat velký samovar a nepřestával se vyptávat, proč jsou dnes všichni tak mladí a veselí. Almaz se divil, jak všechny poznal. Dokonce i v okouzlující perské kněžně poznal babku Bakštovou. Váňovi se Almaz náramně líbil. Jednak že byl velký a jednak proto, že s ním mluvil jako s dospělým.

Ode dveří se ozvalo uctivé zaklepání.

Vstoupil nažehlený a důstojný Míša Stendhal. Jeho vážná tvář připomínala mladého Čechova přinášejícího do redakce první povídku.

„Je doma Jelena Sergejevna?“ zeptal se Jeleny.

Váňa byl nadšen. Šťouchl prstem do babičky a řekl:

„On tě ten trouba nepoznal, babi.“

Míša si prstem urovnal brýle a rozhlédl se.

„Tohle je senzace!“ řekl tiše. „To je senzace století!“

A znovu zvedl naučeným pohybem ruku k brýlím, jako by chtěl sejmout čechovovský cvikr.

„Chachá!“ zaburácel Almaz. „To teprve bude senzace!“

Stendhal pohlédl na Almaze jako Hamlet na ducha svého otce: „I vy?“

„I já! Ale pojď dál! Tamhle máš Šuročku. Ta se ti naštěstí nezměnila.“

„A já si nevzal fotoaparát!“ povzdechl Míša. „Přiznám se vám, že jsem v hloubi duše…“

„Šuro,“ přerušil ho Almaz. „Máš tady svého nápadníka.“

Míša polekaně couvl ke dveřím a pootevřel je. V té chvíli ho zavalil vodopád slov. Všichni ho vítali jako vzácného hosta, který se opozdil.

„Vítejte, mladíku,“ chichotala se Milica. „Jestlipak uhádnete, kdo já jsem?“

„Nejdřív bychom se měli najíst,“ řekl Almaz a zavřel za Míšou dveře. „Máš brambory, Jeleno?“

„Hned je přinesu.“

„Ne, já sám.“

Obrátil se k přítomným a přerušil na okamžik všeobecnou rozpravu:

„Michale, buď tak laskav a skoč do krámu. Tady máš deset rublů a kup tam nějaké klobásy a tak, co se dává k čaji. Nezlob se, ale my bychom se zatím neradi zbytečně ukazovali na ulici. Aby z toho nebyly ty, no… senzace.“

„Já půjdu s tebou,“ ozvala se Šuročka. „Kdoví, co bys koupil. Muži vždycky nakoupí spoustu všelijakých zbytečností.“

Grubner podal Míšovi další desetirublovku.

„Kupte toho dost,“ řekl. „A mohli byste vzít nějakou tu lahvinku. Když je dnes ten svátek…“

„V žádném případě!“ ohradila se Šuročka. „Já už na to dohlédnu.“

V hlase jí zazněla suchá, dobře odposlouchaná rozhodnost její matky.

„Tak vemte aspoň šampaňské,“ navrhla Jelena Sergejevna.

„Já peníze mám,“ podával Míša Grubnerovi jeho desetirublovku.

„To nevadí, ať máte dost.“

Šuročka posbírala všechny nákupní tašky v domě a vydala se s Míšou na nákup. Almaz čistil brambory. Jeho pohyby byly rychlé a zkušené.

„Kde jste se to tak naučil?“ zeptala se Jelena. „Na vojně?“

„Leckde, to víš, za tři sta let člověk prožije leccos. Jednou ti to budu vyprávět.“

Jeleně se zdálo, že slyší z pokoje Savičův smích.

Když Míša se Šuročkou vyběhli, zapomněli zabouchnout a dveře na zápraží zůstaly pootevřeny. Mezerou pronikaly do šera chodby sluneční paprsky u na podlaze vytvořily zlatý kosočtverec. Jelena zřetelně rozeznávala každou prasklinku, každou štěrbinu a každý souček v prknech podlahy.

Z ulice vletěla do chodby vosa. Kroužila kolem dveří, jako by váhala, má-li zaletět dál, do přítmí síně. Najednou prudce zakroužila a zmizela. Vylekal ji prudký pohyb dveří. Světlý kosočtverec na podlaze se zvětšil a protáhl se k Jeleniným nohám.

Ve dveřích se objevila silueta malého chlapce.

Proti zářícímu slunci nemohla poznat, kdo to přišel. Myslela, že je to nějaké dítě ze sousedství. Vykročila, aby mu zabránila vstoupit. Vždyť se ještě nedohodli, co vlastně řeknou.

Ale drobná postavička už rozhodným krokem vstoupila dovnitř. Sluneční paprsky zazářily na světlé chlapecké šošolce. Udělal ještě krok a najednou hněvivě kopl do vědra s oškrábanými brambory. Vědro se převrátilo a voda se rozlila po podlaze. Brambory se kutálely kolem.

„Chceš nabančit?“ řekl hrozivě Váňa.

Ale chlapec mu nevěnoval pozornost. Rozzlobeně pobíhal po síni, klouzal po bramborách, které se pod jeho velkýma botama měnily v nechutnou kaši. Zatínal pěstičky a v očích mu stály slzy.

„Tohle si někdo pěkně odskáče!“ vykřikoval a snažil se, aby jeho hlas zněl mužně. „Tohle si někdo zodpoví!“

Almaz se vztyčil v celé své dvoumetrové výši. Pomalu a přesně natáhl ruku, uchopil kloučka za límec, zvedl do výšky a odnesl si ho ke světlu.

„Co si to dovolujete?“ chroptěl zajatec.

Cestou mu spadly příliš velké polobotky a shrnuly se vykasané rukávy.

„Pojď sem, Jeleno,“ řekl zamyšleně Almaz a prstem volné ruky otočil chlapcovu tvář ke světlu. „Podívej se!“

Chlapec se zalykal pláčem a ze široce otevřených úst se draly nesrozumitelné zoufalé zvuky. Růžový jazyk se zmítal mezi drobnými zoubky.

„Víš, kdo to je?“ zeptal se Almaz vážně.

Když Jelena zavrtěla hlavou, dodal:

„Tohle je pěkný malér…“

„Okamžitě mě pusťte! Tohle si s vámi vyřídím jinde!“

„Buď jsem špatně odměřil dávku,“ pokračoval Almaz a nevšímal si chlapcových slov, „nebo je to nečekaná reakce organismu.“

„Proboha! Vždyť je to Udalov,“ vydechla Jelena, která začala rozeznávat pod plavou kšticí bývalou mužnou tvář.

„Kdo si tohle zodpoví?“ zaúpěl chlapec a zlostně se škubal v Almazově pevné ruce.

„Jste to opravdu vy, Kornelie?“ zeptala se pro jistotu Jelena.

„A kdo jiný! Ať mě okamžitě pustí!“

Jelena si uvědomila směšnost situace. Věděla však, že se nesmí smát lidskému neštěstí, a tak si přitiskla ke rtům pěst a rozkašlala se.

„Tak co bude? Pustí mě? Copak mě neznáte?“ vřískal Kornelius. „Já se vám vlastně ani nedivím. Takhle mě nepozná ani vlastní žena.“

Almaz si ho zamyšleně prohlížel.

„A ty mě okamžitě pusť na zem, obejdo! S tebou si to ještě vyřídím. Nejdřív mi zlomí ruku a teď ještě tohle! To budu hlásit nahoře… A půjdu na bezpečnost!“

Dětský hněv byl sice tragický, ale vůbec ne hrozný.

„Grubnere!“ zvolal Almaz. „Kde máš ten svůj protokol? Tohle se bude muset zapsat.“

Chlapec, kterého Almaz stále zapomínal postavit na zem, se znovu zazmítal.

„Tohle je kruté, Almazi,“ řekla Jelena.

Do síně vešel Grubner. Spolu s ním přišli i ostatní. Jejich tváře byly rozesmáté a šťastné.

Když Udalov spatřil, jak jsou mladí, krásní a zdraví, vybuchl novým záchvatem zoufalství.

„Koukám, že jsi měl zase smůlu, Kornelie,“ konstatoval Grubner. „Já ti vážně nevím, čím to je.“

22

Když Kornelius hrozil, že půjde na bezpečnost, nebylo to jen tak zbůhdarma. On tam už totiž byl.

Ráno ho probudil sluneční paprsek, který pronikl jeho víčky a zanesl do jeho podvědomí neklid a nepokoj.

Opatrně otevřel oči a ještě nějaký čas zůstal nehybně ležet. Pozoroval strop, který by potřeboval nabílit a pokoušel se uvědomit si, kde je a co tam dělá. Najednou si vzpomněl. Jako když se filmový pásek rozeběhne obráceně. Všechno mu defilovalo před očima v obráceném sledu: příchod k Jeleně Sergejevně, hádka s manželkou, podivná noc a staříkovo vyprávění, prostě všechno, až k té zatracené jámě v Puškinově ulici.

Obrátil se na bok a postel pod ním zavrzala. V protějším koutě vedle kachlových kamen dospával malý Váňa.

Udalov opatrně nadzvedl zasádrovanou ruku, ale sádra se sesmekla a spadla na podlahu. Nechápavě se podíval na ruku. Byla malá, slabá, dětská…

Nejdřív si myslel, že se mu to jen zdá. Několikrát zavřel a otevřel oči, ale nic platné. Zkusil to ještě jednou a důrazně se nabádal k probuzení.

Nic!

Byla to stále útlá dětská ruka.

Ve zmatku odhodil přikrývku a seskočil na zem. Nezasvěcenému pozorovateli se mohlo zdát, že Kornelius tančí nějaký divošský tanec. Poněkud křečovitými pohyby zvedal k očím ruce i nohy a zase je zděšeně odhazoval. Pak poslepu ohmatával končetiny i tělo a k tomu tiše skučel.

Ve skutečnosti mu však do tance vůbec nebylo. Naopak! Jen si tak ověřoval rozsah katastrofálních škod, které v noci utrpěl, a v duchu proklínal starce, jenž to zavinil, i svou smůlu.

Váňa zavrněl ze sna a Kornelius hrůzou strnul na jedné noze. Pocítil děs a zoufale toužil zmizet z tohoto uzavřeného prostoru, kde se nemá kam skrýt, kde ho mohou objevit a náramně se divit, až místo solidního ředitele stavebního úřadu najdou vyhublého osmiletého kloučka.

Uvažovat může jindy.

Drobné, zimomřivé dětské tělíčko se ztrácelo ve velké košili a pyžamových kalhotách, které si musel přidržovat, aby je neztratil. Vklouzl do bot a zhrozil se. Byly nejen velké, ale i k neunesení těžké.

Nejhorší to bylo s kalhotami. Ať je zahrnoval jak chtěl, nebylo to nic platné. Pas mohl otočit třikrát kolem a zadek kalhot dospělého Udalova sahal chlapci až na zem.

Kornelius se cítil vyloučen z lidského společenství. Váňa se opět zavrtěl a za dveřmi uslyšel Jelenin dech. Neváhal.

Přistavil k oknu stoličku, po břiše se přesmykl přes parapet a seskočil do trávy pod oknem.

Dlouho a bezcílně bloudil po pustých ulicích Guslaru Velikého. Když zahlédl náklaďák nebo ranní autobus, ukrýval se za vraty či ve křoví a zvlášť velký pozor si dával na chodce.

Jeho myšlenky byly chmurné, zlé a nekonkrétní.

Potřeboval někoho najít! Někoho, kdo by na sebe vzal odpovědnost a s tím nesmyslem skoncoval.

Nakonec se ukryl ve křoví nedaleko chrámu Paraskevny-Pjatnicy. Krčil se pod větvemi, aby ho nebylo vidět z ulice, a uvažoval, co bude dál. Moc růžově to neviděl.

Slyšel, jak nad ním přeletělo letadlo na pravidelné lince do Vologdy, a na ulici skřípala špatně namazaná kára.

Co kdyby se vrátil k Jeleně Sergejevně a pohrozil všem, že je odhalí?

Jenže oni to mohli docela dobře zapřít a tvářit se, že ho neznají…

Ale co když to na něj narafičili záměrně? Ale proč? To by na něj musel někdo narafičit i tu jámu!

Také to mohlo být dalekosáhle rozvětvené spiknutí Marťanů. Začali u Udalova a budou pokračovat přes okresní a krajské pracovníky, možná až k ústředním orgánům. Když se tam vrátí, všechno zapřou, nebo ho dokonce odstraní jako nepohodlného svědka. Kdo by pak hledal chlapce, který nemá ani rodiče, ani doklady? Vždyť ho zapře i vlastní žena…

Měl by vyhlásit poplach! Jít na bezpečnost!

Jenže takhle?

Otázky ho mučily o to víc, čím méně nacházel odpovědí.

Omylem připlácl kolem, letící včelu, která mu ještě stačila zabodnout do dlaně žihadlo.

Ruka rychle otékala. Bolest se rozlévala celým tělem a než dospěla k mozku, změnila se ve slepý hněv. Ten ho zbavil soudnosti, což vedlo k nerozvážným činům: bezodkladně všechno oznámí kompetentním orgánům. To na ty Marťany bude platit. Vždyť mu sebrali to nejcennější, co měl – jeho vlastní tělo, které teď bude muset znovu přibírat na váze, než projde ponižujícím obdobím dětství a mládí.

Udalov rázně vstal, zatímco kalhoty zůstaly ležet. Málem si toho ani nevšiml. Sehnul se, aby je sebral, když uviděl, že po chodníku jde chlapec asi tak jeho stáří. Také měl odstálé růžové uši a knoflíkový pršáček. Měl na sobě krátké modré kalhotky, bílou košilku a nesl síťku na motýly. Udalov si uvědomil, že chlapce odněkud zná. Byl to jeho vlastní syn Maxim.

„Maxime!“ zvolal Kornelius panovačně. „Pojď sem!“

Ale hlas ho zradil. Pisklavý, přeskakující hlásek zdaleka postrádal ráznou intonaci Udalova otce.

Maximka se zastavil a nedůvěřivě se rozhlížel.

„Tak slyšel jsi?“ opakoval Udalov senior.

Maximka otce přes křoví neviděl, ale hlas mu přece jen něco připomínal. Také slova mu byla povědomá a ze zkušenosti věděl, že by nebylo moudré jich neposlechnout. Udělal opatrný krok ke křoví.

Udalov vztáhl ruku, chopil se násady na síťce, a třebaže ho dlaň bolela a svědila, rychle si přitáhl syna.

„Co tady děláš?“ zeptal se přísně, když mu zatarasil cestu k úniku.

„Jdu na motýly,“ řekl udivený Maximka. „Kde je matka?“

Udalov se začal strachovat o rodinu. Cítil ve vzduchu vůni ranní kávy a smažených vajíček.

„Matka doma pláče,“ oznámil Maxim, „protože nás opustil otec,“ dodal na vysvětlenou.

„Aha!“ přisvědčil Udalov. Teprve v té chvíli mu došlo, že syn nepoznal otce a diskutuje s ním jako s vrstevníkem. Jako s nějakým klukem! zděsil se Udalov. Proč vlastně ne? Vždyť bývalý Udalov neexistuje. A znovu v něm vzkypěl hněv.

„Sundej kalhoty!“ rozkázal přísně.

Kornelius si zapomněl přidržovat vlastní a ty se znovu svezly na zem. Teď stál před zajatým synem v dlouhém kabátku a vypadalo to, jako by byl oblečen do Serafánu nebo noční košile.

„Ty ses zbláznil! Koukej zmizet!“ vzdoroval Maximka nerozhodně svému dvojníkovi. Zatím ho ještě nikdy neoloupili, takže nevěděl, co se za takových okolností sluší.

Udalov senior se zamračil a praštil drobnou pěstičkou syna do nosu. Nos zčervenal a na bílou košili skanula první kapka krve.

„A co já?“ zasténal Maximka, jenž pochopil, že kalhotky neubrání.

„Vezmeš si moje,“ řekl Udalov a zamířil prstem ke svým nohám. „Mně jsou trochu velké. Trenýrky taky sundej!“

„Trenýrky ne!“ vzpouzel se cudně Maximka.

„Chceš ještě jednu? Vzpomeň, si, co jsem ti jich nasázel předevčírem.“

To Maximku překvapilo. Předevčírem dostal pár pohlavků jenom od otce.

Bílá košilka sahala Maximkovi sotva kousek pod pupík. Dlouho tedy neuvažoval a rychle k sobě přitiskl zmuchlané kalhoty od pyžama.

„Z těch ti ušijeme nejmíň troje,“ řekl poněkud usmířený Kornelius a natáhl si modré kalhotky. „A teď mazej domů! Řekni Xenii, aby si nedělala starosti, že se vrátím. Rozumíš?“

„Jo,“ řekl Maximka, který nerozuměl vůbec ničemu. „Tak běž!“

Maximka si přidržoval vpředu velikánské kalhoty od pyžama a pelášil ulicí k domovu. Vzadu se mu kalhoty sesmekly a Udalov sledoval, jak se mu natřásá růžový zadeček.

Pocítil hořký smutek osiřelého otce.

23

Dozorčí důstojník se podíval na ženu, která rozložila své rozměrné poprsí na dřevěné přepážce. Slzy se jí koulely po tvářích a zanechávaly po sobě lesklé cestičky.

„Oloupili mi syna,“ oznámila pateticky. „A kdyby jen to, i muž mi utekl. Udalov. Ze stavebního úřadu… Za bílého dne v křoví…“

„Moment,“ přerušil jí poručík. „Ještě jednou a pomalu! Abychom se v tom vyznali.“

„Má zlomenou ruku… v sádře,“ řekla a hypnotizovala ho přísným pohledem.

„Kdo?“ zeptal se poručík.

„Kornelius přece.“

Po tváři se jí opět valily slzy.

„Tady jsem přinesla jeho fotografii.“

Podala mu malý amatérský snímek. Pokud mohl poručík vůbec něco rozeznat, tušil, že na snímku je především ona. Vedle snad stál jakýsi nevýrazný tlouštík a držel za ruku chlapce.

„Za bílého dne!“ zdůrazňovala žena. „Tak jsem se vydala k vám. Sousedi mi to poradili. A do toho přiběhl Maximka bez kalhot. Místo nich přinesl tohle.“

Širokým gestem rozsévače hodila: a stůl kalhoty od pánského pyžama.

Poručík na ně uštvaně pohlédl.

„Co kdybyste mi to napsala?“ zeptal se s nadějí v hlase. „Pěkně hezky popořádku kde, kdo, co a komu ukradl, kdo kam utekl a proč. Hezky popořádku a bez zbytečného rozčilování.“

Došel ke karafě, nalil plnou sklenici a podal ji ženě.

Ta se napila, ale psát odmítla.

Neustále se snažila vysvětlit poručíkovi důležité detaily a zapomínala na celek, neboť ho znala.

Asi za deset minut poručík konečně pochopil, že ony dvě tragické události v rodině Udalovových navzájem bezprostředně nesouvisí. Muž jí utekl večer nebo k ránu. Vrátil se z nemocnice, vymluvil se na služební cestu a utekl v pyžamu. Syna oloupili až ráno. V parčíku u Paraskevny-Pjatnicy. Loupež byla spáchána nezletilým banditou.

Když si to poručík konečně přebral, zavolal do nemocnice.

„Leží tam u vás nějaký Udalov? Aha…, kdy ho tedy propustíte?“ položil další otázku. „Že ho nepropustíte? A proč? Ach tak. V noci, říkáte. V jedenáct hodin… To je v pořádku, děkuji vám.“

Zavěsil.

„Máte pravdu, občanko,“ pochválil Xenii Udalovovou. „Váš manžel skutečně prchl z nemocnice. Zdravotnický personál předpokládal, že domů. Vy však říkáte, že ne.“

„Ne!“ přisvědčila zarputile Udalovová. „A ke všemu ještě syna oloupili a nechali mu pyžamo.“

Důstojník rozložil kalhoty po stole.

„To je velikost dospělého člověka…“ zadumal se. „Vy tvrdíte, že to byl chlapec?“

„Sama to nechápu,“ přisvědčila Xenie. „Přitom je to takový pravdomluvný, tichý, klidný hoch. Ty kalhotky byly docela nové! Stejné jako tyhle.“

Občanka Udalovová ukázala na chlapce, který právě vešel do kanceláře, ale jakmile ji spatřil, uskočil polekaně ke dveřím.

Xenie však svého muže nepoznala. Nepoznala ani kalhotky syna Maxima.

„Dobrá, dobrá. A kdy napíšete tu stížnost?“ zeptal se poručík.

„Napíšu. Všechno, jak to bylo, napíšu. Jenom si odskočím domů, abych nakrmila syna.“

Taková péče vháněla Korneliovi slzy do očí. Ale ovládl se, aby na sebe neupozornil.

„A co ty chceš, chlapče?“ zeptal se poručík, když se Xenie vzdálila, aby nakrmila syna a napsala stížnost.

Udalov přistoupil k přepážce. Jeho hlava se zvedala nad zábradlíčkem jako hříbeček a Korneliovi nezbývalo, než si stoupnout na špičky.

„Žádné ty, ale vy!“ ohradil se. Když se neviděl, zapomínal na své aktuální rozměry.

„Tak tedy vy,“ mávl rukou poručík. „Teď ale mluv, kluku!“

„Jde o záležitost celostátní důležitosti,“ začal Udalov.

„Jsi chlapík,“ řekl nevzrušeně poručík. „To je dobře, když i děti uvažují v celostátním měřítku. Co říkáte, staršino? Nás v jeho věku zajímala jen mičuda.“

Staršina, který seděl u druhého stolu, přisvědčil.

„Poslyšte, takhle s vámi nemohu diskutovat. Nemohl bych za tu přepážku?“ ozval se Udalov.

„Jen pojď a posaď se,“ pozval ho poručík. „A měl bys začít, protože mi za chvíli končí služba. Bude čas jít domů. Žena mě čeká, chápeš?“

Udalov smutně přikývl.

Klouček v příliš velkých střevících se vyškrábal na židli.

Poručík ho pozoroval a bylo mu ho líto. Měl děti rád, třebaže sám žádné neměl. Tušil, že se chlapcova záležitost týká nějaké drobné nespravedlnosti, ale nechtěl ho urazit, proto ho chtěl vyslechnout jako dospělého.

„Jde o velké spiknutí,“ začal Udalov. „Ještě nevím, kdo ho financuje, ale může se ukázat, že jsou to Marťané.“

„Koukněme se!“ ozval se staršina. Zvedl se ze židle a přistoupil blíž.

„Špióna jsi viděl?“ zeptal se vlídně poručík.

„Nedělejte si legraci!“ vykřikl chlapec a z očí mu vytryskly slzy. „Říkám vám, že jde o spiknutí, a ne o špióny. Mám důkazy!“

Poručík nenápadně mrkl na staršinu, ale chlapec si toho všiml a ohradil se:

„Prosím bez mrkání, poručíku! Upozorňuji vás, že právě v tomto okamžiku projednávají plán dalšího postupu. Jak vidíte, se mnou si to už vyřídili a co bude dál – hrůza pomyslet. Co když jsou teď na řadě vedoucí pracovníci okresu a kraje?“

„Koukněme se,“ řekl tiše staršina. Pomyslel na zrychlující se životní tempo, a protože četl pravidelně denní tisk, věděl, že na Západě dosáhla psychická onemocnění dětí nebezpečných rozměrů. Teď už se to valí k nám! Chudák chlapec!

I poručík zesmutněl:

„Jakpak se jmenuješ, chlapče?“

„Udalov. A neříkejte mi chlapče! Víte, kolik mi je? Čtyřicet pryč!“

„Neříkej,“ pokýval hlavou poručík.

„Co bych neříkal? Budu říkat! Je mi čtyřicet, jsem ženatý a syn Maxim už chodí do školy,“ trval na svém Udalov a trochu se začervenal. Vzpomněl si na zločinné přepadení vlastního syna a zrudl ještě víc.

„Táák,“ řekl poručík. „A říkáš, že jsi také Udalov?“

Jeho pohled ztvrdl.

„To tobě sebrali v parku kalhotky?“ vystřelil první otázku.

„Jaké kalhotky?“

„Byla tady tvoje matka se stížností.“

„To nebyla moje matka, ale žena!“ zasténal Kornelius. „Prostě mě nepoznala. Asi proto, že nejsem její syn, ale muž. Vždyť vám to vysvětluju. Omladili mě! Udělali ze mě malého kluka… Ale vy mi nevěříte. Kdybych byl její syn, tak by mě poznala, mateřský instinkt by jí to napověděl. Jenže já jsem její muž a tak mě nepoznala, chápete?“

„Koukněme se,“ řekl staršina. Zamířil ke dveřím, aby z druhé kanceláře zavolal sanitku.

„Počkej!“ zadržel ho poručík. „Zajdi raději k jeho mámě. Nechala tady adresu. Toho chlapce zatím někam zavři.“

„Ne!“ zavřeštěl Udalov. „Tohle nepřežiju! Poslyšte, vždyť mám občanku. Pravda, nemám ji sebou… Ale jestli chcete, tak vám mohu uvést libovolné podrobnosti ze svého života. Neblázněte! Vždyť já jsem ředitel zdejšího stavebního úřadu!“

Poručík sklonil hlavu, aby se vyhnul planoucímu pohledu nemocného dítěte. Co mohl dělat? Co mu mohl říct kromě všeobecných slov účasti? A kdoví, jestli by ta slova ještě víc nerozrušila chlapce, který si říkal Udalov.

Staršina udělal krok k plačícímu dítku. Ale dítko s temnými hrozbami, že to požene do Vologdy, a kdyby to nestačilo, tak třeba až do Moskvy, seskočilo ze židle, proklouzlo staršinovi mezi rukama, uniklo poručíkovi, který se za ním hnal, a zmizelo za dveřmi. Tam se ztratilo v hromadách stavebního materiálu, jež tam skladovaly restaurátorské dílny.

Vědecký systém myšlení je velice vzácný jev, jenž není nezbytně vlastní každému vědci. Především předpokládá vnitřní disciplínu, objektivitu a přání dosáhnout za každou cenu pravdy.

Korneliovi tento dar nebyl dán.

Tak se stalo, že když se stal chlapcem, ačkoliv se chystal proměnit v mládence plného sil, cítil se podveden a zahanben. Proto také jeho košatá, leč nespoutaná fantazie zaměnila vědecký pokus za spiknutí (určitě spiknutí proti němu) a rozsah tohoto spiknutí narůstal úměrně tomu, jak narůstaly křivdy, jež na něm byly páchány.

Korneliovi se zdálo, že se spiklenci v černých maskách plíží k městskému vodovodu a otrava se šíří městem. Ve vodě, v pivu, ve vodce, ba dokonce i jako kapénková nákaza.

Ráno se země probouzí a s hrůzou zjišťuje, že není více dospělých! Všude jen samé děti. Klopýtají ve velkých botách, škobrtají v nadměrném prádle a s pláčem vycházejí na ulici.

Zastavila se doprava. Dětské nožky nedosáhnou na brzdové pedály. Zastavily se stroje a soustruhy – dětské ručky neudrží těžké nářadí.

Na rohu pláče chlapeček. Měl jít do penze…

Pláče i holčička, která se měla vdávat…

Pláče jiný chlapeček. Včera zvedl v nadhozu dvě stě kilo a dnes neuzvedne ani dvacet…

Se slzami v očích se snaží hošík – dopravák pozvednout hůlku regulovčíka…

Holčička-baletka se neudrží na špičkách a klouček-sólista, vyhlášený bas místní opery, ještě nezačal ani mutovat…

Strašlivá vize všeobecného omládnutí začala blednout a rozplývat se, když Udalova napadlo: co jestli to už začalo? Co když už není jedinou obětí zločinného starce? Co když se všichni – Kastělská, Rodionovová, přítel Grubner i ta podezřelá babka Bakštová stali dětmi? S pláčem teď buší na dveře Jeleny Sergejevny…

Nová myšlenka ohromila Udalova svou děsivou prostotou a logikou.

Ke Kastělské se kradl se vší opatrností. Pozoroval děti, které si hrály na ulici, s obavami i nadějemi. Kterýkoliv z těch chlapců mohl být Sašou Grubnerem, kterákoliv holčička Jelenou Sergejevnou. Zdálo se mu, že je ve městě najednou nějak moc dětí. Určitě víc než včera. Výsledky svého pozorování dával pochopitelně do souvislosti se spiknutím Marťanů, a ne s krásným počasím.

Stačilo však, aby vešel ke Kastělské, a všechny naše děje se zhroutily.

Jako vždy na to doplatil jen on!

24

Před Udalovem stál hrnek kakaa a v ruce držel krajíc chleba štědře namazaný máslem. Uprostřed stolu byla na talířku načatá homole cukru a v kastrole se kouřilo z brambor.

Teď o něj pečovaly okouzlující dívky a s provinilými pohledy mu nabízely náprstek šampaňského. Mužové mu lehce poklepávali po rameni, nezávazně žertovali a projevovali mu soustrast. Bylo to k vzteku, ale aspoň nikdo nepochyboval o skutečné existenci Kornelia Udalova.

Kornelius se trochu vzpamatoval a cítil se jako osamělý rozvědčík v doupěti zákeřného nepřítele. Jeho úsměv byl napjatý a suchý, což se na dětské tváři obzvlášť vyjímalo.

„Copak proti tomu není žádný prostředek?“ šeptala Milica Grubnerovi.

Ale Grubner jen pokrčil rameny a podíval se po Almazovi.

Ten rozhodil nad stolem rukama: Možná že někde na vzdálené planetě. Tam už takový protijed asi mají vyzkoušený a normálně ho prodávají v lékárnách.

Ale tady? Na Zemi ho přece ještě nikdo nepotřeboval.

Almaz cítil stín viny, ale Kornelia nijak nelitoval. No co? Dostal deset let života navíc. Až to pochopí, uklidní se. Jiný by to bral všemi deseti.

„Nebyla nějaká chyba v dávkování?“ zeptal se Grubner.

„Nebyla!“ řekl Almaz.

„Jaké je vlastně složení, nevíš?“ vyzvídal Grubner.

„Možná že je to tam v tom notesu.“

Grubner listoval, něco si pobrukoval a nakonec se znovu zeptal:

„A nemohl ses zmýlit?“

„Nemohl! Dostal jako všichni ostatní.“

„A co když on sám…“ začala Šuročka.

„Nic takového!“ ohradil se rychle Udalov. „Vypil jsem jenom svoji dávku.“

Cítil, jak se červená. Červenal se proto, že lhal. Dobře věděl, že dopil i Šuroččinu sklenku a vylízal zbytky po ostatních. Bál se, že ho ošidili, že mu to při jeho smůle nebude stačit.

„Říkám vám, že jsem vypil jen svoje!“ dodal Udalov a zase se rozbrečel. Vyskočil od stolu a pěstičkami si rozmazával slzy. Jelena se podívala vyčítavě na Šuročku a zavrtěla hlavou.

Almaz si toho všiml a rozesmál se. To učitelské gesto se k mladičké Jeleně vůbec nehodilo.

Grubner dál studoval starcův zápisník. Zajímalo ho zejména složení elixíru, ale ze stařičkých poznámek se nedalo nic vyčíst.

Savič se co chvíli podíval na Jelenu a navyklým pohybem si přejel po hlavě, jako by si hladil lysinu. Cítil se dost nesvůj. Ještě včera večer doufal, že hned jak omládne, začne nový život. Opustí Vandu a Jeleně prostě oznámí: Je před námi nový život, Lenko. Zapomeňme na minulost. Vždyť jeden bez druhého nemůžeme být… Nebo něco podobně krásného. Ale teď, po ranním incidentu v široké posteli, viděl vedle sebe také půvabnou a přitažlivou Vandu. Přesně stejnou Vandu, pro jakou před léty Lenu opustil. A zase to dilema: Co jí má říct? Vždyť ona čeká, až promluví. A co Vanda? Kdo mohl tušit, že takhle omládne? A co víc – je to jeho zákonitá manželka!

Savičovo podráždění a nejasný hněv se zaměřily proti starému Almazovi. Byl to přece právě on, kdo ho do téhle trapné situace dostal.

I Jelena Sergejevna pokukovala po Savičovi. Ale myslela na to, že proměna, která se s nimi udála, je pouhý klam. Ne zřejmý, ale přece jenom klam. Vždyť nikdo z nich, snad s výjimkou babky Bakštové, která se vrátila daleko do svého mládí a prakticky ztratila paměť, neomládl. Jim zůstaly vzpomínky i staré návyky, zklamání, zármutky i radosti, před nimiž nemohli uprchnout. Dokonce ani když bylo někomu osm let jako ubohému Udalovovi.

Třeba takový Savič. Z očí mu kouká křivda a nejistota. Ale dřív to přece nebývalo. Mladý Savič, ten skutečně mladý Savič, nebýval ani ukřivděný, ani rozpačitý. To všechno přišlo až později, jako důsledek trvalé nespokojenosti s prací, s bytem a nakonec i s vlastní ženou.

Dokonce i gesto, kterým si hladí vlasy, přišlo až s pleší a věčně trpkou nedůvěrou i příliš rychlým během času.

Před třiceti lety s ním bylo možné sedět na lavičce, líbat se a pozorovat hluboké hvězdné nebe, žasnout nad závratnou hloubkou života i vlastních pocitů. Teď by to možné nebylo. Nemělo smysl se klamat. Pod maskou šalebného mládí vykukoval obtloustlý, dušný, plešatý magistr.

Omládnutí bylo jen iluzí. Nakolik a k čemu bylo potřebné, Jelena ještě nevěděla. Zatím ji budoucnost spíš lekala. Těch několik desítek let navíc jí připadalo jako nepříjemná povinnost, kterou draze zaplatí řadou komplikací.

„Devět lidí vypilo elixír,“ řekl věcně Grubner a zaklapl notes. „Dvě kontrolní osoby zůstaly beze změn. To se konečně očekávalo. Ostatní výrazně omládli. Jeden dokonce příliš.“

Udalov s pláčem utekl do vedlejšího pokoje. Dokonce i Váňovi se ho zželelo, vzal míč a šel si s tím divným klukem hrát.

„Z vědeckého hlediska jsou výsledky více než uspokojivé,“ konstatoval Savič.

„Hlavní ovšem je, že se pokus zdařil. To odkrývá lidstvu nepředstavitelné možnosti. Pro nás je to však velký závazek. Nesmíme zapomenout, že se sklenice s poslední zásobou elixíru rozbila,“ připomněl Grubner.

„Myslíte, že nám to vůbec někdo uvěří?“ zeptal se pochybovačně Savič.

„Uvěří,“ namítl rozhodně Grubner. „Je nás devět a když nic jiného, máme osobní doklady a vzpomínky, i lidi, které můžeme uvést jako svědky. Přece jsme se někam museli podít! Určitě nám uvěří!“

„Neuvěří,“ řekl Udalov, který se vrátil do pokoje, aby se zbavil Váňovy ponižující společnosti. Teď měl tak náladu hrát si s míčem!

„Já vám to tedy řeknu. Já už jsem na té bezpečnosti byl a nevěřili mi ani slovo. Málem mě poslali k mámě… tedy k vlastní ženě. Sotva jsem stačil utéct.“

Udalov provinile vyprávěl fatální historii svých osudů. Pochopil, že se stal obětí omylu, obětí vlastní zlomyslné smůly.

„Ach, Udalove, Udalove,“ řekl Grubner, když Kornelius skončil. „Kdy ty konečně dospěješ a dostaneš rozum?“

„Asi tak za deset let,“ řekla Šuročka a zasmála se.

„Šurko!“ okřikla ji Lenka.

„Copak vy, vám stačí se převléknout. Jenže co já? Vždyť já jsem ztratil nejen kalhoty, ale i práci a rodinu. Copak takhle můžu do kanceláře? A kdo bude živit ženu a syna? Kdo bude skládat účty nadřízeným orgánům…?“

„Nemáš to snadné, to je fakt,“ přisvědčil Grubner. „Ale na bezpečnost už nechoď. Beztak ti tam nepomůžou. Udalovovi jim tak zamotali šišku, že stačí, aby ses tam objevil, a máš na krku zřízence se svěrací kazajkou. Před ostatními orgány to však tajit nemůžeme. Počítám, že bude nejlíp, když zajedeme rovnou do Moskvy. Myslím na Akademii věd.“

„Hned?“ polekala se Milica. „Já myslela, že si nejdřív trochu užijeme.“

„To můžeme. V Moskvě k tomu bude spousta příležitostí,“ řekl Almaz. „Ale to už se obejdete beze mne.

Já se musím vrátit ke své práci. Později za vámi přijedu.“

„To přece nejde,“ zamával rukou Grubner. „Tvoje nepřítomnost by narušila vědeckost pokusu.“

„Moje vysvětlení je ze všeho nejmíň vědecké.“

„Copak to máte za práci, jestli to není tajemství?“ zeptala se Jelena.

„Ptáš se, jako bych to za těch tři sta let dotáhl nejmíň na ministra. To tě ovšem zklamu, má milá. Žiju na Sibiři a pracuju jako inspektor u říční správy. Teď nám tam jeden podnik zaneřádil vodu, vypouští do řeky všelijaké chemikálie. Až bude víc času, tak vám povím, jakou s nimi vedu válku. Dokonce jsem už byl i na ÚV. Jenže na mě dolehlo stáří. Ale teď s nimi pěkně zametu, to budou koukat. Buď tam hlavní inženýr postaví čističky, nebo mu zakroutím krkem. Ať si se mnou nehraje. Já jsem kruťas, život mě to naučil.“

Almaz položil ruku kolem Lenčiných ramen a ta kupodivu nic nenamítala. Ruka byla těžká, teplá a spolehlivá. Savič se odvrátil. Almazovo gesto mu bylo krajně nepříjemné.

„Musíte studovat, Drahý příteli,“ řekla Milica. „Možná že se stanete i tím ministrem.“

„Proč ne,“ přisvědčil Almaz. „Ale nejdřív si to musím vyřídit s tím inženýrkem. Potom vás pozvu do tajgy.“

Grubner najednou poklekl a začal seškrabovat podlahu kolem stolu. Snažil se posbírat všechny třístičky nasáklé vylitým elixírem. Když Almaz domluvil, položil věcnou otázku:

„Kde vezmeme peníze na cestu?“

25

Nikdo už nepochyboval, že musí do Moskvy.

Dříve je nenapadlo spojovat své osudy se zájmy celého lidstva. Dokonce i když souhlasili s tajemným experimentem, dělali to z nejrůznějších příčin, které rovněž neměly nic společného se zájmy lidstva. Když však zjistili, že tajemný elixír skutečně působí, dolehl na ně pocit odpovědnosti, ať se tomu bránili jak chtěli. Co měli dělat jiného? Měli snad odjet do jiného města a potichoučku si tam prožít nový život? Pravda, Almaz to tak dělával, třebaže se nedá říct, že by své životy prožíval právě potichu. Ale jít za lidmi a podělit se s nimi o své tajemství nemohl. Nejspíš by ho zabili a tajemství mu ukradli. Vždyť i Marťan ho před tím varoval. Jenže teď už nebyl Almaz sám. Teď jich bylo devět.

Slovo musíme ovládlo jejich myšlenky.

Slovo musíme se však skládá z mnoha jiných slov a různých myšlenek a často nebývá snadné přesně definovat jeho význam.

Například Grubner pozoroval všechno od samého začátku jako čistě vědecký pokus a také se podle toho choval. Když omládl a pochopil planost svého minulého života, probudil se v něm skutečný vědec, pro něhož význam objevu spočívá v jeho využití.

Udalov věřil, že v Moskvě jsou lepší lékaři, že se k nim dostane a že ho vyléčí z jeho mládí a vrátí mu normální život. Jeho musím bylo čistě sobecké.

Savič si nepřál být pokusným králíkem. Pro něj to byla jen trapná situace. Tím spíš, že ač byl graduovaný odborník, přenechal vedení pokusu Grubnerovi, neboť myslel jen a jen na setkání s mladou Jelenou. Ale to setkání se nějak pokazilo, i když doufal, že ještě není nic ztraceno. Do Moskvy asi pojede, protože do lékárny se takhle beztak vrátit nemůže.

Jelena Sergejevna nebyla s výsledky pokusu příliš spokojena. Měla dojem, že jeden život už prožila, a začínat nový jí připadalo poněkud neseriózní. Ale jako člověk, jenž si je vědom odpovědnosti za své činy, byla víc než kdokoliv jiný připravena k pokusům i na eventuální nepohodlí. Chtěla být prostě důsledně prospěšná lidem.

Šuročka a Milica uvažovaly – a to bez ohledu na rozdílnost věku – přibližně stejně. Pro ně byl výlet do Moskvy především zajímavým povyražením. To ostatní ať si rozhodnou ti zkušenější a moudřejší.

Vanda byla ochotna jet kamkoliv, pokud tam pojede její muž. Domnívala se, že proměna, ke které v noci došlo, je dalším důkazem, že se nezmýlila, když spojila svůj osud s jeho. Vlastně to bylo k smíchu. Celý život jí matka vyčítala její nevhodnou volbu. Proč vlastně? Vždyť Savič koneckonců splnil všechny její naděje a ráno jí dokonce věnoval druhé líbánky. Jestli ovšem ta Kastělská na něj zase nezačne dorážet. Ale to by se na to podívala…!

Nakonec Míša Stendhal; prstem si narovnal brýle, vylepšil svou podobu s mladým Čechovem a řekl:

„Peníze se dají sehnat!“

„To bych rád věděl, kde?“ zeptal se unaveně Grubner. „My už tady půl hodiny počítáme a nestačí to ani na jízdenky. Leda by se našel nějaký blázen a koupil si můj mikroskop, případně album s vlastnoručním věnováním Puškina. Taky bychom mohli prodat naše obleky. Beztak jsou nám většinou na nic. Dobírka je jako naschvál až pozítří a úspory veškeré žádné. Něco mají Savičovi, ale Vanda to odmítá vydat…“

„Ale vždyť žádné peníze nemám!“ ohradila se prudce Vanda. „Poslední krejcar jsem dala na splátku dluhu.“

Tak jsme přece jen neomládli, pomyslela si Jelena. Vždyť ta Vanda nikdy nebývala lakomá. Spíš naopak. Dřív by nikdy nelhala o nějakém neexistujícím dluhu. Ale to ještě neznala moc peněz. Ach, kdeže loňské sněhy jsou?

„Tak odložíme cestu,“ navrhl Savič.

„Víš dobře, že to nejde!“ zavrtěl hlavou Grubner.

Už seškrábal z podlahy, co se dalo. Doufal, že se podaří chemickým rozborem zjistit složení kapaliny.

„Musí vám být přece jasné, že stopy elixíru v naší krvi každým okamžikem mizí. Stačí den dva a nenajde se vůbec nic. S čím pak mají moskevští vědci pracovat? Buď odjedem ještě nočním rychlíkem, nebo nemusíme jezdit vůbec nikam.“

„Vždyť vám říkám, že se peníze dají sehnat,“ ozval se znovu Stendhal. „Docela legálně. Začneme od toho, že k výše uvedeným událostem došlo právě v Guslaru Velikém. Co ví veřejnost o našem městě? Leda tak něco historikové, statistikové a něco málo geografové. Sotva někdo jiný. A proč tomu tak je? Protože sláva Moskvy vždycky zastínila slávu jiných měst! Sám pocházím z Leningradu, třebaže se už považuji za Guslarce. A co vidím? V Kirovově divadle člověk málem nezavadí o slušnou baletku, protože všechny zlákala Moskva. Leningradský Zenit nikdy nebude mistrem, protože každého pořádného fotbalistu zlanaří Moskva! A to vůbec nemluvím o Guslaru! Proč tedy nevyužít příležitosti? Navrhuji, abychom se obrátili na tisk.“

„Výborně, Míšo!“ zatleskala Šuročka. „Vždyť v šestnáctém století byl Guslar stejně významný jako Moskva. Car Ivan sem málem přenesl hlavní město.“

„Mluvíš hezky, děvče,“ pochválil ji Almaz. „Město je to dobré, ale přece jen trochu malé. Tady i kdyby vymysleli nesmrtelnost, je to na Moskvu málo.“

„O to teď nejde,“ vložil se do toho Stendhal. „Teď potřebujeme peníze a ty můžeme získat v novinách. Stačí otisknout zajímavý materiál a v noci jedeme do Moskvy. Copak to není jasné? Na ten Guslar se také dostane.“

„Nu,“ zaváhal Almaz. „Zkusit se to může.“

Stendhal zablýskal brýlemi, rozhlédl se kolem a zastavil pohled na Milici.

„Nešla byste se mnou?“ zeptal se. „Vzali bychom i vaše album.“

„Ale jistě, ráda,“ souhlasila Milica. „Je váš šéfredaktor mladý?“

„Středního věku,“ řekl zdrženlivě Míša.

Grubner nastartoval voiturettu.

Spolu se Savičem jeli prozkoumat třísky nasycené elixírem. Vzali s sebou i Milicu se Stendhalem a Šuročku, která musela do práce. Beztak už se o půl hodiny opozdila.

Třebaže jí Vanda slibovala, že se jí v případě potřeby zastane, přece jen jí pověstná semetrika Karelie Lvovna naháněla hrůzu.

26

Snímky, které přinesl fotograf z drůbežárny, se nikam nehodily. Bylo jasné, že skončí svůj osud v komoře.

„Ony už se o ně myši postarají,“ řekl Malužkin fotografovi, který se urazil.

Písařka udělala katastrofální chybu v důležité zprávě pro okres. Musí se to přepsat a nebude dodržen termín.

Malužkin jí domluvil, takže se také urazila a její tlumené vzlyky za tenkou přepážkou ho teď rušily v pracovním soustředění.

Stěpan Stěpanov, vedoucí zemědělské rubriky a příležitostný konzultant kulturních materiálů, měl zkontrolovat článek o vesnických naivistech. Ha! Tady mu unikla chyba: v článku stálo, že Repin je batalista. Malužkin si promluvil se Stěpanovem a ten se také urazil.

K polednímu už byla jedna polovina redakce uražená, druhá rozhádaná a všichni naštvaní, kupodivu na šéfredaktora, což ho zraňovalo. Postavení člověka, který má nezadatelné právo spravedlivě urážet podřízené, ho nad ně automaticky povyšuje a zbavuje ho práva na lidské slabosti. Malužkin však cítil, že by se sám rád na někoho urazil, aby pochopili, jak mu asi je.

Den byl horoucí.

Ventilátor se polámal a nedávno natřený parapet mu odrážel světlo přímo do očí. Voda v karafě byla teplá a nedala se pít. Před vchodem do redakce zabrzdil jakýsi podivný stroj. Malužkin ho sice neviděl, ale okamžitě začal kombinovat, kdo to asi přijel.

Malužkin byl šéfredaktor. A skrz naskrz novinář. Už na desítiletce dostával špatné známky, neboť po večerech opisoval pro noviny články o nutnosti dobře se učit. Na vysoké to nebylo lepší.

Už v mládí si zvykl urážet se na lidi za to, že nesdíleli jeho starosti. Sám uražen, urážel i podřízené dívky pro nedostatek lásky. Když se po létech konečně dostal přes závodní časopisy k pořádným novinám, nic se nezměnilo. Snad jen, že se urážel a sám urážel jiné častěji než dřív.

Z takových Malužkinů vyrůstají buď světci a dobrodinci lidstva, nebo tyránkové a poskokové inkvizice.

Teď stál před Malužkinem kulturní redaktor Stendhal.

„Kdo to přijel tím autem?“ zeptal se Malužkin a hned dodal: „Že jsem tě od rána ještě neviděl.“

„Byl jsem na jednom vědeckém zasedání,“ informoval ho Stendhal a usedl na rozvrzanou židli.

„Ani si nevzpomínám, že bych tě někam poslal.“

„Ovšemže ne. To byla vlastní iniciativa.“

„A teze k článku o brigádách máš hotové?“

„Ne.“

„Ty si snad myslíš, že to budu dělat za tebe, ne?“

Malužkin konečně ucítil dlouho očekávanou vlnu křivdy. Stendhal místo aby usilovně pracoval na důležitém a objevném článku, se toulá bůhví kde.

„Je to velice důležité,“ informoval ho Stendhal.

„Tohle je důležité!“ řekl důrazně Malužkin a zapíchl prst do nedopsaného úvodníku o přípravě na nový školní rok. „Bohužel, ne všichni to dost jasně chápou.“

Malužkin přitiskl prst ke rtům. Potom jím zakroužil ve vzduchu a ukázal na zeď. Stendhal zaslechl tiché vzlykání a pochopil, že písařka opět zhřešila nějakými překlepy.

„Nuže?“ zeptal se Malužkin, jenž miloval krásná slova.

„Nuže je to k nevíře, ale přinesl jsem senzaci!“

„Je senzace a senzace,“ pronesl rozvážně Malužkin, pro něhož mělo to slovo poněkud pejorativní příchuť. V jeho vědomí se takřka výlučně spojovalo s různými, vesměs nežádoucími epitety. „Jen žádné laciné senzace!“ dodal. „Vzpomínáš, jak v jedněch ústředních novinách přinesli článek o sněžném hadovi a jaký z toho byl průšvih?“

Malužkin si rázně přejel hranou dlaně po hrdle, aby pregnantně naznačil osud hadího redaktora.

„Ale mluv. Jen se neostýchej,“ dodal vlídně.

„Mám materiál, kterým bychom navždy zastínili i ty nejznamenitější noviny na světě. Byl by zájem?“

„Uvidíme,“ řekl nevzrušeně Malužkin. „O co jde?“

Písařka vedle přestala vzlykat a nastražila uši.

„Nejdřív se ale musí dodělat ten úvodník. Nechtěl bys to za mě dorazit?“

Malužkin na okamžik zavřel oči a dokonce naklonil šedivějící hlavu jako vlídný otec v očekávání nadšené odpovědi.

„Úvodník hodíme do koše,“ řekl nedbale Stendhal. „Na titul máme něco lepšího.“

Malužkin se shovívavě usmál. Jemu bude někdo vyprávět, co je nutné a aktuální. Na nějaké pošetilé vrtochy nemá ani čas, ani náladu. Své myšlenky přeladil na brilantní dokončení úvodníku.

„Včera došlo v našem městě k události, kterou lze právem označit jako senzaci století. Poprvé v historii se zdařil experiment s totálním omlazením lidského organismu.“

Stendhal správně předpokládal, že jedině nadnesený projev může snad proniknout do Malužkinova mozku. Potíž byla v tom, že k němu pronikala jen slova, která si bystře adaptoval pro potřeby svého důležitého úvodník:

Poprvé v historii naší země se podařil experiment s totálním zapojením naší dorůstající mladé generace do komplexní sítě základních škol…

Přikývl spokojeně hlavou, z čehož Stendhal vyvodil zcela nesprávné závěry. Malužkin se totiž tvářil, jako když míní pokračovat ve zbytečné diskusi:

„V nemocnici, říkáš?“ zeptal se s dobře předstíraným zájmem. „Úspěšný experiment? Konečně, proč ne, naše mládež je velice schopná.“

A hned si v duchu poznamenal objevná slova vlastní věty k použití v úvodníku:

Velice schopná mládež!

Ještě k tomu bude muset samozřejmě vymyslet nějakou omáčku.

„V žádné nemocnici! V soukromém bytě.“

„Nepobíhej mi tady a sedni si!“ napomenul ho Malužkin. Vzrušený Stendhal mávající rukama a nervózně si otírající brýle rušil jeho soustředění.

Stendhal se poslušně posadil, ale Malužkin si moc nepolepšil. Zaujatý reportér začal pro změnu podupávat:

Několik našich lidí ovládlo štastnou shodou okolností tajemství věčného mládí.

A vhodná věta k velice schopné mládeži byla tady:

Velice schopná mládež získala možnosti ovládnout tajemství vědy!

To by šlo, přikývl spokojeně Malužkin a v duchu si větu poznamenal.

„Ovšem,“ řekl nahlas. „O tom jsem už přece někde četl.“

„Kde?“ zeptal se Stendhal a překvapením dokonce přestal podupávat. „Ještě jsem o tom nenapsal ani řádku.“

„Jak to kde?“ podivil se Malužkin. „Ve Vědě a životě přece.“

Byl přesvědčen, že jeho lež nelze odhalit. Ve Vědě a technice už psali prakticky o všem. „Nějaké pokusy se dělaly ve Státech a u nás taky. Zatím na myších.“

„Ach tak,“ pokývl Stendhal. Pochopil, že šéf nedával pozor. „Ale vy byste mohl taky!“ vykřikl nečekaně,

Malužkin se vylekal a všechny připravené věty zapomněl.

Písařka ve vedlejší kanceláři vyjekla.

„Co?“ zeptal se rozmrzele Malužkin.

„Omládnout!“ křičel Stendhal. „Teď už může omládnout každý! Včera kmet, zítra mladík! Chápete to?“

„Neřvi mi tady!“ mírnil ho nejistě Malužkin. „Zlobíš se, Césare, protože nemáš pravdu!“

Potom ukázal prstem na zeď a zašeptal:

„Vedle jsou lidi, měj rozum! Ještě z toho budou řeči. Něco někde zaslechneš, neověříš si to a pak tady vykřikuješ… No vidíš! Máš důkazy?“

„Já jsem důkaz!“ informoval ho Stendhal šeptem a aby ho Malužkin lépe slyšel, naklonil se důvěrně nad stůl.

Seděli tam jako spiklenci.

„Svědků je habaděj,“ šeptal důrazně Míša. „Mám je pozvat?“

Malužkin se lehce zamračil, ale nakonec přisvědčil. Ten úvodník už bude muset stejně vymyslet znova.

Stendhal se vyklonil z okna a zvolal:

„Milico, buďte tak laskavá a pojďte sem na chvíli. Kancelář číslo pět. Já vám jdu naproti.“

Stendhal zamířil ke dveřím a Malužkin se znovu pustil do úvodníku. To se Míšovi nelíbilo. Sebral mu papír s poznámkami, přetrhl je a hodil do koše.

„Zbláznil ses?“ řekl Malužkin s nádherným pocitem křivdy.

„Teď přijde jedna dáma, které je nejmíň tři sta let,“ vysvětloval Stendhal. „Osobní přítelkyně Alexandra Sergejeviče Puškina!“ pokývl důrazně hlavou a vyběhl z kanceláře.

Ženské! pomyslel si Malužkin a natáhl se k odpadkovému koši. Všude samé ženské! A všechny jsou přítelkyně Puškinů a Jevtušenků. Žádné se nedá věřit!

Zaslechl za dveřmi Stendhalův hlas:

„Tady, Milico! Šéf na vás čeká.“

„Už jdu,“ zazvonil stříbrný hlásek.

Komediantka! pomyslel si Malužkin s nevolí. Dveře se otevřely a do kanceláře vplul zázrak. Pohádková carevice, přespanilá dívka v Serafánu, s albem pod paží.

Takové dívky se nerodí, uvědomil si dokonce i Malužkin. Takové lze vytvořit jen ze snů a stříbrných paprsků luny. Jen jednou takovou dívku spatřit a zbytek života uplyne v mučivých vzpomínkách.

„Dobrý den,“ pravil spanilý zázrak a podal Malužkinovi hebkou ručku. Držela ji trochu výš, než bývá zvykem. Malužkin překvapil sám sebe. Nečekaně se sklonil a políbil štíhlou sametovou dlaň a celý zrudlý usedl.

„Mohu se posadit?“ zeptala se princezna.

„Oh! Ovšem, prosím,“ pokynul rychle rukou. „Jsem šťasten, že vás poznávám. Posaďte se, prosím…“ Chtěl mluvit nějak krásně a vznešeně. Něco ve stylu hrdinů Lva Tolstého. „Jsem skutečně mimořádně polichocen…“

„Míša vám už o mně asi vyprávěl,“ usmála se dívka a z jejích očí vyletěly sladce ostré šípy.

„Jsem Milica Bakštová a v tomto městě žiju už víc než sto let.“

„Není možná,“ namítl dvorně Malužkin a přihladil si prokvetlé skráně. „Tak krásnou tvář bych si jistě zapamatoval…“

Po redakci se roznesla zvěst o příchodu neznámé krasavice. Všeobecně se předpokládalo, že patří k filmovému štábu, který přijel do Guslaru natáčet historický film. Muži včetně nekuřáků rychle sáhli po cigaretách a spěchali na chodbu, aby si zapálili. Za chvíli stál po obou stranách chodby dýmající špalír.

„Mě si sotva můžete pamatovat,“ usmála se Milica. „Ještě včera jsem byla vetchá stařena o holi. Hrozný pohled. Ani vzpomínat se mně na to nechce, to jistě chápete.“

„Oh, ovšem,“ přisvědčil ochotně Malužkin.

Milica pružně vstala, zakroužila po kanceláři a rozevlátá sukně obnažila krásné nohy. Pak se přihrbila, opřela se o pomyslnou hůlku a předstírala, že sotva šoupe nohama. Ruce se jí stařecky chvěly.

Malužkin byl nadšen. Jeho nitro naplnil neznámý pocit radosti.

„Jste skvělá! Dokonalá herečka. Měla byste jít k filmu!“

Jakmile to písařka zaslechla, okamžitě vyrazila na chodbu, aby potvrdila původní předpoklady. Stěpanov si dokonce vzpomněl, ve kterém filmu ji viděl. Ostatní mu zasvěceně přisvědčovali.

„Ano, zahrála to přesně,“ potvrdil Stendhal. „Sám jsem to viděl.“

„Věříte mi?“ zeptala se Milica. Znovu se posadila na židli a její oči se přiblížily k Malužkinově tváři tak, že pocítil závrať a neopatrně vydechl:

„Vám věřím všechno!“

„Ukažte mu občanku, Milico,“ navrhoval Míša Stendhal,

„Není třeba,“ namítl Malužkin. „Žádné doklady nejsou zapotřebí. Michail teď připraví materiál a vy zůstaňte. Jen probůh neodcházejte! Budete mi vyprávět, jak to všechno bylo… Co, kdy, kde a jak. A hned to dáme do čísla!“

„Místo úvodníku?“ dotíral Míša Stendhal. Byl ještě moc mladý a příliš lehce uvěřil ve snadná vítězství pravdy.

„Míšo,“ ozvala se Milica. „Mně se zdá, že se do mě zamiloval. Vždyť ztrácí soudnost. Co budeme dělat? Že vy jste se do mě zamiloval?“ obrátila se na šéfredaktora,

„Zdá se, že ano,“ šeptl šéf. Lhát nechtěl, ale taky si nepřál, aby to honem věděla celá redakce.

„Tak já připravím ten materiál do čísla,“ kul železo Míša.

„Samozřejmě. A vy…“ v Malužkinově hlase zazněla pokorná prosba: „Vy poseďte tady se mnou.“

„Ráda samozřejmě. Nezdržíš se dlouho, Míšo, viď?“

„Ale kde. Já to napíšu tady, na koleně. Beztak už to mám ve šmíráku hotové.“

„My si zatím můžeme povídat,“ navrhla Milica Malužkinovi. „Třeba o tom, že jsem ještě včera byla stará babka a dnes jsem zase mladá a krásná. Copak to není zázrak?“

„Skutečně,“ souhlasil Malužkin, jenž by v té chvíli souhlasil s čímkoliv. „Máte krásné zuby.“

„Ale fuj! To se přece říká koním nebo děvčatům, na kterých jinak nic hezkého není!“ zasmála se jako stříbrný zvoneček. Dýmajícím špalírem na chodbě projelo chvění a dámská část redakce stáhla přísně obočí.

„To ne! Vy máte krásné i ruce, a vlasy, a oči, a nos…“ blábolil Malužkin. Chystal se pokračovat ve výčtu krásného příslušenství, když na stole zazvonil telefon. Malužkin neměl chuť se s někým vybavovat a porušit tak kouzlo trýznivého pokušení. Zvedl sluchátko a rázně oznámil:

„Mám tady poradu!“

Ve sluchátku zabublalo.

Malužkin, který včas nezavěsil, se zaposlouchal. Míša spokojeně, mrkl na Milicu. Byl spokojen vývojem událostí. Popravdě byl poněkud překvapen, jak to šlo snadno. Milica naopak mrkla na Míšu, neboť i ona byla spokojena účinností své krásy.

„Ano,“ řekl uctivě Malužkin. „Ovšem, soudruhu Bělove… V zítřejším čísle! Osobně to zařídím… Ano, jsem si vědom našeho opomenutí…“

Hlas ve sluchátku bublal dál a na Malužkinovu tvář se vracely obvyklé všední vrásky.

„Odrazíme… Samozřejmě… Zařídím…“ řekl a zavěsil.

„Tak!“ pohladil si špičku nosu prstem a podíval se trochu nechápavě na Milicu. „Ten úvodník bude o podmítce! Jasné, Stendhale? O podmítce! Ne, o přípravě na nový školní rok. Taky nás to mělo napadnout. Zavolej Stěpanova, a ať si s sebou vezme grafikon podzimních prací!“

„Cože?“ zeptal se Stendhal. „O podmítce?“

„Samozřejmě!“ ukončil diskusi Malužkin. „Jsem rád, že jsme se poznali, soudružko. Velice mě těšilo. A ty už běž, Stendhale, čas nečeká. V novinách je nejdůležitější co? Zachovat si chladnou hlavu! Jasné?“

V Malužkinově hlase zazněla naléhavost, kterou Míša nemohl pominout. Vyšel na chodbu pro Stěpanova. Ten se okamžitě začal vyptávat na dívku, ale Míša jen znechuceně mávl rukou.

„Pojďte,“ zabručel. „Budete psát o podmínce. Máte si s sebou vzít plán podzimních prací.“

„Já jsem ale opravdu omládla!“ tvrdila Milica šéfovi, když se Stendhal vracel do kanceláře. Malužkin upřel na Stendhala ukřivděný pohled: Proč mě tady ruší? „A zítra včas do práce,“ přikázal mu.

„Alexandr Sergejevič Puškin mi psal verše do památníku,“ naléhala Milica. „Jenom mně. Ty nikdo nikdy netiskl. Byl do mě celý blázen.“

„Velmi zajímavé,“ konstatoval Malužkin. „Můžete to tady nechat. My se na to podíváme. Třeba bychom to mohli použít v rubrice Z historie našeho města. Takové veršíčky budou lidi jistě zajímat.“

Malužkin, který měl plnou hlavu podmítky, se domníval, že to s návštěvou vyřídil vcelku hladce a k všeobecné spokojenosti.

„Nemějte strach, děvče, my vám ty veršíčky neztratíme. Víme, jakou mají cenu.“

„Volal jste mě?“ zeptal se ve dveřích Stěpanov a vyjeveně civěl na Milicu.

Malužkin se nechápavě podíval, kde co zajímavého Stěpanov vidí, a cosi ho píchlo u srdce.

„Pojď dál, Stěpanove. Posaď se. Máš s sebou ten harmonogram? Volali z okresu, chápeš?“

„My jdem,“ řekl trpce Stendhal.

„Ovšem, ovšem,“ přisvědčil Malužkin. a okouzleně pozoroval harmonogram, který Stěpanov rozložil na stole. „Jen se nezdržuj!“ křikl za Stendhalem a hned na něj zapomněl.

27

Za návštěvníky zaklaply dveře.

Tylové záclonky se naduly a Stěpanov zalitoval, že dívka odešla. V takovém vedru se mu nechtělo psát ani o podmítce, ani o ničem jiném. Nejraději by šel na pivo.

Roztržitě se podíval na album, které návštěvníci nechali na stole. Přitáhl ho k sobě a chvíli v něm jen tak listoval. Pak se podíval pozorněji. Ten rukopis mu byl velice povědomý. Vedle veršů nakreslila stejná ruka profil dívky. Bezpochyby té, která právě odešla.

„To je její?“ zeptal se Malužkina.

Ten se podivil, ale odpověděl:

„Ano. Říkala, že jí to psal Puškin. Jak jsou v kolchoze daleko s přípravou mechanizace? A co pásáky?“

Ovšemže to byl Puškinův rukopis. V krajním případě dokonalé falzum… Má krásná perská kněžno… rozluštil Stěpanov.

„Má krásná perská kněžno,“ četl Stěpanov znovu, tentokrát nahlas.

„Tiše!“ napomenul ho Malužkin. „Nerozptyluj se mi tady básničkama!“

Ale Stěpanov ho neposlouchal a dál luštil verše. Tuhle báseň neznal. Byl přesvědčen, že ji nezná nikdo. Tušil, že je prvním puškinologem na světě, který má příležitost číst báseň začínající slovy Má krásná perská kněžno.

„Vždyť je to kolosální objev!“ řekl. „Copak to nechápeš? Víš vůbec, jaký to má význam? Okamžitě to musíme oznámit do Moskvy a zítra tu máme Andronikova.“

„Vy jste se proti mně spikli nebo co!“ rozčilil se Malužkin „Stěpane, pojď, dohodneme se rozumně. Nejdřív dopíšeme ten úvodník a pak zavoláme Andronikovovi, Tolstému a třeba i Puškinovi, když na tom trváš. A dáme si pivo nebo co budeš chtít. Ale teď ten úvodník! Poslechni si začátek: Příprava podzimních prací je na polích našeho okresu v plném tempu… Co tomu říkáš? Není to trochu banální?“

Ale Stěpanov ho neslyšel stejně, jako on před chvílí neslyšel a neviděl Milicu Bakštovou.

Stěpan Stěpanovič Stěpanov byl posedlý Puškinem. Celý život se úporně snažil dozvědět se o velkém básníkovi vše, co se dá, poznat každé jeho napsané slovo. Trpělivě doufal, že se nad ním smiluje osud a daruje mu také nějaký ten puškinovský objev. Docela malý, náhodný objev. Věděl, že jinou šanci nemá, neboť všechny velké zákonité objevy už byly učiněny.

Před třiceti lety našel náhodou na půdě starého domu první vydání Evžena Oněgina a od té chvíle se stal vojákem malé mezinárodní armády puškinologů. Zestárl, ztloustl, pochoval ženu, i dceru provdal, ale objevu se ještě nedočkal. Nejspíš proto, že ani Puškin, ani jeho vrstevníci či přátelé děkabristé se do Guslaru Velikého nedostali a těžko tu tedy mohli zapomenout své deníky či poznámkové sešity. Ale Stěpanov se nevzdával. Dopisoval si s Andronikovem i s pastorem Grunwaldem ze Švýcar, studoval cizí jazyky, ale objev nepřicházel.

Až teď najednou před ním leží zcela neznámé verše milovaného básníka. A nemusel přitom hnout ani prstem.

Stěpanov těžce vstal a s albem v natažené ruce přistoupil k oknu, aby se na slunci přesvědčil, že unavené štěstí konečně usedlo i na něho, že jeden z významných objevů se podařil právě jemu.

„Seď, prosím tě!“ dohonil ho Malužkinův hlas. „Poslechni si tohle: Třebaže je na některých farmách příprava podzimních prací nedostatečná… také by se mohlo napsat neuspokojující nebo přímo: poněkud nízká, co říkáš?“

„Co je to za děvče?“ opáčil Stěpanov.

„Jaké děvče?“

„Ta, co tady byla. S Míšou Stendhalem.“

„To nevím. Na to se musíš zeptat Stendhala. Proč se ptáš mě? Copak ji znám?“

I Malužkin byl posedlý. Na rozdíl od Stěpanova byl posedlý touhou udělat ze svých novin ty nejlepší v zemi, nebo alespoň v kraji.

„Dobrá,“ řekl Stěpanov. Smetl s kalhot popel a prach, s námahou zapnul knoflík na břiše a za hlasitého deklamování objevené Puškinovy básně opustil šéfovu kancelář. Za dveřmi přidal do kroku a brzy byl na ulici.

Malužkin se díval nechápavě ke dveřím a křivda mu vháněla slzy do očí.

28

Milica se Stendhalem došli do parku ke stánku s pivem. Pod různobarevnými plážovými slunečníky stály rozvrzané stolky z umělé hmoty. Míša vystál frontu a postavil na modrou desku dvě sklenice s čepicemi teplé pěny.

Byl rozčarován životem a zklamán ideály.

„Naše mise myslím nevyšla,“ poznamenala Milica.

„Zřejmě jsem někde udělal taktickou chybu,“ přisvědčil Stendhal.

„Ale ze začátku jsem se mu líbila.“

Stendhal pil pivo a mračil se.

„Budeme muset začít rovnou v Moskvě,“ řekl. „A Guslar zase přijde zkrátka. Potom je to bude žrát, ale ať se žerou!“ dodal mstivě.

„Trochu se přece jen proslaví,“ usmála se Milica. „Vždyť jsem tady žila.“

Žertovala, aby přivedla Stendhala na jiné myšlenky:

„Nedělejte si starosti. Všechno nakonec dobře dopadne,“ těšila ho.

„Nikdo nám nevěří!“ vztekal se Stendhal. „Dokonce ani na bezpečnosti Udalovovi nevěřili, a mně ve vlastních novinách jakbysmet! Copak jsme nějací šejdíři? Grubner se namáhá s protokolem, aby se na nic nezapomnělo, a k čemu to všechno je?“

„Podívejte,“ ukázala spanilá Milica. „Tamhle k nám utíká nějaký směšný človíček.“

„To je kolega Stěpanov,“ řekl čile Stendhal.

„A nese moje album.“

„Asi už jim to došlo a hledají nás.“

Stěpanov dorazil udýchaně ke stolku.

„To jsem rád, že jsem vás zastihl,“ řekl a přitiskl albem stolek k zemi. „Už jsem se bál, že vás nenajdu a že se mi to všechno jenom zdálo,“ vysvětloval Milice.

„To vás poslal Malužkin?“ zeptal se Stendhal nadějně.

„Malužkin? Co vás to napadlo, pošetilče?! O to ale nejde. Já bych chtěl vědět, odkud máte to album, děvče.“

„To je moje.“

Stěpanov si přitáhl Stendhalův půllitr a žíznivě se napil.

„Víte alespoň, co v něm je?“ zeptal se a přivřel už tak dost malé oči.

„Ovšem. Vždyť to psali moji přátelé a známí. Tutčev, Fet, Děržavin, Sikomorskij, Puškin a ještě jeden z petrohradské dumy.“

„Říkáte Puškin?“ Stěpanov byl nezvykle vážný a přísný. „Četla jste to vůbec?“

„Samozřejmě. Poslyšte, Míšo,“ obrátila se na Stendhala, „v té vaší redakci jsou všichni takhle trhlí?“

„Jestli nepřesvědčíme Stěpanova a ten zase šéfa, tak to můžeme zabalit,“ vysvětloval Stendhal, v němž znovu svitla jiskřička naděje.

„Víte vůbec, že ta báseň nebyla nikdy publikována?“ naléhal Stěpanov, aniž dbal Míšových narážek.

„Jak by mohla?“ podivila se Milica. „Vždyť ji napsal pro mě, a já už ji ukazovala jen přátelům. Seděl tehdy, kousal pero a mračil se, až mi to bylo k smíchu.“

„Dobrá,“ řekl trochu udýchaně Stěpanov, když dopil Stendhalovo pivo. „A teď vážně, děvče. Odkud máte to album?“

„Míšo, prosím vás, vysvětlete mu to,“ vzdychla Milica.

„To album je jenom zanedbatelná část toho, co jsme se pokoušeli vtlouct do Malužkina,“ řekl Stendhal a přitáhl si Milicino pivo. „Vlastně o album tu vůbec nejde.“

„Neblázněte, člověče!“ zařval Stěpanov. „Tady jde hlavně o to album! Co by ještě mohlo být důležitější, prosím vás!?“

„Kolego,“ řekl slavnostně Stendhal. „Víte dobře, jak si vás vážím. Víte, že bych si vůči vám nikdy nedovolil nějaký nejapný žert. Tak mě, prosím vás, vyslechnete a nepřerušujte mě. Víc od vás nechci. Když mi neuvěříte, můžete klidně zavolat pro sanitku…“

A Stendhal vyprávěl.

Než skončil, stála před nimi celá baterie prázdných půllitrů, které pilně přinášela Milica, neboť ji vyprávění už nebavilo. Prodavačka se s ní brzy spřátelila a točila jí pivo bez čekání. Ani žádný z mužů nic nenamítal. Taky by to byl div.

„Dobrá,“ řekl Stěpanov, když Míša skončil. „A co album?“

„To vezmeme s sebou do Moskvy,“ vysvětlil Míša. „Jako věcný důkaz. Jen co seženeme peníze na cestu.“

„Dáte ho Andronikovovi?“

„Asi ano.“

„Tak to ne! Andronikovovi ho dám já. Jedu s vámi!“

„Hleďme!“ podivil se Stendhal. „Copak vy nám věříte?“

„Nemá smysl, abych vám lhal, Stendhale,“ řekl Stěpanov a něžně hladil safiánovou vazbu alba. „Nejdřív bych se chtěl setkat s Jelenou Kastělskou, abych rozptýlil poslední pochybnosti. Mám tu čest znát ji už čtyřicet let a jestli ona vaše vyprávění potvrdí, uvěřím.“

„Ale co když ji nepoznáte?“ dělal si starosti Michail. „Je jí teď dvacet jako mně.“

„To se dá snadno zkontrolovat. Stačí dvě tři otázky. Třeba kdo kromě ní hlasoval předloni pro restaurování Serafimovského chrámu. Jen se nestrachujte, nejsem dnešní.“

„Já myslím, že jste to byl vy, vážený pane,“ ozvala se Milica. „Chcete ještě pivo?“

„Jak jste to uhodla?“ podivil se Stěpanov.

„Ne, pivo už ne!“ řekl Stendhal.

„Půjdeme!“ rozhodl Stěpanov.

„Nezdá se vám, Stěpanove, že to je všechno příliš pohádkové, neuvěřitelné a dokonce i podezřelé?“ zeptal se Stendhal s novým návalem optimismu.

„Poslyšte, mladíku,“ pravil důstojně Stěpanov. „Před mýma očima se rodil telefon, rozhlas i televize. Na vlastní oči jsem viděl fotokopii Puškinova rukopisu nalezeného nedávno v jednom městečku na Amazonce. Proč bych tedy neměl věřit slušným lidem jen proto, že to moje smysly nechápou. Lidské smysly jsou nespolehlivé. Vždyť nepostihnou ani elementární teorii relativity. Jen rozum je mocný…“

29

Almaz pomohl Jeleně umýt nádobí a potom navrhl:

„Pojďte, půjdeme se projít, děvčata. Rozhlédneme se trochu po městě.“

„Co vás to napadlo?“ polekala se Jelena Sergejevna. „Co když nás někdo pozná?“

„A co má být? Věčně sedět doma stejně nemůžeš.“

Jelena nevěděla, co ještě namítnout, a tak jen hlesla:

„A co s Váňou? To ho mám vzít s sebou?“

„Váňa by měl jít spát,“ připomněl Almaz. „Půjdeš, viď?“

Váňa je sledoval s vykulenýma očima a ani si netroufal něco namítnout. „Jdu,“ řekl jako kamikadze.

Vanda už několikrát cítila, že by se měla rozloučit, ale ne a ne se zvednout.

Kdysi vtrhla do Jelenina života dost nešetrným způsobem. Ani ne tři týdny před její svatbou. Při jedné návštěvě poznala Nikitu, klidného a urostlého, a ani na okamžik nezaváhala. Hned věděla, že jí ho přebere. Kdysi si opsala aforismus: V lásce a ve válce je dovoleno vše. Tři roky ho měla v sešitě a najednou se hodil. Ten inteligentní rozvážný Savič musí být její!

Ale proč probouzet minulost? Vždyť už dnes žije jen v paměti těch tří účastníků dramatu a nikomu jinému do toho nic není.

Vanda tehdy instinktem odhalila Savičovu slabinu: jeho nesamostatnost, nerozhodnost a neschopnost říct ne. Vycítila i Jeleninu slabost v její hrdosti. Zvítězila za necelé tři dny. Dnes se jí to zdá neuvěřitelně snadné, ale tehdy to byly dlouhé tři dny. Od té doby ovládá Saviče s absolutní jistotou. Ale právě to byl i důvod jejího neklidu. Vždyť Savič se vůbec nezměnil. Co hůř, dnes k tomu přibyl ještě jeho nejasný pocit viny a trochu směšná touha po Jeleně.

Ano, Saviče si uměla udržet spolehlivě, ale nikdy nezapomínala, že v lásce je dovoleno všechno. Že to platí pro ni stejně jako pro jiné. Kdyby mohla, zakázala by to a spoutala by živelnost lásky přísnými zákony. A třebaže postupem času svůdných pokušitelek ubývalo, Vanda ve své bdělosti nepolevovala.

Ranní probuzení oživilo staré nejistoty.

I Nikitovy rozpaky ji zabolely.

Ale najednou, ani si pořádně neuvědomila kdy, poznala, že třicetiletá výchova a dobrovolné poddanství je silnější než Jelenino kouzlo. Věčná nejistota zmizela.

Poprvé za třicet let se mohla podívat na Jelenu klidně. Dokonce se jí teď líbila, jak se líbí jedna krásná žena druhé, nestojí-li mezi nimi muž, žárlivost a závist. I Jelena to chápala. Málo platné, to staré mládí se už nevrátí.

Proto také Vanda zůstala, když ostatní odešli. Ochotně pomáhala, smála se a žertovala s Almazem, o kterého se bez postranních myšlenek otírala prsy. Prostě jako v mládí, kam se bez ohlédnutí a zcela samozřejmě vrátila.

„Tak co, Lenočko, půjdeme se projít?“ opakovala Almazův návrh.

To oslovení se Jeleny poněkud dotklo. Nepochopila podstatu Vandiny nálady a myslela si, že na ni žárlí a v náhlé důvěrnosti hledá záštitu. Bylo jí však nepříjemné odmítnout.

„Půjdeme,“ souhlasila.

Vanda s úsměvem pozorovala, jak se Lena snaží svázat bujné světlé vlasy do přísného uzlu.

„Nech je tak,“ řekla po chvíli. „Beztak ti to líp sluší. Ty máš vlastně z pekla štěstí, Lenočko. Postava se ti prakticky nezměnila, takže můžeš nosit všechny šaty. Ani je nemusíš moc upravovat. Jen ty střevíce – hrůza! Vždyť takové se už dneska nenosí.“

„Není to jedno?“

To řekla stará Jelena Sergejevna. Mladá Lena vysvětlila:

„Když jsem byla mladá, nikdo na střevíce ani nepomyslel.“

Na ulici je potkávali známí. Překvapeně se za Jelenou otáčeli a ona měla co dělat, aby se s nimi nezastavila, nepoptala se po zdraví a jak se učí děti, nemají-li spalničky či příušnice.

Také jí začalo vadit, že má staré a nemoderní střevíce, že to každý vidí a podivuje se tomu.

Přešli přes můstek a usadili se na lavičce. Almaz jim koupil eskymo a Vanda najednou řekla:

„Víte co uděláme? Půjdeme ke mně do obchodního domu.“

Sama byla překvapena svou dobrotou. Nevzpomínala si, že by v dobách svého prvního mládí byla tak přející.

„Proč?“ zeptala se Jelena.

„Mám tam schovaný pár francouzských lodiček. Sedmatřicítky. Řekla bych, že ti budou.“

„Prosím tě!“ zapýřila se Lena. Ale současně věděla, že ze všeho nejraději by teď viděla, pohladila a obula si francouzské střevíčky. Jejich existence pro ni byla stejně reálná jako Antarktida, kam létají pouze mladí a zvláštní lidé.

„Jen se neboj,“ uklidňovala ji, Vanda, která nepochopila důvod jejích rozpaků, „ty už jsou dávno zaplacené. Každou chvíli čekám revizi, a tak jsem je raději zaplatila.“

Nebyla to sice tak docela pravda, ale nemá smysl pouštět se teď do tajů práce ředitelky obchodního domu v Guslaru, eventuálně posuzovat jednání Vandy Kazimírovny z morálního hlediska. V tom podstatném měla pravdu. Pod pultem měla schovaný pár francouzských lodiček. Vlastně tam měla páry tři, ale to už je úplně vedlejší. „Raději ne,“ zdráhala se Jelena.

.Nakonec zasáhl Almaz a ukončil plané ženské dohadování:

„Střevíce – to je ono! Kdo pro ně dojde?“

„Já,“ rozhodla Vanda. „Konečně, ještě mě z funkce neodvolali.“

„Myslíš?“ zeptal se Almaz pochybovačně a prohlédl si Vandu od hlavy až ke kulatým kolenům. „A jak jim to vysvětlíš?“

„Co bych jim vysvětlovala?“ řekla Vanda a vyskočila.

„Nebylo by přece jenom lepší, kdybychom požádali Šuročku?“

„Šuročka neví, kde co je. Já to zařídím.“

To promluvila Vanda direktorka.

Vedla je zadem, okolo beden a krabic a nákladního vozu, ze kterého skládali kontejner se zbožím.

„Copak jste to přivezli?“ zeptala se svým ředitelským hlasem. „Kostýmy?“

„Kostýmy, Vando Kazimírovno,“ ozval se od auta skladník.

„Půjdeme ke mně do kanceláře,“ ukázala rukou a začala stoupat po úzkém schodišti do prvního poschodí. „Musím se podívat, jestli tady není kontrola.“

„A co je ti vlastně do toho?“ zeptal se Almaz. „Mysli si třeba, že jsi v pracovní neschopnosti.“

„Tomu ty nerozumíš.“

Bylo v ní tolik jistoty, že Almaz s Lenou šli slepě za ní.

„Kampak, mládeži?“ zastavil je přísný hlas. „Sem je nepovolaným vstup zakázán.“

„To jsem přece já, Vanda! Copak mě nepoznáváš, Karelie Lvovno?“

Cestu jim zahradila urostlá mužatka středních let v modrém plášti. Tváře měla napudrované, rty silně nalíčené a na hlavě jakýsi podivný kadeřnický výtvor. Něco takového nosila Marie Antoinetta.

Její kredenciózní postava měla jedinou vadu. Bez ohledu na vysoké podpatky dosahoval její věžovitý účes Vandě sotva po ramena.

„Co prosím?“ strnula žena.

„To nepoznáváš šéfovou?“ řekla přísně Vanda. „Nevolal někdo? Nikdo tady nebyl?“

Karelie Lvovna jen mrkala, ale dál je odmítla pustit.

„Ty nejsi žádná Vanda!“ řekla rozhodně. „Vanda Kazimírovna tu dnes není.“

„Ale je. To jsem já!“ trvala na svém Vanda. „Nevšímej si, jak vypadám. Zaskočila jsem si do kosmetického salónu a dala si masáž.“

„Tak v kosmetickém salónu?!“ v hlase zazněla drsná hrozba.

Vanda Kazimírovna pochopila, že takhle neprorazí. Změnila lehce taktiku i hlas:

„Vlastně já jsem neteř Vandy Kazimírovny. Říkají, že se jí velice podobám.“

„Neteř?!“

Pochyby zůstávaly.

„A kde je tetička?“

„Má chřipku. Leží.“

„A tihle?“ pokývla k Almazovi a Lence.

„Ti jdou se mnou,“ řekla Vanda opět ředitelským hlasem, protože ji to přestávalo bavit. „Ve stole mám pár francouzských lodiček. Sedmatřicítky. Přines mi je sem!“

Karelie Lvovna opět znejistěla. Hlas byl bezpochyby direktorky, ale na Vandu Kazimírovnu byla příliš mladá. Váhala. Cítila to velké riziko. Jelena přímo slyšela, jak jí pod kadeřnickou věží pracuje mozek.

„Pochybuju,“ rozhodla se nakonec. „Pokud vím, tak tam žádné střevíce nejsou. Tím méně francouzské. Ty jsme neměli, ani nepamatuju.“

„Jak to, že jsme je neměli? Mám ti snad připomenout, kde je dodací list?“

„To jsou řeči!“ trvala na svém Vandina zástupkyně. „Nic jsme nedostali.“

Začala se domnívat, že je to obzvlášť rafinovaná revize.

„Tak odkud máš ty svoje?“

„Které?“

„Ty, co máš na nohou!“

„Jakých nohou?“

„Na těchhle! To nejsou černé francouzské lodičky na vysokém podpatku za čtyřicet tři padesát?“

Karelie Lvovna se chvíli pokoušela schovat nohy pod sebe, aniž si přitom sedla. Potom se však rozhodla, že jedinou cestou ke spáse je trvat na svém. Sáhla do kapsy a vytáhla policejní píšťalku. Tiše, jako by si to říkala nanečisto, pronesla: „Zlodějííí!“ a pak vydala strašný, uši rvoucí hvizd.

„Mizíme,“ křikl Almaz a vlekl Jelenu ke dveřím. „Vem ty boty čert!“

„Tohle ti ještě připomenu!“ rozčileně volala ze schodů Vanda.

Karelie Lvovna je nepronásledovala. Stála na schodišti a hvízdala jako Slavík loupežník na oblíbené větvi.

Zastavili se až na druhé straně ulice.

„Proč jsme tam vůbec chodili? Vždyť to bylo zbytečné,“ řekla Jelena, když konečně popadli dech. „Žila jsem bez střevíců doteď a obejdu se bez nich i dál.“

„Ne!“ rozčilila se Vanda. „Jsou moje a já je dostanu!“

Lenka jen pokrčila rameny. Právě tak to bylo, když poprvé uviděla Nikitu, pomyslela si a už žádné střevíce nechtěla.

„Měli bychom jít domů,“ řekla tiše. „Váňa se jistě probudil.“

„Tak běžte, já se tam ještě vrátím,“ trvala na svém Vanda.

„Ty ses zbláznila!“ zlobil se Almaz. „Vždyť nás přivedeš do maléru! Ta satorie tam určitě nachystala past.“

„Jen klid, nic neriskuju. Já ty své pappenheimské moc dobře znám. Máš u sebe kus papíru?“ Almaz jí podal notes. „Ukaž!“

Vytrhla list a rychle napsala pár řádek.

Almaz pokrčil rameny na znamení, že si nad ní myje ruce, a vydal se s Jelenou domů.

Vanda s nimi šla až k východu z parku a tam se schovala v telefonní budce. Vytočila číslo své kanceláře.

Telefon vzala Karelie Lvovna.

„To jsi ty, Leno?“ zeptala se Vanda stroze.

„Ano.“

„Poznáváš mě?“

„Já už nevím. Před chvílí tady byli nějací šejdíři a chtěli francouzské lodičky. Sedmatřicítky. Odvolávali se na tebe… Nemáš nějaké nepříjemnosti? Víš, co myslím.“

„Nic nevím!“ přerušila ji rázně Vanda. „Mám chřipku a ležím doma. Ale o to nejde. Poslala jsem k tobě neteř a tys ji vyhodila.“

„Já myslela, že je to nějaký samozvanec.“

„To je v pořádku. Tentokrát ti to prominu. Ale teď se tam vrátí, ty jí dáš jeden pár lodiček. Ty, co už je na ně paragon, rozumíš? Víš, kde jsou?“

„Jakpak bych nevěděla.“

„Tak je to v pořádku. A co je jinak nového?“

„Celkem nic. Jen Rodionovová se o půl hodiny opozdila a ještě chce po obědě volno.“

„Tak ji pusť! Jinak nic? Tak na viděnou!“

„Brzy se uzdrav.“

Vanda zavěsila a pomalu se vrátila do obchodu, do své kanceláře. Karelie Lvovna čekala.

„Tak vás tady zase vítám,“ řekla.

„Dobrý den,“ odpověděla Vanda trochu uctivě a trochu dotčeně, jak se sluší na neteř významné osobnosti.

Na stole už byla připravena krabice.

Nezkušený člověk by si myslel, že Karelie Lvovna bude ještě pod magickým vlivem telefonátu, a tedy samá uctivost. Ale to by se zatraceně mýlil. Tvářila se, jako když studuje dodací listy, a jen na okamžik zvedla zrak, aby velitelsky kývla věží:

„Lístek!“

Vanda se usmála. Bez lístku by žádné střevíce nedostala. Mlčky podala vlastní vzkaz.

Karelie Lvovna si ho přečetla, nějaký čas demonstrativně kontrolovala podpis šéfové a nakonec mlčky přistrčila krabici k Vandě.

Jejich pohledy se střetly.

„Děkuju, Karelie,“ řekla Vanda a zamířila ke dveřím.

Ale nedalo jí, aby zlomyslně nedodala: „A co ten tvůj? Kdypak se včera vrátil?“ Karelie po ní švihla užaslým a dokonce uštvaným pohledem.

Vanda vzápětí zalitovala své neomalené drzosti. Kdoví, jestli zase nezačne hvízdat. Proto honem dodala:

„To tetička mě prosila, abych se vás nezapomněla zeptat.“

„Až se s ní setkám, tak si to s ní vyřídím,“ řekla Karelie Lvovna a dlouho se dívala za odcházející neteří. Když její kroky dozněly, pečlivě uschovala Vandin vzkaz. Však ono se to ještě bude hodit! pomyslela si prozíravě.

Jelena málem pokazila Vandě triumfální náladu, když odmítla přijmout francouzské lodičky. Ale zasáhl Almaz:

„Jen si je obuj!“ řekl. „Přece je nenecháš ve skříni. Potom je Vandě zaplatíš.“ Vanda velkoryse mávla rukou.

Když Savič viděl, že obě jeho lásky chodí ve stejných lodičkách, považoval to za znamení osudu. Skutečný důvod se nikdy v životě nedověděl.

30

„Jeleno Sergejevno,“ ozval se ode dveří Stendhal a strkal před sebou Milicu se Stěpanovem. „Můžete nám říct, kdo kromě vás hlasoval pro opravu serafimovského chrámu?“

„Stěpanov přece,“ otočila se Jelena.

„Je to ona!“ řekl Stěpanov. „Ale já bych ji poznal i tak. Vždyť vy jste se takřka nezměnila. Dobrý den a blahopřeji vám k převtělení.“

„To jsem ráda, že vás vidím, Stěpane Stěpaniči,“ řekla Jelena. „Alespoň nějaká spřízněná duše. Neumíte si představit, jak se cítíme v téhle fantastické situaci osamělí.“

„Jak kdo,“ ohradil se Almaz Bitý,

Stěpanov zaplnil pokoj svým objemným bříškem. Přistoupil ke stolu a položil tam album.

„Přijměte mou upřímnou účast,“ pokývl hlavou. „Zrovna jsem byl svědkem jednoho fatálního neúspěchu u nás v redakci. Ono je něco jiného snít o ptáku ohniváku na gauči a něco jiného je poznat, že právě usedl na okno.“

„Bitý,“ představil se Almaz.

„Tak to jste vy?“ usmál se Stěpanov. „To bylo od vás velice šlechetné podělit se o tak vzácné tajemství.“

„To nebyla ani tak šlechetnost jako nutnost. Co mi taky zbývalo? Já jsem původně nechtěl. Mám svoje zkušenosti a bylo mi jasné, jaké z toho budou nepříjemnosti.“

„A teď?“ zeptala se Jelena.

„Teď už o tom nemá smysl přemýšlet. Spíš by mě zajímalo co vy? Ono to není jen tak. Na mládí si musí člověk zvyknout.“

„Vy jste si zvykl?“

„Hned ne. Skutečné mládí může člověk beztak prožít jen jednou. Dokud neví, co přijde po něm.“

„To je pravda,“ přisvědčila Jelena.

„Jen nebuď smutná! Beztak si tě odvezu na Sibiř. A co vy?“ obrátil se na Stěpanova. „O našich dobrodružstvích víte prakticky všechno. Připojil byste se k nám, kdybychom měli ještě nějaký elixír?“

„Nevím,“ řekl pomalu Stěpanov. „Asi ne. Můj věk mě docela uspokojuje. Leda abych trochu zhubnul.“

„To je maličkost,“ ozval se Stendhal. „V Moskvě vás dáme do ústavu racionální výživy a budete jako Apollón. My teď budeme mít v lékařském světě velké známosti. Ačkoliv…“ zaváhal. „Možná že až se objevíme v Moskvě s receptem věčného mládí, také nám všichni neuvěří. Ani ti, kteří nám uvěří, nám třeba neuvěří hned. S velkými objevy je to na začátku vždycky tak.“

„Já už jsem uvěřil,“ řekl Stěpanov. „Co víc, chápu vaše současné finanční obtíže a chci vám pomoct. Nějaké úspory mám a až budete při penězích, tak mi to vrátíte.“

„Fajn,“ řekl Almaz.

„Stěpan Stěpanovič je významný puškinolog,“ vysvětloval Stendhal. „Uvěřil, když uviděl album.“

„Ano,“ přisvědčil skromně Stěpanov.

„To se obraťte na Milicu, ta se s ním výborně znala,“ řekl Almaz.

„Není snadné tomu věřit,“ přiznal se Stěpanov. „Ale já věřím.“

„Já jsem se s ním osobně nesetkal,“ vzpomínal Almaz. „Ale v Petrohradě jsem tehdy byl a kdoví, mohl jsem mu tehdy možná zachránit život.“

„Cože?“ vydechl Stěpanov a dopadl těžce na židli. Váňa polekaně uskočil, neboť se bál, že to židle nevydrží.

„Já se snad zblázním,“ sténal Stěpanov. „To by mě v životě nenapadlo.“

„Měl jste mě vidět včera. Asi byste tolik nežasl. To jsem byl o poznání starší.“

„Ale já vám věřím. Jen vyprávějte!“ prosil Stěpanov. „Vždyť já jsem ten nejšťastnější člověk na světě. Co jste to říkal o jeho záchraně? To jste žertoval?“

„Proč bych žertoval?“ řekl Almaz. „Jenže je to dlouhá historie a teď na ni nemáme čas. Snad až někdy později.“

„Jen vyprávějte, Almazi,“ řekla Jelena. „Pro Stěpana Stěpanoviče to je důležité.“

„Jelenu musím poslechnout,“ smál se Almaz. „Teď už ji budu muset pořád poslouchat, když se mnou pojede na Sibiř.“

„Nemluvte hlouposti!“ ohradila se Jelena. „Jsou tady děti.“

„Vždyť pojedeš,“ řekl Almaz s určitostí. Pak se na okamžik zamyslel a začal vyprávět:

„Vzpomínám, že to bylo někdy v lednu sedmatřicátého roku. Tedy v minulém století. Vracel jsem se z Paříže do Ruska. V Petrohradě jsem měl jednomu člověku předat dopisy a nějaké peníze. Znali jsme se už z pětadvacátého, z Palácového náměstí…“

„To myslíte prosincové povstání?“ zeptal se Stěpanov.

„Samozřejmě.“

„Já se snad zblázním,“ zasténal Stěpanov.

31

Naštěstí ne každému je dáno učinit nějaký ten objev.

Kdyby tomu bylo jinak, dávno bychom se utopili v přemíře objevů a vynálezů. Nikdo by je nestačil realizovat a v nastalé devalvaci tohoto jinak žádoucího jevu by se mohlo lidstvo dostat na pokraj záhuby.

Kdyby všichni jen vynalézali, nebyl by tu nikdo, kdo by řídil, kdo by vynálezy realizoval, reguloval a bránil té záplavě.

Grubner cítil svou odpovědnost před lidstvem. Talent a nadání, jež v něm procitly, volaly po činu. Ponořil se tedy do práce.

Považoval za kromobyčejně šťastný nápad oškrábat podlahu, kam se vylil zbytek elixíru. Byl si jist, že to povede k objevu, který zásadně změní tvář Země, a jeho jméno zazáří mezi třiatřiceti jmény laureátů cen udělovaných za nejpozoruhodnější objevy v oboru biologie.

I kdyby tam nakonec jeho jméno nebylo, stejně už se nevrátí k plané zahálce uplynulých let.

„Copak je za tím oknem?“ zeptal se Saviče, když si všiml, že jen civí, místo aby řádně omýval projekční sklíčka mikroskopu. „Čas nečeká, mladíku!“

„Ano, ovšem,“ trhl sebou Savič a znovu začal pilně umývat sklíčka. Jeho pohyby byly profesionálně přesné, jisté, ale ne víc než automatické.

Jeho mozek byl zaujat horečnatým myslitelským procesem hledání vlastního místa v novém životě. Nejraději by se rozeběhl za Lenou a všechno jí pověděl. Možná že spolu by to místo nalezli snáz. Ale jak to udělat a neurazit Vandu?

Havran capkal kolem akvária, kloval do skla a lekal rybičky. Zkoušel, jestli by nestáhl sako, ale moc se nesnažil. Jen tak žertoval.

Zpod postele vylezly tři vypasené myši. Ostražitě sledovaly havrana, takže když se po nich rozehnal zobákem, stačily ještě zmizet pod postelí. Havran přišel blíž, nadzvedl zobákem cíp prostěradla a nakoukl pod postel. Pak se znechuceně vrátil k akváriu.

„Máš tady myši,“ řekl Savič.

„No jo,“ přisvědčil Grubner. „Specifická váha tři a dva. Co myslíš? Bude ten tlak stačit?“

„K čemu?“

„Aby vytlačil z těch třísek zbytek elixíru.“

„Nevím.“

„Nebo bychom to mohli promývat vodou. Dostali bychom vodní roztok.“

„Jak myslíš,“ řekl Savič. A dodal: „Proč ty myši neotrávíš?“

„Proč bych je trávil?“ podivil se Grubner. „Jsou cvičený. Třídí sklenice. Já jim za to platím. Dvanáct kopejek za půllitrovku.“

„Není to nesmysl?“ řekl Savič. „Na co myši potřebujou peníze?“

„Jak to, na co? Sem tam si něco koupí a zbytek uloží. To bys koukal, jak to stimuluje jejich výkonnost. Jen pořád nemohou rozeznat prasklou láhev od celé. Teď mi dělá starosti, co s nimi bude. Počítám, že než se vrátím z Moskvy, docela tady zvlčí.“

„To má být žert?“

„Prravda! Prravda!“ potvrdil havran.

„Proč bych žertoval?“ ohradil se Grubner. „Já to se zvířaty umím. Tak co? Uděláme ten vodní roztok? Bojím se, aby to nevyschlo docela.“

„Tak sem s tím!“

V práci jim uplynula další hodina.

Slunce se překulilo přes zenit a jeho paprsky teď svítily přímo do okna. V pokoji bylo horko. Ze dvora se ozvaly mužské hlasy. Hráči domina se scházeli ve stínu bezového keře.

Savič zaslechl, jak na stole zarachotily kostky. Přistoupil k oknu a zahlédl drobného chlapce v modrých kalhotkách, který se opatrně plížil do dvora. Okamžitě poznal nešťastného Udalova.

„Podívej,“ řekl Grubnerovi. „Zločince to táhne na místo činu.“

Současně se jeden z hráčů hlasitě zeptal:

„Tak co, Xenie, ten tvůj se ještě nenašel?“

Z okna přímo nad Savičovou hlavou se ozval tvrdý hlas:

„Jen ať si to zkusí! Tohle mu jen tak neprojde. Už ho hledá bezpečnost.“

Grubner, který se držel raději dál od okna, aby ho nebylo vidět, zavrtěl nešťastně hlavou:

„Kam sem leze, trouba jeden! Jak to, že ho naši vůbec pustili?“

Nemohl tušit, že Udalov, hnán steskem po domově a iracionálním pocitem viny, uprchl dnes už potřetí.

Teď byl připraven přijmout jakýkoliv trest, neboť pochopil, že jediný člověk, který mu může pomoci, je jeho žena Xenie.

Došel doprostřed dvora a zvolal:

„Xenie!“

Rachocení kostek utichlo. Hráči domina se překvapeně ohlédli. Z okna na druhé straně dvora se ozval ženský hlas:

„Xenie, hledá tě nějaký kluk. Třeba nese zprávy.“

„Xenie!“ zahulákal jeden z hráčů. „Vystrč hlavu!“ „Xenie,“ řekl mírně Udalov, když spatřil v okně její milou tvář. „Já jsem se vrátil.“

„Co chceš?“ zeptala se Xenie, která ho špatně slyšela.

„Vrátil jsem se, Xenie,“ opakoval trpělivě Kornelius. „Pustíš mě domů?“

Hráči domina se rozesmáli. Cítili však, že na slovech vyhublého chlapce něco bude.

„Posílá tě Kornelius?“ ptala se Xenie.

„Ano,“ přikývl chlapec ztěžka. „Vlastně ne! Já jsem Kornelius! Copak mě nepoznáváš?“

„To je on!“ rozlehl se dvorem druhý chlapecký hlas. Z okna se vyklonil Udalovův syn Maxim a poznal lupiče, který ho ráno potupil.

„To je on, mami! Ten, co mě ráno svlékl.“

„Budeme koukám muset zasáhnout,“ řekl Grubner. Komplikovalo mu to plány, ale přítele nemohl opustit. Zvlášť ne v tak hrozivé situaci.

„Počkej,“ varoval ho Savič. „Zapomínáš na to, jak sám vypadáš. Jen ho nech, vždyť on se z toho dostane.“

„Chuligáne!“ zaječela Xenie. „Jen počkej, už jdu na tebe!“

„Člověk by neměl skákat přes svůj stín,“ řekl zadumaně Savič. „Má nechat život, aby se řídil vlastními zákony.“

„Nesmysl,“ namítl Grubner. „Je to prostě a jednoduše smolař.“

„Jakýpak smolař? To by bylo moc jednoduché! Odtrhl se od svého života a v novém nenašel místo. Teď co? Má snad skočit do vody?“

„Při jeho smůle by mu to bylo stejně houby platné,“ poznamenal Grubner.

„Jsem nevinen!“ prohlásil venku Kornelius a slzy mu znovu kanuly po tvářích. „To bylo proti mé vůli… Já přivedu svědky…“

„Koukni, jak se podobá Maximkovi, Xenie,“ řekl jeden hráč domina. „Jako by si z oka vypadli.“

„Svatá pravda,“ potvrdila žena z protější strany dvora.

„Vždyť já jsem tvůj muž!“ hořekoval chlapec. „Kornelius! Tohle jsem nechtěl…“

Vykročil ke schodišti, aby na prahu svých dveří přijal zasloužený, leč nespravedlivý trest. Ale zlomyslné poznámky hráčů a smích z oken ho zastavily:

„Jen se mi smějte!“ křikl rozhořčeně. „Jen se smějte, mé tragédii. Co je na tom vlastně k smíchu? Vždyť mám syna staršího, než jsem sám. To, jak teď vypadám, na věci nic nemění! S tebou jsem, Matvějiči, ještě předevčírem tady hrál domino. Vzpomínáš? Je to tak?“

„Je,“ připustil vousatý Matvějič. „Odkudpak to víš?“

„Odkud bych to věděl!“ řekl Udalov. „Říkám ti přece, že jsme hráli spolu. Proti Vasjovi a Kacovi. Ten tady dnes není… Tohle,“ ukázal na své drobné tělíčko, „tohle je jen chemie. Dělali na mně pokusy. S mým souhlasem, to je pravda. Možná že to je pro vědu důležité, ale já mám přece rodinu.“

„Hlas volajícího na poušti,“ řekl skepticky Savič. „Beztak mu neuvěří.“

Xenie už byla na dvoře.

Maximka cupital za ní.

„Tady jsi!“ pravila zlověstně. „Pojď blíž!“

Kornelius svěsil hlavu mezi chlapecká ramínka. Šel.

Xenie ho uchopila za límec, rychlým naučeným pohybem mu rozepnula knoflíky a spustila kalhotky. Pak ho jednou rukou pozvedla a vzduchem se ozvalo přesně mířené a odměřené plácnutí.

„Jaujau!“ zaječel Kornelius. „Co blázníš!“

„Já bych se neukvapoval, Xenie,“ pravil rozvážně Matvějič. „Co když je v tom opravdu věda?“

„Je to on!“ radoval se zlomyslně Maximka. „Jen mu ještě nějakou vraž.“

Xeniina ruka se už znovu zvedala, když se v půli cesty zarazila. Její úžas byl tak zřejmý, že celý dvůr ztichl. Xenie pozvedla Kornelia ještě kousek výš a volnou rukou nadzvedla chlapcovu košilku. Na růžovém zadečku bylo velké mateřské znamínko ve tvaru lidského srdce.

„Co to tady máš?“ zeptala se najednou tiše a nejistě.

Kde?“

Kornelius, jenž dosud visel ve vzduchu, se zazmítal v marné snaze obrátit hlavu tak, aby dohlédl pod vlastní záda.

„Lidi dobrý!“ zděsila se Xenie. „Vždyť Kornelius má na stejném místě zrovna takové.“

„Já ti to říkal,“ ozval se do mrtvého ticha Matvějičův hlas. „Než začneš někoho mlátit, tak se tam máš nejdřív pořádně podívat.“

„Máš si dávat pozor, Xenie,“ nabádala ji žena v okně na druhém konci dvora. „Víš, jak mu teď je? Vždyť je to takový chudák.“

Kornelius už ztrácel naději. Bolest a ponížení ho zlomily. Hořce a bezútěšně se rozplakal. Xenie ho uchopila i druhou rukou, přivinula k hrudi a rychle s ním utíkala domů.

„Já už nemůžu,“ řekl najednou Savič.

„A co chceš dělat?“

„Půjdu…“

„Kampak?“

„Nevím. Ale jsem už z toho zmatku unavený.“ Oči měl uštvané a pusté. Student Savič takové nemíval.

32

V sedm večer se zase všichni sešli u Kastělské.

Přinesli si věci na cestu a teplé prádlo.

Když Grubner skončil s pokusy, přivezl automobil a začal ho připravovat na cestu. Ne snad, že by chtěli jet celou cestu vozem. Ale do Bělojaru, kde byla železniční zastávka, to bylo dobrých čtyřicet kilometrů.

Teď stálo auto vzadu za domem a z měděného komína se lehce kouřilo.

Savič postavil do síně kufr a s nepochopitelným podrážděním pozoroval, jak Jelena s Vandou družně přešívají a upravují nějaké hadříky. Jako by docela zapomněly na svou řevnivost a žárlivost.

Savič si povzdychl a vydal se do zahrady. Za Grubnerem.

„Co je s Udalovem?“ zeptal se.

Grubner se vysoukal zpod auta, utřel si ruce a řekl:

„Asi nám nevystačí dřevo. Trochu se bude muset přidělat. Jo, ty ses ptal na Kornelia?“

Košili měl zaprášenou a samou šmouhu od kolomaze.

„Co je s ním?“

„Než jsem odešel, mluvil jsem s ním na chodbě. Teď už je to dobrý. Xenie mu odpustila a chystají se sem. Slíbil jsem mu, že to v Moskvě dají do pořádku. Podej mi francouzák.“

„Kde ho máš?“

„V té bedýnce na rukavice. Vepředu.“

Savič přešel dopředu a našel skřínku z červeného dřeva s pozlacenými zámky. Nadzvedl víčko. Vedle klíče ležela ještě jedna skřínka potažená černým hedvábím.

„Co to tady je?“

„Kde!“

„Tady, vedle toho klíče.“

„Nevím,“ řekl Grubner. „Ještě jsem se nestačil podívat. Auto nechám v Bělojaru u tetky. Až se vrátíme z Moskvy, rozeberu ho do posledního šroubku a dám ho do pucu. Tohle je nezničitelný stroj. Ruční práce. Taková se už dneska nevidí.“

Savič rozepnul spony v podobě lvích hlav.

Na černém sametu se temně leskl pár soubojových pistolí.

„Na to se budeš muset zeptat Milicy,“ řekl Grubner, jenž o zbraně neprojevil valný zájem.

Takovými pistolemi zastřelili Puškina, pomyslel si Savič. Vzal jednu z pistolí a prohlížel si ji jako Hamlet Yorickovu lebku.

„Opatrně,“ napomenul ho Grubner. „Mohlo by to vystřelit.“

„Zajímavé. A jak se to vůbec nabíjí?“ zeptal se se zájmem Savič.

„Co jste to našli, mládenci?“ zeptala se Milica, která vyběhla do zahrady s vědrem. „Nevíte, kde je tady studna?“

Když Grubner spatřil perskou kněžnu, zapnul si knoflíček u košile a zčervenal. Milica se zasmála.

„Hleďme, to jsou pistole mého tchána. Kdepak jste je objevili? A nemiřte s tím, Saviči. Mohl byste postřelit Sašenku.“

Savič rozmrzele položil pistoli zpátky do pouzdra. Sašenku! Že by to jemu mohlo vybouchnout v ruce, to Milicu nezajímá. Záleží tady na něm vůbec někomu?

„Neboj se, Milico,“ řekl chlácholivě Grubner. „Jednak nejsou nabité a kdyby, tak se stejně netrefí.“

„Tobě to, Sašenko u toho auta sluší,“ řekla Milica. „Ještě kdybys tak měl koženou kombinézu a velké brýle.“

Od domu zaslechli Almazův hlas:

„… A tak jsem mu říkal,“ vysvětloval Stěpanovovi, „vaše blahorodí, můžete ty nešťastná lidi pověsit, třebaže se neprovinili ničím jiným, než že měli hlad. Ale pamatujte si, že potom…“

„Zase nějaké album?“ zvolal Stěpanov, když spatřil černou skřínku v Savičových rukou.

„Ale ne,“ zavrtěl hlavou Savič. „To jsou jen soubojové pistole.“

„Kdes je našel?“ ptal se Almaz.

„Tady byly, v automobilu,“ vysvětloval Grubner. „Ve skřínce na rukavice.“

„To jsou pistole mého tchána,“ opakovala Milica. „Pořád říkal, že se bojí lupičů.“

Na zápraží vyšla Jelena Sergejevna:

„Tak co je s tou vodou? Tebe si tak poslat pro smrt, Milico.“

„Promiňte, Jeleno Sergejevno. Ale Saša tady našel staré soubojové pistole.“

„Ty jsem našel já,“ ohradil se Savič, který se cítil odstrčen a ukřivděn.

„Okamžitě to dejte pryč!“ přikázala Jelena. „Určitě nejsou přihlášené.“

„Jen klid, Leno,“ mírnil ji Almaz. „Takovéhle zbraně už dnes zajímají nanejvýš sběratele. Jak vy jste daleko? Budeme moci vyrazit?“

„Hned to bude,“ řekla Jelena. „A ty, Nikito, dej ty pistole Almazovi.“

Jelena se dívala na Saviče a divila se sama sobě. Hleděla na vysokého světlovlasého studenta a modrýma očima, a zatím viděla obstarožního obtloustlého muže. Onen student už dávno umřel. Když si vzpomněla na své vzrušení před ranním setkáním, dokonce se trochu zastyděla.

Savič ustoupil několik kroků před Almazovou nataženou rukou a jako by četl Jeleniny myšlenky, pohlédl nepřátelsky na Almaze a hádavě se zeptal:

„Proč?“

„Pro jistotu,“ řekl klidně Almaz. „Dáme je Stěpanu Stěpanoviči.“

„Potom je dáme do muzea. Takové pistole dnes mají ohromnou historickou cenu,“ přisvědčil Stěpanov.

Almaz se souhlasně usmál. Obrátil se na Saviče a zeptal se:

„Cože jsi dnes takový podrážděný? Zapalujou se ti lejtka?“

Savič pohlédl na Jelenu.

Stála na zápraží a vítr přitiskl tenké šaty k jejímu dívčímu tělu. Diana, napadlo Saviče. Krutá Diana…

„Tak dáš mi ty pistole, nebo ti je mám vzít?“ zeptal se Almaz pobaveně.

Přiletěl velký černý havran a posadil se na větev vedle něj.

„Krrrev,“ zakrákoral.

„Co tady chceš?“ zeptal se ho Grubner. „S námi nemůžeš.“

„Hrůza!“ vyjekla Milica. „Ten černý pták přinese neštěstí!“

„Prrrdlajs!“ odtušil havran.

Savič ustupoval před Almazem, který se k němu blížil.

„Jeleno, holubičko, co s ním mám udělat?“ řekl posměšně Almaz. „Dáme mu milost, nebo se budeme bít?“

„Nehrajte si s tím!“ rozkázala přísně Jelena. „Nedělej hlouposti, Nikito!“

„Těm je nejméně sto let,“ poznamenal Grubner. „Ty se ještě nabíjely zepředu.“

„Souboj!“ zatleskala rukama Milica. „Ano, souboj! Já se na to ještě pamatuju! To bývala krása!“

„Pozor, vážení,“ ušklíbl se Almaz. „Na třicet kroků vystřelím pikové dámě oko.“

„Piková dáma,“ opakoval Savič jako očarovaný.

Milica k němu přiskočila a vzala mu skřínku s pistolemi.

„Já budu sekundant,“ zvolala. „Bude to na dvanáct kroků a střílet se bude, až dám pokyn. Budete se bít o srdce své dámy!“

„Proč bych se bil?“ usmál se Almaz a podíval se na Jelenu. „To srdce je stejně moje.“

Možná, napadlo Saviče, že před sto lety tady ustoupil ke křoví jiný člověk. Stejný jako já, a přece úplně jiný. Byla uražena čest milované ženy. Nevadí, že ti nikdy nebude náležet. Ale ty jsi pro ni připraven zemřít.

Tehdy tu ovšem nestál automobil, ale kočár. Černá karozza. A dáma tvého srdce je znovu ztracena. Dokonce dvakrát ztracena, neboť i kdyby ses mohl vrátit na onu rozhodující křižovatku a vybrat si jinou cestu, beztak tě přivede zpátky sem, na tohle místo.

„Už dávno jsem takhle nestál,“ řekl Almaz a vybral si pistoli. „Asi jsem trochu vyšel ze cviku,“ dodal a navyklým pohybem natáhl kohoutek.

„Vy už jste se někdy bil?“ vydechla Šuročka, která byla pro jízdenky a vrátila se do nejlepšího.

„Dvakrát, má milá,“ řekl Almaz. „Dvakrát.“

„Pokaždé pro ženu?“

„Ne, pro čest. Pro ženu se dnes biju poprvé. Měla bys mi dát šátek pro štěstí, Jeleno. To se tak dělávalo.“

„Almazi Fedotoviči!“ řekla přísně Jelena.

„Žertuji.“

Savič sevřel pistoli a cítil, jak mu vrůstá do dlaně. Napjatá ruka se začala pomalu zvedat a Nikita nedočkavě sledoval, kdy se hlaveň dostane do jedné roviny se srdcem soupeře.

Almaz nespěchal.

Poškrábal se hlavní pistole za uchem a přezíravě řekl:

„Saviči, zapomněl sis natáhnout kohoutek. Takhle ti to nevystřelí.“ Savič zčervenal.

„Musíš víc,“ radil mu Almaz. „Zatím jsi uvolnil jenom pojistku. Tak, teď je to v pořádku. A miř! Víš, jak se to dělá?“

„Vím,“ řekl Savič temně.

V hlavě se mu zběsile honily myšlenky: Padnu… Ne, padne on zalitý krví. Leží na trávě a krev se mu rozpíjí po bělostné košili. Teď uvidím, vlastně ne, on uvidí utrápené Jeleniny oči, milované Jeleniny oči, navždy ztracené Jeleniny oči…

„Pal!“ křikla Milica.

Almaz, kterého hra přestávala bavit, zvedl hlaveň pistole, aby někoho nezasáhl, kdyby to snad vystřelilo, a stiskl kohoutek. Spustil ruku a už chtěl odejít, když ho zastavil Savičův hlas:

„Stůj! Ještě mám ránu já!“

Savič zahlédl Almazův úsměšek a už se neudržel. Tohle byl souboj a jeden tady musí zůstat ležet. Ozvala se rána!

Pistole tvrdě poskočila v dlani a střela, která víc než sto let spokojeně odpočívala v hlavni, hvízdla Almazovi kolem ucha a přerazila větvičku, na které seděl havran.

Ten polekaně zamával křídly a řekl: „Trrroubové!“

Najednou bylo všude kolem ticho.

Dokonce umlkli i ptáci a včely.

„Já jsem netušil…“ řekl Savič a upustil pistoli do trávy. „Je to tak staré…“

„Blázne!“ zavrtěl hlavou Almaz.

„To byl opravdový souboj!“ radovala se lehkomyslná Milica. „Neplačte, Jeleno Sergejevno. On by se stejně na takovou dálku netrefil!“

„Omlouvám se,“ zašeptal Savič se skloněnou hlavou.

Najednou si všichni uvědomili, že zoufalý nářek, který se ozval krátce po výstřelu za plotem, se blíží. Ohlédli se a spatřili Udalova.

„Zavraždili mě!“ oznámil.

„Co zas má být tohle?“ zeptala se přísně Xenie, která přicházela za ním.

Kornelius už byl opět bez kalhotek. Nesla je Xenie a Udalov si náruživě třel modřinu na hýždi. Všichni ji viděli.

Xenie natáhla ruku a na dlani jí ležela střela. „A v kalhotách je díra!“ řekla. „Budu si na vás stěžovat.“

Savič zrudl a uprchl do síně. Nejraději by se neviděl.

Udalov se otočil k manželce a přísně řekl:

„Dej sem ty kalhoty! Tak malý zase nejsem.“

33

Večer byl větrný a barometr ukazoval proměnlivo.

Nejdřív posadili do automobilu ženy a děti. Xenie s Udalovem na klíně seděla vedle řidiče. Původně tam chtěl Saša posadit Milicu, ale Váňa, kterého museli vzít sebou, měl námitky, neboť také chtěl sedět vedle řidiče. A tak se tam musela posadit i Jelena. Rozmazlený Váňa začal dotírat na Udalova, takže Xenie začala na cizího hošíka zahlížet, protože jí bylo manžela líto.

Na zadním sedadle byla Šuročka s Vandou a Milicou a také ještě Stěpanov s albem. Zamračený Savič seděl před nimi na kufrech.

Před odjezdem došlo k menšímu incidentu.

Savič na poslední chvíli odmítl kamkoliv jet, ale Almaz si ho odvedl stranou a domluvil mu.

Vanda natáhla ruku, aby ho pohladila po rameni, ale Savič se zavrtěl a uhnul.

„Co je s tebou?“ řekla Vanda a odtáhla ruku. „Celý život jsem se chystala do Moskvy, tak si to snad na stará kolena můžu dovolit.“

„Vždyť ti to může být jedno. Stejně do práce nemůžeš,“ řekl nechápavě Grubner.

Savič mlčel.

Almaz s Míšou Stendhalem si stoupli vzadu na stupátka. Automobil vyrobili v době, kdy s sebou panstvo ještě vozilo lokaje. Stupátka byla široká a pohodlná. Mohli si na ně i sednout, kdyby byli unaveni.

Málem zapomněli na Milicinu kočku.

Ta si našla místečko sama a havran, který kroužil kolem, se cítil uražen. Aspoň na ni křikl: „E perricoloso sporrgherrsi!“

„Přímo archa Noemova,“ řekl někdo.

„Hej! A teď práskni do koní, kočí!“ zvolal Almaz. „Táhneme na Moskvu.“

Grubner přidal páru, sloup dýmu se vyvalil k podmračenému nebi a automobil se pomalu hnul z místa.

Havran už měl létání dost, a tak se usadil na rámečku předního skla.

„Kšš!“ odháněl ho Grubner. „Jedeš pryč! Nevidím.“

Havran poslechl a usadil se na Váňově rameni. Xenie se polekala a zakryla Udalova loktem.

Zvolna projížděli městem, provázeni pobavenými pohledy a poněkud drsnými komentáři obyvatel. Ale nic si z toho nedělali.

Nablýskané lucerny a stříbrné součástky se velkolepě leskly.

Na křižovatce potkali šéfredaktora Malužkina. Když spatřil Stěpanovovu pleš a Stendhalovu kštici, cítil se ukřivděn:

„Nezapomeňte zítra v deset! Je redakční porada!“ Míša Stendhal zamával a řekl:

„Dnes jste zmeškal dvě příležitosti stát se slavným. Je mi vás líto.“

Malužkin sice nerozuměl, ale na každý pád pohrozil prstem.

Projeli předměstím.

Předjížděly je náklaďáky a jeden šofér se vyklonil z okénka a vola na Grubnera:

„Dej si bacha! Někde jsi ztratil číslo.“

Grubner se zděsil:

„Vždyť já vůbec žádné nemám!“

„To nic,“ řekl Almaz. „Městem jsme projeli a za tmy si nás nikdo nevšimne.“

Když míjeli odbočku k sanatoriu, objevil se proti nim velký tmavý mrak. Vznášel se nad silnicí, jako by je chtěl pohltit.

„Udělalo se nějak chladno,“ řekla Milica.

„Vem si moje sako,“ nabídl Grubner.

„Dávej pozor na cestu!“ napomenula ho Xenie a pevněji přitiskla Kornelia, který jí začal dřímat v náručí.

„Díky, Sašenko,“ řekla Milica a pohladila ho po kštici.

V té chvíli dupl Grubner na brzdu. Před nimi, uprostřed silnice, po pás v mlze, stál člověk.

34

Neznámý zvedl ruku.

Grubner se pozvedl a přes čelní sklo zvolal:

„Děkuj Pánubohu, že nejedeme rychle. Kdyby to byl náklaďák, byla z tebe placka.“

„Vím,“ řekl člověk.

„Tak koukej zmizet a nepřekážej!“

Muž se nehýbal.

„Tak uhni!“

Muž mlčel.

„Ustupte!“ přidala se Xenie. „Je tady nemocné dítě.“

„Vím,“ řekl člověk. „Vystupte si, prosím.“

„Cože?!“ rozhořčil se Grubner. „To je asi dopravka,“ řekl Stendhal.

„A co má být?“ ozvala se Milica. „Je to moje auto a jede s mým souhlasem. Nic jsme neprovedli a spěcháme do Moskvy.“

„O to právě jde!“ řekl člověk. „Almazi, vy mě nepoznáváte?“

„Poznávám,“ řekl tiše Almaz. Všichni se k němu obrátili. Tak tiše ještě nemluvil.

„Porušil jste naši dohodu. Já jsem vás varoval.“

„Ano,“ přisvědčil Almaz. Přistoupil k neznámému člověku a tyčil se vedle něj jako hora.

„Dokud jste užíval elixír mládí sám, nijak jsem vám nebránil. Splácel jsem svůj dluh. Dokonce jsem nic nenamítal ani v případě, kdy jste použil mého elixíru pro svou přítelkyni Milicu. Ale po včerejšku, kdy jste vydal mé tajemství nezasvěceným, se to změnilo. Dostal jste mě do krajně obtížné situace a mně nezbývá, než zasáhnout.“

„Promiň,“ řekl Almaz. „Neviděl jsem jiné východisko. Mám spoustu práce a nemám čas umírat.“

Člověk zřetelně světélkoval a dokonce i mrak kolem něj byl světlejší. V nepřirozeném soumraku však bylo těžké rozeznat rysy jeho tváře. Vyslovoval pečlivě, ale poněkud monotónně.

„Víš, kdo to je?“ otočil se Grubner k Milici.

„Vím,“ přisvědčila rozechvěle.

„Já taky.“

Stendhal seskočil se stupátka a chtěl přistoupit blíž. Ale malý človíček ho zarazil gestem ruky: „Není třeba. Všichni slyšíte dobře,“ řekl. Stendhal se zastavil.

To, co se odehrávalo, vypadalo tajemně a na první pohled zlověstně. Starý automobil, na kterém se srážely kapičky mlhy, stál uprostřed silnice. Před ním, po pás v mlze, stál nepohnutě Almaz s kosmickým cestujícím. I lidé v automobilu jako by strnuli. Jen havran se dál klidně procházel po předním skle.

„Nezbývá mi, než vám odejmout nezaslouženě získaný dar,“ řekl do ticha mimozemšťan. „Vrátíte se opět do svých bývalých podob a vzpomínky vám budou připadat jako zvláštní sen.“

„Ne!“ vykřikla Milica. „Všechno, jen to ne! Vždyť jsem konečně zase mladá. Tak mladá!“

Almaz se podíval na své společníky a znovu se obrátil k cizinci:

„Slituj se nad nimi.“

„Nad tebou taky?“

„To si rozhodni sám.“

„Nemohu, nemám právo,“ řekl mimozemšťan, „Ani Země ještě nemá právo na věčné mládí. Kdybych si mohl být jist, že tajemství zůstane zachováno, nechal bych vás na pokoji. Jenže vy jste nevěděli nic lepšího, než se vydat rovnou do Moskvy. Zítra či pozítří se setkáte s vědci a mohlo by se stát, že byste je přesvědčili o tom, co se vám stalo. A vědci, jakmile pochopí, že takový elixír lze vyrobit, okamžitě na něm začnou pracovat. Zkušenost nás poučila, že by netrvalo dlouho, snad jen několik let, a tajemství elixíru by bylo odhaleno. To zatím nemůžeme dopustit. Země na to ještě není dost moudrá. Není na to připravena.“

„Já to nikomu neřeknu!“ zapřísahala se v slzách Milica. „Přísahám, že to nikomu neřeknu! Sašenko, řekni mu, že o tom taky nebudeš mluvit! Řekni mu to, prosím tě.“

„Když na tom trváte, tak o tom opravdu nebudeme mluvit,“ přidal se Míša Stendhal. V hloubi duše se bál pomyslet, že by teď znovu spatřil stařičkou Milicu Bakštovou.

„Mladíku,“ řekl kosmický host, „já dobře vím, že vám osobně nic nehrozí. Zdálo by se tedy, že nic nehrozí ani mně. Jenže zapomínáte, že dovedu číst myšlenky. Copak vám to Almaz neřekl? A vaše myšlenky jsou plné klamu a lží. Vždyť vy doufáte, že vám uvěřím, nechám vás na pokoji a jakmile zmizím, klidně pojedete dál.“

Mimozemšťan se obrátil ke Grubnerovi a rychle řekl:

„Nechte ty pistole v krabici! Beztak nejsou nabité. Zabít mě stejně nemůžete. A i kdyby, je vám to houby platné. Po mně přijde jiný.“

„Babi, neposlouchej toho strejdu,“ ozval se Váňův hlásek. „Mně se takhle líbíš mnohem víc.“

„Moje rozhodnutí je definitivní,“ řekl mimozemšťan. „Osobně s vámi cítím. Také věřím, že časem, možná už za pár set let, vaši potomci…“

„Blufuje!“ řekl najednou hlasitě Grubner. „Almazi, vykašli se na něj! Vždyť blufuje! Nemůže nás přece donutit, abychom spolykali nějaké jeho antitabletky nebo antikapky.“

„Ne,“ zavrtěl mimozemšťan hlavou. „Vím, že byste odmítli přijmout jakýkoliv prostředek. Proto mám něco jiného.“

V jeho rukou se objevil černý aparát, který se podobal revolveru s uříznutou hlavní.

Vyšlehl zelený paprsek a hustý oblak jako by začal hořet zeleným světlem. Lidé pocítili závratnou slabost. Grubner, který byl zasažen první, se zhroutil z auta na vlhký asfalt. Po něm utonuli v mlze Almaz a Stendhal a za okamžik umlkl i zoufalý nářek perské kněžny…

Vědomí však pracovalo dál. Myšlenky zběsile přeskakovaly a odpočítávaly poslední okamžiky.

Před Jeleninýma očima byly její vlastní ruce, které svíraly malého Váňu. Byly mladé, silné a krásné. Děsila se okamžiku, kdy uvidí, jak jí před očima stárnou a pokrývají se vráskami.

Milica otevřela doširoka oči a upřeně se dívala do čelního skla, které se lesklo jako černé zrcadlo. Viděla v něm měkký ovál své tváře, lemovaný vlasy barvy havraního křídla. Teď jí vypadají, ztratí nejen lesk, ale i barvu. Pevná pokožka ovisne a kolem úst se objeví hluboké vrásky. Zoufale prosila zapomenutého boha, aby jí dal rychlou smrt. Aby zemřela dřív, než dojde k té strašné proměně.

Almaz zavřel pevně oči. Zahalila ho bílá rouška. Dusivá a těžká. Nejvíc litoval řeku. Viděl její strmé břehy, porostlé zažloutlými umírajícími keři, tichá zákoutí plná špinavé pěny i bílá rybí bříška houpající se na kalných vlnách. Dal řece slovo, že ji zachrání. Teď slovo nedodrží. Ale stejně se vrátí. Pár dnů života mu ještě zbývá…

Grubner vzpomínal vlídně na svůj pokoj zavalený všelijakými krámy, ale rýžového zrnka, na které dopsal Píseň o slepém mládenci Olegovi až k písmenu r, nelitoval.

Čert vem zrníčko! pomyslel si.

I Vandu zaskočila zvláštní myšlenka. Zalitovala, že se už nikdy neprojde po Moskvě a nikdy se už za ní nebudou otáčet neznámí krásní muži.

A ještě něco napadlo Grubnera. Vždyť on si dosud netroufl ani dotknout krásné perské kněžny. Teď už bude pozdě. Neměl však sílu pootočit hlavu, aby si navěky vryl do srdce její podobu.

Po Šuroččině tváři se valily slzy. Lechtalo ji to, ale utřít si je nemohla. Jak ráda by utěšila Jelenu Sergejevnu…

I Jelena Sergejevna si představovala řeku, na jejímž břehu mohla s Almazem žít. Teď, když bylo jasné, že je všemu konec, mohla si přiznat…

Zelené světlo zežloutlo a myšlenky utonuly ve tmách.

35

Mimozemšťan odhodil stranou, do mlhy, nepotřebný přístroj, kterým odstranil působení elixíru. Spravedlnosti bylo učiněno zadost. Přistoupil k automobilu.

Cestou zakopl o Almazovo tělo a překročil je.

Mimozemšťan byl zoufalý. Stačil přečíst všechny lidské myšlenky a v duchu proklel okamžik, kdy v návalu slabosti daroval Almazovi elixír mládí. Kdyby tehdy tušil, že sám za tuto slabost zaplatí…

Dospělý obtloustlý Udalov se skulil s klína své ženy a jeho hlava přepadla ze dvířek automobilu. Mimozemšťan ji opatrně nadzvedl za zbytek světlých vlasů a pozorně si prohlédl jeho tvář.

Lehce se usmál. Udalov se brzy smíří se svou proměnou. Na podivné historie byl zvyklý, tak co! Ráno byl osmiletým chlapcem a teď je znovu ředitelem stavebního úřadu.

Mimozemšťan nahlédl na zadní sedadla. Savič, který seděl na zavazadlech, se opíral zády o Stěpanova. Málem nebyli k rozeznání. Ale na Savičově tváři zmrtvěl nejistý výraz, jako by se do posledního okamžiku nemohl rozhodnout, jestli to, co se děje, je dobré či ne.

„Co dělat,“ řekl mimozemšťan tentokrát nahlas. „Plnil jsem jen svou povinnost.“

Byla už skoro tma a oblak se zvedl až k okénku automobilu. Vítr ohýbal vrcholky jedlí a stromy, jakoby se šeptáním a vzdechy, se nakláněly k sobě.

Mimozemšťan se podíval na Milicu, třebaže se tomu bránil. Bál se, že nesnesla takové hoře a proměnu nepřežila.

Milica seděla s hlavou zvrácenou a na její překrásné tváři byl pokoj, jako by se v poslední chvíli smířila s osudem. Vlasy barvy havraního křídla se jí vlnily po tvářích a v bohatých pramenech se stáčely na krásných prsou. Dlouhé řasy jen zdůrazňovaly čistotu její pleti.

„To není možné!“ vykřikl mimozemšťan.

Vedle Milicy, nepohodlně skloněna k Savičovi, seděla mladá Vanda.

Mimozemšťan odstrčil prudce Udalovovo tělo a zadíval se do tváře Jeleny Sergejevny. Byla stejně mladá a krásná jako před pěti minutami.

„Co se stalo?“ zeptal se havran a poposkočil na skle.

Mimozemšťan jen mávl rukou a rozběhl se před auto. Tam se naklonil a rukama hledal Almaze. Když ho nahmatal, pokoušel se ho za ramena zvednout.

Nešlo to. Starcovo tělo bylo těžké, pevné a jeho kůže hladká a pružná.

„To není možné!“ zvolal znovu mimozemšťan.

V té chvíli přestal paprsek působit a lidé se probudili.

První, co Milica spatřila, byl dospělý Udalov, který se usilovně snažil vymotat ze sukní své ženy. Rozplakala se. Ani si netroufla pohlédnout na svého Sašenku, tím méně pak pohnout rukou.

Když Vanda spatřila manžela, hořce zaplakala.

Z mlhy, jako rytíř z mořských vln, se vynořil Almaz Bitý. Poplácal se po ramenou, protáhl se a zeptal se mimozemšťana:

„Koukám, že ti něco nevyšlo, kamaráde.“

Mimozemšťan sledoval Almazův pohled. Stejně jako on rozeznal v soumraku pružnou siluetu Jeleny a stejně jako on zaslechl Váňův hlásek:

„Je to dobrý, babi. Buď klidná, jsi pořád stejně hezká.“

Mimozemšťan řekl:

„Vždyť jsem dělal všechno podle návodu.“

„Ale nevyšlo to,“ poznamenal Almaz.

„Nevyšlo,“ zakrákoral havran.

„Předpokládám,“ poznamenal věcně mimozemšťan, „že se do původního stavu vrátily jen ty osoby, které omlazení nepotřebovaly, nebo si ho dokonce nepřály. Ostatní se zřejmě mimoděk ubránili působení zeleného paprsku.“

„Asi,“ připustil bez valného zájmu Almaz. „A co ty, Udalove? Už má dušička pokoj?“

„Ano,“ odpověděla místo muže Xenie. Už to nevydržela a rozplakala se: „Vrátil se mi můj zajíček, vrátil. Pojď sem, já tě pohoupám!“

„No, no!“ napomenul ji Udalov, kterému bylo nepříjemné, že používá slov vyhrazených pro ty nejintimnější chvíle. „Říkal jsem ti, že se to dá do pořádku.“

„Vždyť je to nespravedlivé!“ zvolal Savič. „Proč právě já? Vždyť jsem si přál zůstat stejně mladý jako Vanda nebo Jelena!“

„Uklidni se, drahý,“ řekla Vanda a její bílé zuby zazářily ve tmě. „Já tě miluju a takhle se mi beztak líbíš víc.“

„Dělal jsem vše podle návodu,“ opakoval nespokojeně kosmický host. „Odlétám. Doufám, že se ještě uvidíme, Almazi Fedotoviči. Snad budou okolnosti příznivější.“

„Děkuju,“ řekl Almaz.

„Není zač,“ řekl mimozemšťan a vzdaloval se k cípu lesa.

„Nezlobte se, že jsme vám přidělali starosti,“ ozvala se Šuročka.

„To nestojí za řeč.“

„Taky za Kornelia děkuju,“ volala za ním Xenie. „Co bych si počala se dvěma dětmi bez muže!“ Mimozemšťan se smutně usmál a rozplynul se.

36

Neuplynulo ještě ani dvacet minut a Grubner už znovu zatápěl pod kotlem. Museli si pospíšit, aby chytili moskevský rychlík.

„Počkám na tebe doma,“ řekl Savič ženě. „Jeďte sami. Já si potřebuju některé věci promyslet. Vlastně spoustu věcí si musím promyslet.“

„Má teď komplex méněcennosti,“ stěžovala si Vanda Jeleně. „Ale tak velký věkový rozdíl mezi námi přece není. Máme před sebou ještě nejmíň dvacet let spokojeného manželského života. Domluv mu, Leno! Copak jsem tak špatná žena?“

„Nech ho být,“ řekla Jelena. „Ať si zůstane!“

„A co když si něco udělá?“

„Neudělá!“ řekl Almaz.

„Mně připadá trochu nevhodné, že se tu o mně mluví, jako bych tu už nebyl, nezdá se vám?“ otočil se Savič a vykročil k městu.

Udalov držel Xenii kolem pasu a mluvil s Grubnerem tak rychle, jako by se loučili u dvířek rozjíždějícího se vlaku:

„Já u nás řeknu, aby si nedělali starosti. Taky ti budu krmit rybičky, neboj se. A nájemné zaplatím, nedělej si starosti. Až se vrátíš, tak mi to dáš. A hlavně piš! Škoda že jsme si nevypili na cestu.“

„Pořád myslíš jen na to pití!“ řekla Xenie laskavě a usmála se.

„To muselo být pro tebe hrozné, Sašo, viď,“ zeptala se Milica.

„Ani ne,“ dělal Grubner hrdinu. „Mám totiž v kufru vzorce toho elixíru. A aby to ten chlápek neuhád, říkal jsem si v duchu malou násobilku. V nejhorším případě bychom to omládnutí odložili o dva tři roky.“

„Pro mě by už bylo pozdě,“ řekla Milica, jako by mluvila o někom jiném.

„Tak nezapomeň napsat!“ kladl Grubnerovi na srdce Udalov.

Přejel si rukou spokojeně po břiše a byl rád. Měl na sobě kalhoty od Savičova pyžama, protože Maximovy kalhotky na něm při zpětném převtělení praskly.

„Piš mi, Nikito!“ volala Vanda a nastupovala do automobilu. „Poste restante na hlavní poštu. Hned jak přijedu, pošlu ti telegram.“

Automobil odfoukl pramínek páry a hnul se z místa.

Vanda se nadzvedla a pozorovala Saviče, jak mizí ve tmě.

Udalov s Xenií stáli na silnici a mávali. Nakonec se i oni rozplynuli.

Vysoko na tmavém nebi zazářila kosmická loď. Byla takřka nerozeznatelná od ostatních raket a sputniků.