Andrej Dmitrijevič Balabucha

Neptunova Harfa

PROLOG

Dlužník

Pak splatí synové svých předků staré účty,

ač možná mají hluboko do kapsy…

Bulat Okudžava

I když už pomalu táhlo na sedmou, byla kavárna prázdná a Ganšin ji uviděl hned, jak vstoupil. Poprvé ji spatřil před hodinou, ale to seděl a tak se mu zdála vyšší, přísnější a nedostupnější. Nebo spíš taková odcizená. Pokud se vůbec dá mluvit o odcizení mezi dvěma lidmi, kteří se vidí poprvé v životě. Když jí Ganšin vyšel vstříc, zjistil, že není tak vysoká – byla skoro o hlavu menší než on. A jak tu teď seděla celá schoulená, vypadala úplně malá, křehká a o to přitažlivější. Čím to, že krásné ženské získá vždycky někdo takový jako Jensen? Ganšin se zarazil, uvědomil si, že myslí na Jensena jako na živého člověka. Jak to?

Žena u jeho stolku se pohnula a Ganšin v tom pohybu ucítil netrpělivost. Přidal do kroku.

„V pořádku,“ řekl a sedl si. Stolky měly zvláštní tvar, byly trojúhelníkové s vykrojenými stranami. Masivní servírovací kanál, který současně sloužil jako prostřední noha stolku, před ně vyklopil talíř s míchanicí podezřele vypadajících hub. „Celý večer patří nám.“

„Děkuju. Neurazil se váš kamarád?“

„Ne,“ odpověděl okamžitě, aniž přitom pocítil nejmenší výčitku svědomí. „Má pochopení. Víte co? Teď bychom se snad měli něčeho napít.“

Žena se na něj tázavě podívala.

„Navrhuju koktejl Kosmos.“

„Takový koktejl tu neservírujou.“

„To není problém…“ Ganšin se přistihl při tom, že ji nějak nedokáže oslovit křestním jménem, že se mu věty samy od sebe organizují do neosobních tvarů. Překonal sám sebe a konečně vyslovil její jméno. Ora. „To by, Oro, nebyl problém. My ho dostanem. Hlavně jde o to, jestli si to skutečně přejem. Přejete si to?“

Ora kývla. Vůbec mluvila dost málo, ale nebylo to z rozpaků, spíš v tom byl ukrytý přebytek sil. Ganšina ta síla neskličovala, a přitom se obvykle vyhýbal ženám, pod jejichž pohledem se člověk cítí jako provinilý žáček a zoufale přemýšlí, co kdy provedl. S Orou mu od prvního okamžiku bylo dobře. Snad proto, že cítil za její stručností zájem, i když ne o něj, ale o to, co jí řekne. Zájem znásobený neobvyklým uměním naslouchat.

„To by, Oro, nebyl problém,“ zopakoval a nahmatal pod stolem zámek. „S tím si poradíme. Dostaneme ho.“ Našel knoflík, uvolnil závlačku a odklopil víčko servírovače. „Já ten systém znám. Jmenuje se Austa. Znalci tvrdí, že je to od slova austeria. Kdysi prý byly takové přístroje. Ale nevěřte tomu, Oro. Ti snobové lžou. Ať si říkají, co chtějí, znamená to prostě AU-100. Mimochodem, tahle austa ústí sem a do Excelsioru.“ Ganšin se sehnul a prohlédl si schéma. „Takže teď vyřadíme omezovač… a najdem kanál individuálních objednávek,“ začal se šacovat. „Oro, nemáte sponku?“

„Mám.“ Poprvé se za dobu trvání jejich dvouhodinové známosti v jejím hlase ozvalo něco jako pobavení. Vytáhla si z vlasů sponku, díky bohu kovovou, protože kdyby byla z umělé hmoty, shořel by Ganšin jako papír, i s celou svou elektronickou magií. Vzal sponku a obtočil jí omezovač.

„A je to, Oro.“ Zavřel víčko a kradmo se rozhlédl, jestli někdo neviděl tu lidovou tvořivost. Ale jejich stolek byl v rohu a Ganšin seděl zády do sálu.

„Bravo, odborník se nezapře,“ usmála se Ora.

„Nuže,“ Ganšin udal kód, ani ho nenapadlo podívat se na nápojový lístek, tenhle kód by na něm stejně nenašel, „teď už si jen počkáme. Asi tak tři minuty. V tomhle podniku se nepočítá s objednávkami podle vlastních receptů, takže než se to tam všechno zpracuje…“

„A to je rodinný recept?“

„Nikoli. Spíš stavovský. Odvar rakytníku a eleuterokokové tinktury. Nejdůležitější je poměr. A ve správném okamžiku musíte přidat tři nakládané ostružiny.“

„Tak proč se jmenuje Kosmos?“ zeptala se Ora. „To by bylo lepší jméno Les.“

„Protože si asi tak před šedesáti lety právě eleuterokokovou tinkturou připili dva kosmonauti na Nový rok. Samozřejmě že trvalo léta, než se zkultivoval do dnešní podoby. Přesvědčíte se sama, jak krásně tonizuje.“

Poklop do výdeje zmizel a v mžiku se vrátil se dvěma poháry jiskřícími na obvodu cukrem. A dost. Konec prvního dějství.

Ora soustředěně lovila brčkem ostružinu, která se na chvíli vynořila a teď klesala zpátky ke dnu. Ganšin věděl, na co čeká. Panebože, k čemu jí to je? Proč se, sakra, taková pěkná mladá ženská zbytečně trápí? Vždyť se s Jensenem už dávno rozešla. Už před čtyřmi lety. Nemá chuť otvírat staré rány. Radši by si s ní zatancoval…

Svícny na zdech potemněly jako vadnoucí zvonky. Rozzářily se barevné reflektory a vytvořily ve středu sálu elipsu, v níž už strnulo v očekávání prvního taktu několik párů. Vtom se ozvala hudba, hrála back dance, ale o něco pomaleji a tesklivěji než obvykle. Ganšinovi se mimoděk zachvěly nohy v rytmu. V tom okamžiku se na něj Ora podívala, jen tak o něj rychle a lehce zavadila očima, a on ihned pochopil, že teď to nejde, rozhodně to nejde.

Žádný spěch, řekl si v duchu. Jen žádný spěch. Napřed pěkně splatíme dluh minulosti. Mrtvé minulosti. A pak přijde to ostatní. Protože my žijem. Život je náš. Ale přesto skoro cítil v dlaních její pevnou postavu, cítil teplo jejího dechu a její vlasy ho lechtaly na tváři. Aby zahnal to mámení, začal nakonec vyprávět příběh, kvůli němuž ho Ora zavolala a pozvala sem.

Bylo to nečekané pozvání a Ganšinovi dlouho nešlo do hlavy, co po něm vlastně ta cizí žena na druhém konci drátu, která mu zcela bezohledně přetrhla spaní, chce. Staromódní telefon ve venkovském hotelu neměl obrazovku, což ho na jedné straně rozčilovalo, ale na druhé straně byl rád, že ho ta cizí ženská nevidí ve starém, sraženém proužkovaném pyžamu, že nevidí jeho spánkem opuchlý obličej. Pak si uvědomil, o co jde, a zaváhal, protože vůbec neměl chuť vzpomínat na ten případ, ve kterém zůstalo dodnes něco nevyřčeného a nepochopitelného. A už už by byl řekl něco jako: Promiňte, ale musím okamžitě odcestovat, to víte, mezinárodní energetici, život na kolech, moc mě to mrzí, snad někdy příště…

„Musím vědět, jak to bylo,“ řekla Ora. „Musím to vědět.“

To musím zaznělo tak naléhavě, že se Ganšin vzdal. Když to teda musí vědět, prosím, poví jí to, jenže vůbec neví, jak do toho.

Nic kloudného ho nenapadlo a tak začal od Adama, to je od okamžiku, kdy se v iluminátoru objevil disk heliostanice, zakryl Zemi, na chvilku zmizel a hned se zase ve světle reflektoru kosmické lodi objevil. Právě byli ve stavu beztíže, a tak pluli s Julkou do kesonu, kde jim hřmotný palubní mechanik s obličejem věčně rozšklebeným od ucha k uchu pomohl do skafandrů, zkontroloval bezpečnostní opatření a hlučně je plácl po zádech. Julka vypískla, mechanik zrudl a vlezl vzhledem ke své hřmotnosti neobyčejně hbitě zpátky, aniž řekl na rozloučenou tradiční „Šups“.

Ganšin předpokládal, že ho Ora zarazí a bude žádat, aby šel k věci, že třeba položí nějakou otázku a tak urychlí spád vyprávění. Ale ona mlčela, mlčela a poslouchala. Měla přitom neobyčejně živou tvář, rychle a ostře reagující na každé slovo. Ty reakce sice nebyly Ganšinovi vždycky úplně srozumitelné, ale poslouchala, a z toho usuzoval, že chce vědět úplně všechno.

Podrobně popsal stanici. Ani s Jensenem ani s touhle ženou nemělo vyprávění o orbitální heliostanici nic společného, až na to, že Jensen zahynul právě tady, lépe řečeno, cestou sem, a na to, že tu ženu zajímala Jensenova smrt.

Stacionární stanice visela nad Seychelskými ostrovy. Vypadala jako pavouk s mrňavým trupem a dlouhatánskýma nohama. Z pavoučího břicha čouhal paraboloid výškové antény a na prolamovaných nohách byla napjatá blána, která měnila sluneční záření v patnáct tisíc megawattů elektrické energie, jež tekla nepřetržitým proudem mikrovlnného záření dolů, do chřtánu jímače na Seychelách. Samozřejmě, že ta vnější podoba s pavoukem byla dost vzdálená, a když ji chtěl člověk vysledovat, musel mít fantazii starého hvězdopravce, který spatřil na nebi profil Velké medvědice. Ale někdo si toho všiml a obě orbitální heliostanice vypuštěné v rámci programu Mezinárodního roku rozvojových zemí byly pojmenované Arabela a Anita na počest pavouků křižáků, které kdysi vynesl Skarabeus do termosféry. Jednou ročně se na plně automatizovaných stanicích prováděla preventivní kontrola zařízení a výměna sluneční baterie, pokud množství opotřebovaných buněk převyšovalo šest procent. A na takovou kontrolu, už pátou v životě Arabely, sem přiletěli Ganšin s Julkou, na Správě též zvanou inženýrka Nežinýrka.

Preventivní kontrola, to je něco jako pobyt v sanatoriu.

Pracovní doba je sen. Sedmdesát dvě minuty za čtyřiadvacet hodin, dokud je stanice ve stínu Země. Ve zbylém čase se každý baví, jak umí. Jak se bavila dvojice před nimi, to poznal Ganšin hned, když vstoupil do obývací kabiny. Dobrou čtvrthodinu chytal karty, které tu poletovaly, a rozhodl se, že se po návratu každopádně vyptá na jména svých předchůdců a udělá jim nohy. Zároveň blahořečil své jasnozřivosti, s níž přikázal Julce, aby dala do pořádku sklad.

O samotné kontrole už Ganšin nevyprávěl. Pořád se to opakuje. Prostě nuda. Něco jiného byly návštěvy. Návštěvy byly výsledkem jeho vášnivých bádání. S požitkem popisoval Oře, jak ničil počítač astronavigační služby dotazy na sputniky nejrůznějších horizontů a lovil okamžiky, kdy se nejvíc přiblíží. Mezi loděmi, které byly v opozici (za přesnost termínu se Ganšin nemohl zaručit, ale Ora si té licence asi nevšimla) v periodách dosažitelných pro malý dvoumístný člun Arabely, byla observatoř – orbitální stanice hvězdoletu Pamír. Hned druhý den se tam s Julkou vypravili na návštěvu. V termosféře samozřejmě také existují povaleči, ale jsou poměrně dost vzácným jevem, a tak návštěva kosmonauty překvapila. Ovšem na druhé straně trvá jejich služba měsíc a každého nového člověka vítají jako svého příbuzného, po kterém se jim příšerně stýskalo. A tak pohostinnost kosmonautů neznala meze… Z nějaké náhodné věty Ganšin pochytil, že na SOS-3 (to je blíž než bys kamenem dohodil, asi sto kilometrů v opozici) je velitel – kdo by to byl řek – Ašotik Antarjan osobně. Páni, Ašotik s ním seděl sedm let v jedné lavici, zlomená noha na západním svahu Achanari, v devatenácti plavba na vorech po Urtě. No to jsou věci! Na Zemi se v jednom městě nesešli měsíce – ale co měsíce – roky! To museli vyletět do ionosféry. „To je senzace! Určitě přijď, kamaráde, uděláš mi radost.“ Tohle přesně řekl nazítří Ašot, když se s ním Ganšin spojil rádiem. A ve tři čtvrti na šest evropského času nasedl Ganšin do člunu, Julku zajistil bezpečnostním pásem a vydali se podle pokynů astronavigačního počítače k bodu, kde se za čtvrt hodiny měl objevit SOS-3.

Tady si dal Ganšin pauzu. Ora ho poslouchala pořád stejně pozorně a on věděl, že za chvíli dojde k tomu, co musí tahle vytrvalá, štíhlá žena vědět. O co jí jde? Přece není možné, že by Jensena dodnes milovala! Samozřejmě, i takové věci se stávají. Ale tohle je něco jiného. Ganšin to cítil, cítil něco nenormálního v její neodbytné snaze vědět a znovu se mu vynořila v mysli Julčina slova. Jakápak láska! Byla to zvědavost – chladná, chirurgicky ostrá, téměř chorobná potřeba přesvědčit se o něčem, co je pro ni asi velmi důležité.

Přestalo se tančit, v sále se rozsvítila světla. Chtěl objednat každému ještě koktejl, ale pak si uvědomil, že obědval ve dvě, z čehož vyplývá, že by teď měl povečeřet. Rozdělil se o tu myšlenku s Orou a ta ji schválila jako zcela opodstatněnou. Pak jí vysvětlil, jak si objednat („Jenom prosím vás neobjednávejte mihule. A umělý kaviár taky ne.“), ztlumil světlo nejbližšího svícnu a stiskl modrý knoflík na stolku. Od stropu se spustil tenký závěs, který zapadl do tenkého žlábku v podlaze a izoloval stůl od ostatního prostoru. Závěs byl skoro průhledný, ale ne tolik, aby přes něj bylo vidět, byl tenký a živý, protože se na něm od stropu až k podlaze vytvořil film z vody, která rušila všechny okolní zvuky tichým šploucháním.

Teď byli sami dva a sál, který se zatím naplnil, pro ně přestal existovat. Seděli proti sobě, úplně blízko a skláněli se nad okénkem, ve kterém se řádek po řádku objevoval jídelní lístek. Její pravá ruka občas stiskla objednávací klapku. Úzká dlaň se štíhlými nervózními prsty, na konci dlouhých nehtů bílé srpečky jako podle šablony. Ještě před hodinou by měl Ganšin nutkání položit na tu ruku svoji, aby ucítil její hebké teplo, jenže teď něco spoutalo nejen jeho činy, ale i jeho přání. Podvědomě se bál, že by se stal takovým Pygmalionem naruby, že by ucítil místo teplé kůže ledový mramor.

Všiml si, že Ora už má objednáno, a vsunul rychle do otvoru svůj úvěrový žeton. Výdej se otevřel, Ora rychlými a pozoruhodně ekonomickými pohyby (takhle by asi pracoval dokonalý robot) rozestavila po stole talířky a šálky a Ganšin se znovu kochal pohledem na vysoustruhovanou krásu jejích rukou. Pak ho napadlo, že ty ruce laskaly Jensena a ucítil žárlivost, staromódní a hloupou zvlášť proto, že se na tom už nedalo nic změnit, všechno se stalo v minulosti, nad níž nevládne nikdo, kromě mrtvého Jensena.

Ganšin chtěl při jídle vést lehkou, nezávaznou konverzaci a vzpomínky nechat na potom, ale teď pochopil, že to nejde, že musí co nejrychleji skončit, i když je ty vzpomínky spojovaly a jejich spojení se pak může přerušit stejně rychle, jako vzniklo. Ora to také určitě cítila, protože k němu zvedla hnědé oči se zlatými tečkami a zeptala se:

„Tehdy jste se seznámil s Jorgem?“

„Ano. Ale ne hned.“

Protože v kesonu je podle všech pravidel pohostinství v termosféře uvítal Ašot, šli do jeho kajuty a dva kluci se zatím zmocnili Julky, aby ji protáhli všude, kam se vešel její ohrnutý nos. I tam, kam se nevešel. Julka už měla takový dar. Kdyby jim řekla, sundali by klidně i kryt z reaktoru, aby jí ukázali, co je pod ním…

Tou dobou seděl Ganšin s Ašotem v těsné kajutě, kterou velitel sdílel ještě se svým zástupcem, doktorem Jensenem z Amisova Výzkumného centra NASA. Na obrazovce, která tu byla místo iluminátoru, se choulila pod sítí souřadnic Země, samozřejmě ne celá Země, ale kousek jižního Atlantiku téměř celý pokrytý oblačností. Obraz byl silně zvětšený, Ganšina to neudivilo – SOS-3 a oba další sputniky Služby pro ochranu prostředí OSN zkoumaly zemský povrch. Vznik orbitálních heliostanic, které silným mikrovlnným zářením zkomplikovaly astronavigaci v termosféře, si vyžádal, aby se oběžná dráha stálých sputniků s posádkou prodloužila až na úroveň stanic stacionárních, a výzkumy se teď nedaly provádět jen vizuálně, ale za pomoci přístrojů. Kromě toho byly nižší vrstvy atmosféry zaneřáděny starými vysloužilými sputniky a částmi raket, které stahovaly magnety nedávno založené Očistné služby, jíž se všeobecně říkalo popeláři, do sběrných center, a ty se pak staly prvními smetišti v termosféře.

Ganšin s Ašotem prožvanili alespoň půl druhé hodiny, pak nakoukla do dveří čísi ušatá hlava a zvěstovala, že pánové jsou očekáváni u večeře, a tak odpluli do salónu, jak tu říkali společné kajutě, kde už bylo prostřeno a sešli se tu všichni, kdo neměli službu. Středem pozornosti – jak jinak – byla Julka, dívala se na všechny krásnýma velkýma očima, až přišlo Ganšinovi bůhví pokolikáté trochu líto, že na něj se takhle nepodívala nikdy.

Ašot mu představil celou posádku. Nositel velkých uší byl hlavní operátor komplexu EREP, doktor Richard Wilk z poznaňského ekologického ústavu, pak se ukázalo, že vychrtlý dlouhán, který se povaloval za stolem jako pobuda, není nikdo jiný než sir Robert Charles Randell, sedmnáctý hrabě z Crowfordu, earl Southbridgeský. Tento sir a earl se celou dobu, co Ašot s kamennou tváří vyjmenovával celou jeho vyčerpávající titulaturu, vztekal a sprostě nadával. Později se sir a earl změnil ve zcela normálního doktora Randella nebo prostě v Boba. A byl to fajn kluk.

O třetím, o doktoru Jensenovi už mu Ašot stačil něco povědět. Ve Službě pro ochranu prostředí byl proslulý. Původem napůl Španěl, napůl Dán, státní příslušností Američan, vystudoval Kolumbijskou univerzitu, získal stipendium Národního fondu podpory a strávil tři roky na stáži u Mrňavčeviče v Dubrovníku. Pak ho pozvali do Amisova centra, odkud byl posléze dán k dispozici Službě pro ochranu prostředí OSN. První dva roky pracoval jako ostatní, třikrát do roka sloužil měsíc na sputnicích – bylo to zrovna v Roce ochrany prostředí. A pak to začalo, jak to Jensen dokázal, zůstalo tajemstvím, jehož rozluštění znal jen on sám a ještě starý Eberwald. Ví se jen tolik, že Jensen se nevrátil na Zem už tři roky. Ve sputnicích Služby, kde nestrávil nikdo víc než měsíc a spousta dalších čekala, až se na ně dostane, to nebyla jen výjimka. Byl to zázrak.

Ganšinovi se Jensen nelíbil. Z toho, jak mluvil, jak vypadal, z jeho vyzývavého chování běhali Ganšinovi mravenci po zádech. A jen se divil Ašotově trpělivosti. On nejenže to individuum snášel, ale dokonce se k němu choval se zjevnou úctou.

„Je to senzační specialista, Koljo,“ řekl mu. „Naprostá jednička. A co se týče charakteru, svoje mouchy tu má každej. Koneckonců, nejsem nadarmo psycholog. Vycházíme spolu. A dost dobře.“

Hádka vypukla náhle. Ganšin byl tak zaujatý hovorem s Ašotem a krabím salátem (byl z pravých krabů a ne ze syntetických), že si ani nevšiml, jak se to stalo. Na půl ucha sice slyšel, jak Julka tahá rozumy z doktora Wilka, a taky stačil zaznamenat, že mu tyká. Na sputniku už byli všichni vyhládlí po ženské společnosti, a doktor byl z Julčina zájmu u vytržení. Nadšeně vyprávěl o ubývání vegetace kolem autostrád, jehož výzkumem se zabýval, mazaná Julka na něj samosebou valila oči a v hlubokém zaujetí dokonce trochu povystrčila špičku jazyka – prostě úplné děvčátko.

Vtom se do hovoru vmísil Jensen. Měl zvýšený hlas, jako by pokračoval v nějakém starém sporu.

Co má být? K čemu to trapné kňučení? On, Jensen například vůbec nechápe, proč se takhle plýtvá energií. Ano, kolem autostrád jsou lysiny. Je známo, že vegetace a lesy hynou… Ano, hynou. A co má být? Je to přirozené. Od okamžiku, kdy se stal člověk člověkem, začal kolem sebe vytvářet druhou přírodu. A od toho okamžiku byla ta první odsouzená. To si diktují zákony rozvoje naší civilizace. Jsou stejně objektivní jako Newtonovy. Protože naše civilizace je civilizací technickou.

Agónie první přírody? Co má být? Vždyť na jejím místě vyrůstá druhá. A to je jediné skutečně přirozené prostředí pro člověka. Třeba právě tady, ve sputniku? Kde je tu nějaká první příroda? Nikde. On, Jensen, tu žije tři roky a nemůže si vůbec na nic stěžovat.

Julka se snažila oponovat, podporoval ji sir a earl a přidal se k nim ještě jeden výzkumník, jehož jméno Ganšin zapomněl. Ale Jensen se hádal, jeho vývodům se nedala upřít logika, jenže hádal se tak urputně a rozhořčeně, až to skoro odpuzovalo. Bylo to nepochopitelné, jako by se ten dost odtažitý spor dotýkal něčeho zcela intimního, co Jensena trápilo.

A když se rozohnil a začal popisovat skvělou budoucnost lidstva, když nastínil lyrickou scénku ze života ve dvaadvacátém století, schůzku milenců v elegantních skafandrech na polyetylénovém pahorku na břehu naftového moře, hrajícího všemi barvami duhy, pocítil Ganšin, že už toho má dost. Bylo mu na zvracení. Vstal a spolu s ním odešel i Ašot. Vrátili se do kajuty a Ganšin nějak pustil ze zřetele Julku, která zase s někým zmizela, aby ukojila svou nespoutanou zvědavost.

Na palubu Arabely se vrátili asi půl hodiny před začátkem svého dvaasedmdesátiminutového pracovního dne.

Další tři dny museli skutečně pracovat, protože kromě výměny poškozených slunečních baterií (10x10 metrů velké blány pokryté arsenidem galia) museli ještě připravit stanici ke konzervaci. Utahali se jako psi a Ganšina celou dobu uráželo, že mu Julka nevěnuje ani kapku pozornosti. V podstatě mu to bylo fuk, jenom se to trochu dotýkalo jeho ješitnosti.

V sobotu večer se Julka stáhla do kajuty, a když odtud za hodinu vyšla, vypadala tak, že to Ganšinovi vyrazilo dech. Kam se poděla jeho Nežinýrka? Místo ní tu stála mladá šlechtična, jíž by skoro vzdal čest taseným kordem, smeknutím širáku a vůbec… jak je to… Svůj širák odhazuji v dál… Jak se jí vlastně podařilo propašovat sem takové šaty a přidělat si magnetické podkůvky ke stříbrným střevíčkům s lesklými sponami? Kam koukají ti chlapi od kontroly na kosmodromu?

Jo tak! Ťo neviňátko si stačilo dojednat schůzku. Za chvíli se tu objeví Jensen. No senzace. Když vezmeme v úvahu, že Ganšin, její bezprostřední nadřízený, o tom neví vůbec nic…

„Slečno inženýrko, slyšela jste někdy slovo subordinace?“

Ganšin věděl, že působí Oře bolest, ale nedokázal se ovládnout, dokonce tu epizodu akcentoval víc, než bylo třeba. Chtěl se tak vyrovnat s Jensenem, s tím šťastlivcem, který bláznil hlavy ženským, stejně jako mate maják racky, s Jensenem, který seděl vedle něho i tady, u trojúhelníkového stolku.

Ganšin si naštvaně natáhl skafandr a přešel do kesonu. Ještě ke všemu tady začal včera zlobit mechanismus vnějších dveří. Možná že se mu to jen zdálo, ale pro jistotu se v něm trochu pošťoural. Za půl hodiny zjistil, v čem to je, ale v tom okamžiku mu vypadl z ruky univerzální šroubovák a navrch vyklouzlo úchytné lanko z karabinky. A tak šroubovák uplaval jako stříbrná rybka někam pryč a lovit ho mělo stejný smysl jako vztekat se na Julku. Ganšin se rozzuřil. Teď bude muset o té blbosti podat hlášení, protože je to mimořádná událost sedmé kategorie, počítač astronavigační služby předběžně odhadne rychlost a směr letu, vypočítá hypotetickou dráhu zlořečeného šroubováku a zařadí ho do Ženevského katalogu pod číslem asi tak 1 178 493. Tam bude veden až do té doby, kdy se dostane do trahovací sítě nějakého popeláře. Třídič pak oznámí na jistá místa, že se univerzální šroubovák se značkou Penzského závodu na výrobu nástrojů dostal na skládku Legrange-2… Ganšin si sedl do dveří a nohy spustil ven. Ve skutečnosti samozřejmě neseděl, prostě mu tahle póza připadala nejpřirozenější. Taková nenucená.

Tak seděl a koukal, jak se v hloubce pod ním pomalu pohybují světla, nevěděl, jestli je to vlečná loď nebo popelář – v takových nuancích se nevyznal. Pak se podíval na hodiny, Jensen už by se měl objevit. Zvedl oči a uviděl tři světla, červené, zelené a bílé, která se řítila přímo na něj. Jensen byl mistr v ovládání malých kosmických plavidel, jeho člun mířil přímo do otevřeného otvoru kesonu. Ale proč nesnižuje rychlost? Co to děláš, ty grázle!? Co se vytahuješ?!

Ganšin ani nevěděl, v kterém okamžiku mu došlo, že Jensen už nedokáže zabrzdit. Jestli se stalo něco s motorem nebo co… Chytil se řídítek a zapnul maximální impuls, pak přišel náraz, hodilo to s ním, Ganšin se křečovitě držel a ze všech sil tiskl knoflík příručního motoru. Pak uviděl, jak pod ním proplouvá Arabela. Nedošlo tedy k nejhoršímu. Asi ztratil na chvíli vědomí, protože poziční světla stanice byla najednou daleko. Bolelo ho celé tělo, ztěžka se přesunul do člunu a zamířil k řídícímu panelu. Motor byl v pořádku. Jensen v pořádku nebyl.

Ganšin se jakžtakž uvelebil ze strany na rámu, začal otáčet člun s Jensenem ke stanici a zároveň blahořečil osudu, že se při té překážkové jízdě nezničily sluneční baterie. To by bylo práce! Pak přetáhl Jensena do kesonu, strhl z něho skafandr, a až v tom okamžiku zjistil, že je mrtvý.

Pak to vzalo prudké obrátky, protože smrt, to je mimořádná událost první kategorie. Za čtyřicet minut se přiřítil Ašot, pak přiletěl z pohotovostního sputniku doktor, který už mohl konstatovat jen to, co všichni věděli, pitva se na Arabele provést nedala a tak odvezli tělo (teď už jen tělo) na pohotovostní sputnik, odkud ho někdo, kdo bude při ruce, dopraví na Zem. Julka byla v takové divné pozici namačkaná do rohu stanice. Dívala se na Ganšina, ale neviděla ho, a tak ji radši nechal na pokoji. Když na ni chtěl promluvit Ašot, řekla tiše a velmi zřetelně:

„Tak ho přece přemohla…“

„Kdo?“

„To je fuk. Teď už je to fuk. Ale vy… vy taky.“

Vyskočila – ty bláznivé šaty a střevíce se sponou! – zabořila nos do Ašotova ramene, rozplakala se jako malá holka a Ganšinovi se kupodivu trochu ulevilo.

„Ašote,“ mumlala, „vy jste přece psycholog, jak to, že vy… On přece… Byl na dně… Vy jste… Vy jste ho měl poslat na Zem. A teď…“

Pak se trochu uklidnila, vypila nějaký dryák, který jí vstrčil doktor z pohotovostního sputniku. A Ganšin ji nakonec uložil v kajutě. V těch krásných šatech s vysokým límcem.

Museli zůstat na Arabele ještě dva dny, protože nazítří přiletěl ze Země hlavní inspektor kosmického oddělení Interpolu, k zešílení korektní a zdvořilý muž, něco mezi Indem a Nepálcem, jmenoval se Rahia Bidhidarma a byl tu proto, že i když Jensen, jak zjistila pitva, zemřel na asfyxii, byla kyslíková láhev v naprostém pořádku a plná. Ganšin vypovídal, pak opakoval výpověď na Zemi a až mnohem později se dověděl, že to všechno zavinil manometr. Nepatrný meteorit, který tak tak stačil na to, aby prorazil plášť manometru, takový mikrometeorit ho zabil, protože manometr ukazoval nulu, i když byla láhev plná, a Jensen nebyl s to nevěřit přístroji, nevinnému ukazateli druhé přírody. Tenhle případ vejde do všech učebnic kosmopsychologie a kosmomedicíny. Bude se jmenovat Jensenův syndrom nebo nějak podobně.

Až do návratu na Zem spolu Ganšin s Julkou prohodili jen několik nezbytných vět. Julka začala mluvit, až když přestoupili na pravidelný měsíční spoj.

Seděli v křeslech na zádi. Daleko vepředu nad řadami hlav svítila na tabuli slova. „Pozor! Prosíme, abyste se připoutali.“ Pod nápisem naskakovala čísla, udávající čas do začátku přistání: 17.10, 17.9, 17.8… Julčin hlas byl tichý, ale každé slovo zřetelně vyslovila svým cikánským kontraaltem, který byl také jedním z důvodů, proč jí říkali Nežinýrka.

Jeden ze starých afrických národů někde v Beninském zálivu nebo ve Velkém Bušongu měl mezi bohy, mezi obyčejnými bohy války, osudu, lásky, jednoho zvlášť váženého boha, boha neskutečnosti. Každému, kdo ho uctíval, všechno dal. Ale nebylo to skutečné. Jenže kdo dokáže vždycky rozlišit skutečné od neskutečného? Byl to velký bůh. A strašný. Stavěli mu modly vytesané z černého čediče a do očních důlků mu vsazovali acháty. Modly se dívaly na západ, západní slunce jim zbarvovalo černé ruce a tváře doruda a hořelo jim v očích. Ten bůh dával všechno, stačilo jen poprosit. Ale také bral. Bral život. Skutečný život.

Ganšin se pak chtěl ještě na něco zeptat, ale neudělal to. A Julka pak mlčela až do Murzuku. Zrovna tak, jako teď mlčela Ora. Ganšin se na ni upřeně díval. Řekl všechno, nic jiného už nevěděl.

„Děkuju,“ ozvala se nakonec Ora.

Tak ho přece přemohla. Koho tím Julka myslela? Druhou přírodu? Víru v ni? Oru?

Oru. Grišin to nepochopil rozumem, ale intuicí. Proti němu sedí žena, která musela tušit, jak umřel muž, jehož před čtyřmi lety opustila. Sedí tu a mlčí. Teď to ví. Teď má klid, protože ví, protože je všechno jasné, protože… Nedomyslel do konce. Na chvilku měl pocit, že Ora sedí tváří k západu, že poslední sluneční paprsky zbarvují dořuda její štíhlé prsty a hoří v jejích už ne hnědých, ale černých očích.

„Ještě jednou vám děkuju,“ zamyšleně otáčela v prstech prázdný pohár. „A promiňte, že jsem vás okradla o tolik času…“

V tu chvíli Ganšin věděl, že už pro ni přestal existovat. Vstal.

„To je v pořádku. Sbohem, Oro.“

Rozhrnul tenkou vodní blánu a šel sálem opět ponořeným do polotmy a plným tančících párů. Jen tanec byl tentokrát rychlejší. Kličkoval mezi nimi, cestou si oklepával ze saka krůpěje a někde za ním zůstala ta křehká a silná, přitažlivá a zhoubná žena. Tak ho přece jen přemohla… Neskutečná žena s neskutečnou láskou. Žena, s níž se dá umřít samotou.

Ganšin vyšel do haly. Bylo tu světlo a ticho. Prošacoval se, pak přešel k automatu u zdi, vsunul do otvoru žeton, vteřinu počkal a vytáhl ze žlábku balíček v šustivém obalu. Byla na něm vymalovaná lebka s kouřící cigaretou v zubech. Říkalo se jí Veselý Roger. Antireklama. Ganšin se ušklíbl, roztrhl balíček a zapálil si.

Na ulici už byla tma. Chvíli postál na schodech a pak vykročil klikatou cestou dlážděnou bílými kostkami. Podél cesty se ve světle lamp leskly břízy. Zastavil se a položil ruku na kmen. Kůra byla hebká jako samet a chladivá. Skutečná.

Ganšin si vzpomněl na Ořinu ruku, která se pohybovala s tak nelidskou jistotou, jakou by mohl mít jen robot nebo anděl; na její pozornou a tak cizí tvář. Jak se to stane, že člověk přestane věřit sám sobě? Bůh neskutečnosti našel v termosféře svého dlužníka. Ganšin zahodil oharek a rozmázl ho podrážkou. Taková metafyzika! Julčiny fantazie.

Tak dost. Dotkl se cizích osudů – prosím. Ale už se v nich nebude dál hrabat. Stejně se nikdo nikdy nedoví, co neskutečného dostal od té ženy a za co platil takovou cenu. Nebo že by se vrátil?

U vchodu stála telefonní budka – plexisklová kopule na trubkách podobná pavoukovi. Ganšin se do té bubliny vměstnal a vytočil číslo. Dlouho se nikdo neozýval. Telefon vyzváněl osmkrát, devětkrát, desetkrát… Pak kdosi zvedl sluchátko.

„Prosím.“

Ganšin mlčel.

„Haló!“ A znova: „Haló! Tak kdo volá?!“ Ganšin ještě vteřinu počkal a pak zavěsil. Co by teď Julce řekl?

Vyšel z budky a pomalu, ale pořád rychleji a rychleji šel k městu. Utíkal a věděl, že dělá dobře, a taky věděl, že si ten útěk nikdy neodpustí. Utíkal a snažil se dohnat malý, mizející, znovu se objevující a do nekonečna se protahující stín.

PRVNÍ DÍL

Májový den

O všech korábech, co uplavaly,

o všech, kdo zapomněli na radost…

Alexandr Blok

1.

Toho májového rána bylo všechno hezké. I moře bylo velmi modré a velmi klidné, tak klidné, že kypící proudy vody se valily zpod rozdvojené zádě Ruslana jakoby do nekonečna a mizely až u obzoru. I nebe bylo velmi modré a velmi průzračné, s milými, měkkými obláčky, které si hověly ve slunci. Paluba hezky voněla, zrovna jako podlaha v té předpotopní roubené chalupě, kde byl Arakelov loni v létě. Každé ráno se batolila jeho bytná, užvaněná teta Ljusa po domě, myla nenatřenou podlahu vyleštěnou léty a nohama, drbala ji koštětem a všude kolem se šířilo aroma dřeva, slunce a vody… Proč vlastně slunce? A proč vody? Arakelov nevěděl. Prostě mu to tak připadalo. Tou vůní se probouzel, ještě několik minut ležel, naslouchal mírumilovnému škrábání koštěte a nesrozumitelnému bublání tety Ljusy a cítil, jak celým tělem odpočívá.

Dnes to cítil taky. Odpracoval si svých šest set hodin. Teď si může dovolit luxus povalovat se ve stínu Marty, dívat se, jak se v dálce rozpouštějí pruhy pěny a namlouvat si, že je na palubě Ruslana prostě jako pasažér, jako znuděný turista, který se přihlásil na výpravu „Ze zimy do léta“. Šest set hodin (šedesát na každé z hloubkových stanic programu) ho k tomu opravňuje. Ale bohužel na téhle palubě dlouho nezůstane. Zítra přistane na Guyottidy West, odtud poletí vzducholodí Transpacifiku do Vladivostoku a z Vladivostoku letadlem. Za tři dny bude doma. Na dovolené…

Spokojeně se protáhl, založil ruce za hlavu a pozoroval delfíny, kteří se drželi asi tak půl kilometru od nich. Bylo jich přibližně deset. Ti fešáci vyskakovali z vody s lehkostí prvotřídních baletek, udělali salto a skoro bez vystříknutí vklouzli zpátky do vody. Vypadalo to tak neskutečně, až to bralo dech.

Za půl hodiny musel Arakelov vstát a poponést si lehátko blíž k Martě. Stíny se krátily. Popleskal ji po chladném kovovém boku: „Jen lež, holka, nadělali jsme se dost. Já končím a tebe to čeká znova. Jenže ty jsi ze železa… O nás taky říkají, že jsme ze železa. Ale my nejsme. Kdepak. Dej si pohov. Alespoň dva dny. Jestli se nepletu, tak další stanice je asi padesát mil na sever od Karauri. Přesně dva dny. Až ty půjdeš ke dnu, já si budu dávat do nosu ve vzduchu…“

Marta byla batyplán třetí generace, přímý potomek Alvina a Atlanta. Malý dvoumístný stroj vypadal spíš jako letadlo s ocasem přetočeným dolů. Takové nepěkné těžkopádné pětimetrové letadlo. Těžkopádné ovšem jen na pohled, ve vodě by dalo fleka každé stíhačce. „No, to jsem trochu přehnal,“ pomyslel si Arakelov. „Ale skoro. Je to moc šikovná kocábka.“ Taky mu ji všichni kolegové záviděli.

Ještě jednou pohladil chladnou ocel.

Vlastně spolu neměli nic společného. Marta pracovala jen v horních horizontech do sedmi set metrů, zatímco hlubinář málokdy pracoval výš než v tisíci metrech. A přesto k sobě patřili. Arakelov byl napůl člověk a napůl batyandr, živý stroj na zkoumání hlubin. Marta byla hlubinná aparatura, kterou Arakelov polidštil. Byli si tedy v lecčems blízcí.

Arakelov vytáhl zpod lehátka termosku, nalil si do pohárku šťávu (pohárek se okamžitě orosil), napil se a termosku postavil na Martino křídlo.

Po úzkých schůdcích k němu přicházela Marijka. Přimhouřil oči a se zalíbením se na ni díval. Byla vysoká, statná, sahala mu až k ramenům. A to měl metr devadesát osm! Ale zvlášť krásnou měla chůzi. Měla chůzi malé víly, měla chůzi těch, které tančí za měsíčních nocí na mýtinách, a pod jejichž křišťálovým střevíčkem se neohne ani stéblo trávy.

Marijka vylovila zpod Marty druhé lehátko a rozložila si ho vedle Arakelovova.

„To je ale pařák,“ povzdechla si. „Posadila jsem k počítači Voloďu a utekla jsem… Odpočíváš, duchu?“

„Hm,“ zamumlal.

Duch, to byla přezdívka batyandrů. Vznikla v dobách, kdy je nějaký novinář pojmenoval duchy mořských hlubin v protikladu k nebeským andělům – kosmonautům. Nebeští andělé a duchové mořských hlubin… Už předtím to někdo napsal. V nějakých verších… Arakelov si nemohl vzpomenout. A třeba to ani nikdy nevěděl. Nebesa s hlubinami byly rychle zapomenuty, ale andělé a duchové to přežili. Tím spíš, že námořníci si potrpí na tradice, a když už s parníky zmizeli topiči, kteří se ozývali z podpalubí, musel se najít někdo, komu by se dál mohlo říkat duch…

„Dej mi napít,“ řekla Marijka. Řekla to; ne že by prosila. Ale ani nepřikazovala. „Co v tom máš? Udělal jsi zase šťávu?“

„Ale jo… Grep a mango. Opojné spojení. Potěcha pro žaludek.“

„Tak dáš mi?“

Marijka pomalu, s hlubokým potěšením vypila koktejl a vrátila Arakelovovi prázdný pohárek…

„Na, vem si to, ty potěcho. Kam teď vůbec jedeš?“

„Do Leningradu, kam jinam. Musím tam podat zprávu a zažádat o dovolenou.“

„Kolik ti naskočilo?“

„Asi padesát dní… Nevím to přesně, ještě jsem si to nespočítal. Proč?“

„Jen tak… Už víš, kam pojedeš?“

„Ne,“ řekl Arakelov a před očima mu pomalu proběhl krátkometrážní film: borový les plný slunce, tři kilometry na severozápad od Uvalichy, měkký pružný mech, v němž se topí kecky až po gumová kolečka na kotnících, omamná vůně smůly a chvojí… A kousek před ním, asi tak deset kroků, Marijka v modrých džínách a svetru, s vlasy pečlivě sčesanými pod šátek… Takovou ji nikdy neviděl. Ale v tom lese by tak určitě vypadala. Každé ráno se probouzet do brblání tety Ljusy, pít čerstvě nadojené mléko, courat se po lesích, vyrazit si někam se stanem nebo taky bez, sbalit deku a nocovat u ohně někde na břehu jezera… Pane, to by byla dovolená!

„Ne,“ opakoval. „Ještě nevím. A co ty? Ty máš přece taky dovolenou.“

Marijka kývla.

„Já taky ještě nevím… Moře už mám dost. Leda že bych jela na hory. Kluci mě zvou na Pamír… Zaplavem si?“ Řekla to bez jakéhokoli přechodu se sobě vlastní nedůsledností.

„Tak pojď,“ souhlasil. „V bazénu teď nikdo nebude.“

„Jo,“ ozvala se Marijka. „Už jdu. Jsem kapku líná. Vůbec nemůžu vstát. A měli jsme takovej zajímavej rozhovor. Skoro bych řekla, že intelektuální.“

„Víc než intelektuální,“ souhlasil Arakelov. „Potěšil srdce a pozvedl mysl. Tak se zvedni!“

„Hned to bude. Za chvilku.“

„No dobře. Kdy ti končí program?“

„Za čtrnáct dní.“

„A pak zase škola?“

„Pochopitelně.“

„Jistě,“ Arakelov se odmlčel. „Třeba za tebou zajedu. Samozřejmě když budu ve městě. Poletíš letadlem?“

„Hm.“

Znovu se odmlčeli. Pak se zeptala Marijka:

„Už jsi snídal?“

„Ještě ne. A ty?“

„Taky ne. Něco bych si dala…“

Podíval se na hodinky.

„Ještě čtyřicet minut.“

„Já bych si dala… Třeba… Například zeleninový karbanátky s houbovou omáčkou. Co říkáš?“

„Já nevím. To jsem jed naposledy před čtyřmi lety. V Tallinu. V restauraci na Viru.“

„Já jsem v Tallinu nikdy nebyla.“

„Hm, karbanátky… Já jsem velký ctitel pelmeňů. Jak se k nim stavíš ty?“

„Kladně.“

„To jsem rád. Nesnáším lidi, který obětujou potěchu žaludku linii…“

„Mojí linii to neškodí.“

„Tak se mnou půjdeš na pelmeně?“

„V šest večer po hlášení?“

„Fajn.“

„Uvážím to.“

„Jenom neuvažuj moc dlouho. Máš na to už jen dva dny. Vlastně půl druhýho.“

Když bude souhlasit hned, pomyslel si, tak to vyjde. Bude dovolená. Bude i Uvalicha. Prostě všechno, všechno, všechno…

Ale dřív než stačila otevřít pusu, probudil se na horní palubě reproduktor:

„Arakelov na můstek! Arakelov na můstek!“ Arakelov procedil mezi zuby nadávku. „Jdi,“ řekla Marijka. „Radši jdi, kapitán nerad čeká.“

„Co zase blbnou!“

„Pak si to povíme. Jdi. Já ti zatím vypiju ten mok. Co ty nato?“

„Jsem pro. A ty pelmeně?“

„Uvážím to.“

„Tak uvažuj.“ Zoufale si povzdechl a vstal. „Abych šel.“

Marijka se na něj zespodu dívala a ve tváři měla… Arakelov nestačil ten výraz určit, protože se najednou – ani nevěděl, jak se to stalo – sklonil a políbil ji. Měla chladné rty, trochu nahořklé od šťávy.

„Tak padej,“ šeptla Marijka a odstrčila ho.

Velmi jemně.

Arakelov se narovnal a bez ohlédnutí odešel. Nedokázal se ohlédnout.

Hned u schůdků se div nesrazil s jedním ze tří radistů. „Co blbnete, Borjo?“

„MAYDAY,“ odpověděl Borja stručně a běžel dál. MAYDAY. To tu ještě chybělo. Co se, sakra, děje?

2.

„Ještě trochu kávy, pane kapitáne?“ Cora držela v ruce elegantně protáhlou konvičku s emblémem Transpacifiku – stylizovaný oblak (Cumulonimbus) obtažený jasně modrou čarou, v něm malé zlaté letadélko s ostrými křídly a nad tím vším vycházející slunce, které díky zlatým paprskům připomínalo heraldickou korunku. Stejný znak byl i na šálku a ten Stanton rozhodně odstrčil.

„Ne, děkuju. Dokouřím a jdu do řídící kajuty. Kam se ty rybáři poděli?“

„Nerozčilujte se, pane kapitáne,“ usmála se Cora. Vždycky, když vyslovila ‚pane kapitáne‘, usmála se, čímž získalo to předpisové oslovení na intimitě. Na Stantona působil ten úsměv jako magická skleněná koule, přitahoval pohled a přiváděl ho do stavu ne nepodobného transu. Snažil se samozřejmě, aby to nebylo znát, ale moc se mu to bohužel nedařilo. V každém případě byl přesvědčen, že o tom Cora ví. „Tu půlhodinu zase doženem.“

„To je pravda…“ ozval se Stanton. Cora se přestala usmívat, zmámení ustoupilo a on znovu pocítil podráždění. „To je sice pravda,“ zamáčkl prudce cigaretu rovnou do zlatého sluníčka na popelníku. „Ale stejně… Děkuju, Coro. Už musím jít.“

Zvedl se od stolu. Cora také. Ženám většinou uniforma nesluší, to věděl Stanton až moc dobře, ale o Coře se to říct nedalo. Ona ovšem neměla takovéhle komplimenty ráda. Když byla stevardka, naposlouchala se jich dost. Rychlým pohybem si upravila (podle Stantonova názoru zcela zbytečně) krátkou hustou hřívu barvy dubové kůry.

„Pojďte, pane kapitáne.“ Bože, kolik odstínů může mít jedno oslovení. Teď znělo skoro důvěrně, ale pořád v něm byl i respekt podřízeného.

„Jdete k sobě, Coro?“

„Ano. Z Fakaraa nám předali soupis nákladu, musíme zjistit, co kam patří…“

S takovým loďmistrem, jako je Cora, se kapitán neztratí. Měla na jisté věci nos. Takové instinktivní vnímání lodi. Skoro bez propočtů mohla vždycky přesně ukázat, do kterého z třinácti nákladových prostorů vzducholodi a na jaké místo toho prostoru je třeba uložit ten který náklad, aby bylo zatížení rovnoměrné. Jednou se rozhodl druhý pilot a milovník sázek Butch Andrew, že zkontroluje její práci na lodním počítači. A pak musel Coru pozvat na oběd do bulharské restaurace v Oaklandu a ta s sebou tehdy přivedla celou posádku, protože se v sázce mluvilo o obědě, „jaký si bude přát“. Ten oběd stál za to!… Právě toho večera si jí Stanton poprvé všiml – tedy všiml si, že není jen prvotřídní loďmistr.

„V pořádku,“ řekl teď odměřeně. „Zásilka pro rybáře je připravená?“

„Jistě, pane kapitáne.“ A odešla. Stanton se za ní díval, bezděky sklouzl pohledem po její postavě a pocítil při tom vzrušení. Jako vždycky. Stačilo by udělat první krok, tím si byl jistý. A stejně jistý si byl i tím, že ten krok neudělá. Možná proto, že se jako většina mužských bál srovnání – a Cora měla s kým srovnávat. Možná že měl i jiné důvody, o nichž ani sám nevěděl. Ale především na to teď neměl právo. Protože ženy nemají rády smolaře, leda snad s výjimkou těch, kteří vyvolávají soucit. To Stanton rozhodně nechtěl. Přinejmenším se v tom neustále utvrzoval.

Rychle prošel chodbou, o překot seběhl šroubovité schůdky a prudce otevřel dveře do řídící kajuty.

Cestující bývají na nákladních vzducholodích jen zřídka. Někdy to jsou průvodci nákladu, ve zcela vzácných případech různí zvláštní zplnomocněnci všelijakých resortů, kteří z těch či jiných příčin neměli možnost použít osobního spoje. Když se někdo takový objeví na palubě, tak ho schválně zavedou sem – aby se pobavili a zjistili, jak bude reagovat. Ty reakce byly opravdu dost různé: škytavka, lehká srdeční nevolnost… Nebylo divu: hned za oválnými kovovými dveřmi začíná prázdno, v němž se klidně prochází posádka, visí v něm pulty, páky a křesla… I zkušebním pilotům, kteří sem prvně přijdou, to trvá nějakou dobu, než překonají psychickou bariéru a vkročí na naprosto spolehlivou, dokonale průhlednou podlahu, která zcela nenápadně přechází ve zdi. Zato tady člověk opravdu vnímá let. To není jako v těsné kabině letadla nebo rakety. Jste ve výšce tři až pět kilometrů, není tu žádná vibrace, žádné burácení motorů a Země pod vámi plavně klouže. Je to blízká krásná Země, ne tak vzdálená a cizí, jakou můžete vidět z oběžné dráhy…

Butch Andrew odtrhnul oči od makroskopu a otočil se k veliteli.

„Už ho mám. Je asi dvaadvacet mil odtud.“

Stanton potřásl hlavou:

„Má nejvyšší čas. Stejně jsme vypadli z časovýho rozvrhu. Co tam má co dělat? Přes třicet mil od místa setkání? Máš s ním spojení, Joe?“ obrátil se k radistovi.

„Právě jsem se spojil. Kapitán se omlouvá. Jsou připravený.“

„V pořádku. Jdi k závěsu, Butchi.“

Stanton si sedl do svého křesla a založil ruce. Vykládání tradičně provádí druhý pilot a Sidney dával najevo, že se ho to netýká, že se jen kochá panoramatem oceánu. V křesle po jeho pravici položil Butch Andrew ruku na řídicí páku. Obzor se pomalu a plavně zvedl. Je to sekáč, pomyslel si Stanton, při vykládání by mohli získat čtvrt hodiny.

„Tohle rozvážení nákladu po všech horoucích peklech mám nejradši…“ zahučel nevrle Andrew. Jeho velké ruce ležely zcela klidně a bez hnutí na kormidle, ale Stanton věděl, že je připraven k okamžitému pohybu.

„Zatracená rozvážka…“

„Nevrč, Butchi.“ Stanton se odrazil rukama od opěradel a vstal. „Myslíš, že by ti bylo na osobáku líp? Teď bys na palubě Lida utěšoval nějakou tučnou matrónu, která si lokla z bazénu.“

„To je možný… Ale pořád je zábavnější utěšovat starou čarodějnici, než rozvážet balíky po rybářskejch lodích.“

„Tak mysli na to, že jsou v těch balíkách stovky zachráněnejch delfíních životů.“

„Jak to?“

„Ty nevíš, co je v nich?“

„To teda nevím.“

„Je tam ultrazvukový plašidlo na delfíny. Chytají se s tuftákama do košů. Deset tisíc delfínů ročně. Ten aparát je odhání.“

„To je zajímavý,“ řek! Andrew bez nejmenší známky entuziasmu. „Side, víš proč tě mám rád? Protože jsi idealista. Delfíni… Mimochodem – proto se taky koukáš na Coru z dálky dvou kabeltů…“

„Stop,“ přerušil ho Stanton. Dokonce o něco prudčeji než chtěl. „To stačí, Butchi. Koukej radši na hák…“

Ve druhém podpalubí na něj čekala Cora a jeden námořník. Stantona vždycky bavilo míšení námořnických a leteckých termínů na vzducholodi: Pilot, námořník, vyvažování, vzlet… Prostě – vzduchoplavba.

„Během dvou minut zastavíme let,“ oznámil Coře.

„My už jsme dávno připraveni.“

Vzducholoď rychle klesala, i v hermeticky uzavřeném podpalubí to poznali podle charakteristického pocitu, který zažil každý, kdo někdy sjížděl v rychlovýtahu. Horníci mu říkají podpásák. Stanton to řekl Coře. Usmála se, ale tentokrát to byl čistě formální, pracovní úsměv.

„Jak předáme náklad?“ zeptal se. „Na palubu?“

„Na vodu.“

To bylo nejjednodušší. Nemusí se zastavit přesně nad lodí, stačí shodit kontejner někde poblíž, ať si ho kluci z lodi vytáhnou sami. S lehkým kovovým zaskřípěním se nedaleko špiček Stantonových bot otevřel příklop malého nákladového otvoru. Tenhle malý otvor měl rozměry dvakrát dva metry, a když se jím člověk díval na vlny, zdálo se mu, že stojí na balkóně ve druhém patře přímořského hotelu. Úplně na kraji otvoru byla vidět rybářská loď. Černý trup, bílé nástavby, žlutá paluba. Nebyli od něj ani jeden kabelt.

Námořník přesunul náklad k otvoru a shodil ho dolů. Ještě ve vzduchu se kolem něj nadmuly dva plováky, dvě daleko viditelné oranžové klobásy. A v tom okamžiku se příklop zavřel. Umělé bílé světlo se najednou zdálo matné a smutné. Vzducholoď se dala do pohybu. Podlaha sebou trochu trhla a pak se přitiskla k podrážkám – jen lehce, ale natolik, aby si toho Stanton všiml. Loď určitě nadskočila. Řekl by, že tak o třicet až čtyřicet metrů. Jako by odhodila havarijní zátěž. Na vzducholodích Transpacifiku pochopitelně žádná havarijní zátěž není, jsou jinak konstruované. Pak ale…

U dveří do pilotní kabiny ucítil další, o něco slabší náraz.

Vzducholoď kroužila v malém poloměru. Přímo pod nohama jim proklouzly stěžně rybářské lodi, pak spatřil Stanton na hladině jasně oranžový kruh – Butch shodil signální bóji. To byl ten druhý náraz. A první?

„Sedmý podpalubí, Side,“ oznámil Andrew, aniž se otočil. „Otevřel se tam velkej přiklop.“

Stanton už seděl ve svém křesle. Natáhl ruku a stiskl knoflík selektoru:

„Velitel volá loďmistra. Coro, co bylo v sedmém podpalubí?“

I když Cora odpověděla skoro okamžitě, stačil si ještě pomyslet, jak je dobře, že sedmé podpalubí je nejmenší ze všech nákladových prostorů vzducholodi. A taky si stačil zanadávat na automatiku, protože samovolné otevření velkého příklopu – to je… Co kdyby se otevřel příklop druhého podpalubí, zatímco tam stáli a dívali se za nákladem…

„Sedmé podpalubí,“ ozvala se Cora. „To máme hlubokomořský přístroj Dip Two-100 00. Odesilatel Corning Glass Works. Majitel Pacific Undersea Test and Evaluation Center. Adresát: Oceánografická laboratoř mezinárodní základny Farakao.“

„Děkuju.“

„Proč jste řekl bylo, Side?“ Ale Stanton už neposlouchal.

„Coro, za pět minut jsem v sedmým podpalubí. Buďte tam, prosím vás, taky. A vemte s sebou zástupce firmy. Jak že se… Culidge?…“

Pak vypnul selektor.

„Zástav se nad bójí, Butchi. Joe, spoj se s vedoucím přepravy na základně Farakao. Já se jdu podívat, jak to vypadá na místě.“

Cora už na něj čekala.

„Kde je Culidge?“ zeptal se Stanton. Prošel podpalubím, otvor už byl zavřený a zdálo se, že se nic nestalo. Všechno bylo v pořádku. Jenom… Co je tohle?

V letadle jsou desítky kilometrů drátu. Ve vzducholodi stovky. Ale aby takhle ledabyle narychlo spojené vylézaly z rozvodné krabice a válely se po zemi…

„Co to má znamenat?“

„Pane kapitáne…“ Cora před ním stála jako socha. „Culidge… je tam.“ Stanton ucítil, jak mu trnou lícní kosti. „Kde?“

Cora mlčky ukázala dolů. Tak. Tak to je konec. „Jak to?“

„Chtěl něco zkontrolovat… Požádal mě, abych ho pustila k přístroji, že musí něco opravit, a já… Dovolila jsem mu to.“

Stanton jí položil ruku kolem ramen.

„Takže na to zapomeňte, Coro. To je rozkaz. Nic jste nevěděla. To já jsem povolil Culidgeovi opravu přístroje během transportu. Rozumíte? Já. Vy jste nic nevěděla.“

Rychle se otočil a vyšel z podpalubí. Bylo to nechutné. Ten blb si zalezl do své mašiny, bylo mu líto akumulátorů, tak se napojil na palubní síť. Našel rozvodnou krabici, napojil se, zapojil vnější obvod přístroje… A když obvod uzavřel, automaticky se otevřel příklop. Člověk by mu ty pazoury urazil. Měl sis zjistit, na co se napojuješ, hovado!

3.

Pitomci mívají štěstí, pomyslel si Arakelov. Žuchnout ze vzducholodi do Tichého oceánu a svalit se na plošinu guyotů… to je jako vyskočit z letadla nad Leningradem a spadnout do vlastní postele… Kdyby sletěl o kilometr severněji, jižněji, východněji nebo západněji, tak by o záchranné akci ani neuvažovali. Dip Two je přece vypočítaný na deset tisíc stop, to je asi na tři kilometry. A všude kolem je hloubka třikrát větší… Ostatně, tak velké štěstí to zase není. Sedí tam někde, zamačkává si boule a kouká, jak mu pomalu ubývá kyslík.

„Jsme nejblíž,“ řekl navigátor. „Dvě a půl, maximálně tři hodiny plnou parou. Ozval se ještě nějaký Japonec, který má na palubě robota do dvoutisícovky, ale dorazil by nejdřív za sedm hodin. Takže se s ním nedá počítat.“

„Jedou k nim dvě hlídkové ponorky z oddílu Guyotidy West. Ze vzducholodi sice shodili bóji, ale podle toho se přesně nepozná nic. Leda tak orientační čtverec, kde by se měl hledat… Jestli ho najdou ponorky, ušetří nám nejmíň hodinu práce, možná mnohem víc,“ dodal kapitán.

Vedoucí skupiny pro podmořské práce Zadadajev, který sám sebe honosně tituloval obersubmarinmaster, pleskl Arakelova po zádech.

„Tak teď dávej pozor, Alexandře Nikitiči. Dip Two leží podle předpokladu v hloubce devět set metrů. Kyslík mu vydrží devět hodin, energie dvaasedmdesát hodin, přičemž poslední informace je bezpředmětná. Culidge nemůže oddělit havarijní zátěž a vyplout, stroj nebyl připravený k ponoření, zůstaly na něm kontrolní bloky. Podle údajů, které nám sdělil výrobce, je těch kontrolních bloků devět. Váš úkol bude následující: Najít podmořský přístroj, odstranit kontrolní bloky a dát Culidgeovi signál. Kdyby z nějakých důvodů nemohl zapnout systém odpojení zátěže, učinit tak zvenčí. To je všechno.“

Arakelov kývl. Jasné. V podstatě je to nejjednodušší záchranná operace v horizontu 09-10.

„Tak se do toho pusť!“ řekl Zadadajev. „Radši se připrav, abys byl hotov, až tam budem.“

„Tyhle mezinárodní plavby,“ vrčel Arakelov, když vycházel ze Zadadajevovy kabiny. „Ty jsou opravdu senzační… Modrej praporek s globusem… A ten znak. Ten už je úplně praštěnej!“

„Jakej?“ projevil zájem Zadadajev.

„Labuť, rak a štika v lazurovém poli!“

Zadadajev se uchechtl.

„Co proti nim máte, Alexandře Nikitiči?“

„Pořád jsou u nich nějaký mimořádky… Mají tam binec jako v tanku. Není divu, že se jim topěj lidi, No co to musí bejt za blbce, když pustí technika do stroje během přepravy. Za to by ho měli postavit před soud! Prostě a dobře labuť, rak a štika v lazurovém poli…“

„A kam to všechno vede?“

„Tam, kam polezu. Na dno. Ke starýmu Neptunovi.“

„Fajn,“ řekl Zadadajev. „Nevrčte. Až toho kluka vytáhnem, tak jim dáte, co se do nich vejde.“

„Nezůstane na nich ani chlup suchej,“ zavázal se Arakelov slavnostně. „Ani chlup. Aby se celá ta banda z Farakaa pěkně zapotila… Houby báze – je to banda.“

Vyšli na můstek. Zadadajev se zastavil a zapálil si. Arakelov se podíval dolů na palubu. Na zádi, hned u Marty, seděla pořád ještě Marijka a vypadala z téhle perspektivy trochu sražená.

Zadadajev se dotkl jeho ramena.

„Tak půjdem, Alexandře Nikitiči?“

Sešli na hlavní palubu.

„Jděte napřed, Konstantine Vitaljeviči,“ šeptl Arakelov. „Dejte zatím pokyny, já přijdu za chvíli. Máme čas.“

Zadadajev s úsměvem odešel a Arakelov se vydal na záď. Marijka mu vyšla vstříc a tak zůstali stát vedle sebe opření o zábradlí. Moře bylo pořád stejně modré a klidné, delfíni stejně vytrvale dováděli kousek od Ruslana a vůbec nic se nezměnilo, až na to, že přibližně sto mil na východ ležel asi v kilometrové hloubce na boku (Arakelov nevěděl, proč zrovna na boku, ale viděl to tak) Dip Two a v něm počítal ten trouba Culidge zbývající hodiny. Zbývalo mu jich osm a něco. Samozřejmě, jestli ho nevytáhnou dřív. Arakelov se díval na moře. A už neviděl slastně neporušenou hladinu, ale černou, těžkou, bezednou hloubku, v níž se octne za pár hodin. V tom bezednu se dá pracovat, možná i nějaký čas žít, ale zvyknout se na ně nedá. Ani duchové hlubin si nikdy nezvyknou. V tom bezednu se nedá spoléhat na nic, ani na zrak ani na sluch, jen ručička echolotu ukazuje cestu jako v dětské hře samá voda, samá voda, přihořívá, hoří.

Arakelov už tu vlastně nebyl, ale nebyl ani tam. Tady ho držela jen Marijka. A ona to věděla.

„No tak jdi. Já mám taky práci. Vlezu si do Marty, na příští stanici bude pracovat podle mého programu. Máš tam rádio?“

„Ne.“

„To je škoda. Nevadí, skočím si pro svý. S muzikou to bude veselejší. Člověče, já v tichu vůbec nemůžu dělat. Potřebuju zvukovou kulisu. No tak jdi, jdi už, stejně už tu nejsi.“

„Večer tu budu,“ řekl Arakelov. „Utahanej jako pes.“

„To je možný. Ale budu tady. Teď už opravdu musím jít“

Před společnou kajutou seděl pilot vrtulníku Zorka Stavraki, Genrich a dva kluci z posádky. Zorka Arakelova zastavil:

„Duchu, ty máš ale štěstí. Jednou se potopíš a naskočej ti další tři dny k dovolený… To se nám, obyčejnejm smrtelníkům, stát nemůže…“

Arakelov se ohradil:

„Tak si to pojď vyměnit. Já tu budu místo tebe drbat a ty se spustíš dolů. Co říkáš?“

„Hm. Oni mě nepustěj. Nemysli si, že bych nešel. Ale po pravdě řečeno to moc rád nemám. Vlhko a tma… Kdo je zrozenej pro let, nemůže se potápět!“

„Pro let!“ Genrich plesknul Zorku do zad. „Ty ještě tak poletuješ, ale že bys lítal?“ A pak se obrátil k Arakelovovi:

„Zastavíš se večer?“

„To nevím. Až jak to tam bude vypadat.“

Ještě na ně kývl a seběhl dolů, do očistce. Byl to opravdu očistec, protože napřed Arakelova půl hodiny čistili všemi způsoby, které zná současná medicína, k čemuž patří i způsoby velmi nepříjemné. Pak polykal hořkoslaný barolit a cítil, jak se mu vnitřnosti plní měkkou látkou, která neustále nabývá, a vnitřnosti jsou pořád těžší a těžší. Připadalo mu, že už do sebe nevpraví ani gram, ale musel sníst ještě půl kila a tak se křenil, polykal, přemáhal zvracení a zase polykal, protože věděl, že tam dole má každý snědený gram cenu života.

Tady se všechno muselo podřídit tvrdému a naprosto přesnému řádu. Rovnou od stolu ho zavedli do páry. Ta horká páchnoucí pára zalezla pod kůži, do každého póru a nesnesitelně dráždila sliznice nosu a očí. Trvalo to sto třicet sekund, pak se pod ním začala propadat země a Arakelov se zachytil zábradlí, které ohraničovalo kolečko, na němž stál, ne proto, že by sestup byl prudký, ale protože to drncalo. Teď musel udělat tři kroky a vstoupit do koupele. Tři kroky. První. Druhý. Třetí. Dvakrát doleva a rukojeť k sobě. A je vevnitř. Zpátky už se jít nedá. Ostatně zpátky už se nedalo jít od chvíle, kdy polkl první lžíci barolitu.

Ještě dva kroky. Tyhle dva kroky se dělají zvlášť těžko. Bazén. Hnusná olejnatá, vazká hmota, do které žuchl jako do bláta, s mlaskáním ho pohltila a začal ji polykat, vdechovat, prostě dělal něco, co se zdálo hrozně nepřirozené, celý organismus, celý, do poslední buňky, se tomu vzpíral, ale on dál polykal a vdechoval, vdechoval a polykal, postupně byl stále lehčí a lehčí, získával takovou pružnou sílu a hbitost. Tohle všechno se děje ve třetí minutě. V tom okamžiku je nutné rychle vylézt z bazénu do suché části koupele. I když suchá moc není, protože ze stropu se okamžitě spustí sprcha – co sprcha – vyslovený tropický liják, který z něj smyje zbytky toho hnusného želé. Pod těmi ostrými jehličkami udělal další tři kroky ke vstupu do baroliftu. Zase dvakrát doleva, přitáhnout rukojeť, dopředu – a znova rukojeť k sobě. Vstup je dvojitý. A tím to končí. Už je v baroliftu, kde je světlo a příjemně a tlak už je stejný, jaký ho čeká dole.

Lehl si na pohovku, ostatně pohovka se tomu jenom říká, ve skutečnosti je to velmi nepohodlné zařízení. Kříženec Prokrustova lože s nemocničním lehátkem. Tedy pohovka ho pohltila desítkami snímačů, chapadel a pásků a to musel vydržet půl hodiny, dokud kontrola nezjistila, že je v pořádku a může sestoupit. Po půlhodině se zbavil všech postrojů a mohl vstát. Už to nebyl ten člověk, který vstoupil před osmdesáti minutami do očistce. Teď byl batyandr, duch hlubin pokrytý hladkou, lesklou, na omak mastnou kůží, s vyvalenýma nemrkajícíma očima, s blánami mezi prsty na rukách. Teď výzbroj: ploutev, helma, náramky echolotu, kompasu a hloubkoměru, opasek s nožem a síťkou…

Díky bohu, že mě teď nevidí Marijka, pomyslel si.

Přešel k dálnopisu (batyandr nemůže akusticky komunikovat), chvíli se zamyslel s prsty nad klaviaturou a pak vyťukal: „Kdy tam budeme?“

Už aby sjel barolift dolů, otevřel se výstup a on byl doma. Tak si to řekl – doma. Až se té myšlenky zděsil.

Za průhledným okénkem se pohnula páska: „Sestup za 40 minut.“

Čtyřicet minut! Čtyřicet minut bude nečinně sedět, čekat, čekat a čekat… Co si vůbec tam nahoře myslí? Začal znovu kontrolovat výzbroj. Vyzkoušel, jestli nůž sedí dobře v pochvě a jestli dobře vyjíždí; vyzkoušel pružnost ploutve, zamyslel se a vyndal z rezervy jinou, taky ji vyzkoušel a nakonec se rozhodl pro první. Potom zvedl hlavu a uviděl, že signální lampička dálnopisu nervózně bliká.

4.

Stříbřitý rub mořské hladiny tiše pukl a z obrazovky zazářilo oslepující sluneční světlo. Julio de la Pene chvíli mhouřil oči, pak vstal, zahýbal nohama zdřevěnělýma dlouhým sezením, dvěma kroky přetnul těsnou kabinu, postavil se na první schůdek a pustil se do otvírání výstupu. Současně s posledním otočením kola se těžký ocelový poklop s melodickým cinkáním kontrolního zvonku prudce odklopil a zůstal trčet kolmo vzhůru, jako mince postavená na okraj.

V tom okamžiku se vevalil dovnitř vzduch a de la Pene cítil, že je omámený. Takhle bývá omámený po prvním šluku člověk, který několik dní nekouřil.

Čtyřiatřicet let se mu takhle otvíraly nad hlavou příklopy ponorek. První byla ještě dieselelektrická babička dožívající v učilišti. Málokdo už dneska tyhle veteránky pamatuje. Byly dlouhé a úzké s vysokými palposty a stomilimetrovým kanónem na palubě. A zrovna na takové, dokonce ještě nebyla ani raketová, ale torpédová, zrovna na takové ponorce podnikl mladý de la Pene svůj první sestup. Pak přišly další – silné atomové velryby, ve kterých se cítil jako Jonáš, ovšem jako Jonáš, který nikdy nevyvázne. Ten pocit býval nejintenzívnější ke konci desetiměsíční plavby. Nakonec přišel Telchin. Krasavec Telchin, ztělesnění účelnosti a síly, se čtyřiadvaceti raketami Redikul 4A. Čtyřiadvacetiměsíční služba, pětadvacetičlenná, pečlivě vybraná posádka, důstojnická loď – dva tucty důstojníků a on, velitel Telchinu, capitano di fregatto Julio de la Pene. Telchin nebyl o nic horší než taková plavidla jako Michelangelo nebo Rafael. Plavecký bazén a tenisový kurt na ponorce! Snilo se o něčem takovém tvůrci Nautila?! Jak ubohé pak připadaly kontradmirálovi de la Pene hbité ponorky Oceánské hlídky. Mimochodem, za osm let si na ně docela pěkně zvykl.

Čtyřiatřicet let… A pokaždé, když se ponorka vynořila a otevřel se vstupní otvor, zůstal de la Pene stát, vdechoval mořský větřík, přijímal ho celým povrchem těla, koupal se v něm. Ať si byl vzduch v ponorce čistý a svěží jak chtěl, se všemi těmi air-conditiony, aromatizátory a bůhví čím ještě, bylo v něm něco umělého. A žádná chemie to nedokázala odstranit. Ale mořský vzduch… Zkuste pít pár dnů převařenou vodu a pak se napijte pramenité.

Do začátku spojení zbývalo třicet minut. Vynořil se o trochu dřív, ale takovou malou svévoli si v posledních letech dovolil málokdy. A kromě toho kroužila dole druhá ponorka.

Sedl si na nejvyšší schůdek a opřel se zády o poklop. Z kapsy na prsou košile vytáhl cigarety a francouzský napalmový zapalovač (další ukázka využití vojenské techniky v mírových podmínkách). Dech minulosti… De la Pene se usmál a zapálil si.

Oceán byl klidný a přívětivý. Zrovna takhle ho asi viděl před pěti sty lety velký Portugalec, jinak by mu nedal jméno Tichý. Kdyby byla voda trochu zelenější a vlny trochu menší, připadal by si de la Pene spíš jako někde na břehu ligurské riviéry. Stačilo by trochu pootočit hlavu vpravo a určitě by uviděl zub, který se tyčí na horizontu. To je mrakodrap italské telefonní společnosti.

Jenže de la Pene netrpí na snění. To se pro vojenského námořníka nehodí. I když už osm let není vojenským námořníkem. I když už vojenské námořnictvo neexistuje…

Má nejvyšší čas. Vrátil se dovnitř a sedl si do křesla. Několik pohybů a nad ponorkou se vztyčila anténa.

„Hlídka šestnáct ve čtverci RX volá Guyotidy West. Jak mě slyšíte? Příjem.“

Guyotidy ihned odpověděla. Z ampliónu se ozval hlas dispečera. Dneska to byl Zacharov.

„Guyotidy West volá hlídku šestnáct. Slyším vás dobře. Příjem.“

„Hlášení: Kontrola ve čtverci RX končí. Žádám o povolení přemístit se do čtverce QX. Příjem.“

De la Pene by si docela rád se Zacharovem trochu popovídal, třeba by si mohli domluvit na večer schůzku. Poseděli by spolu, mohli by si zahrát šachy nebo go. Dva dědkové. Dva admirálové. Zacharov ovšem nebyl admirál na ponorce, ale na křižníku. Mají si spolu o čem povídat.

Jenže za prvé není povoleno používat vysílačku k soukromým hovorům a za druhé nebyl de la Pene zvyklý na nekódované vysílání.

„Šestnáctko, nová dislokace se nepovoluje.“

Takže to znamená změnu v obvyklém stereotypu. Ruce se automaticky pustily do práce: pravá zapnula spojení s vedenou ponorkou po hydroakustickém kanále a na panelu zablikalo kontrolní světlo – teď uslyší František na druhé hlídkové lodi všechno, co řekne dispečer Guyotidy. Levá ruka současně zapnula palubní magnetofon a když Zacharov udal souřadnice pátrací akce, okamžitě byly zaneseny do paměti navigačního zařízení.

„… po vypátrání hlubinného přístroje Dip Two vyplout na povrch a navázat rádiové spojení se sovětskou výzkumnou lodí Ruslan. Volací znak Ruslana…“

De la Pene poslouchal, přitom vstal a pevně zavřel poklop. Pak se vrátil do křesla.

„Jak mě slyšíte, šestnáctko? Příjem?“

„Guyotidy West, rozumím. Další spojení podle plánu. Žádám, abyste měli moji vlnu pod kontrolou. Příjem.“

„Jo,“ ozval se Zacharov a pak úplně nepředpisově dodal: „To jsem ti zařídil pěknou fušku, co admirále? Tak si to hezky užij!“

A de la Pene si začal užívat. Provedl parádní havarijní sestup. Sotva zmizela anténa, postavila se ponorka téměř vertikálně a za řevu obou turbín šla prudce ke dnu, jako by nad ní kroužil bombardér, který by na ni mohl každou vteřinu pustit dávku. Tenhle manévr by byl hoden Telchina, pomyslel si. A byla to myšlenka smutná i pyšná.

Na patnácti metrech ponorku vyrovnal a navedl ji na kurs. Tímhle směrem teď popluje třicet až čtyřicet minut. Hydroakusticky navázal spojení s Františkem. Neměli si vlastně co říct, protože Zacharovova instrukce byla zapsaná také na magnetofonu vedené ponorky. Proto si de la Pene jenom upřesnil distanci mezi plavidly – vedená loď měla být půl míle za lodí a tři kabelty vpravo od vedoucí lodi ve stejném hloubkovém pásmu. V prostoru pátrací akce se k sobě měli přiblížit a pracovat ve dvojici. Samozřejmě že by si zatím mohli trochu poklábosit, ale admirálovi se ani moc nechtělo. Neměl Františka zrovna v lásce, i když mu ze služebního hlediska nemohl při nejlepší vůli nic vytknout. Prostě mu ten hubený klacek, věčně se courající v košili rozepnuté až k pupku, lezl na nervy. Kromě toho neuměl František ani slovo italsky a admirál zase ani slovo česky. Domlouvat se museli v angličtině. Se Zacharovem samozřejmě taky… Ale Zacharov, to je Zacharov. Večer si spolu rozdají go. František je z úplně jiného těsta. Je to obyčejný mladý potápěč, který dokončuje dvouletý kurs Oceánské hlídky. Zacharov a de la Pene jsou oba ze starých námořnických rodin.

Ze starých námořnických rodin… Kolik generací rodiny de la Pene spojilo své životy s mořem? Dvacet, když počítáme čtyři generace na století. První byl Pietro de la Pene, který velel galéře v armádě Andrey Doria a přišel o ruku v boji s piráty alžírského sultána Barbarossy II. Pak přišli další, mnoho dalších. Luigi de la Pene byl první, kdo vyměnil mořskou hladinu za hlubiny. Právě tenhle Luigi vytahal ze zasažené ponorky celou posádku, pak proplul minovými zátarasy u Alexandrie a torpédoval anglickou bitevní loď. Málokdo z toho množství urozených de la Penů byl pochován v rodinné hrobce na hřbitově Campo Santo. Tam spali věčný sen rytíři a umělci, kupci a kněží, ženy a dcery rodu de la Pene. Jména námořníků byla sice vytesána na mramorových náhrobních kamenech, ale byly to jen symbolické nápisy, protože člověk přece nemůže odejít jen tak beze stopy. Musí po něm zůstat hrob v posvěcené zemi, i když je v tom hrobě uložen jen malý voskový kříž se jménem toho, kdo zahynul na moři. Ale těla důstojníků, kapitánů a admirálů de la Pene ležela zašitá v plachtovině s šestatřicetifuntovou koulí nebo alespoň kamenem v nohou v hlubině a během desítek let definitivně splynula se světovým oceánem.

Což nebude jeho osud. Julio de la Pene odejde za dva tři roky definitivně do výslužby a vrátí se do rodného Janova, aby tam v klidu dožil v příjemném bytě u brány Porta di Sant‘Andrea.

Jako drtivá většina profesionálních vojáků nenáviděl admirál válku. Protože je to špinavé řemeslo. Ale pokud existovalo, musel ho někdo vykonávat. Vykonávali ho z generace na generaci de la Penové. Nebyl to zvlášť slavný rod, ale stál vždycky bok po boku s Dorii a Magellany, šel s nimi na smrt a jeho deviza byla Semper fidelis – vždy věrný. Dodnes si admirál pamatoval, jaká vlna radosti ho zalila před deseti lety, když byla konečně podepsána smlouva o všeobecném a úplném odzbrojení. Telchin byl zrovna na přátelské návštěvě v Riu de Janeiro, celá posádka se vyhrnula ven, na břeh, všude se hrálo, zpívalo, křičelo, na náměstích hořely ohně, neznámí lidé se líbali a admirál vůbec nemyslel na to, co bude dál. A měl štěstí. Nedopadl jako mnoho jiných, kteří museli prostě odejít do výslužby, žili na souši a tak tak vycházeli s polovičním služným, nebo hledali jiné zaměstnání. Jemu se podařilo dostat k Oceánské hlídce.

A teď jeho ponorka ječela oběma turbínami a zavrtávala se do vody, rozhrnovala ji a vířila neviditelný prach generací vojenských námořníků de la Pene.

Když roztrhl turbínový prostor ponorky výbuch a voda pod tlakem padesáti atmosfér se valila dovnitř, drtíc všechno, co jí přišlo do cesty, nestačil si ani pomyslet, že asi nebude ležet v rodinné hrobce. Měl k dispozici pět vteřin. V té době zapnul vysílačku a předal velení Františkovi. Pak praskla přepážka za jeho zády a voda pronikla do řídící kabiny.

Kdyby byl František vojenský námořník, který automaticky vykoná jakýkoli rozkaz, zůstal by možná naživu. Ale byl jen absolvent kursů Oceánské hlídky. A než mu došlo, proč mu de la Pene předal velení, vrhl se bez rozmýšlení směrem k výbuchu. Nechápal logiku rozkazu, nemohl přece utéct, když tam, vpředu… A tak tiskl ze všech sil páku, turbíny už neječely, teď nesnesitelně kvílely v příšerném a neustále se stupňujícím přetížení, kvílely ještě celé čtyři minuty, dokud je neumlčel další výbuch.

5.

Tak tohle mi ještě chybělo, pomyslel si Arakelov. Akorát tohle… Co se děje? Co se tam dole stalo? Ztratili s nimi spojení. Všechno, o čem víme, jsou dva výbuchy v intervalu čtyř minut. Dva výbuchy v jednom prostoru. To je jediná jistota. Možná že za půl hodiny obě ponorky vyplavou, spojí se s Guyotidy nebo s námi a oznámí, že našly Dip Two. Možná… říkal si v duchu. Ale věděl, že je to vyloučeno. Protože pravděpodobnost vyváznutí je ve vodě několikrát menší než na souši. Když pod vodou k něčemu dojde, je to vždycky to nejhorší. A instinkt zkušeného batyandra mu říkal, že hlídky už nikdy nenavážou spojení. Nebyl to jen pocit. Prostě to věděl.

Ale co ty výbuchy? Kde se tam vzaly? To se musí dovědět nejdřív. Musí přemýšlet. Musí přemýšlet. Tak jako přemýšlejí nahoře ha můstku a na dispečinku, jako si lámou hlavy na Guyotidy West.

Arakelov položil ruce na klaviaturu dálnopisu.

„Rozuměl jsem. Kdy budeme na místě?“

„Za dvacet minut.“

„Další spojení za dvacet minut. Nenastanou-li nové okolnosti. Končím.“

„Rozuměli jsme.“

Výbuchy, ty výbuchy… Jaké překvapení chystá hlubina tentokrát? Překvapení jsou pro ni charakteristická. Pro tu potvoru. Jenom pro ty, kdo plavou na hladině nebo kteří se potápějí v batyskafech a ponorkách, je moře stejnorodé prostředí s tlakem, jenž se zvyšuje úměrně s hloubkou. Aby člověk pochopil charakter hlubiny, musí se stát batyandrem, musí do ní vstoupit, spojit se s ní, ale neztotožnit se s tím masivním, těžkým, chladným a nekonečně cizím prostředím. Postavit se mu. Stát se duchem hlubiny a zůstat člověkem. Jen tak lze poznat povahu moře.

Co je tohle za kousek? Co mohlo zničit ty dvě ponorky?

Hlídkové ponorky znal moc dobře. Silné, spolehlivé jednomístné lodi, opatřené Walterovými turbínami. Malé a hbité, schopné vniknout do kterékoli rozsedliny, do kteréhokoli kaňonu v mezích svého horizontu. A horizont mají slušný – patnáct set metrů. Dodnes byly považovány za absolutně spolehlivé. Za posledních deset let havarovaly jen ve třech případech, přičemž dvě lodi prostě a dobře vyhodilo na břeh tsunami a třetí zničil vlastní hloupostí usmrkaný stážista. Něco jiného byly menší nehody. K těm docházelo, ale vždycky se vysvětlily technickými závadami nebo chybou pilota. Obojí se prostě někdy stává. Ale havárie dvou lodí najednou? Přece neměly obě najednou dva různé defekty? Přece se nespletli dva piloti najednou. To není moc pravděpodobné. A počítat se s tím nedá.

Takže musíme hledat vnější příčinu. A není na to moc brzy? Co když ty výbuchy neměly nic společného s ponorkami, a ty za nějakých dvacet minut vstanou z mrtvých a spojí se se svou základnou nebo s námi? To by byla nádhera! A nejen proto, že dva zdraví a veselí chlapi z Guyotidy West by byli naživu, zatímco jsme je pochovali, taky proto, že záchranná operace Dip Two by zase byla normální. Zatímco teď… Zatímco teď, jestli jsou ponorky zničené…

Jestli vybuchly dvě, vybuchne i třetí. Na to Arakelov nemyslel, na to byl ještě čas. Vstal a přešel k dálnopisu: „Žádám o spojení s Guyotidy West. Spěchá.“

„Rozumím.“

Podíval se na panel měřící čas. Čísla vteřin se měnila trýznivě pomalu, jako ve zpomaleném filmu. Nakonec se na dálnopise objevilo:

„Spojení s Guyotidy West navázáno.“

„Co jste podnikli pro nalezení a záchranu havarovaných ponorek?“

Věděl, že oficiálně se ponorky ještě nepovažují za havarované, ale za zmizelé. Zatím bylo jen přerušeno spojení. Ty výbuchy přece nejsou argument. Ale věděl taky, že Zadadajev, s nímž je ve spojení, už si to nějak přebere. Neměl teď čas hledat nejvhodnější formulace.

„Do prostoru pátrací akce směřují dvě skupiny hlídkových ponorek ze sousedních úseků.“

„Urychleně je zastavte. Dejte jim zprávu přes všechny radiohydroretranslátory.“

„Proč?“

„Kde havarovaly dvě lodě…“

„Havarovaly?“

„Jsem o tom přesvědčen.“

„Rozumím.“ Zadadajev nepracoval s duchy první rok a věřil jejich intuici stejně jako přístrojům. „Kde havarovaly dvě, bude havarovat i třetí.“

„???“

„Hypotéza. Přesto je to moc riskantní.“

„Rozumím.“

„Dejte rozkaz, aby se vynořily. Ať se vrátí na Guyotidy nebo na svá místa. Konec.“

Arakelov se podíval na hodiny. Culidge má ještě kyslík na pět hodin. Na pět hodin. Na pět hodin a nějaké nepodstatné minuty. Jemu zbývají tři hodiny. Tři hodiny na to, aby pochopil, co se děje tam dole. Až ty tři hodiny uběhnou, půjde v každém případě dolů. První přikázání všech batyandrů je, že pro záchranu člověka se musí udělat všechno. I kdyby už to mělo být zbytečné. Nesmí tam zůstat živý ani mrtvý. Protože jinak by dolů nikdo nešel. Jenom ten nepsaný zákon dává lidem jistotu. A on by ho nikdy neporušil. Za tři hodiny půjde dolů, i kdyby ho čekal osud dvou zničených ponorek. Za tři hodiny, protože na samotnou operaci potřebuje alespoň hodinu a pro každý případ musí počítat ještě s hodinovou rezervou. Ale ty tři hodiny, které má teď k dispozici, musí plně využít. Takže musí přemýšlet a přemýšlet…

Opřel se rukama o dálnopis a v té pozici strnul se skloněnou hlavou, jako by chtěl vyčíst z nehybné pásky něco velice důležitého. Náhle se páska pohnula.

„Pozor. Obraz.“

„Rozumím. Čekám.“

Zvedl hlavu k obrazovce nad dálnopisem. Obraz už se objevil. V bledém světle reflektorů pomalu ubíhalo dno pokryté bahnem, které vypadalo jako bílý písek. Semtam se v něm svíjely pěti a osminohé hadice a mezi mořskými okurkami pomalu lezli gastropodi podobní hlemýžďům. Kolonie mořských hub připomínala záhon tulipánů a lehce se kývala ze strany na stranu. A kousek dál, zabořené do bláta, ležely dva neforemné kusy kovu. Ten první mohl snad původně k něčemu sloužit. Ale ten druhý… Zničení přinejmenším jedné z ponorek se stalo faktem. Hlídková loď 16… Arakelov na okamžik sklonil hlavu a když ji opět zvedl, zbytky kovu už na obrazovce nebyly. Jen bláto, pár oblázků polymetalických konkrécí a potrhané hvězdice medúz.

Hlídkové lodě jsou zničené. Teď zbývá jenom batyandr. Jenom on. Zachránit Culidge může jenom on. Nikdo jiný. A proto nesmí zahynout.

Spojil se se Zadadajevem.

„Co je s Japoncem?“

„Je čtyři hodiny daleko. S tím nepočítej.“

„Co hlídkové lodi Guyotidy?“

„Vynořily se a čekají.“

„Rozumím.“

Zamyslel se a za půl minuty napsal: „Potřebuju Rybku.“

Rybka říkali druhému hlubokomořskému stroji na Ruslanovi. Jeho skutečné jméno se skládalo ze sedmi písmen a čtyř číslic, přičemž hlásky šly za sebou tak, že je nikdo neuměl vyslovit A rybě byl opravdu podobný. Čtyřmetrový stříbřitý doutník zploštělý na bocích, směrové a hloubkové kormidlo připomínaly ploutve, i když trochu moc malé na takového macka, a zdvojené objektivy stereoskopické telekamery podobu korunovaly. Byly to takové nekonečně hloupé rybí oči. Rybka se obyčejně táhla za Ruslanem, udržovala předepsanou hloubku, nikdy ji nepouštěli z lana a tak si plula, naslouchajíc rozkazům svého nevyvinutého – jistě rybího – elektronického mozku.

A zrovna tuhle Rybku Arakelov potřeboval.

„Rozumím,“ odpověděl Zadadajev.

„Ponořte ji do šestistovky. Pak spirálovitě asi v kilometrovém poloměru do devítistovky. Analýzy: standardní sada. Akustický kontakt nepřetržitý. Čekám. Konec.“

„Rozumím,“ vyťukal Zadadajev. „Provedem.“

Obraz se zvolna posunoval. Ruslan plul co nejpomaleji. V bledé elipse elektrického světla ubíhalo dno. Fixace. Nesmysl, nějaký starý kanystr. Vedle něj flaška. Dál… Fixace. Další kus železa… Dál…

Pět minut… Deset… Patnáct… Rybka už byla v šestistech metrech a začala opisovat první kruh, torpédo nacpané elektronikou za sebou nechávalo kyslíkové bubliny.

Dvacet minut… Pětadvacet… To to letí, to to letí, to to letí. Culidgeovi zbývá jen dvě stě padesát pět minut. Arakelovovi sto třicet pět. A pak dolů.

Jen aby Rybka prošla.

Páska v dálnopise sebou trhla a rozjela se.

„Rybka je v tahu, Sašo.“ Podruhé za tři roky společné práce ho Zadadajev oslovil křestním jménem. „Vybuchla na třetím okruhu.“

„Rozumím.“

Ve skutečnosti nerozuměl ničemu. Co se stalo? V čem to, sakra, je? Musí přemýšlet. Přemýšlet…

O čem asi přemýšlí v té své skleněné bublině Culidge? O čem přemýšlejí kluci nahoře? A co Zadadajev? O čem přemýšlejí na Guyotidy West?

6.

Ve třináct nula nula přišli Zacharova vystřídat. Ve třináct patnáct za sebou zavřel dveře dispečinku. Od zátylku mu stoupala do hlavy tupá bolest. V uších mu tvrdými arytmickými údery bušilo srdce. Už dlouho to Zacharova takhle nechytilo.

Zůstal několik minut stát, pak opatrně přešel do chodby a snažil se, aby jeho kroky byly co nejpravidelnější – tak se mu šlo líp. Zahnul a došel ke dveřím na terasu. Servilní pneumatika otevřela skleněné dveře, Zacharov se ocitl v chladném vánku a hned se mu volněji dýchalo. Sedl si na lavičku a z náprsní kapsy vytáhl plochou krabičku. Vyhýbal se prudkým pohybům, opatrně vyndal z krabičky dvě ampulky, vzal je do levé ruky, krabičku vrátil zpátky a přiložil ampulky přísavkami ke krku, hned pod vlasy. Za minutu ampulky odpadly jako nacucané pijavice. Teď ještě musel počkat čtvrt hodiny na lavičce. Pak lék zabere. Zacharov se rozvalil a čekal.

Lavička byla ve stínu věže Guyotidy. Široký pás stínu dopadal na vodu.

Kolem přešla asi desetičlenná skupina turistů. Podle těch pár slov, která zaslechl, to byli Španělé. I když španělsky se mluví leckde… Sám občas prováděl po Guyotidy West skupiny a měl v malíčku řadu dojmů a čísel, které chrlil na hlavy turistů lačných exotiky. Guyotidy je osmý (devátý, desátý – podle toho, kolik divů bereme v úvahu) div světa. Je to nejrozsáhlejší mezinárodní stavba. Stavba století. Sláva! Ale opravdu je grandiózní; Betonová věž má v průměru přes dvě stě metrů, základy rostou z plochého temene guyotu, tedy asi z kilometrové hloubky, a vrchol má přibližně sto metrů nad hladinou oceánu. Obrovský průmyslově vědecký komplex se podařilo vytvořit jen pomocí víc než deseti zemí. Guyotidy se jmenuje celý výzkumný komplex, sestávající ze čtyř typově stejných věží, vzdálených od sebe sto padesát až dvě stě mil. Guyotidy West, Guyotidy East, Guyotidy North a Guyotidy South.

Před několika desítkami let, brzy potom, co Hess objevil guyoty, vznikla hypotéza, že kdysi existovala v Tichém oceáně veliká souš – Guyotidy, po níž zůstaly dnes jen guyoty a nepatrné ostrůvky. Kdo ví. Je až moc všelijakých Atlantid, Pacifid, Pontid a jiných bájných zemí. Ale Guyotidy byla postavena, přestože dodnes existují lidé, kteří pochybují o tom, že se vyplatí. Na to odpoví až budoucnost.

A co dneska? Jen ať Guyotidy vydělává už dneska! A tak kromě plantáží na mořském dně a kombinátů na dobývání vzácných prvků z vody, kromě vlnových stanic a helioelektrostanic, kromě laboratoří, dílen a hangárů Oceánské hlídky tu vznikl také turistický odbor a umělé pláže, bary a obchody se suvenýry, protože turisty přitahuje všechno nové, přivážejí dolary, jeny, libry a franky, s čímž se bohužel musí počítat.

Skupina už byla dávno pryč, ale Zacharov se pořád ještě rozvaloval a díval se před sebe, dokud nepocítil, že bolest ustupuje, až nakonec úplně zmizela. Zbyl po ní jen lehký pocit nevolnosti a tlak v hlavě. Pak teprve vstal, vrátil se dovnitř a vyhledal nejbližší telefon. Rozhovor byl krátký. Potom vyjel rychlovýtahem do čtrnáctého patra. Tady byly kinosály, taneční sály a bary.

Korálový útes – oblíbené místo turistů – vypadal zevnitř opravdu jako korál. Bar byl v obrovské skleněné bublině, za jejímiž stěnami v jasném světle šikovně zamaskovaných lamp rejdily mezi polypy pestré rybky.

Ale zaměstnanci Guyotidy tu nesedají. Ze začátku možná ano… Ale pak… Pak začnou chodit do Barnibaru.

Barni byl kdysi jedním z nejlepších žabích mužů amerických vojenských námořních sil. Pak si zařídil kdesi na východním pobřeží bar a při první příležitosti se přestěhoval sem. Také mu hned došlo, že uprostřed vší té exotiky potřebují lidé normální bar, obyčejný pult, obyčejné stoly a křesla. A nemýlil se.

Zacharov vstoupil. Bylo tu chladno (klimatizace pracovala naplno) a skoro prázdno, U barového pultu seděl Aršakuni u šálku kávy a tiše si povídal s Barnim. Zacharov je pozdravil.

„Co se děje, Matveji?“ přivítal ho Aršakuni.

Jak jim to má říct? Krk má stažený, že by neprošlo ani slovo. Typická hypertonická krize.

„Julio,“ vydechl ztěžka. „Julio de la Pene a František Kohoutek. Jsou mrtví. Už půl druhé hodiny.“ Řekl to anglicky, aby mu rozuměl i Barni.

Aršakuni vstal.

„To jsem nevěděl,“ řekl. „Byl jsem v dílně… Jak se to stalo?“

„Výbuch.“

„Jak to?“

„Nevím. Zatím to neví nikdo…“ Vidíš, Julio, a to jsi nechtěl, aby tě pochovali do rodinné hrobky. Kdybys tu teď byl, vypil bys s námi tři loky mořské vody na toho, kdo se nevrátil. Kdybys tu byl s námi… A já tě do toho sám poslal! To jsem ti zařídil pěknou fušku, co Admirále? Tak si to hezky užij! Opravdu sis to užil, Julio…

„Proč vždycky umírají ty nejlepší?“ Aršakuni se na Zacharova podíval soucitnýma černýma očima.

„Já už musím jít, Matveji. Čekají mě v dílně.“

„Jen jdi.“

„A co ty?“

„Já tu zůstanu.“

„Pojď si trochu lehnout. Já tě doprovodím.“

„Jen jdi. Jdi.“

Aršakuni odešel. Šéf doků má vždycky málo času. Zacharov se za ním podíval a obrátil se zpátky k pultu. V tom okamžiku k němu někdo zezadu přistoupil. Mluvil rusky, ale s tak divným přízvukem, že mu Zacharov napřed nerozuměl.

„Promiňte, řekli mi, že jste měl dnes službu na dispečinku. Co se ví o Dip Two?“

Zacharov se otočil. Před ním stál vysoký blondýn v uniformě amerického civilního letectva s odznakem Transpacifiku. Byl určitě z té vzducholodi. A tvář… Měl takovou povědomou tvář.

„Ano,“ odpověděl mu anglicky. „Měl jsem službu. Do třinácti nula nula. Dip Two hledají. A snad ho zachrání. Ale už nezachrání dva potápěče, kteří zahynuli při pátrání.“

Znělo to vztekle, ostře a vztekle, cítil to i Zacharov.

„Promiňte,“ dodal. „Jeden z nich byl můj kamarád.“

„Nezlobte se, to jsem nevěděl. Dovolte, abych se představil: Sidney Stanton, velitel vzducholodi. Vlastně bývalý velitel. Odvolali mě do uzavření vyšetřování. Vyšetřovací komise přiletí zejtra.“

Zacharov se také představil.

„Stanton, Stanton… Odkud já vás znám?“

„To nevím,“ odpověděl Stanton. „Já jsem vás v životě neviděl.“ A náhle obrátil list. „Myslíte, že ho zachrání?“

„Koho?“

„Culidgeho. Toho, co je v Dip Two.“

„Asi jo.“

„Kéž by ho zachránili,“ zašeptal Stanton. „Jen aby ho zachránili…“

„Vy se znáte?“

„Ne. Ale on mě pozná! Jestli ho zachráněj, roztrhnu mu hubu! Od ucha k uchu!! Za všechny – za Coru, za sebe, za vaše hlídky…“

Zacharov se obrátil k pultu.

„Prosím tě, Barni, udělej tady pánovi čaj, ten maurský, cos ho udělal mně.“ A Stantonovi vysvětlil: „Pozoruhodně uklidňuje. Koukám, že to taky potřebujete.“

Barni se rozpačitě usmál.

„Už nemůžu, pane admirále… Maurskej došel. Přijde zase v pondělí.“ Zacharov se podrbal na hlavě.

„Fajn, tak udělej citronádu a dej víc ledu. Mně přines minerálku. Taky s ledem.“

„Rozkaz, pane admirále!“ odpověděl Barni předpisově, jako by se oba na chvilku vrátili do minulosti.

Zacharov vzal Stantona pod paží.

„Pojďte ke stolu. Tam nám bude líp.“

7.

Dip Two byl vytvořen z množství pětiúhelníkových sklokeramických segmentů, zasazených do titanové mříže. Nejnovější model. Arakelov ho nikdy neviděl, vyčetl to z popisu, který mu strčil Zadadajev ještě nahoře. Připomínal mu obrovskou broušenou zátku od křišťálové karafy. Nedokázal ho nějak přesně stereometricky definovat. Prostě mnohostěn. Příliš mnoho hran. Nejmarkantněji se opravdu podobal zátce, tím spíš, že kovový válec uložený pod gondolou byl do poloviny zabořený v blátě. Ten válec byl zásobník plný broků. Právě kvůli němu nemohl Dip Two vyplout. Arakelov viděl Dip Two velmi zřetelně. Viděl dokonce i dvě kontrolní závlačky – kovové jehlice s plechovými červenými praporky na koncích.

Odtud to vypadalo zcela jednoduše. Vystoupí, doplave ke stroji – je to pár desítek metrů – a vytáhne kontrolní závlačky. Devět závlaček. A je to. Víc než hodinu na to nemůže potřebovat. S dvojnásobnou rezervou dvě hodiny. Má ještě čas. Ta představa byla lákavá svou dostupností, ale vůbec do ní nezapadaly dvě vybuchlé ponorky. Ani vybuchlá Rybka. To by se snad člověk zbláznil. Taky řešení.

Zvlášť když je jediný batyandr v nejbližších tisíci mílích a kromě něj nemůže Culidgeho vytáhnout nikdo.

Takže teď vystoupí. A uvidí, co bude.

Ale kdepak, drahoušku, ty nemůžeš jenom koukat. Ty musíš vyjít a něco udělat. Protože nikdo jiný to udělat nemůže.

Dálnopis zablikal. Na pásce byla tři slova: „Máme tě spustit?“

„Ano,“ vyťukal.

Za minutu mu poskočila podlaha pod nohama. Barolift se oddělil od Ruslana. Arakelov se podíval z iluminátoru. Zrovna včas, aby uviděl, jak se zavírají křídla výstupního otvoru. Barolift se teď změnil v plavidlo, které se dost málo lišilo od Dip Two. A pomalu klesal. S Ruslanem ho spojoval svazek kabelů, hadic a lan.

Při téhle rychlosti, pomyslel si, budu klesat patnáct minut.

Voda za iluminátorem postupně měnila barvu: ze zelené se změnila ve světle modrou, pak v sytě modrou a nakonec v purpurovou. Tak, teď je ve dvou stech metrech. Pro zkušeného batyandra je barva moře dost přesný hloubkoměr. Tři sta metrů – voda se změnila z tmavě purpurové v modročernou. Arakelov zapnul vnější reflektory.

Co zavinilo ten výbuch? Souvisí to s Dip Two? Asi ne. Alespoň je to nepravděpodobné. A co je pravděpodobnější?

Ve světlech reflektorů byla slušná viditelnost. Arakelov se díval do té chladné husté tmy, až ho bolely oči. Ale neuviděl nic. Nic, co by vysvětlovalo ty zatracené výbuchy. Někdy se stává, že člověk nic nevidí, ale něco cítí. Kdepak. Vůbec nic. Ani ryby tu nebyly, jenom voda.

Voda, která vyhazuje do vzduchu ponorky. Blbost! I když tohle není obyčejná voda. Je černá, těžká, pružná. Hlubina. A v té je možné všechno.

Arakelov přistoupil k dálnopisu. V tom okamžiku se barolift lehce otřásl. Dno. Několikeré zhoupnutí způsobené odporem vody a amortizátory – a barolift znehybněl v bahně, které se pomalu usazovalo. Stál tu – ten zázrak techniky – a trochu se podobal prvnímu měsíčnímu modulu.

Dálnopis zablikal. Zadadajev se ptal, kdy Arakelov vystoupí.

„Nevím.“

„Nerozumím.“

„Já taky ne. Dokud tomu neporozumím, nevystoupím. Ponorky vybuchly. Rybka taky. Jestli se něco stane mně, tak kdo vytáhne Culidgeho?“

„Rozumím. Zbývá hodina deset při dvojnásobné rezervě na práci?“

„Ano.“

„Rozumím. Co máme dělat?“

„Potřebuju analýzu vody.“

„Na co?“

„Nevím. Ale potřebuju ji úplnou.“

„I z hlubiny?“

„Taky úplnou.“

„To nestačíme.“

„Požádejte o pomoc Farakao. Měli tu pár dní stanici.“

„Rozumím, čekejte.“

Arakelov přesně nevěděl, k čemu mu ty údaje budou. Prostě byla to jediná nitka, po které se dalo jít. Ještě padesát minut. A pak, pak v každém případě vystoupí. Ale to má čas. Zatím musí přemýšlet. O čem? O vodě. O hlubině. Přece se musí něčeho zachytit. Ale čeho? Těch ponorek? Co se s nimi mohlo stát? Proč vybuchly? Dvě najednou?… Ne, najednou ne. Se čtyřminutovým intervalem. Ponorky se pohybují ve tvaru. Normálně bývá vedená loď pět kabeltů za vedoucí a tři kabelty vpravo. Hm… To není marné. V jakém tvaru ale pluly tyhle ponorky?

A navázal spojení se Zadadajevem. Dispečer Guyotidy West předpokládal, že ponorky pluly v normálním tvaru, protože se ještě nestačily přemístit do tvaru pátracího. Takže z toho budeme vycházet.

Ponorky tedy plují v normálním tvaru. A v cestě mají… Co? No řekněme že takového osminohého mutanta. Z cizí planety. Pěkně vypaseného. Se sdruženým bojovým laserem ve třech rukách. Nebo nohách? Počkal si, vypočítal směr dráhy a pak – pic na vedoucí loď. Sedí, otírá si tykadla. Že jim to ale nandal. Za čtyři minuty připluje vedená loď. A pic. To je logické.

Nějaká past. Jaká by tam mohla být past? Kdo by tam nastražil dvě pasti? Člověk? No to snad ne. Na válečné pohřebiště zbraní to nevypadá; výbuch zatopených bomb by byl silnější. A nějaká utajená základna, kde se dodnes nedověděli o odzbrojení? To je tuplovaná blbost. Jako chobotnice s laserem.

Tak kdo by mohl nastražit dvě pasti?

Dálnopis:

Fyzikálně chemická analýza vody podle údajů z Farakaa.

Arakelov sledoval pásku, na níž se vlnily symboly a číslice. Byla jich nekonečná řada, ale pořád to nebylo ono. Nebylo a nebylo… Normální… normální… v rámci normy… Obsah plynů… Kyslík… málo. Velmi málo. To není ono. Vůbec ne. Ponorky přece nevybuchují při nedostatku kyslíku ve vodě. Kvůli tomu tu nejsou ryby. Ale na to kašle. Sirovodík… Nezájem. I když koncentrace je dost velká… To se ho netýká. Můžou si tam třeba otevřít lázně – jemu je to fuk. Nafta… Ne. Co ještě? V normě, v normě, v normě… Nic.

Vůbec nic.

Začíná být horko. S každou ztracenou minutou roste napětí nahoře. Ne, samozřejmě, že ho nikdo neobviní ze zbabělosti. Ale… To ale je nejhorší. Nerisknul to. Nevyšel tam, kde vybuchly dvě ponorky a Rybka.

Ponorky s Walterovými turbínami, které se dokážou v jakékoli hloubce otočit na místě a udělat prakticky jakoukoli figuru vyšší pilotáže. Rybka je zase půl druhé tuny elektroniky a kovu, pomalu si plave a nechává za sebou bubliny…

Osminohý mutant sedí a číhá. A pak pic laserem… Zamíří na bubliny… Na bubliny… Asi proto, že ponorky i lidi za sebou nechávají bubliny. Nejsou to vojenské lodě, nebojí se odhalení. A Rybka – ta teprv ne.

Nemá čas… Jestli do čtvrt hodiny nic nevymyslí…

Ale vymyslí. Musí.

Nemůže, nemá právo jít nazdařbůh.

Bojíš se, Arakelove? Ne. Nemám právo bát se.

Řeknou, že jsi srab. Nebo to neřeknou, ale budou si to myslet. A Marijka se bude dívat stranou a nepřisedne si k tobě…

Nemysli na to. Mysli na věc.

A vtom ho napadlo, že se vůbec nezajímal, co bylo s Rybkou dál. Po výbuchu. Celou aparaturu, které je Rybka plná, pustil ze zřetele. Tupec!

Vyžádal si telemetrii Rybky.

Zase vedle. Zase jenom ten sirovodík. Všechno ostatní v normě. Jenom sirovodík. Co může udělat sirovodík? V Černém moři je ho až pánbůh brání a vyhazuje tam snad do povětří ponorky? Stop! Za prvé je tam nižší koncentrace. O několik řádů nižší. Za druhé je tam sirovodík hloub. A v těch vrstvách se ponorky nikdy nevyskytovaly. Ale co může udělat sirovodík v tak velké koncentraci?

Nic. Pokud se ovšem nesloučí s kyslíkem. Pak reaguje… Kyslíku je v mořské vodě až dost, a přece s ním sirovodík nereaguje. Je ovšem vázaný. Volného je tu málo. Zanedbatelně málo, takže ho mužem pominout.

Arakelov přešel k iluminátoru a přitiskl se čelem ke sklu. Reflektory baroliftu nedosahovaly až k Dip Two, ale přímo nad ním visela telekamera s vlastním světlem a tak ho viděl jako na dlani. Asi tak padesát metrů daleko… Má vystoupit?

Klidně si tam leží a nevybuchuje. Barolift taky ne, i když trčí na dně už skoro čtyřicet minut. Nevybuchujou!

Není on náhodou kus pitomce?! Jak mohl souhlasit se sestupem? Vůbec ho nenapadlo, že by se mohlo něco stát s baroliftem. Barolift je přece nejstabilnější, nejspolehlivější a nejpřirozenější aparát. Jako hlemýžďův domeček. Prostě má mozek na setrvačník… Ale vždyť už je dole. Na dně. A nevybuchl.

Nevybuchl!

A najednou se ze všech stran sesypaly pestré úlomky a spojily se v jasnou a dokonalou mozaiku. Arakelov si představil, jak tmou proplouvá ponorka a nechává za sebou pěnu z bublin spotřebovaného kyslíku. Vplouvá do sirovodíkového mračna. Volný kyslík a sirovodík. Začíná reakce. Kyselina sírová rozleptává kov v místě, odkud vycházejí bubliny. Tak se dostane voda do motorového prostoru, cestou všechno drtí, strhává turbíny, láme přepážky… Výbuch! Nejbezpečnější z ponorek s Walterovými turbínami, solidní a spolehlivé všude, jenom v těch zatracených sirovodíkových mračnech ne!

Chtěl se vrhnout k dálnopisu, ale zarazil se. Nahoře, úplně na okraji obrazovky se něco pohnulo. Nejasný chuchvalec mlhy padl dolů a na okamžik zakryl kameře výhled. Pohyboval se jistě jako nějaká ryba. Arakelov by si taky chvíli myslel, že to ryba je, nebýt… Nebýt toho kovového záblesku. Ne, tohle bylo něco jiného.

Je to Marta. Arakelov ji už neviděl, znova se ponořila do tmy, ale byl si jist, že se nemýlí. A teď se objevila vedle Dip Two… Plně nasvícená jasným světlem laserového reflektoru.

Marta! Kterej kretén?! Marta má přece hranici sedm set metrů a tady je přes devět set!

Jedním skokem byl u výstupu a celou dlaní se opřel o tlačítko zámku. Zatímco se diafragma – pomalu, tak pomalu – otvírala, natáhl si několika pohyby náramky, pás a ploutev. Jen se otvor trochu rozšířil, silně se odrazil, prodral se ven a plaval. Prudkými pohyby rukou a nohou poháněl tělo kupředu.

8.

„Ale jak se to mohlo stát? Vždyť příprava kosmonautů… To nemůžu pochopit,“ divil se Zacharov. „Já to nemůžu pochopit.“

Seděli u rohového stolku v Barnibaru. Stanton něco kreslil prstem na lesklé desce…

Barni stál u nich a vyčkávavě se díval z jednoho na druhého.

„Dostanu u vás kafe?“ zeptal še Stanton.

„Ale jistě,“ zajásal Barni. „Jakou kávu si přejete? Brazilskou, tureckou, varšavskou?“

„Irskou,“ odvětil pilot sveřepě.

Zacharov se usmál. Stanton upíjel kávu malými doušky. Zacharov se na něj díval. Teď už věděl, proč mu ta tvář připadala známá. Opravdu se spolu nikdy nesešli. Ale Stantonova fotografie se před několika lety objevila v novinách. Kosmonautů je sice spousta, ale starty pořád ještě novináře přitahují. A Stantonův start byl výjimečný.

„To si vůbec nedovedu představit,“ povzdechl si Zacharov.

Stantonovi se o tom nechtělo mluvit.

„Vlastně na tom není nic tak moc zvláštního. Člověk má složitej organismus a všechno se předpovědět nedá.“

Zacharov nenaléhal. Vzal svou sklenici, zakroužil jí a ledové kuličky suše narazily na sklo. Takhle chrastí rozlámané kry, když narážejí na bok lodi. Měl rád minerálku. A Julio měl rád citronádu.

Stanton dopil kávu a zapálil si. Sám nevěděl, proč řekl tomu tělnatému šedivému Rusovi víc než komukoli jinému. Asi se tu zase projevil zjákon souputníků… Ale jsou věci, které se nedají říct nikomu.

Jak popsat touhu po černém nebi? Stanton už nevěděl, čím to začalo. Jestli fantastickými romány, jež četl v dětství, nebo dokumenty o programech Apollo a Space Shuttle. Ty viděl snad stokrát. A jednoho krásného dne pocítil, že umře, jestli neuvidí černé nebe na vlastní oči.

Peníze ani konexe neměl. Ale sedmnáctiletý výrostek z Crested-Beauty v Coloradu tak úporně a cílevědomě naléhal na senátora svého státu, až senátor nakonec mávl rukou a dal mu doporučení do vojenského leteckého učiliště v Coloradu Springs. Po pěti letech absolvoval učiliště a dostal odklad, protože se rozhodl pro studium na univerzitě. Vystudoval ji za dva roky. Dokázali to jiní, musel to dokázat taky. Stal se leteckým inženýrem. Ale i to byl jen stupínek. Za rok obhájil kandidátskou práci. Na vojnu ho neodvedli. Vojenské letectvo snižovalo stavy a za dva roky bylo úplně rozpuštěno. Stantonovi se to jen hodilo.

Když NASA vyhlásilo konkurs na piloty projektu Auriga (což byl dopravní kosmický koráb), poslal tam Stanton svoje dokumenty. A za čtyři měsíce dostal zprávu, že je zařazen do skupiny pilotů. Téměř desetiletá bitva skončila. Zvítězil.

V té době se příprava pilotů kosmických lodí výrazně zjednodušila. Trvala-li u lodí projektu Gemmini a Apollo tisíce hodin, u Space Shuttle se zkrátila na osm set až devět set. Při projektu Auriga stačilo pilotům jen něco přes dvě stě hodin. Ale za tu dobu zůstalo ze šesti set kandidátů v oddíle jen šedesát. Stanton byl mezi nimi. Možná že kdyby byla příprava o něco delší… Sotva. Přece je všechny prohlížely desítky specialistů. Svíjeli se, houpali a natřásali v desítkách trenažérů, ale…

První let byl Stantonovým posledním. Něco jiného je dostat se do stavu beztíže ve stíhačce a něco jiného je trvalý stav beztíže. Stantonovi stačilo čtyřiadvacet hodin. Druhý den ho v polobezvědomí evakuovali na Zem. Byl prvním a zatím jediným případem nemoci, která je v kosmické medicíně zaregistrovaná jako Stantonův syndrom… Z takové slávy neměl Stanton moc velkou radost.

Černé nebe… Viděl ho jen několik hodin. Tolik let dřiny – a pak jen několik hodin… Následovaly měsíce ve špitálech, měsíce nečinnosti, po níž přišla napřed služba na letadlech a pak ve vzducholodích Transpacifiku.

Černé nebe bylo nedostupné. Nic pro něj nebylo tak nedostupné a po ničem tak netoužil. Modré nebe ho nemohlo nahradit.

A teď se bude možná muset rozloučit i s tím… Co pak? „A co pak?“ zeptal se Zacharov. „Vy jste telepat?“

„Občas. Co bude pak?“

„Nevím,“ řekl Stanton. „To je fuk. Bez práce nezůstanu. Vrátím se do Crested Beauty a otevřu si tam gril. Nebo takovej bar, jako má Barni. ‚U zkrachovalýho kosmonauta.‘ “

„A proč jste nezůstal na Mysu? Nebo v Houstonu? Samozřejmě na Zemi?“

„Abych ostatní posílal nahoru? Ne, to pro mě není. Já chci lítat. Sám lítat.“

Umřel bych závistí, pomyslel si Stanton. Ale to ti nebudu vykládat.

„Já vám rozumím,“ řekl Zacharov. „Víte, Juliovi bylo u nás, u Hlídky, taky smutno. Po atomových ponorkách hlídkové. U nás se říká: menší komín, míň kouře. Desetkrát menší a desetkrát slabší… Ale všechno je lepší než břeh. To si říkal!“

„Zůstal námořníkem i u Hlídky. A já nejsem na vzducholodi kosmonautem, pane admirále. To není dobrá analogie.“

Zacharov kývl.

„Skutečně zůstal námořníkem. Ale jakým? Víte, jaké to je stát na můstku pořádné velké lodi? Ne kocábky, lodi. Taková loď, to není stroj, to je člověk sám. Sám pluje rychlostí pětačtyřiceti uzlů a můstek se mu pod nohama lehounce chvěje napětím.“

Odmlčel se. Už neměl slova, slova nikdy nebyla jeho silnou stránkou.

„Víte, můj Varjag byl nejlepší raketový křižník v Tichém oceáně. A rozřezali ho. Sešrotovali ho. Brečel jsem. To není hanba brečet, když umírají lidi nebo koráby. Stantone, já jsem vojenský námořník a umím si představit líp než vy, co je to válka a mám větší radost než vy z toho, že už nebude. A že už nebude vojenské námořnictvo. Ale námořníci budou dál. Protože námořník, to není uniforma.

To je způsob života. Námořníci jsou i na moři i na souši.“

„I na nebi,“ dodal Stanton. „Na černým nebi.“

Zacharov upil ze sklenice. Od krku k zátylku se mu znovu začínala šířit bolest. Co všechno teď nesmí… Nesmí se rozčilovat, nesmí se unavovat, nesmí… Nejradši by do všech těch „nesmí se“ kopnul…

„To je pravda,“ řekl. „I na nebi. Na černém i na modrém.“

V baru znatelně přibylo lidí. Zacharov se podíval na hodiny. Nejvyšší čas. „Kdy letíte?“ zeptal se.

„Nevím… Dneska večer sem přiletí další vzducholoď a přeložíme na ni náklad. Rybáři za nic nemůžou. Zejtra přiletí komise. Sjednocená vyšetřovací komise Transpacifiku a APCLD.“

„Prosím?“

„APCLD, to je Asociace pilotů civilní letecký dopravy. Budou nás mikroskopovat. Jak dlouho? To nevím…“

„Aha. Tak jestli vám zbude chvilka, zajděte za mnou. Dneska a pravděpodobně i zítra tu budu. I když zítra budu možná muset odletět. Ale dokud jsem tady, rád vás uvidím.“

„Dík,“ řekl Stanton. Věděl, že to pozvání nepřijme. „Nevím, jak na tom budu s časem, ale pokusím se.“

Zadadajev vzal papírový ubrousek a fixem na něj napsal několik čísel.

„To je můj zdejší telefon, zavolejte a přijďte. Jsem rád, že jsem vás poznal…“

„Jsem také rád, soudruhu Zacharove,“ řekl Stanton rusky. Bohužel ruština byla snad jediný předmět, který mu v oddíle NASA dělal těžkosti.

„Barni, napiš to všechno na mě. A nehádejte se, pane Stantone. Dneska jste můj host.“

Barni zavrtěl hlavou:

„Ba ne, pane admirále. Dneska je to na účet podniku.“ Zacharov neodporoval a pomalým pravidelným krokem odešel.

Stanton se rozloučil s barmanem a vydal se do své kabiny. Velitel lodi (i když odvolaný velitel) se musel postarat o náklad. Je to sice povinnost loďmistra a Cora to umí jedna radost, ale stejně…

Tou dobou už vyjel Zacharov do třetího poschodí a zrovna vcházel do přijímací kanceláře koordinátora Guyotidy West. Sekretářka se na něj mile usmála.

„Dobrý den, paní Alžběto. Je tam šéf?“

„Je.“

„A má tam někoho?“

„Ne. Ale má špatnou náladu.“

Aby ne, pomyslel si Zacharov, má ve svém akvatoriu a ke všemu ještě se svým personálem mimořádku první kategorie… A ještě by se měl veselit. To by nebylo normální! Ale nahlas řekl jen:

„To by nebylo to nejhorší, paní Alžběto.“

Alžběta kývla. Samozřejmě také věděla o zániku ponorek.

„Zeptejte se ho, prosím vás, jestli mě přijme.“

„V jaké záležitosti?“

„V osobní.“

„Neměl byste se obrátit na slečnu Nordstrômovou?“ Slečna Nordstromová byla Zacharovova bezprostřední nadřízená. Zacharov s ní už mluvil. „Potřebuju mluvit se šéfem, paní Alžběto.“

„Dobře zeptám se.“

Stiskla jedno tlačítko na svém panelu, tiše a rychle řekla něco polsky, vyslechla krátkou odpověď a obrátila se k Zacharovovi.

„Pan Zbigniew vás očekává.“

„Děkuju.“ Mechanicky si upravil bundu a vstoupil do koordinátorovy pracovny.

Byla prostorná. Lesklá medově hnědá záclona zakrývala obrovské okno, zabírající celou protilehlou stěnu. Ve slunečním světle přefiltrovaném na hnědo vypadaly dvě obrazovky vnějšího a vnitřního spojení na levé stěně jako dva velké jantary. Zlaté záblesky si pohrávaly i na sklech knihoven, které zabíraly zbylé místo u zdí. Bylo tu odhadem tak dva až tři tisíce knih. Zacharov vždycky uvažoval, proč tu jsou. Kdyby tu byly příručky a časopisy, tak by se nedivil, proč běhat pořád do knihovny. Ale takováhle veliká sbírka?

Koordinátor se zvedl od psacího stolu, který tím, jak byl rozlehlý a prázdný, připomínal nějaké vnitřní moře, a vyšel Zacharovovi vstříc.

„Vítám pána,“ pozdravil Zacharov a stiskl koordinátorovi ruku.

„Dobrý den, Matveji Petroviči.“ Koordinátor mluvil perfektně rusky. Jeho původ prozrazoval jen lehce chybný přízvuk. Ukázal Zacharovovi na křeslo a sám si také sedl.

„Tak co máte na srdci, Matveji Petroviči?“

„Potřeboval bych dovolenou, pane Zbigniewe. Asi tak na šest dní. Dohodl bych si to jen se slečnou Nordstrômovou, ale chvátá to.“

„Dovolenou…“

„Ano. Neplacenou. Od zítřka.“

‚Ale kdo půjde za vás do dispečinku?‘

„Dneska se vrátil Kornějev, takže se beze mě obejdete. Myslí si to i slečna Nordstrômová.“

„Kdyby se daly všechny problémy vyřešit takhle jednoduše,“ povzdechl si šéf.

„Jenže to není všechno. Potřebuju letenku na zítřejší konvertoplán do Honkongu a na letadlo z Honkongu do Janova. A samozřejmě taky víza.“

„Aha,“ potřásl hlavou koordinátor. „Nemohl byste o tom promluvit trochu obšírněji, Matveji Petroviči?“

„Já musím do Janova, pane Zbigniewe. Julio… de la Pene tam má rodinu. Ženu, dva syny, dceru, vnuky… A já nechci, aby se dověděli o jeho smrti z novin nebo z úředního oznámení. Z oficiálního oznámení o smrti… Viděl jsem takový oznámení. O mým pradědovi a o jeho dvou bratrech. Naše rodina má ty oznámení schovaný. A já nechci, aby takovej dopis, i kdyby byl na papíře s hlavičkou Guyotidy a ne na hrubým válečným papíře, já prostě nechci, aby Juliův vnuk čet takovej dopis. Já to nechci, víte, pane Zbigniewe?“

Koordinátor vstal.

„Já vám rozumím, Matveji Petroviči,“ řekl po chvíli. „Rozumím vám. Sám jsem nevěděl, jak do toho dopisu…“

„Takže…“

„Takže,“ pan Zbigniew byl rozený organizátor a byl zvyklý rychle rozhodovat „Takže v janovských loděnicích máme několik objednávek. Vydáte se tam na služební cestu. Na to vám můžu urychleně vystavit doklady. A během těch deseti dnů – na delší dobu vám to dát nemůžu – zajdete taky do loděnic.“

„Jistě,“ souhlasil Zacharov. „Ale…“

„Víc od vás nechci. Doufám, že mi to zneužití fondu pro služební cesty projde.“

„Já taky doufám,“ řekl Zacharov a vstal. „Děkuju.“

„Já děkuju vám, Matveji Petroviči. Tahle varianta mě nenapadla, ale teď… Jinak by to vlastně ani nešlo. Ráno budete mít připravené papíry. Konvertoplán odlétá v jednu, takže to snad stihneme.“

„Určitě,“ řekl Zacharov. „Můžu odejít?“

Koordinátor se usmál.

„Jen jděte, Matveji Petroviči. Odpočiňte si, abych pravdu řekl, nevypadáte valně. A zítra tak v jedenáct ke mně přijďte.“

Když Zacharov vyšel, vrátil se koordinátor ke stolu a stiskl tlačítko selektoru.

„Bětko, zařiď, aby měl Zacharov do rána připravené doklady. Letí do Janova. Letenky, víza a tak. A najdi mi, prosím tě, velitele hlídek. Ten bude taky potřebovat doklady. Poletí do Prahy.“

9.

Dip Two evidentně nikdo neřídil, stoupal prudce vzhůru. Zadadajev napjatě sledoval bílou tečku na obrazovce hydrolokátoru. Vypadalo to, že stroj musí zespodu narazit do Ruslana. A nezdálo se to jenom jemu. Ruslan pomalu vycouval asi o dva kabelty. Zadadajev se usmál – někdo na můstku ztratil nervy. Nedělá svoji práci první rok, a věděl, kde má Ruslan zakotvit. Sněhobílý koráb ještě nestačil zastavit a už se asi tři míle před ním objevil Dip Two. Jak už to bývá při havárii, vyskočil stroj jako zátka ze šampaňského. Vyletěl pět metrů nad vodu a s rachotem žuchl zpátky. K místu dopadu okamžitě vyrazil člun. Na přídi stál námořník s hákem.

Zadadajev se znovu podíval na obrazovku hydrolokátoru. Marta pomalu spirálovitě vystupovala k hladině. Byla také v pořádku. Oddechl si a věnoval pozornost baroliftu.

„Zapněte obraz,“ řekl potichu technikovi.

Nad panelem se rozzářila velká obrazovka vnitřního spojení. Arakelov seděl shrbený v křesle s obličejem v dlaních. Pak se narovnal a pomalu si sundal ploutev.

„Výstup,“ velel Zadadajev a vyšel z řídícího centra. Sluneční světlo ho udeřilo do očí. Zůstal chvíli stát a zvykal si. Pak si zapálil a pomalu vystoupil na můstek.

Kapitán tu pobíhal jako panter v kleci a výraz jeho tváře nevěštil nic dobrého. Zadadajev se z hloubi duše zaradoval, že už jsou dva. On zase odpovídá za všechny práce pod vodou. Ale… To je dobře, že je tu Jaguáryč, pomyslel si, ten se vyzná.

Ve skutečnosti se kapitán jmenoval Viktor Jegorovič, ale z důvodů, které byly nasnadě, mu všichni říkali Jaguáryč.

Zadadajev se opřel o zábradlí. Marta už vyplula na povrch a teď pomalu mířila k Ruslanovi.

„Tak a tím to končí,“ řekl Zadadajev. „Operace skončila.“

„Pro někoho skončila a pro někoho ne,“ ozval se kapitán hlasem, který sliboval pilotovi Marty pěknou polízanici.

„No jo,“ souhlasil Zadadajev. „Seřezat je málo.“

„Bude koukat!“ zaryčel Jaguáryč. „Bude valit oči! Za loď a disciplínu na ní odpovídám já!“

„Takovou drzost jsem v životě nezažil,“ usmál se Zadadajev.

Jaguáryč jen zasípěl. S tou reakcí byl Zadadajev spokojen. Slibovala asi tak třicetiminutový výbuch. „Jdu za duchem.“

„No přirozeně,“ zasyčel kapitán, ale Zadadajev to nevzal na vědomí. „Dík,“ řekl a odcházel.

„Ten tvůj duch je taky výbornej,“ vrčel kapitán. I když tohle vrčení bylo dost mírumilovné, Zadadajev se okamžitě naježil.

„To bych prosil, že je výbornej. A když vylovil proudoměry, byl jste, pokud se nepletu, téhož mínění.“

Kolem toho případu bylo před pár měsíci na Ruslanu hodně rozruchu. Na jedné stanici už končily práce, když jim z paluby vrtulníku, který sbíral záznamové bóje, oznámili, že ztratili spojení se sedmi proudoměry. Lano, kterým byly připoutány k bóji, se přetrhlo a přístroje šly ke dnu, do čtyřkilometrové hloubky. Nehledě na to, že proudoměry jsou pěkně drahé hračky, ztráceli s nimi šestidenní informace. A hlavně byla ohrožena celá další práce. Ruslan měl jediný komplet proudoměrů. Než dostanou další, uteče nejmíň čtrnáct dní. Za optimálních podmínek. Prostě dost mrzutá situace.

Tou dobou skončil Arakelov práce na stanici a chystal se k návratu na loď. Tentokrát pracoval v hloubce od tří a půl do čtyř kilometrů. Velitel výpravy a kapitán se objevili u Zadadajeva a skoro násilím ho přinutili, aby vyslal Arakelova hledat ztracené proudoměry. Zadadajev nebyl proti z trucu; Batyandr mohl v zásadě pracovat pod vodou, aniž vyplul, dvaasedmdesát hodin. Z toho šedesát hodin v normálním pracovním cyklu, šest hodin bylo rezervních, a zbývajících šest hodin zbývalo pro záchranu z nějaké katastrofální situace. Využití téhle nouzové rezervy nevylučovalo jisté následky. Aby na to batyandr nezapomněl, měnil tekutý krystal na ciferníku jeho hodinek neustále barvu. Napřed byl zelený, ke konci pracovního cyklu začal žloutnout a nakonec zčervenal. V žargonu hlubinářů zdomácněl termín zelený, žlutý a červený čas.

Arakelov odpracoval šedesát hodin. Zadadajev mu povolil pátrání se sevřeným srdcem. „Pět hodin, ani o vteřinu dýl,“ vyťukal na dálnopise. Dobře věděl, že šance najít proudoměry za pět hodin je velmi malá. Ale další sestup povolovali lékaři až za pět dní. A tak to museli zkusit.

Arakelovův žlutý čas už dávno vypršel a pořád ještě nebyl u baroliftu. Zadadajev seděl v řídícím centru a zapaloval si jednu cigaretu od druhé. Nakonec se batyandr objevil. Na Zadadajevovo spílání se rozesmál:

„Co si o mě myslíte, Konstantine Vitaljeviči? Že jsem nějakej kaskadér? Měl jsem to přesně vypočítaný. Já znám doktory jako svoje boty a beru ten jejich alibismus s malou licencí. Víte, ve škole jsme měli jednoho učitele a ten vždycky říkal: ,Potápěči se dělej na starý a odvážný. Kluci, dožijte se stáří.‘ A já se o to snažím.“

Zadadajev se dal do smíchu. Co na to měl tomu darebákovi říct? Když se ho zeptal na proudoměry, protáhl Arakelov obličej. „Nezlobte se, Konstantine Vitaljeviči.“ Zadadajev mávl rukou. „To je v pořádku, hlavně, že jsi celej.“ Ale Arakelov pokračoval: „Já je nedokázal sám vytáhnout, tak jsem je přivázal k baroliftu. Ať taky něco dělají žabáci.“

Ještě několik dní byl Arakelov hrdina a kapitán s velitelem výpravy se mu kořili. To bylo před dvěma měsíci. A dneska…

Zadadajev se podíval na kapitána a viděl, že se usmívá: „Ale, ale… pane obersubmarinmastere. Tak si jdi za tím svým duchem.“

Kapitán na to taky nezapomněl.

Zadadajev zamířil napřed na marodku. Službu měl Konovalov. Patnáct minut s ním žvanil a pak požádal o prášek na spaní.

„Vy nemůžete spát?“ zavětřil dychtivě Konovalov. „Tak pojďte, já se na vás podívám.“ Doktor měl na Ruslanu moc málo práce.

„Děkuju, Vladimíre Ignaťjeviči, až jindy,“ odmítl Zadadajev, jak nejzdvořileji dovedl. „Dneska to nejde. Ale co nejdřív sem zajdu a nechám se pořádně prohlídnout.“

„Nojo, já vím. To je příšerný, jak jste všichni zdravý. A když si někdo alespoň zlomí nohu, tak to nedostanu já, ale Zorka,“ povzdechl si Konovalov žárlivě.

Ale něco na spaní Zadadajevovi dal.

Do chvíle, kdy pustí doktoři Arakelova z očistce, zbývalo ještě něco přes hodinu. Zadadajev se klidně ještě mohl naobědvat.

V jídelně bylo málo lidí. Šel k výdeji a podíval se na jídelní lístek. V tomhle vedru by bylo nejlepší… Jo, okroška. Bohužel. Došla. Už je opravdu dost pozdě. Tak si dal pilaf. Ten si dával vždycky, jakmile se objevil na jídelním lístku. Kuchař byl na pilaf kadet. Postavil na podnos ještě pohár s mraženou kávou a vydal se ke svému oblíbenému stolu u okénka. Když se dal do jídla, ucítil, jaký měl hlad. Dám si nášup, pomyslel si.

U vedlejšího stolu usrkával kávu oceánolog Genrich Alperskij a proti němu seděl všudypřítomný Zorka Stavraki. Tiše spolu mluvili a Zadadajev se ani nesnažil poslouchat.

„Konstantine Vitaljeviči“ obrátil se k němu najednou Genrich. „Co to tu do mě Zorka hučí?“

„Hmmmmm?“ zamumlal Zadadajev s plnou pusou a snažil se dodat tomu zvuku tázavou intonaci.

„Nic do něj nehučím,“ hájil se Stavraki. „Prostě mu vykládám, jak se náš duch podělal.“

„Co?“ šeptl Zadadajev a cítil, ze se z něj stává bestie. Ne, řekl si, to ne, musíš bejt klidnej. To se přece dalo čekat. Dalo se to čekat, ale stejně…

„Jasně,“ pokračoval ochotně Stavraki. „Bál se vylízt z baroliftu. Hlídky z Guyotidy West vybouchly a to ho vyděsilo. Ještě že nejsou takový všichni. Našel se někdo, kdo vlez do Marty a toho Američana zachránil… No ne?“

„Vážně je to tak, Konstantine Vitaljeviči? Já to vylučuju,“ prohlásil rozhodně Genrich. „Neznám Sašku první den, takovej není…“

„Jistěže takovej není, Georgiji Michajloviči,“ řekl suše Zadadajev a moc se snažil, aby jeho hlas zněl jemně. „Arakelov postupoval naprosto správně. Já za každým jeho činem stojím. A ten někdo, kdo nased do Marty, bude mít malér, jak zákon káže. Řek bych, že jestli je teď někdo podělanej, tak ten hrdina.“

„Myslíte, že dostane důtku?“ zeptal se soucitně Stavraki.

„Doufám, že to bude horší.“

„Výpověď?“ vydechl Genrich. Něco takového ještě nezažil.

„I to je možný,“ řekl Zadadajev škodolibě.

‚A kdo to byl, Konstantine Vitaljeviči?‘

„Nevím. Odešel jsem z můstku už dávno.“

„Já to taky nevím, ale předpokládám…“ začal Stavraki, ale Zadadajev ho přerušil.

„Radši si nechte ty předpoklady pro sebe, Georgiji Michajloviči. Bude to tak lepší. Pro všechny.“

„Vždyť jsem to říkal. Saška není žádnej zbabělec!“ radoval se Genrich.

„To teda skutečně není,“ souhlasil Zadadajev. „I když by to o něm některý dobráci rádi roztrubovali.“

Stavraki nechal stát nedopitou kávu na stole, bez pozdravu se zvedl a demonstrativně odešel.

„To jste nemusel, Konstantine Vitaljeviči,“ řekl Genrich. „Zorka mu přece nechtěl ublížit, je to jenom taková huba plechová…“

„To, že je Zorka jenom taková huba plechová, není Arakelovi nic platný.“ Zadadajev se lenivě hrabal v jídle. Ztratil chuť. „Arakelov je teď v dost nepříjemný situaci. Takovýhle řeči mu sedej asi jako kudla v zádech. On totiž po výbuchu ponorek Guyotidy neměl právo strkat hlavu do míchačky. A nějakej blbec… Já prostě nevím, co s tím.“

„Jo, jo,“ pronesl Genrich rozvážně. „Já bych teda se Saškou nechtěl měnit…“

„Zejtra provedeme rozbor operace. Proberem to. Podle hamburský dohody. Protože když se o něčem mlčí, vzniknou vždycky drby. A takovej Stavraki není jedinej… A ty všechny musíme přesvědčit…“

„V pořádku,“ řekl Genrich. „Ale stejně bych si s ním chtěl napřed promluvit.“

„Jistě,“ souhlasil Zadadajev. „Jenže až ráno. Teď ho zaženu do postele. Už musím jít.“ Zvedl se a odešel z jídelny.

Když vešel do očistce, ležel Arakelov na lehátku a Gregoriani ho masíroval.

„Pěkně vítám, Alexandře Nikitiči,“ usmál se Zadadajev.

„Dík,“ zahučel Arakelov. Ležel na břiše s nosem zabořeným do prostěradla.

„Bude vám to ještě dlouho trvat?“ zeptal se Zadadajev maséra.

„Proč by mi to mělo dlouho trvat?“ zavrčel Gregoriani. „Nebude. Minutu dvě. Víc ne… A bude jako panenka. Viď, Sašo.“

Arakelov neodpověděl. Za pět minut se Gregoriani narovnal a pleskl Arakelova přes zadek.

„Vstávej, duchu, honem se obleč nebo nastydneš, je tu průvan.“

Arakelov vstal a oklepal se jako pes, který se vydrápal na břeh.

„Pane bože, Givi,“ řekl, „po tý tvý masáži aby se člověk dával hodinu dohromady, žádnej sval není na svým místě.“

„Ale je,“ smál se Gregoriani. „Jen se neboj! Po mojí masáži každej sval o deset let omládne.“

Rozloučili se a mlčky vyšli na palubu A, prošli dlouhou chodbou a zastavili se před Arakelovovou kajutou. Arakelov otevřel dveře a oba vstoupili.

„Tak a teď podejte zprávu.“

Zadadajev si sedl na postel a zapálil si. Arakelov se usadil v křesle a stručně popsal své zážitky.

„Jasný,“ promluvil pak Zadadajev. „Takže sirovodík… Budu se muset spojit s Guyotidy a upozornit je na to… Jestli se nepletu, tak se první sirovodíkový mračna objevily před sedmnácti lety. A dodnes nikomu nepřekážely. A Walterovy turbíny mají přece všechny ponorky Oceánský hlídky. To se asi bude muset změnit… Ty mračna se budou muset hlídat…“

„Konstantine Vitaljeviči…“ začal Arakelov.

Zadadajev se na něj podíval a usmál se.

„Ale jděte. Všechno je v pořádku. Buďte klidnej.“

Jak bys mohl být klidný, pomyslel si v duchu. Děláš jakoby nic. Já bych se na tvém místě třásl jako osika. Ale ty jsi kádr. Jsi kádr.

„Konstantine Vitaljeviči, kdo byl v Martě?“

„Já nevím.“

„Když jsem tam doplaval, vytáhla už Marta čtyři závlačky z desíti, pak ještě jednu, ale k dalším se její manipulátory nedostaly. Ty jsem vytáhl já. Ty manipulátory na Martě by se měly prodloužit.“

Kriste pane! Na co všechno ten chlap nemyslí! On nedělá jakoby nic. Prostě je takový. Voják. Zadadajev věděl, že Arakelov svého času vstoupil do vojenského námořního učiliště. Nepodařilo se mu, jak s politováním vykládal, „předvádět holkám hvězdičky“, protože přišlo odzbrojení. A z učiliště nevyšel jako vojenský, ale jako civilní námořník. A pak se přihlásil do právě otevřeného kursu batyandrů.

„Tak kdo to byl?“ opakoval Arakelov.

„Vážně nevím. Ani to není důležité.“

„Je.“

„Řekněme. Ale teď ne. Teď si musíte odpočinout. To především.“

„Já to potřebuju vědět, Konstantine Vitaljeviči. Ten pablb nejenže vlez svévolně dovnitř, ale ještě…“

„Ale já ti rozumím. Já ti dobře rozumím… Jedno nechápu. Jak to, že to Marta vydržela? Její hranice je přece sedm set metrů a tam bylo přes devět set.“

„Devět set osmdesát.“

„Tím spíš.“

„Má prostě rezervu. Díky našim konstruktérům.“

„Hm, tak rezervu. To je dobře. Teď honem svlíknout a do postele. Rychle. Je to rozkaz.“

Zatímco se Arakelov svlékal a ukládal, vytáhl Zadadajev z kapsy ampulku s bezbarvou tekutinou. Šel k Arakelovovi a přitiskl mu ji k předloktí.

„Co to je?“ zeptal se Arakelov.

„Nic zvláštního. Prostředek na spaní. Lehký a bezpečný. Musíte si především odpočinout. Vyspat se. Protože ráno je moudřejší večera. Tak a je to.“ Šikovně odtrhl ampulku od kůže a hodil ji do popelníku. „Tak dobrou noc.“

„Děkuju,“ řekl Arakelov. „Děkuju, Konstantine Vitaljeviči, a…“

„Tiše,“ napomenul ho Zadadajev. Vmáčkl se do úzké škvíry mezi postelí a stolkem, kouřil a vypouštěl přitom dým do okénka. Pak cigaretu pečlivě zamáčkl a ještě se asi minutu díval na moře planoucí v paprscích slunce. To už Arakelov spal. Zadadajev potichu vyšel z kajuty a opatrně za sebou zavřel dveře.

Ne, Stavraki není sám, říkal si cestou. Takových typů je spousta. A budou Sašu vinit ze zbabělosti. Ne že by byli zlí. Vůbec ne. Ale je to přece nasnadě. Jeden seděl a přemýšlel, zatímco druhý se sebral a udělal to. Odvážnému štěstí přeje. Opěvujeme hloupost chrabrých!

Hrdina je ten druhý! I když udělal jen polovinu práce a na druhou už nestačil. To je fuk. Sláva mu! A ten první je samozřejmě srab…

10.

Stanton sledoval z řídící kabiny, jak pluje po nočním nebi masív vzducholodi. Vlastně tu vzducholoď ani neviděl. Viděl jen pohybující se světla a stín, který zakryl hvězdy. Teď zbývalo jen čekat na zítřejší komisi. Dvanáct hodin. Možná víc. Přiletí pravidelným konvertoplánem San Francisco-Honkong. Pak přijde vyšetřování. A pak… Na to radši ani nemyslet.

Prošel se po kabině a sedl si do svého křesla. Ne, neloučil se s lodí. Nebyl sentimentální. Prostě poprvé za poslední léta nevěděl, kam se vrtnout. Má jít spát nebo co?

Vstal a odešel do své kajuty. Skoro ničím se nelišila od kajut na dopravní lodi. Postel, malý psací stolek, polička, jen místo iluminátorů byla velká okna. Vlastně ne okna – prostě průhledná stěna, kterou sem nahlížela tropická luna a zalévala kajutu stříbrným světlem.

Stanton šel ke stolu, vytáhl horní zásuvku a vyndal z ní cigarety. Kouřil málo. Úplně poprvé si zapálil až v sanatoriu na Bahamách, kde byl na léčení. Tehdy mu řekli, že už se nikdy nevrátí do vesmíru. Ale na cigarety si nezvykl. Byla to vzácnost, již si dopřával jen zřídka, když se potřeboval uklidnit nebo soustředit.

Tak. S Butchem a Joem se domluvil, ti ho neprozradí. Cora taky ne, ta je na věci zainteresovaná víc než ostatní. Slabý článek je jedině Culidge. Jen aby nežvanil. V Ruslanovi ho naštěstí hned položili na marodku. Ten mizera je v šoku. On by se taky na jeho místě zhroutil, asi jako každý nebo alespoň kdekdo. Ten zatím nic neřekne. Není to sice jisté, ale je to pravděpodobné. A tady… Tady se s ním musí Stanton sejít první a domluvit se s ním. Musí na něj jít po dobrém. Nerozmlátit mu hned hubu, jak by si zasloužil, ale prosit ho, prosit ho, aby křivě vypovídal před komisí. Ano, křivě, tak se tomu říká: křivé svědectví. Krucinál! Konečně Culidgemu to neublíží, snad ho přemluví. Musí ho přemluvit, protože jinak… Cora… Stantonovi už je to jedno. Černé nebe ztratil už dávno, když ztratí modré… Tak co? Tak bude na Zemi. A Cora? Ta nesmí trpět.

Ale jak se dostane ke Culidgemu první? Možná že by se měl obrátit na Zacharova. Třeba by mu mohl pomoci. To je nápad!

Zamáčkl pečlivě cigaretu. I když na celokovových vakuových vzducholodích nemělo prakticky co shořet, byly protipožární předpisy stejně přísné jako ty, které platily na jejich prababičkách plných kyslíku, a stejně přísně se dodržovaly. Pak otočil křeslo a zadíval se na moře. Měsíc už netvořil v moři úzkou stezku, ale miliardy drobných záblesků. Úplně jako tehdy, pomyslel si Stanton.

Tehdy zůstali tři dny v Los Angeles. Nějaké zdržení. Taky takhle svítil měsíc a oni – Butch Andrew, Cora a Stanton si udělali malý výlet. Butch tam potkal kamarády. Stanton si byl jist, že kdyby se někdy náhodou ocitli v Antarktidě, řekl by Butch: Mimochodem, já mám kousek odtud kamaráda, musím se po něm mrknout. Ostatně tihle kamarádi byli velmi milí manželé. Collins psal scénáře pro Holywood a jeho žena… měla takové zvláštní jméno… jak se… Saxon. Ano, Saxon vedla oddělení v nějaké reklamní agentuře. Všech pět se jich usadilo do Collinsova auta a odjeli do rezervace. Strávili tam dva senzační dny, spali ve stanu u ohně a na zpáteční cestě se zastavili na večeři v malé francouzské restauraci v Santa Barbaře. Při sýru se odněkud z nitra objevil majitel. Zrzavý chlap, který vůbec nevypadal na Francouze a až podezřele připomínal Ira. Stál na prahu kuchyně s rukama vbok a zvučným hlasem vykřikl:

„Pozor!“

Všichni se k němu obrátili. Restauratér udržel pauzu a pak radostně ohlásil:

„Právě oznámili v rozhlase, že táhnou grunioni.“

Stanton nevěděl, jestli s tím restauratér počítal, ale hosté se vrhli ven, jako by v Santa Barbaře přistáli Marťani nebo jako by tu právě otevřeli zlaté doly,

„Honem!“ ječel Collins a táhl celou skupinu za sebou. „Honem, ať to stihnem!“

Ani Stanton, ani Cora, ani světa znalý Butch tomu nerozuměli, ale všeobecný pohyb je strhl s sebou. Vypadalo to jako masová psychóza. Kdybyste mu před pár minutami řekli, že tření nějakých rybek vyvolá takové pozdvižení, nevěřili by tomu. Až později se dověděl, že v létě, „druhou noc po úplňku na sedmé vlně po vrcholu přílivu“ připlouvají k pobřeží grunioni, v párech poskakují po břenu a zahrabávají do vlhkého písku své jikry. A podél břehu na ně čekají milovníci rybolovu. Nebyl to rybolov v pravém smyslu toho slova. Byly to spíš závody v obratnosti, v nichž byly ty malé hladké rybky zvýhodněny, protože se podle kalifornských zákonů smějí lovit jen holýma rukama, bez svítilen, hrábí, sítí a dalších výplodů lidské mazanosti a chtivosti. Nad dodržováním pravidel nebdí jen inspektoři Ekologické služby, ale i místní obyvatelé, kteří nechtějí přijít o tu fantastickou féerii ani v budoucnosti.

To všechno se Stanton dověděl až později. Tehdy mu to připadalo bláznivé. Polonazí lidé se zmítali po pláži, skákali, zakopávali, brodili se po kolena ve vodě, pořád se shýbali a vytahovali něco malého třpytivého. Vypadalo to, jako by lovili měsíční paprsky. Šílenství bývá nakažlivé. Stanton si vyhrnul kalhoty nad kolena, Cora shodila sukni, zůstala jen v kalhotkách a blůze a vrhla se také za rybkami. Ta zábava byla opravdu spíš lovení měsíčních paprsků. Za první půlhodinu chytil Stanton sotva dvě rybky a i ty spíš omylem než díky své hbitosti. Ale pozvolna se do toho vpravil. A pak se náhle srazil s Corou. Oba se dívali jenom dolů, do vody, a tak si nevšimli jeden druhého. Stanton ani nevěděl, jak se to stalo. Cora byla najednou úplně blízko, on měl ruce na jejích ramenou a její rty byly slané od mořské vody… Trvalo to několik minut a nikdo si jich v tom všeobecném třeštění nevšiml. Nakonec se Cora vytrhla a popadla dech.

„To ten měsíc,“ řekla zadýchaně. „To ten měsíc, pane kapitáne.“

Pak vyšli na břeh. Stanton měl kapsy plné rybek, Cora jimi naplnila polyetylénový sáček. Někdo už rozdělal oheň a nad ním syčel v kotlíku olej. Collinsovi a Butch se jim v té tmě ztratili a tak se připojili k partě u ohýnku. Rybky házeli do sýčího oleje a ty se pak pokryly tenkou chrupavou kůrkou. Jedli je jako sladkovodní korjušky – i s hlavou a vnitřnostmi a bylo to kupodivu moc dobré. Cora seděla tak blízko vedle Stantona, že se jí mohl dotknout, stačilo jen lehce pohnout rukou. A Stanton věděl, že jí to nebude nepříjemné.

Druhý den se ovšem vzbudil s pořádnou rýmou. A kýchal jako kocour, který si čichl k pepři.

„Nic není zadarmo,“ smála se Cora a přinesla mu nějaké kapky z lékárničky. „To máte za hříchy včerejší noci, pane kapitáne.“

Stanton se znovu zamyslel, co tím tehdy vlastně chtěla říct.

Je to tak dávno! Tolik si přál, aby tu byla teď, právě teď! Až teď pochopil, jak moc Coru potřebuje. Jeho strach, že ztratí vzducholoď, je vlastně strachem o Coru. Kdyby se teď mohl sebrat a jít za ní. Ale právě teď to nejde. V žádném případě. Po tom, co se dneska stalo, by to vypadalo jako předložení účtu.

Někdo zaťukal na dveře.

„Prosím,“ řekl Stanton.

Dveře se pootevřely a vpustily do kajuty trojúhelník žlutého elektrického světla.

Cora. Člověk je opravdu divně udělaný. Může po někom toužit, přát si vidět ho aspoň na okamžik, a když ten okamžik přijde, neví, plný studu neví, co dělat.

„Pojďte, Coro,“ řekl co možná nejklidněji, „jen pojďte dál.“

Cora vstoupila a rychle za sebou zavřela dveře. „Držíte černou hodinku, Side?“

„Ano. Sedím a koukám. Je to hezký. Hned rozsvítím,“ vzpamatoval se. „Stalo se něco, Coro?“

„Nechte zhasnuto. Nic se nestalo. Prostě jsem dostala chuť jít za vámi. Máte proti tomu něco, pane kapitáne?“

Kolik něhy se někdy vejde do lidského hlasu. Stantonovi se zatočila hlava.

„Jistě, proč ne. A neříkejte mi pane kapitáne. Jakej já jsem teď kapitán?“

Cora si sedla na postel. Dělil je jenom roh stolu.

„Side,“ řekla asi za minutu. „Já bych vám chtěla poděkovat, Side. Vaši pomoc… vaši oběť jsem nepřijala proto, že bych ji považovala za samozřejmou. To, co jste dneska udělal, to není jako podržet dámě dveře. Já to dobře vím.

Ale… Pochopte mě, Side. Hrozně mi na tom místě záleží… Vy vždycky docílíte toho, co budete chtít. Ale já už…“

„To stačí, Coro, udělal jsem to, co jsem považoval za správný. Už o tom nemluvme,“ řekl a prudce vstal.

Cora také vstala. Stáli tiše proti sobě.

„Ještě něco, Side. Nepřišla jsem vám jenom poděkovat. Přišla jsem k vám. Na dnešek nebo napořád, jak chcete…“

Takhle se asi člověk cítí při zemětřesení. Země se zhoupne a kolébá se pod nohama, srdce vyletí nahoru ke krku a zůstane tam… Stanton k ní nemusel jít. Jen natáhl ruku a objal ji. Všechna slova a myšlenky zmizely. Zůstaly jen ruce a rty. A trvalo to nekonečně dlouho, dokud se Stantonovi nevynořil někde na pokraji vědomí ten dávný den a veselý Cořin hlas: „Nic není zadarmo, pane kapitáne.“

Prudce se odtáhl.

„Nic není zadarmo, viďte, Coro,“ řekl a suše se zasmál.

Cora okamžik stála a nic nechápala. Pak jí to došlo.

„Vy jste pitomec! Bože, vy jste ale pitomec, Side!“

Dveře zaklaply a Stanton zůstal sám. Měl se za ní vrhnout, dohnat ji a přivést zpátky. Ale nedokázal to. A věděl, že si to nikdy neodpustí. Když se člověku něco stane na moři nebo ve vzduchu, pak stačí vyťukat tři krátké, tři dlouhé a tři krátké nebo třikrát vykřiknout do mikrofonu Mayday a všechno se dá hned do pohybu. A je-li šance třeba jen jedna ku miliónu, že ho zachrání, může si být jistý, že se o to všichni pokusí. Ale když je člověku mizerně, když mu hůř už ani nemůže být, kdo mu pomůže? Na koho má vykřiknout Mayday?

Na koho?

11.

Barolift přistál se zhoupnutím na dně. Arakelov srovnal ukazatele vnějšího a vnitřního manometru. Všechno bylo v pořádku. Tlak uvnitř byl jen o trochu vyšší než venku. Stiskl tlačítko a diafragma výstupu se začala otevírat. Arakelov byl připraven. Odrazil se, zachytil se rukama o okraje průlezu, aby mohl, hned jak se otvor dostatečně rozšíří, jedním skokem vrhnout tělo dolů, do tmy. („Žebřík je jen pro umírající batyandry,“ říkával starý Pigin.)

A tu si všiml, že venku není tma. Zespodu od výstupu sem pronikalo světlo. Nebylo to světlo reflektorů. Diafragma se otevřela úplně a Arakelov uviděl kovové stupínky žebříku. Na jednom z nich seděl… sedělo… Ne, nebyla to chobotnice… nebyl to ani žralok. Spíš něco mezi tím. Jasně oranžové tělo se pohodlně rozložilo na stupínku. Dvě obrovské kulaté oči upřeně a jízlivě zíraly na Arakelova. Osm nohou viselo dolů a ten tvor jimi kýval, jako malý kluk sedící u řeky. Ve dvou dlouhých chapadlech měl standardní vojenský laser z jednadvacátého roku. Jeho ústí mířilo Arakelovovi přímo na prsa.

„Zase ses podělal?“ zeptal se netvor a Arakelov se vůbec nedivil tomu, že mluví, ani tomu, že mluví hlasem Zorky Stavrakiho.

„Ne,“ odpověděl, skočil do vody, odstrčil laser a usadil se vedle netvora. Bylo mu veselo. „Krásná masko, odkud já tě znám?“

„Starej se radši o sebe. Nechtěl jsi vylízt…“

„Ale vylez jsem. A dodělal jsem to. Marta by to sama nedokázala.“

„No jo,“ zamrkal netvor a tentokrát se Arakelov podivil. V životě neviděl, že by chobotnice mrkaly. „No jo, ale vylez jsi až druhej. Druhej to má vždycky lehčí…“

„Vylez bych i první.“

„No jo, kdyby… Prostě ses podělal, miláčku.“

„Ne. Bál jsem se, dokud jsem o tom nic nevěděl. Když jsem poznal, o co jde, přestal jsem se bát. Tebe taky znám, tak se tě nebojím.“

Netvor si chvíli pohrával s laserem a pak se zeptal:

„A myslíš, že tomu bude někdo věřit?“

„Bude,“ odpověděl Arakelov, ale neznělo to zcela přesvědčivě. „A kdo mi nevěří, na toho kašlu. Pravdu mám já.“

„Tak jim to tam nahoře řekni. Uvidíme, jestli ti budou věřit.“

„Ale budou. Protože mě znají. A já znám zase tebe.“

„Neznáš.“ Netvor se rozchechtal. Pohled na jeho rozšklebený rohovitý zoban byl příšerný. „A nikdy mě nepoznáš.“

Arakelov viděl, jak netvor pomalu mění podobu a rozplývá se.

„Znám tě. Jsi sirovodík. A já na tebe kašlu.“

„Ale kdepak, miláčku. Já jsem hlubina. Dneska jsem sirovodík, to máš pravdu. A zejtra? Sama nevím, co budu zejtra. Jak bys mě moh znát?“

„Abys věděla,“ řekl Arakelov, „tak teď tě vždycky poznám. Vždycky a všude.“

„Uvidíme,“ šklebil se sépiový obličejík a úplně se rozplýval v okolní tmě. „Uvidíme… Půjdeš vůbec ještě někdy dolů? Copak srabi choděj dolů? Copak je tam pouštěj?“

„Půjdu!“ zařval Arakelov a vrhl se dopředu, za hlasem. „To ještě uvidíš!“

Prudce vyrazil, ale narazil hlavou na něco tvrdého a probudil se.

Byla tma. Takže spal dlouho, teď už byla noc. Když se rozkoukal, všiml si, že za stolem někdo sedí. Nedalo se rozpoznat, kdo to je. Natáhl ruku k vypínači.

„Už ses vyspal?“ Byla to Marijka.

„Kde se tu bereš?“ Překvapený Arakelov zapomněl, že chtěl rozsvítit.

„No,“ začala nezvykle rozpačitě. „Víš, potřebovala jsem tě vidět první. Dřív než se potkáš s ostatníma. Tak jsem tu.“

Arakelov na ni tiše civěl.

„Ty se mnou nechceš mluvit?“

„Moment,“ zachroptěl a šátral rukou po stolku. Vždycky si první noc po práci stavěl k posteli šťávu, a když se vzbudil, napil se. Měl typickou hlubinářskou žízeň. Nakyslá jablečná šťáva ho rychle vzpamatovala.

„Sašo,“ Marijka si k němu sedla na postel. „Ty mi to asi nikdy neodpustíš, viď?“

„Proboha, co se stalo?“

Marijka se rozplakala.

„Já vím, že mi to neodpustíš.“

„Ale co?!“

„Takže ty to ještě nevíš? Šaško, to jsem byla já…“

„Ty?!“ Všechno bylo najednou jasné. Před Arakelovem se objevila sluncem zalitá paluba a Marijka na lehátku: „Vlezu si do Marty, na příští stanici bude pracovat podle mýho programu.“ A pochopil teď Zadadajevovo mlčení. Pane bože, Vitaliči!…

„Tos byla ty…“ opakoval.

„Víš… Všechno se to tak sběhlo…“

„Já ti rozumím.“ Takhle ho ještě nikdy nikdo nepokořil. „Duch se podělal a někdo ho musel přebalit. Já ti rozumím.“

„Ale ničemu nerozumíš! Já tě miluju, ty blázne. A vím, že ses nepodělal, to bys ani nebyl ty. To říkali oni…“

„Jaký oni?“

„No, seděla jsem v Martě, výstup byl otevřenej a oni stáli hned vedle…“

„Jaký oni?“

„Zorka, Povoljajev a ještě někdo, neviděla jsem je, já to jen slyšela. A říkali, že ses podělal. Že si prej batyandři připadaj moc vzácný, že je to nedostatková profese a že se musej šetřit… A zatím umírá člověk, že je to hanba… a tak.“

„Hm,“ zamumlal. „No jo.“ To předvídal už dole. „Já jsem nevylezla. Nevylezla jsem. Sama nevím proč. Asi jsem se bála.“

„Čeho?“

„Nevím. Asi toho, že bych se s nima začala prát.“

„A cos udělala?“

„Když odešli, vylezla jsem a nastavila Martu na samostartér. Viděla jsem, jak se to dělá.“

„A to tě nikdo nezastavil?“ „Ne…“

„Válíš!“ Rozveselil se na chvíli. „Ale prosím tě, proč jsi to dělala?!“

„Já jsem to prostě nemohla poslouchat! Věděla jsem to o hlídkovejch lodích i o Rybce. A představovala jsem si, jak tam sedíš a přemejšlíš…“

„Kdybys byla radši taky přemejšlela…“

„Ale já přemejšlela. Bylo mi jasný, že potřebuješ další údaje. I kdyby Marta… neprošla… Rychlejc by ti došlo, jak se věci mají.“

Taková nehorázná hovadina!!!

„Huso!“ zařval a úplně zapomněl, že je noc a že za tenkými přepážkami spí lidé. „Uvědomuješ si, co mi to tu vykládáš?“

„Ano,“ řekla tiše Marijka. „Mně prostě nedošlo, co z toho bude.“ Arakelov ji objal.

„Ty huso,“ mumlal zadýchaně, „bláznivá, potrhlá… Co bych si bez tebe počal, to tě nenapadlo?“

„A co si počneš se mnou?“ zeptala se zoufale Marijka.

Objal ji pevněji. A oba najednou něco píchlo. Byla to větvička andělského korálu.

Tehdy kotvil Ruslan čtyři dny u Cairnsu. A tehdy našel Arakelov andělský korál. Je velmi vzácný a v těch místech ho dosud neobjevil nikdo. Arakelov dokonce nevěděl, co našel. Prostě se mu moc líbil jeden korálový keř. V životě neviděl takovou spoustu odstínů červené barvy.

Ulomil si větvičku a schoval ji do síťky. Jen tak na památku. A když mu pak na břehu řekli, co to je, hned věděl, co udělá. Na Ruslanu se poradil s několika koumáky, přes týden nevytáhl paty ze své kajuty, patlal se s laky, lepidly a bůhví čím ještě a nakonec věnoval Marijce tuhle brož.

Teď ji opatrně odepnul a položil na stůl. Pak k sobě Marijku znovu přitiskl.

„Já jim to všechno vysvětlím, všechno…“ začala Marijka.

„Vysvětlím jim to já. Vždyť se tolik nestalo. Snad to nebude tak horký… Hlavně že jsme tu my. Rozumíš, ne ty, ne já. Ale my dva.“

Marijka se vděčně usmála, poznal to podle hlasu.

„Děkuju, Saško.“

Ještě dlouho ji jednou rukou objímal a druhou hladil po vlasech, dokud podle dechu nezjistil, že spí. Pak tiše vstal a opatrně ji uložil. Ale stejně se probudila.

„Jaguáryč přísahal, že mě vyhodí. Hlídka dostane důtku a mě vyhodí. Povídal, že to ještě není všechno. Že zejtra provedou rozbor… A tam že ještě uvidím. Ale mně už je to fuk. Ať mě třeba vyhoděj, když…“ jazyk se jí pletl.

„Spi,“ šeptal Arakelov. „To je nesmysl. Spi, miláčku.“

Znovu usnula, tentokrát definitivně. Za dnešek už toho měla dost, pomyslel si Arakelov. Tiše se oblékl a vyšel z kajuty.

Vystoupil na hlavní palubu, opřel se o zábradlí a díval se do fosforeskujících vln.

To byl tedy pravý májový den. MAY DAY jak se patří.

Oceán byl tmavý, skoro černý. Stříbrné měsíční paprsky jeho čerň jenom zvýrazňovaly. Byl nekonečný a bezedný. Tajemný. A někde tam v hloubce se skrývaly jeho tajemné výplody – Velký mořský drak, nestvůry Dipstarr a Cujo Maru. Ještě ráno se Arakelovovi zdálo, že jediný důležitý úkol jeho života je najít je. Jenže to bylo před šestnácti hodinami. To byl ještě hloupý kluk.

Ale teď… Marijka něco říkala o zítřejším rozboru. Takže zítra bude bojovat. Bude to boj zblízka, jako za starých časů. No co, když boj, tak boj. Co mu jiného zbývá. Ušlechtile vyvěsit signál „Umírám nepokořen“ a způsobně klesnout ke dnu…

Půjde vůbec ještě někdy ke dnu? Tam dolů. Nebo měla ta chobotnice ve snu pravdu? A už nikdy nevstoupí do baroliftu? Ne, to není možné.

Ale je, uvažoval střízlivě dál. Je to až moc dobře možné. Desetkrát může být přesvědčen, že jednal správně. A že může s čistým svědomím říct: svoji povinnost jsem splnil. A díky tomu žijou piloti hlídkových ponorek, kteří vypluli, aby našli utonulé, díky tomu budou žít všichni, kdo příště už nebudou proplouvat sirovodíkovými mračny. Protože kdo ví, je vyzbrojen. Určitě za ním bude stát Zadadajev, Jaguáryč (je vyloučeno, že by ho kapitán nepochopil), Genrich a jiní. Možná že hodně lidí. Možná většina. Ale vždycky se najdou i ti druzí. Takoví, kvůli kterým mohla zahynout Marijka. A pak vznikne fáma, která bude nakonec silnější než jakékoli oficiální prohlášení. A před tou se neschová. Batyandrů je málo, velmi málo, a vědí jeden o druhém všechno. I kdyby jich bylo hodně, museli by o sobě všechno vědět. Protože batyandr může jít s druhým dolů teprve tehdy, když ho dokonale zná. Když mu věří jako sobě. Víc než sobě. A kdo teď bude věřit jemu? Ano, jistě, jednal správně, ale říká se…

Dokáže denně bojovat s tím „říká se“? Dokáže to?

Vždyť je mu teprve dvaatřicet.

Že by změnil profesi? Že by odešel? Že by ta zatracená chobotnice měla pravdu?

Ne, rozhodl se. V žádném případě.

Když boj, tak boj. A čím dřív, tím líp. Cítil, jak v něm narůstá chladný a zarputilý vztek. Ne! Ještě půjde dolů. Ještě chytne mořské draky a netvory. Stáhne jim kůži a z té kůže udělá kabelku, kterou věnuje Marijce.

Arakelov zvedl oči k obzoru a uviděl přímo před sebou hvězdu. Je jasná, zaznamenal automaticky. Bude to planeta. Ale která? Náhle hvězda pohasla. Pak znova vzplála. A zase zmizela. A znova se rozhořela.

Pak teprve poznal, co to je. Nebyla to hvězda. Byl to laserový maják Guyotidy West.

DRUHÝ DÍL

Pole naděje

Ten, kdo brázdí moře, pozná, co je štěstí,

patří mu svět,

sklízí, aniž sel, neboť moře je pole naděje.

Nápis na votivním kříži (Špicberky)

1.

Z břicha Salvátora, který visel o pětadvacet metrů výš, tam, kde se stěny kaňonu rozestupovaly natolik, aby se mezi ně vměstnaly všechny tři trupy zachránce, vycházela silná světla reflektorů. Bazaltové stěny a lavinové polštáře na dně se v tom světle zdály černé a oranžová barva hlídkové ponorky přecházela do ruda. Ten kontrast vzbouzel v Arakelovovi mučivý neklid. I když nebylo proč se zneklidňovat. Do konce operace zbývalo podle nejoptimističtějších propočtů nejmíň čtyřicet minut a to bude zásoba vzduchu v ponorce už dávno vyčerpaná. I kdyby se pilot moudře rozhodl pro spánek, čímž by snížil spotřebu kyslíku na minimum, úplně přestat dýchat stejně nemohl. Tím že dýchal, podepsal svůj rozsudek. A ten rozsudek už byl se vší pravděpodobností vykonán. Takže myslet na záchranu připadalo Arakelovovi prostě jako drzost vůči osudu. Teď už se jen snažili vyprostit uvízlé plavidlo. To bylo všechno.

Azíschán, Jaan a Lájoš spustili ze Salvátora tažná lana. Ze sítě už ponorku vyprostili a teď jen zbývalo opatrně ji povytáhnout a zafixovat mezi dva spodní trupy záchranné lodi, která pak začne pozvolna vyplouvat. A ještě dávno předtím, než vyplují, se vysune ze Salvátora vlnitý chobot a spojí se se vstupním otvorem ponorky. Pak se chobotem spustí někdo z posádky, otevře poklop a vytáhne nahoru pilotovo tělo. O tom, že už to bude jen tělo, Arakelov nepochyboval. Zázraky se nedějí.

To nebylo na celé věci nejhorší. Koneckonců Oceánská hlídka je Oceánská hlídka. Když si někdo vybere tuhle práci, musí počítat s možností (nepatrnou, ale přesto reálnou), že zahyne. Protože i dnes někdy vítězí živel nad člověkem. I dneska člověk chybuje. A tady pod vodou stojí chyba často život. Ne, nejhorší je, že ten člověk zahynul v boji s jiným člověkem. Taková hanba!

Arakelov se znovu podíval směrem, kde pracovali tři batyandrové jeho skupiny. Práce pokračovala hladce a jeho tu evidentně nepotřebovali. Vydal se k baroliftu, který byl asi dvacet minut odtud. Žádný spěch. Honička započatá před čtrnácti hodinami končila.

Začalo to naléhavým předvoláním k veliteli štábu Oceánské hlídky z Guyotidy South. To předvolání přišlo velice nevhod, protože za Arakelovem právě přiletěla Marijka a on si chtěl při té příležitosti vybrat všechno náhradní volno, co měl. Když člověk tráví doma nejvýš tři měsíce ročně, nedochází obyčejně v manželském vztahu k přesycení. A každé neplánované setkání je o to hezčí. Místo dovolené musel Arakelov urychleně zjišťovat, koho z batyandrů jeho skupiny, která pracovala na programu Abyssali 45, je možné okamžitě poslat na záchrannou akci. Pak zase organizoval jejich přemístění na záchranné plavidlo. Sehnat je všechny na palubu Hanse Hasse za tři hodiny bylo dost obtížné. A nakonec samotná práce. Nebyla ani tak obtížná, ale končila jinak, než by měla. Ostatně končila jen pro Azíschána, Jaana a Lájoše. Ti za chvíli vyplují nahoru a za půl hodiny budou vyspávat v komfortních kajutách. Samozřejmě pokud dokážou po takovémhle finále záchranné akce usnout. Ale na Arakelova čeká ještě další práce. Definitivně se rozhodl až teď, ale myslel na to už spoustu hodin. Od chvíle, kdy začali řezat sítě, v nichž uvázla ponorka.

Stěny soutěsky se rozestoupily a před Arakelovem se objevilo údolí Galapágského riftu. Za tři minuty přistavil skuter k baroliftu a nastoupil do něj.

Bylo tu o poznání víc místa než v Ruslanově baroliftu. Byl to úplný třípokojový byt pod vodou. Arakelov si sundal ploutev, okamžitě zamířil k dálnopisu a vyťukal:

„Žádám spojení s kapitánem.“

Pak musel deset minut čekat. Za tu dobu stačil poslat dva dotazy na informační banku a odpovědi potvrdily jeho předpoklady. Nakonec se na displeji objevila věta:

„Spojení s kapitánem navázáno.“

Arakelov podal krátkou zprávu o průběhu prací. Kapitán byl informován. Salvátor udržoval s Hansem Hassem hydroakustické spojení. Zpráva byla jen povinnou předehrou k dalšímu rozhovoru. Arakelov věděl, že to nebude lehké. A že bude muset svou pravdu dokazovat. Předem litoval, že není na druhém konci Zadadajev, který mu rozuměl, ale ten mrňavý vousatý kapitán s nevyslovitelným jménem Megalotopolopopulos. Jenže to dopadlo jinak. Když předložil Arakelov svůj návrh, vyslovil kapitán jen dvě otázky. „Časová rezerva?“

„Jednapadesát, zelený čas,“ vyťukal Arakelov.

„Co od nás potřebujete?“

„Abyste mě čekali za osmačtyřicet hodin ve čtverci…“

„V pořádku. Já vás čekat nemůžu. Hned oznámím, kdo setkání zajistí. Konec.“

No jasně. Hans Hass je kolos, plovoucí výzkumák mezinárodní základny Farakao a nemůže se tu s ním párat dva dny. Má vlastní program. Už tak ztratili fůru času, ale dokud šlo o záchrannou akci, nikdo na program nemyslel. Jenže teď…

Displej dálnopisu znovu ožil.

„Operativní plavidlo Oceánské hlídky Julio de la Pene bude na místě setkání za 44 až 46 hodin. Jejich baroskaf zajistí setkání. Hodně štěstí.“

„Díky. Konec.“

Takže se do toho může pustit. Vzal si výstroj, vystoupil z baroliftu, nasedl do skuteru a vydal se směrem na severoseverozápad. Vlevo, asi tak tři sta-čtyři sta metrů od něj prudce stoupaly vzhůru hory. Skuter lezl téměř po dně. Asi deset metrů pod ním se válely naducané bubliny polštářové lávy. Bylo tu skoro pusto, jen tu a tam trčely na tenkých nohách dvoumetrové zvonky průzračných mořských hub. Nebylo k uvěření, že je tu nejaktivnější místo dna oceánu. Člověk by řekl, že tohle všechno zkamenělo už před milióny let…

Arakelov se tady prvně ocitl před osmi lety.

Vedení ho požádalo, aby zastoupil na čtrnáct dnů nemocného batyandra na mezinárodní podmořské biostanici Žlutý palouk. Souhlasil a hned druhého dne ho cestovní mezoskaf dopravil na místo.

Stanice byla docela normální typizovaná třicetimetrová hemisféra pevně zakotvená na dně Galapágského riftového údolí, ve středu oázy s poetickým jménem Žlutý palouk.

Ve druhém podloží byla velká plošina s malým osobním a velkým nákladovým výstupním otvorem, v prvním patře byly obytné místnosti a sklady a dole energetické srdce stanice, reaktor, laboratoře a batyandrogenní komplex s výstupní komorou. Arakelov už pracoval v desítkách podobných stanic a tak se tu mohl orientovat i poslepu.

Ale nečekal takové přivítání. Jen vstoupil do stanice, ozval se reproduktor:

„Batyandře, mluví k vám velitel stanice. Váš pokoj má číslo šest, bleděmodré dveře. Oběd je za hodinu, ve čtrnáct nula nula. Promiňte, že vás nevítám osobně, provádíme experiment.“

„Díky,“ pronesl Arakelov zaraženě do prázdna.

Vybalil si svoji skrovnou výbavu v pokoji, kde zůstaly ještě věci nemocného kolegy, který se měl zase vrátit. A tak se Arakelov snažil nerušit bohémský nepořádek, který tu panoval. Jak že se ten člověk jmenuje? Takové španělské jméno. Začíná na A… Alonso? Aurelio? Alfonso? Ne a ne si vzpomenout… Samozřejmě, že žít takhle cikánsky v cizím pokoji nebude žádná lahůdka. Celých čtrnáct dní. I když z toho bude šest dní venku. No nějak to přežije.

Při obědě se konečně seznámil s posádkou. Moc se z něho neradovali. To bylo zvláštní, protože kolektiv, který žije třeba jen měsíc izolovaně od světa, vítá každého nového člověka s otevřenou náručí. Každého. Ať je jaký chce. Ale tady ne. Arakelov měl takový dojem, že je tu persona non grata, vetřelec, jemuž se náhodou dostalo té cti strávit nějaký čas mezi obyvateli Žlutého palouku. Chovali se k němu zdvořile, jako se chováme k cizímu a dost nezajímavému člověku. Jako by s nimi ani neměl pracovat… Zeptali se ho, jak je Agostinovi (Agostino!) a kdy ho můžou čekat. Arakelov o něm nic nevěděl. Řekli mu jen, že ho má zastoupit. Mimochodem, co bude dělat? Leccos, je toho až nad hlavu, jenže právě zlobí batyandrogenní komplex, stanice je totiž nová, je tu skoro rok, ještě se pořádně neusadila, teď právě čekají seřizovače od firmy, někde se zdržel… A co komplexu chybí, zajímal se Arakelov, třeba by na něco přišel sám, možná že by na to stačil. Ale kdo se v tom má vyznat, řekli mu, specialistu tady nemají a tak radši počkají na seřizovače. A jak dlouho na něj budou čekat? Den dva, kdo ví. Nemají proč spěchat, jejich směna trvá půl roku a zatím jsou tu teprv dva měsíce. Jenže Arakelov tu má být čtrnáct dní! Do čtrnácti dní už to snad bude v pořádku. A i kdyby ne, co se dá dělat, to je vis maior. Hojně prokládali řeč osloveními seňor Alexandro a seňor Arakelov. Mluvilo se sice anglicky, ale všech pět jich bylo z latinské Ameriky, i když z různých zemí, vysvětlovali mu to zdvořile, ale tak cize, že to Arakelova skoro uráželo. Má taky nějakou hrdost, on se sem necpal…

Nikomu nic neřekl a trochu se podíval na komplex. Závady tu byly, ale takové, že se nestačil divit. Buď byl jeho předchůdce padlý na hlavu a měl přitom mimořádné štěstí, protože pracovat s takhle rozhašenou aparaturou, může jen sebevrah, nebo tu byly nějaké děti, které vyvádějí po nocích. Tiše, ale pořádně… Hrál si s tím tři dny a nacházel pořád nové závady, zástupce firmy tu ještě nebyl, Arakelov si už říkal, že se na to vykašle, jenže čtvrtého dne se skrytí darebové (nebo zlí duchové) vzdali a komplex začal fungovat jedna radost.

Arakelov tu zprávu sdělil veliteli stanice. Doktor Rivera dlouho pokyvoval hlavou, usmíval se a potřásal mu rukou, ale na přímý dotaz, co má tedy teď dělat, odpověděl vyhýbavě. Něco v tom smyslu, že se za tu dobu nahromadila spousta práce a že je především nutné rozhodnout se, co dál. Napřed se poradí a pak dostane Arakelov úkol…

Celá ta hra na kočku a na myš skončila tím, že po sedmi dnech vyšel ven. Dostal až urážlivě banální úkol. Ovšem rozkaz je rozkaz. Arakelov sem bez námitek šel. Chce jim pomáhat. Jak, to je jejich věc.

Podle časového plánu se měl vrátit za čtyřiapadesát hodin. Byl hotov za osmatřicet. A tehdy si dovolil porušit disciplínu. To mu také později nezapomněli vytknout. Nedá se říct, že by přesně věděl, co chce. Spíš na něj přišla nemoc zvaná Betteredgeův syndrom, čili detektivní horečka. Když ho nějaké tajemné síly chtěly zadržet na stanici, když měl trasu pečlivě vypracovanou tak, aby co nejmíň proplouval oázami, musí si teď ta místa trochu prohlédnout. Proč? Kdo ví? Protože ho tam nechtěli pustit.

Oázy Galapágského riftu nebyly moc přívětivé. Kdyby existovaly v Dantově době batyskafy, přísahal by Arakelov, že poslední kruhy pekla popsal Alighieri podle přírody, která je tady. Tady i tam tryskaly ze dna horké prameny, gejzíry a vřídla. Jako by se přímo zemské jádro hrnulo ven mezi už ztuhlými polštáři lávy, stydlo a ohřívalo okolní vodu. Spolu s teplem se voda sytila solemi síry a z toho jedovatého zápachu sulfidů se Arakelovovi dělalo nanic. Chvílemi mu bylo teplo a chvílemi zase zima. Tam, kde normálně bývá teplota od jednoho do dvou stupňů Celsia, vystoupila najednou na patnáct, šestnáct i sedmnáct stupňů. Tyhle teplé zóny právě tvořily Galapágské oázy, území plné života v mrtvém údolí. Jenom tu nositelem života nebylo sluneční světlo, ale zemské teplo. Pluton zastoupil v těchhle zapadlých koutech Neptunovy říše Hélia. Začátkem živočišného řetězu byly baktérie síry a všechny další články – příčně pruhovaní a měkkýši, členovci a bradatice byly zasaženy gigantismem. A ti živočichové nebyli jen velicí, bylo jich také mnoho, nepředstavitelně mnoho. Otřesná bakchanálie života, čekající na svého Bosche…

A v určitém okamžiku – v osmé nebo deváté hodině bezcílného bloudění po kruzích Galapágského riftu narazil na nejvelkolepější výplod tohoto světa.

Napřed zachytil jen takový neurčitý pohyb. Ještě nevěděl, co je to, ale instinktivně zpozorněl… Pomalu se k němu blížilo něco neznámého.

Arakelov vypnul motor, strnul a snažil se nedat ničím najevo svou přítomnost. Nebylo to jen čekání výzkumníka, ale i opatrnost potenciální oběti. Dodnes si pamatoval na své první setkání s desetimetrovým pelagickým žralokem. Tehdy vyvázl jen zázrakem a to ho naučilo opatrnosti na celý život. I teď byl připraven katapultovat se.

Ten tvor se pomalu blížil a nakonec Arakelov viděl, že je to leviatan!

Nejvíc ze všeho připomínal krokodýla – obrovského, fantastického, dvacetimetrového krokodýla. Nebylo to jen ve velikosti. Dýchalo z něj cosi posvátného. Arakelov zapomněl na nebezpečí i na vědeckou klasifikaci – prostě jen očarovaně zíral, jak tvor pomalu, majestátně a hrozivě proplouvá kolem. Hlavu s obrovskou tlamou plnou zubů měl jako dva Arakelovové dohromady, dlouhý krk, krokodýlí trup ozdobený zubatým tritoním hřebenem, mohutné ploutve ještě neztratily původní shodnost s tlapami. Široký ocas se jen lehounce míhal, ale ty stěží znatelné pohyby dělaly takové obrovské vlny, že na ni Arakelovovo rameno reagovalo téměř bolestivě. Tlustá pružná kůže obludy byla hnědá – tmavší na zádech a bocích, světlejší na břiše – a z hlavy jí splývala dlouhá rudá hříva. Leviatan!

Aby ho dokázal popsat, musel by být Bosch! Díval se za ním a v hlavě mu zněly dva verše z jakési básně.

Mí koně rudohříví pádí

a na svět kolem padá strach.

Omílal si ty verše, dokud netvor nezmizel.

Teď, když vedl svůj skuter na severoseverozápad, se znovu a znovu vracel k myšlence, že nebýt toho setkání před osmi lety, nebylo by dnešní bezúspěšné operace. A nebylo by zapotřebí téhle honičky, spravedlivého, ale jako vždycky opožděného pochodu Fortinbrasova. A nebylo by ani toho, za kým se vytrvale žene.

Nebylo by Dušmana.

2.

Tak, řekl si Clyde Lion, teď si můžu odpočinout.

I tak mu zbydou ještě tři, ne-li čtyři dny, než se všechno uklidní a on se bude moci v klidu vytratit.

Kriticky obhlédl plody své práce. Na stolku byla pořádná termoska s kávou, talíř se sendviči a hromádka videokazet. Ještě že je s sebou vzal. Jinak by tu chcípal nudou jako posledně… Všech jedenáct dílů Zaklínačů popela. Pane! Bude si tu hovět jako v interhotelu. Jedenáct dílů, to je dvaadvacet hodin, a na něco takového se klidně může dívat i víckrát. Taky se pořádně prospí. Prostě Havaj. Poslední dny toho moc nenaspal…

Po třetím dílu začal cítit, jak se mu klíží oči.

Vypnul televizi, několik vteřin se ještě díval, jak pohasíná uprostřed obrazovky světlý čtvereček, pak umyl v kuchyni nádobí (pořádek měl vždycky rád) a vydal se do ložnice, kterou si na tuhle noc vybral. Jestli nelhala zažloutlá vizitka na dveřích, bydlel tu dřív vedoucí prací na dně. Kajuta byla malá, celé zařízení pozůstávalo z psacího stolu, dvou stoliček, skříňky a úzkého gauče, který se na noc rozkládal v širokou válendu. Clydovi se na ní neleželo moc valně.

Předpokládal, že usne, hned jak zalehne, ale nějak to nešlo. V hlavě se mu honily obrázky z posledních dvou dnů, od chvíle, kdy spustili Lilii tygrovitou k boku Oceán Swine.

Clyde si o té cestě myslel, že je to normální vyjížďka do Galapágských oáz, lovecká výprava, jakých už zažil dost. Kolik vlastně? Kolik… dvanáct. Dvanáct za tři roky. Tahle měla být třináctá. Tak proto! Že si toho nevšiml dřív!

Nevšiml si. A klidně vedl svoji Lilii tygrovitou ke svahům riftových hor, k nimž to bylo pětatřicet mil. Blíž připlout by bylo neopatrné, mohli na sebe upoutat pozornost archandělů z Oceánské hlídky. Pěknou práci dalo i zmizet s Lilií pod hladinou, zatímco Oceán Swine nevinně pokračovala v cestě. Malé zdržení by se dalo, pokud by to bylo nutné, vysvětlit třeba cvičným poplachem… A potom, co jim dá nevinný hydroakustický signál – tři úryvky vorvaního volání, ovšem smontované s určitými pauzami a v určitém pořadí – dorazí Oceán Swine na jisté místo, kde zase nebude budit pozornost, vytáhne Lilii na palubu i se sítí, v níž bude vzácný úlovek.

Skutečně vzácný. Tentokrát za něj měl Clyde dostat třiašedesát tisíc.

Napřed šlo všechno podle plánu. Clyde se opatrně dostal k soutěsce, jíž chtěl proplout do riftového údolí, aniž by riskoval, že ho zaměří kontrolní hydrofony. Stěny soutěsky mnohokrát odrážely a nakonec pohltily zvuk motorů – toho si technici nevšimli. Clyde to vyčenichal už na třetí vyjížďce do rezervace. A od té doby používal jen téhle cesty.

V soutěsce také rozhodil síť. Pak se pomalu ponořil do oáz. Samozřejmě, že nejtěžší bylo přijít na stopu mořského draka. Ale měl výbornou vábničku. Podařilo se mu jednou nahrát jejich signály. A na ty letí jako můry za světlem.

Tak se potuloval údolím a občas vysílal do okolí vábení. Sám nevěděl, je-li to milostná serenáda, prosba o pomoc, nebo nabídka, že se rozdělí o kořist. Hlavně že se na to chytali. Jenže tentokrát se mu nevedlo.

Tak se mu nevedlo, že nakonec uviděl ponorku Hlídky, která se na něj nalepila. Sakra! Co měl ten bláznivý archanděl co dělat uprostřed oáz, když měl hlídat okolo!?

Lilie je dobrá loď. Vypadá možná neobratnější než Hlídkové ponorky, ale v rychlosti a pohyblivosti si s nimi nezadá. Clyde se dal na útěk. Archanděl za ním. Honili se asi sedm nebo osm hodin a celou tu dobu Clyde uvažoval, jestli si archanděl přivolá pomoc. Pokud si ji přivolá, obklíčí ho a je v koncích. Jenže archanděl ho asi chtěl ulovit sám. Pod vodou to samozřejmě nešlo, ale mohl se ho prostě chytit a čekat, až vypluje, což bude nakonec muset udělat. Nebo mu alespoň ukáže svůj úkryt. A to není o nic lepší. Lilie není žádný křižník a nemá z čeho střílet. Clyde by stejně nestřílel. Vylovit netvora Hlídce zpod nosu, to je jedna věc, a dopustit se zločinu druhá. To nepřipadá v úvahu.

Nakonec dostal Clyde nápad Pustil ponorku Hlídky blíž a pak se vydal k soutěsce. Letěl na plné obrátky. Teď mě, zlatíčko, nesmíš zklamat, pak se ti odvděčím, vyčistím tě do posledního šroubečku, omládneš o pět let… A Lilie ho nezklamala. Clyde vrazil do soutěsky s hlídkovou ponorkou přímo u ocasu, oba vyždímali z lodí čtrnáct uzlů. Byl to skoro rekord, škoda, že to někdo neměřil. První zákrut, druhý, teď půl míle rovně. A jedem! Clyde bleskově vypustil z přídě havarijní náklad. Jen aby ten bláznivý archanděl jeho manévr neuhádl! Stop! Nebylo by mu to nic platné, nemá havarijní náklad. Takže jedem!

Clyde už vyrovnal Lilii, když dole pod ním poskočila ponorka Oceánské hlídky o tři sta metrů dopředu a už byla v Clydově síti. Lana se jí zamotala do šroubu – archanděl byl bezmocný. Když bude mít štěstí, profoukne nádrže a vyplave, možná že síť nevydrží takový nápor. Jestli to vydrží, tak přece nikdo archandělovi nebrání, aby si zavolal pomoc. Vytáhnou ho a dají mu co proto, bodejť by ne, co se do takové honičky pouští sám? Chtěl se holt proslavit, chtěl sám chytit Dušmana. Machr! Tak ať si teď čeká. Jenom sítí je škoda. Tu konstrukci mu navrhli kluci z Oceánografického ústavu v La Jolle a podle jejich nákresu ji vyrobili v Turku. Dohromady ho to přišlo na dvacet tisíc – to byl čistý výtěžek z prvního lovu… A teď je po síti!

Pak se Clyde kodrcal ke svému úkrytu. Opravdu se kodrcal, protože plout bez nákladu na přídi je něco mezi klauniádou a vyšší pilotáží. Doplazil se tam rychlostí čtyř uzlů. A teď musel čekat. Tady ho v žádném případě nenajdou, nikoho by ani ve snu nenapadlo hledat ho tu, ale stačilo by vystrčit nos, a všechny hydrofony ho mají na mušce. Možná že tu ztvrdne i týden. A kdyby deset! Má tu teplo, světlo a sucho. A jedenáct dílů Zaklínačů popela. To stačí, jenom kdyby mohl usnout. Bůhví proč to nejde. Dřív usínal jedna dvě. I ve větší hloubce. A teď…

Jo dřív!… Když jejich trojka – Michael King, Don Rose a Clyde Lion – když tihle tři amatéři vytřeli všem zrak. A jak začínali lehce!

První batyskaf si postavili sami. Vlastníma rukama. Chtěli dokázat, že to jde. A tak vznikl Valihrach – třímístný batyskaf, primitivní jako bumerang. A jaký byl efektivní. Všechno, co měli, byl Valihrach a devětadevadesátitunový člun Mrož. Měli malé dluhy a malou firmu Underwater Service. Později si najali ještě dva mechaniky, tři námořníky a kvůli solidnosti i sekretářku. Pak přidali k Valihrachovi ještě dva hlubokovodní stroje. Ty už nedělali vlastníma rukama, ale sami si je navrhli. Dvojčata Tydlitáka a Tydliteka. To byl Michaelův nápad: Když už mají Mrože, ať se jmenují i ostatní stroje podle Alenky v říši divů. A přitom Mrože s tím jménem už koupili.

Objednávek měli dost – poptávka po pracích pod vodou rostla a většina hlubokovodních strojů plnila vládní a mezinárodní programy. Začínal vzestup. Tehdy vznikla Lilie tygrovitá. Bylo to jejich mistrovské dílo. A jejich labutí píseň. Potom odešel Clyde z firmy a při dělení mu Lilie připadla. Nic jiného si nepřál.

Všechno zavinil ten pochmurný večer. Astrid utekla a on nevěděl, kam se vrtnout, tak zapadl do jednoho podniku. A tam ho uhnal ten pacholek Cowel. Vlastně jakýpak pacholek? Tehdy mu byl velmi sympatický. A ty peníze, co mu nabízel, byly také velmi sympatické. Za jednu výpravu by dostal třikrát víc, než si vydělala celá firma za operaci. A celý ten návrh v sobě měl něco dráždivého, co Clyda vzrušovalo. Ti draci jsou sice chránění. Ale co z toho? Viděl je tu někdo? A ty, co chytil Clyde, vidí spousta lidí. Ve všech zoologických zahradách po nich baží. A kde je vzít? Oceán je velký. Tak kde? Tady. V Galapágských oázách. V Mezinárodní Darwinově mořské rezervaci. Ulovit je dokáže jen on – nepolapitelný Dušman. Král pytláků Dušman.

Tu přezdívku mu dali archandělé z Hlídky a šišouni z rezervace, ale Clydovi se to líbilo. Byla v tom jistá romantika. Dušman. Pokleslá romantika.

Kdyby už konečně usnul! Ne, nejde to. Nakonec vstal, šel do kuchyně, uvařil si silnou kávu a znova si pustil televizi.

Čtvrtý díl Zaklínačů popela. Jeden z nejlepších…

3.

Arakelov byl unavený. Ne, spát se mu nechtělo. Batyandři mají spánek přesně vyměřený. Rytmus spánku a bdění není neměnitelný. Lidé obyčejně spí osm hodin z každých čtyřiadvaceti. Speleologové, kteří dlouho pracují v podzemí, jsou zvyklí spát dvanáct hodin ze šestatřiceti. Batyandrův mozek odpočívá jednu třetinu z každé setiny sekundy, přičemž se fáze u polokoulí neshodují. Je to spánek a přitom není – ideální stav. Má jen jednu nevýhodu, v takovém rytmu se nedá žít déle než tři dny a noci. Když batyandr vyplave, přepadne ho neudržitelná spavost… Takže teď se Arakelovovi spát nechtělo. A jíst taky ne, protože mu černá krabička u pasu v případě nutnosti vháněla do krve výživu. Jen ta cesta byla taková monotónní. Plul pořád stejnou rychlostí na severoseverozápad a v těsném skuteru nemohl změnit pozici… Byla to dost netypická situace. Obyčejně vedou batyandři pod vodou tak aktivní život, že se ani nezastaví. Útlum přichází až ke konci žlutého času.

Podíval se na hodinky. Všechno šlo podle plánu. Může si dát pauzu. Zastavil skuter, zaplaval si a pohrál si s mladou chobotnicí. Pak se vrátil do skuteru a vydat se na cestu.

Znovu plul abysální tmou s občasnými záblesky nějakých světel. Hvězdná noc v hydrokosmu. Stejná jako před osmi lety, kdy se spěšně vracel na Žlutý palouk po setkání s tajemným leviatanem.

Vlastně už nebyl tak tajemný.

Jedno pochopil Arakelov ihned. Přece jen se vyplatily měsíce příprav na sovětsko-japonskou expedici na Iba Maru, jejímž cílem byl výzkum reliktní fauny v jižních mořích. Hledání bezvýsledné, protože se jim tehdy nepodařilo čapnout za ocas Velkého mořského draka (tahle přezdívka byla na jejich skuteru velmi populární). A najednou se Arakelov div nesrazí s tajemným Velkým mořským drakem na místě, kde by to nejmíň očekával. Ostatně přesnější by bylo říct s jedním z Mořských draků. Protože galapágský leviatan v ničem nepřipomínal proslulé nosatce, Le Serrecova draka nebo netvora Cujo Maru.

Právě tenhle mořský div popsal v lodním deníku válečné ponorky I-28 její velitel, Fregattenkapitán Ullrich Forst: „30. června 1915 jsme torpédovali britský parník Iberia. Plavidlo šlo rychle ke dnu. Hloubka v tom místě dosahovala několika tisíc metrů. Za 25 vteřin parník vybuchl v hloubce, již jsme odhadli na 1 000 m. Po chvíli vyletěly z vody do výšky 20-30 m kusy plavidla a s nimi obrovský mořský živočich.

V tom okamžiku bylo na můstku naší ponorky šest lidí. Já, dva důstojníci ve službě, lodní mechanik, navigátor a kormidelník. Všichni jsme viděli mořského netvora. Bohužel jsme ho nestihli vyfotografovat, protože za 10 vteřin zmizel ve vodě. Byl dlouhý kolem dvaceti metrů, připomínal obrovského krokodýla se čtyřmi silnými ploutvemi podobnými tlapám a s protáhlou hlavou.“

V květnu 1964 viděla posádka malého škuneru New Badford v Kalifornském zálivu obludu s krokodýlí hlavou na dračím těle.

V září 1998 ho sledovali dvě a půl minuty průzorem mezoskafu Sigmund Jahn a Juhani Carna, kteří sledovali dno kapské kotliny.

Takže mohl Arakelov leviatana sotva považovat za neznámého tvora. Byl to reliktní ještěr, kterému se nechtělo vyhynout, a tak se musel změnit. Podstatné bylo, že dodnes byla všechna setkání s drakem náhodná. A tentokrát byl Arakelov přesvědčen, že ho mají. Že ho drží za ocas. A ten ocas je přivedl sem, do Galapágských oáz. Možná i na další podobná místa. V podivném světě obráceném dolů k žáru zemského jádra si našli tito živočichové, kteří se úporně bránili vyhynutí, prostředí, v němž žili tisíciletí, milióny let. Teď je jasné, kde je hledat. Výprava na Iba Maru neuspěla, protože oceán je moc veliký. Něco v něm jen tak hledat je stejný případ jako s jehlou v kupce sena. A teď – teď mají stopu.

S touhle myšlenkou vpadl Arakelov po návratu k doktoru Riverovi. A znova s ním zatočili. Poprvé za ta léta, co byl batyandr, mu jednoduše nevěřili. Co asi mohl vidět v té tmě tmoucí? A vůbec, seňore Arakelove, co jste měl co dělat v tom prostoru? Tahle cesta nebyla v programu, nad tím by se měl seňor batyandr zamyslet, protože disciplína… A pak následovaly řeči, které Arakelov pustil jedním uchem tam a druhým ven. Takové přijetí ho opravdu vzalo. To očekával ještě míň než setkání s Velkým mořským drakem. A nakonec zazněla ta zaklínací věta, o niž se už věky tříštila všechna vyprávění o setkání s reliktními příšerami: Kde jsou důkazy?

Důkazy Arakelov neměl. Prostě draka viděl. A taky věděl, kde ho hledat. Mimochodem, už za to mohl dostat prémii, už to je dost závažné a v každém případě je to serióznější než argumenty, díky nimž se v sedmatřicátém vypravili na Iba Maru. Ale doktor Rivera byl neoblomný. Ať seňor Arakelov promine, ale to všechno jsou jen slova. Seňor Arakelov ví, že hodnověrné pozorování je takové, které provedou alespoň dva lidé nezávisle na sobě a které souhlasí v šedesáti procentech. To je přece základní zásada. Vzhledem k těmto kritériím nemůže být pozorování seňora Arakelova v žádném případě považováno za hodnověrné. A to už vůbec nemluvíme o tom, že batyandr v daném prostoru neměl co pohledávat… Z toho by se jeden zbláznil! Jednou kvůli tomu vypraví celou expedici, nikdo nic neříká, když se nezdaří, a najednou, když je všechno nad slunce jasnější, mu nechtějí věřit. Co to má znamenat? Tupost? Nechuť přenechat mu objev? Je to nepochopitelné a nepřijatelné jednání.

Pak Arakelov odešel, chtělo se mu příšerně spát a už nebyl schopen pokračovat v diskusi. Pokračování přišlo až druhého dne, při obědě v jídelně. Zase neúspěch. Arakelov cítil, že mezi ním a ostatními členy posádky je průzračná stěna a že nemá cenu mlátit do ní hlavou.

Začínal váhat. Mohl připustit, že doktor Rivera je špína. Že je blbec. Nebo pacholek. Ale že by bylo takových všech pět členů posádky, pět vědců, seriózních specialistů s vysokou kvalifikací, pět různých lidí z různých zemí? Nad tím se musel zamyslet.

Tak teď seděl v neútulné kajutě a přemýšlel. Vůbec nic ho nenapadalo. Nakonec ho vysvobodilo zaklepání na dveře.

„Vstupte.“

Byl to Joao da Galvis, jeden ze tří biologů, menší, půvabný mulat, který zdědil po černošských předcích olivově bronzový odstín pleti a husté kudrnaté vlasy.

„Nevyrušil jsem vás, seňore Arakelove?“

„Tak trochu,“ odsekl Arakelov. Po rozhovoru v jídelně neměl zrovna chuť k přehnaným zdvořilostem. „Co pro vás můžu udělat?“

„Rád bych si s vámi promluvil, seňore Arakelove. Máte asi mylný dojem, že…“

„Tak dobře. Sedněte si. Dáte si džus? Nebo kávu?“

„Ani jedno ani druhé, dík.“

Da Galvis se usadil v křesle, přehodil nohu přes nohu a vytáhl z kapsy šortek růženec. Arakelov viděl růženec jedině v muzeu. Korálky byly z nějakého tmavého dřeva a působily v da Galvisových rukách úplně normálně. Biolog zachytil Arakelovův pohled a usmál se.

„Víte, seňore Arakelove, já si odvykám kouření a potřebuju něco dělat s rukama. Tohle dost pomáhá…“

Arakelov kývl. Dopil džus a nalil si znovu.

„Co pro vás můžu udělat? Jestli tomu dobře rozumím, tak tu moje pozorování nikoho nezajímá. A co se týče programu, zanesu všechno do zprávy. Ale jestli chcete…“

„Ale to není pravda, že nás vaše pozorování nezajímají. Bohužel nás zajímají až moc.“

„Prosím vás.“

„Víte, seňore Arakelove…“ Arakelov už to nevydržel.

„Nešlo by to bez těch společenských ceremonií? Seňor Arakelov, seňor Alexandro, seňor batyandr. Nemohli bysme spolu mluvit normálně?“

„Asi máte pravdu, kolego. Chápu, že vás lecčíms pokořujeme. Ale věřte mi, že jsme pro to měli důvody. A dost závažné.“

„Věřit vám můžu. Ale nerozumím tomu.“

„Rád bych vám to objasnil. Jistě jste postřehl, jak se snažíme, abyste neopustil stanici.“

„Velice dobře.“

„Nemáme bohužel se sabotážemi zkušenosti.“ ‚A k čemu vám ty hry byly?‘

„Nechtěli jsme, aby došlo k setkání, jež jste tak nadšeně popsal.“

„Chcete říct…“

„Ano.“

Pak začal da Galvis vyprávět. Na obyvatele Žlutého palouku narazili hned při prvním výstupu jejich batyandra.

Pak viděli všichni, jak majestátně proplouvá kolem stanice.

„Sám jste ho viděl, kolego. Je tu pánem. Je to král hlubin. Nebo bůh. Starodávný, silný a překrásný.“

Arakelov kývl, opravdu to tak bylo.

„A teď mi řekněte, co získá lidstvo tím, že se drak objeví v nějakém merrylandu, kde se bude pro potěšení publika mačkat v mrňavém bazénu? Nebo když ho vycpou a pověsí ke stropu v nějakém zoologickém muzeu?“

„Poznání,“ chtěl odpovědět Arakelov, ale mlčel a poslouchal vyprávění o tom, jak se posádka Žlutého palouku rozhodla svůj objev utajit. Dlouho se přeli, ale nakonec s tím souhlasili všichni. „Protože… co přišlo, když chytili prvního celakanta? Celakantí horečka. Chtělo ho každé muzeum. Každý ústav ho chtěl pitvat. Každý „sportovec“ ho chtěl ulovit. A mohl být desetkrát chráněný a jeho odchyt mohl být desetkrát regulovaný… Pytláci byli vždycky. A překupníci taky. A co až teď začne dinosauří horečka? Nevíme skoro nic o jeho populaci. Ani o místě, jaké zaujímá v ekologii oáz. Nevíme o něm nic. Kdyby přišla horečka, asi bychom Mořského draka znovu ztratili. Tentokrát navždycky.“

„Jak dlouho chcete mlčet?“

„Jak dlouho to půjde.“

„Ale po vás sem přijde další skupina.“

„Snad je přesvědčíme. Třeba se nám podaří stanici zrušit. Kdo ví?“

„Ale to se o Mořském drakovi nic nedovíte. Nic. Nikdy nic.“

„Budem vědět, že existuje. Částečně i díky nám.“

„No to je nádhera.“

„Žádná organizace ani skupina nesmí ze žádných důvodů a v žádném případě zatajit jakýkoli objev v oblasti věd o oceáně,“ citoval da Galvis. „Monacká konvence, paragraf tři, bod pět a. Nezapomněli jsme na to. Ale víte něco o odpovědnosti vědce za osud jeho objevu? O vědcově právu veta?“

„Je-li zákon v rozporu se svědomím, znamená to, že se svědomí mýlí, nebo že je zákon špatný. Ale ani o jednom ani o druhém se nedá rozhodovat tajně. Musí se o tom mluvit. Veřejně. Pravda stejně nakonec vyjde najevo.“

„Bože, bože,“ povzdechl si da Galvis, „proč jenom ten Agostino musel dostat zápal plic? Nezlobte se, Alexandro, ale kdybyste tu nebyl, bylo by to všechno daleko jednodušší.“

„Jenže já jsem tady,“ ozval se Arakelov prudce. „A viděl jsem ho.“

„Takže nebudete mlčet?“

„Ne. To nemůžu. Pochopte to, kolego, všichni děláme společnou práci. Copak jsme tu jen sami za sebe? Ne. Nás sem přece poslali učitelé, vědci, velitelé, mechanici, projektanti, všichni. Kdyby se komukoli z nás něco stalo, všichni nám přijdou na pomoc. Oceánská hlídka. Mezinárodní oceánografický výbor. Lidi z Ruslana. Z mého ústavu. A spousta jiných. A my bychom jim neměli věřit? Oni nám věří. Patříme všichni k sobě. Máme společné zákony. Nikdo nemá právo nedodržet Monackou konvenci. Že přijde dinosauří horečka? To je možné. Tak se tu musí vyhlásit rezervace. Hlídaná. Když chcete zachránit Mořského draka, tak ho chraňte. Jestli to bude zapotřebí, dám se taky k Oceánské hlídce. Právo bude na mé straně. Zákon. Vždycky budu důvěřovat těm, co stojí za mnou. A oni mně taky. To je jediná cesta, jakou vidím. Ale mlčet… Ne. V žádném případě.“

Da Galvis se na něj pozorně díval. Poprvé za ty dny pocítil Arakelov lidský kontakt.

„Já vás chápu, kolego,“ ozval se da Galvis. „Nesouhlasím s vámi, ale chápu vás. Jenže to je teorie. Nemůžete ji nijak dokázat. Je to vaše slovo proti našemu slovu. A nic víc.“

„Takže to znamená válku?“

„Bohužel ano.“ Da Galvis se zvedl, schoval růženec do kapsy a uklonil se. „Dobrou noc, Alexandro. A rozmyslete si to ještě. My jsme o tom taky nepřemýšleli jeden den.“

„Dobře,“ souhlasil Arakelov. „Ale pochybuju, že dojdu k jinému závěru.“

Za da Galvisem měkce zapadly dveře. Arakelov zůstal sám. Vsunul papír do psacího stroje a pustil se do psaní.

Za dvě hodiny byla zpráva hotová. Jestli ji Rivera podepíše nebo ne, není důležité. Arakelov má právo votum separatum. A hodlá ho využít. Je povinen říct pravdu. I kdyby měl Velký mořský drak zůstat jen vzpomínkou – stínem, který se postupně rozplývá v hlubině. Stínem, který mohl sledovat se zapnutým monitorem.

Se zapnutým monitorem.

Arakelov vyskočil a vrhl se k plavební komoře. Skuter byl na místě. Otevřel výstupní otvor, naklonil se dovnitř, stačilo pár pohybů a do ruky mu vypadla kazeta.

Automatismus nezradil Arakelova ani tentokrát Byl z té podívané celý pryč, ani si nevzpomněl, že by mohl natáčet, ale trénované ruce batyandra pracovaly samy. Teď má důkaz.

Tehdy nevěděl, co všechno z toho důkazu vznikne. Nemohl tušit, nakolik se splní da Galvisova slova. Měl se to dovědět až po letech.

Film sestříhaný z jeho materiálu vzbudil senzaci. Monacký oceánografický institut Arakelovovi udělil Oudemansovu bronzovou medaili. Ta medaile čekala od roku devadesát dva na člověka, který získá první dokument o tom, že existuje podmořská nestvůra. Stříbrnou měl dostat první, komu se podaří ulovit ji a zlatou ten, kdo ji chytí živou. Galapágskému leviatanovi pak dali jméno Arakelovovův tichooceánský neodinosaurus. Nebylo to přesné, Arakelov se to pokoušel uvést na správnou míru, ale už bylo pozdě, příšera měla jméno. Leckdo, nejen pětice ze Žlutého palouku, mu přestal odpovídat na pozdrav. Nebylo mu lehko, ale měl svou pravdu. To bronzové kolečko s Oudemansovým profilem strčil do zásuvky a nikdy ho nevytahoval…

V té době byly Galapágské oázy vyhlášeny podvodní Darwinovou rezervací. Byla střežena Oceánskou hlídkou, ale da Galvis se nemýlil, nastala dinosauří horečka, do rezervace se valily nejrůznější milovníci silných zážitků, sportovní lovci, kterým by se spíš dalo říkat lupiči a vrazi… Pochytali je. Jen jeden pořád unikal. Byl to šikovný darebák, jemuž dal nějaký vtipálek přezdívku Dušman.

A teď se Arakelov už šestatřicet hodin na svém skuteru ploužil k jedinému místu, které mohlo být a bylo, určitě bylo Dušmanovým úkrytem.

Nemyslel na vykoupení. Necítil se vinen. Ale Dušmana chytit musel. Protože nikdo nemá právo překročit zákon. Zákon, který ustanovili lidi. A kromě toho před sebou pořád viděl ponorku zamotanou v síti. Něco takového se neodpouští, Dušmane!

4.

„Znal jste ho dobře, Mathew?“ zeptal se Orson Young, když sestupovali z hlavní paluby.

Zacharov pokrčil rameny.

„Těžko říct… Setkali jsme se jen několikrát. Nejvýš desetkrát. Kdybych ta setkání sečetl, nedala by ani týden. I když na druhé straně… Vlastně vám musím odpovědět ano.“

Zastavili se u dveří číslo 365. Krásné číslo, všiml si Young. Zacharov otevřel a vpustil hosta napřed.

Kajuta vypadala jinak, než Young očekával. Bylo to luxusní apartmá. Obývák, malá, ale perfektně zařízená pracovna (Youngův hbitý pohled zaznamenal terminál velmi slušného počítače a slovní procesor. Tady už se dá pracovat!) a ložnice. Hned bylo vidět, že velitel štábu oddílu Oceánské hlídky není jen tak někdo.

„Sedněte si,“ ukázal Zacharov do obýváku. „Hned jsem tam.“ A zmizel v pracovně.

Young se rozvalil v pohodlném křesle. Bylo tu příjemně. Ale před očima se mu pořád objevovala paluba zalitá sluncem. Paluba Hanse Hasse byla tak veliká, že se na ní ztrácel i tříkorpusový Salvátor. Oranžový trup Hlídkové ponorky vypadal jako hračka. Ve stínu strojů ležela nosítka s postavou zakrytou modrým plátnem. Vedle nosítek stála urostlá žena s vlasy barvy dubové kůry a s tak smrtelně klidnou tváří, že se k ní Young neodvážil přistoupit.

Zacharov se vrátil z pracovny.

„Tak, teď jsem vám k dispozici, Orsone.“

Nalil oběma minerálku.

„Nejhorší na tom všem je, že jsem to zavinil já.“

Pak se odmlčel a Orson trpělivě čekal. Představa, že novináři pořád chvátají, je mylná. Spěchající novinář je špatný novinář. Když se loví ryba, musí se uvážit, kdy zaseknout. A člověk je přece daleko složitější než ryba. Kromě toho se nesetkal se Zacharovem poprvé a věděl, že ten starší těžkopádný Rus řekne všechno, co je zapotřebí. Jestli na něj ovšem nebude chvátat.

„To já jsem přemluvil Stantona, aby přešel k Oceánské hlídce,“ řekl Zacharov po pauze.

„Přemluvil? Odkdy je zapotřebí někoho přemlouvat, aby šel k Oceánské hlídce?“

„No tak jsem ho nepřemluvil, ale… Prvně jsme se setkali před deseti lety, v pětatřicátém. Byl jsem tehdy dispečer na Guyotidy West a Stanton byl velitel vzducholodi. Už jste to vyšťáral?“

„Něco vím.“

„Tehdy jsme spolu seděli celou noc. Bylo mu mizerně. Neměl to nikdy lehké. Nakonec si našel nebe hydrokosmu. A to je přece taky černé, viďte.

Neviděli jsme se často. Ale řekl bych, že pravidelně. Měl tu práci pod vodou rád. Ale co mu to vlezlo do hlavy, že se pustil za Dušmanem sám?… Ješitnost?“

„Ne, Orsone, je to složitější. Já bych řekl, že si prostě věřil. A přehnal to.“

„Neměl bych se zeptat paní Stantonové?“

„Nechte Coru být, Orsone. Vynechte ji…“ Zacharov se odmlčel. „Ačkoli, možná že byste mohl fungovat jako zpovědník. Zkuste to. Třeba se potřebuje vyzpovídat. S někým se o to podělit… Třeba jste zrovna ten pravý…“

Young kývl.

„Tak já to zkusím. Ale ne hned. Radši trochu pozdějc.“

„Jak chcete. Vy máte znalost psychiky v popisu práce, já ne. Mimochodem, Dušman vás taky zajímá z psychologického hlediska?“

„Ne, Mathew. Z psychologickýho hlediska už mě dávno přestal zajímat. Dělal jsem s ním rozhovor v Brightonu, před půl rokem.“

„S Dušmanem?“

„A proč ne? On přece taky potřebuje reklamu. Víte, občas se mi zdá, že jsme si to zavinili sami. My si ty Dušmany vychováváme. Od dětství. Byl jste někdy poslední dobou v lunaparku?“

„Loni. S pravnukem. A co má být?“

„Tak si vzpomeňte na hrací automaty. Co je tam? Mořskej boj. Promiňte, admirále, ale po odzbrojení je to… Nebo safari. Zabijete slona a získáte padesát bodů, za žirafu deset, za lva pětadvacet. ,Zabíjejte!‘ Víte, co bych si přál? Aby tam byly automaty ‚Chyťte zloděje‘ nebo ,Záchranná akce‘. Aby se neházely pumy, ale zachraňovaly ponorky. Byl by to stejnej automat s jinou psychologií.“

„Není to trochu zjednodušené?“

„Hra je moc důležitá. V dětství se prostřednictvím hry vnímá život.“

„To zní rozumně.“

„A nejen v dětství. Slyšel jste někdy o Darwinově plechovkové regatě?“

„Nikdy v životě.“

„Plechovky od piva, toniku, džusu a coca-coly byly svého času skutečnou ekologickou pohromou. Zaneřádily pláže a nejen pláže, všecky místa, kam jezdili lidi na víkend. Asi před padesáti lety napadla někoho skvělá myšlenka. Spočítal, že tři sta šedesát takovejch plechovek udrží člověka nad vodou. A tak vznikla hra. Každoroční regata a přehlídka. Z plechovek se začaly dělat lodě, vory, čluny, jachty, prostě všechno, na čem se dalo plavat. Všechno kromě motoru a plachet muselo být z plechovek, přičemž ceny se nedávaly jen za rychlost, ale taky za originalitu, konstrukci a za vzhled. A co byste řek? Plechovky zmizely, jako by se pod nimi slehla zem. Na to právě myslím. Žádná, ani nejlepší agitace, ani žádný represivní opatření by neměly takovej úspěch. Dokud se vylepovaly plakáty, nikdo si jich nevšímal. Platily se pokuty, ale toho neřádu neubývalo. Pak někdo vymyslel hru a bylo to.“

„Jenže hra není všelék, Orsone.“

„To ne. Ale je to dobrá strategie.“

„A proč jste o tom nenapsal ani slovo v Planetě v troskách?“

Tak Zacharov četl jeho knihu! Vznikla ze série rozhlasových reportáží o terracidě. Kniha vypovídala o válce, kterou vede člověk proti vlastní planetě. V povodí Amazonky a ve střední Africe byly zničeny ročně tisíce čtverečních kilometrů lesa. Ty trosky varovaly. Varovaly znečištěné řeky plné mrtvých ryb. Nafta, která se rozlévala po oceánu, vyhynulý orel skalní… Kritikům se kniha líbila. Young ji věnoval Zacharovovi ve třiačtyřicátém na Tichooceánském kongresu. Daroval mu ji spíš jako projev sympatií. Ale ten hřmotný, na první pohled těžkopádný stařec si ji přečetl. A pozorně.

„V Troskách jsem psal o jiných věcech. O tomhle píšu teď. Bude se to jmenovat Hrajeme si, abychom žili.“

„Ale proč vás zajímal Dušman? To, co dělá, přece není hra.“

Jako by si Young se Zacharovem vyměnili role, těžko se dalo určit, kdo koho informuje.

„Protože mi trosky nedají spát, Mathew. Byl jsem na návštěvě u jednoho významnýho činitele. Má luxusní vilu zařízenou ve stylu Ludvíka XV. A v hale mu visela hlava Mořského draka. Napadlo mě, že je to atrapa. Jenže v tom domě bylo všechno pravý,“ Young těžko tajil vztek. Hodil do sebe minerálku. „A kromě toho o něj mám profesionální zájem. Když nebudu operativně odevzdávat články o mrtvým pilotovi Hlídky nebo o takovým lupiči, jako je Dušman, nevydělám si ani na slanou vodu. A já si potrpím na jiný nápoje…“

Zacharov se na Younga pozorně zadíval.

„Poslechněte, Orsone, z vás by nebyl špatný námořník.“

„To teda nevím. Umím řídit leda jachtu. Ale moře miluju. Je to polygon naděje. Na moři už jsme se naučili žít jako lidi. Kde se realizuje nejvíc mezinárodních projektů? Kde je nejvíc mezinárodních organizací? Na moři. Kde vám přijde okamžitě někdo na pomoc? Na moři. Tady už existuje pocit lidský sounáležitosti. To, co se na zemi ještě dlouho budeme muset učit. Moře, to je model budoucnosti… Ale stát se námořníkem? Kdepak. Já jsem smolař.“

„Proč myslíte.“

„No jistě. Třeba teď. Myslel jsem, že Hans Hass bude zabezpečovat akci až do konce, vydyndal jsem od svý firmy povolení ke zvláštnímu letu. A jak to dopadlo? Hans Hass odplouvá v tom okamžiku, kdy váš batyandr…“

„Není můj. Patří k programu Abyssal 45.“

„Já vím. Ale je váš, je to Rus. Tak když se vypravím na Dušmana, pošlou k němu z Guyotidy South ten bláznivej větrnej mlejn. Já na něj nedokážu přeskočit a každou hodinu se vzdaluju od místa, kde bych měl být, o třicet mil.“

„O dvacet osm.“

„To je totéž.“

„Promiňte, Orsone,“ řekl náhle Zacharov a těžce vstal. „Hned jsem zpátky.“

Young se za ním díval. Admirál stárne… Zacharov nebyl admirálem už dvacet let, ale Young měl chuť oslovovat ho právě takhle. Kolik mu může být? Určitě přes sedmdesát. Ne-li pětasedmdesát. Už by měl jít na odpočinek. Jenže je škoda, když takoví lidé odcházejí. A dokážou to vůbec? Vždycky si najdou nějakou práci…

Zacharov se vrátil asi za pět minut. Jeho tvář byla náhle přísná a pohublá.

„Není vám špatně, Mathew? Zavolám doktora.“

„Ale ne. Hned budu v pořádku. Víte, co je to mít smůlu? Když pošlou pro batyandra rotorový škuner, který se vzdor všem prognózám dostane do bezvětří. A pomocné zařízení má slabé. Dorazí na místo, až batyandrovi vyprší nejen žlutý, ale i červený čas. To je smůla.“

„Hass změní kurs?“ nedokázal Young skrýt radost.

„Ne, Orsone. Hass je sice bývalá letadlová loď, ale není letadlo. Vymačká ze sebe nejvýš dvaatřicet uzlů. Dorazil by tam o osm hodin později.“

„To je teda malér. Co teď?“

Zacharov se těžce spustil do křesla. Vypadal bídně.

„Víte co,“ ozval se za chvíli Young. „Dokázal byste mi zajistit na půl hodiny spojení?“

„Promiňte, Orsone, ale teď nemám náladu na vaše reportáže. Žádný kanál není volný. Musíme vytáhnout našeho batyandra. To je důležitější.“

„Ale já bych to spojení nechtěl kvůli reportáži. Teď vám to nebudu vysvětlovat. Dokázal byste to zařídit?“

„Moment,“ zamyslel se Zacharov. „Zkusím to.“

Za deset minut měl Young spojení. Admirál byl vždycky dost operativní. Novinář se napřed spojil s brisbanskou pobočkou své firmy. To trvalo osm minut. Pak s hlavní redakcí v Monaku. Devět minut. A nakonec s Lindström Marine Service Company. Tady mu stačily tři minuty. Všechno stihl za dvacet minut třicet sekund. Novináři si s námořníky v operativnosti nezadají.

Když se vrátil do obýváku, seděl Zacharov v křesle se zavřenýma očima. V popelníku ležely dvě ampulky.

„Řek bych, že takoví smolaři zase nejsme,“ prohlásil Young.

„Jak to myslíte?“

„Za šest hodin bude v místě setkání hydroplán. Jedna z těch ponorných příšer… Spustí pro vašeho batyandra batyskaf. Jenom mu musíte sdělit souřadnice. A kam ho má dopravit. Tady vidíte, že tisk je taky k něčemu dobrej.“

Zacharov vstal a položil Youngovi ruku na rameno:

„Poslyš, ty bys opravdu byl báječný námořník.“

„To nevím. Zato vím určitě, že Lindström Marine Service Company vystaví Oceánské hlídce účet. Podle externího tarifu. S tím počítejte.“

„Nějak se s tím vyrovnáme. Tohle jsme potřebovali jako koza drbání.“

Zatímco Zacharov v pracovně telefonoval, pozoroval Young jeho silný zátylek a hluboce přemýšlel, k čemu potřebuje koza drbání. Tihle Rusové jsou záhadný národ.

5.

Monotónní část Arakelovovy cesty skončila. Před dvěma hodinami překonal hřbety lemující riftové údolí. A nakonec zamířil k charakteristickému profilu Salaše, což byly dvě obrovské kamenné desky, které se vzájemně podpíraly. Tady zastavil skuter. Dál už musel plavat. Jestli se opravdu Dušman skrývá tam, kde Arakelov myslí, že ho najde, a jestli je jen trochu ostražitý, o čemž není třeba pochybovat, mohl by ho selektor zaznamenat.

Když už měl Salaš za sebou, zastavil se a naslouchal. Poplašné zařízení stanice mlčelo. To je v pořádku. Ať už tam Dušman je nebo ne. Pokračoval v cestě a řídil se spíš instinktem, protože si to tu vůbec nepamatoval. Byl tu asi před osmi lety. Právě odsud ho poslali na Žlutý palouk. Stačil tu tehdy vystoupit jen třikrát, takže toho moc neviděl. Ale přece jen mu zůstalo něco v podvědomí, a tak ne že by si okolí pamatoval, ale poznával ho. Za půl hodiny uviděl asi půl míle před sebou siluetu stanice a přesvědčil se, že ho paměť pořád ještě neklame. Tady byla ve čtyřiatřicátém vybudována stanice, budoucí centrum těžební kolonie. Všude kolem se prostírala pole železomanganových konkrecí a tak zakoupila Underwater Main International na tento pozemek výhradní práva. Naleziště byla opravdu bohatá. Na výzkumech se podílel i Arakelov. Ale spousty mědi, niklu, kobaltu, kysličníku manganatého a vanadu zůstaly jen sladkým snem koncesionářů. Tahle oblast se stala součástí Darwinovy rezervace. Společnost se musela vzdát svých práv. Nebylo to jednoduché, neobešlo se to bez tahanic, ale nakonec se našlo řešení. Mezinárodní oceánografický výbor nabídl společnosti jiné pozemky a stanice se stala pomníkem nesplněných přání, protože demontovat ji by bylo nákladné a taky zbytečné. Tak tu stála, k ničemu nebyla a pomalu se na ni zapomínalo. A když podal Arakelov žádost Naviglobu o seznam podmořských zařízení na tomto území, stanice v něm nebyla. Právě to ho zaujalo. Moc dobře znal tu stanici, na které trčel celý měsíc a která ani nestačila dostat jméno, jak krátce byla v provozu. Měla jen značku AMI-01. Na soupisce se objevila, až když si vyžádal informaci o zrušených podmořských zařízeních.

Taková všemi zapomenutá stanice mohla být ideální úkryt. Napadlo by to ovšem jen ty, kdo na ní pracovali, a těch bylo pár, nebo ty, kdo ji projektovali. Underwater Main nevyzvala ke spolupráci odborníky na hlubokomořskou techniku, ale konstruktéry orbitálních systémů. Chtěli lidi, kteří by se na podmořské konstrukce podívali novýma očima. A podařilo se to, výsledek byl originální. AMI-01 byla naprosto autonomní. Kyslíkem ji zásobovaly mocné žábry Robb-Eyrisu, energií termoelektrický generátor. A tak byla konzervace AMI ve skutečnosti fixací. Kdokoli, kdo se jen trochu vyznal v technice a dal si tu práci seznámit se s dokumentací, se tu klidně mohl usadit. Koho by napadlo, že by měl Dušman tu drzost a schoval by se přímo v rezervaci? Kdyby tu Arakelov kdysi nepracoval, taky by ho to nenapadlo. Když si na stanici nevzpomněl ani Naviglob, jak by si ji měl zapamatovat člověk?

Teď šlo o to zjistit, zda se nemýlí.

Kéž by tam Dušman byl!

A pak si uvědomil, jaký je pitomec. Cestou si představoval, jak vnikne do stanice, popadne Dušmana a začne rvačka z kovbojek. Představoval si to jako klasický western s rozbíjením nábytku a nádobí. Ve vojenském učilišti se naučil zásadám boje zblízka. Samozřejmě, že mu pak budou ty facky vytýkat, ale to už nějak přežije. Tentokrát si to může dovolit, protože tu nezastupuje ani Oceánskou hlídku, ani Interpol, ani… Je tu jako soukromá osoba. Svobodný batyandr. Takže si může dovolit rozbít hubu lupičovi. A pak bude Dušman pokořený a svázaný. Potom přijdou oslavy a pochvaly.

To všechno je teď v háji. Je to možné, že je takový pitomec? Vždyť se do stanice nedostane! K tomu musí někdo spustit batyandrogen. Odsud, zvenku, se tam nedostane. Teď mu může být fuk, je-li Dušman ve stanici nebo ne. To snad ani není možně, aby byl takový idiot!

A Dušman vevnitř byl. Za iluminátorem se totiž svítilo, Ke styčnému otvoru byla přitisknutá ponorka. A nebyla hlídková. Překrásný stroj! Úplně neznámá konstrukce. Je to Dušman. Nikdo jiný.

Arakelov je před stanicí a Dušman je vevnitř, čte si, pije čaj nebo visku anebo spí. A dovnitř se Arakelov nedostane, leda by Dušman spustil batyandrogenní komplex. A to neudělá.

Má počkat na Julia de la Pene, vyjet baroliftem na palubu a oznámit, že je tu Dušman? To je taky řešení. Ale kdo mu zaručí, že jim do té doby neupláchne?

Tak co má dělat?!

Pomalu plul pod AMI. Desetimetrová stanice visela nad ním a on se cítil jako mořský záškodník z minulosti, který hledá, kam položit minu.

Záškodník?

To má něco do sebe. Co je nejdůležitější? Chytit Dušmana. Dřív nebo později, ale chytit. Takže ho musí izolovat. Ať si tam sedí a čeká. Jen aby nemohl utéct.

Ale jak na to?

To už je čistě technická otázka a s tou by se snad mohl nějak vyrovnat.

Izolovat ho znamená nedovolit mu, aby opustil stanici. Opustit ji může jen na Lilii tygrovité. Tudíž…

Arakelov vyplul trochu výš, pozorně si prohlédl místo styku a současně vzpomínal na všechno, co věděl o konstrukci stanice. Je to obrovské podvodní zařízení schopné pojmout batyskafy, mezoskafy i ponorky. Standardní kupole s horním otvorem, stejným jako na Žlutém palouku. Plovoucí podmořské laboratoře mají obyčejně otvory na dně. Ale projektanti AMI šli jinou cestou. Použili téměř bez úprav kosmický uzel styku. Silné elektromagnety spojily ponorku se stanicí v jeden celek. Současně začala pracovat čerpadla, která vypumpovala těch pár litrů vody, co zůstaly mezi poklopy ponorky a stanice, pak se otvory otevřely a bylo to. Stačilo by tedy vypnout elektromagnety… Ale jak? A co se stane pak? AMI pochopitelně nehrozilo nic. V její konstrukci se počítá se zablokováním. Jakmile se vypnou elektromagnety, okamžitě zapadne poklop otvoru. To je jasné. Ale co Lilie? Počítal se zablokováním i Dušman? Jestli ne, pak se ponorka okamžitě naplní vodou a je s ní konec. To by byla velká škoda. A pak – jak vypne ty elektromagnety?

To jsou dva problémy. Vyřeší-li je, dobře. Když je nevyřeší, trmácel se sem zbytečně přes čtyřicet hodin a zbytečně si od něj tam nahoře něco slibovali.

Pomalu, decimetr po decimetru prozkoumal povrch spojovacího hrdla. Byla to pětimetrová chodba s průměrem lidského těla. Nesvítil si přitom – nechtěl riskovat. Prostě ten spoj ohmatával. Co hledá, nevěděl.

Pracoval klidně a systematicky dvě hodiny. Nemyslel při tom na čas, ani na Dušmana, který si uvnitř spokojeně hověl a neměl ani tušení, že existuje nějaký Arakelov. A nakonec něco našel. Malé víčko asi třicet krát čtyřicet centimetrů. Tašku s nástroji měl naštěstí s sebou a teď blahořečil své předvídavosti. Nadzvedl víčko a opatrně si posvítil dovnitř. Procházely tudy silové kabely. Arakelova napadlo, že odborníci z kosmického průmyslu nadšení podobností kosmu s hydrokosmem vytáhli příliš mnoho na povrch a zapomněli, že dostat se k takovýmhle otvorům ve stavu beztíže a vzduchoprázdnu je dost jednoduché. Pod vodou, ve tří až pětikilometrové hloubce je to něco docela jiného. Na všech stanicích ještě zdaleka neměli batyandry… Jistě by se to později muselo přepracovat, ale stanice se stejně rušila… Teď přišla ta konstrukční chyba Arakelovi velmi vhod.

Prohlédl si schéma zakreslené na vnitřní straně víčka. No prosím, tyhle dva kabely vedou k elektromagnetům. Senzace! Když rozšroubuje tyhle dva spoje… Tenhle… a tenhle… Hotovo! Chudák Lilie tygrovitá, vytáhnou ji?

K žádnému vnějšímu efektu nedošlo. Ani nemohlo dojít. Elektromagnety prostě pustily Lilii a uvnitř spoje tiše zaklapl přiklop. Arakelov se díval na spojovací otvor Lilie a čekal, kdy se z něj vyrojí bubliny… Ale nic se nestalo. Otvor byl zavřený. Dušman byl pacholek, ale počítal se vším. Arakelov doplul k Lilii a přilepil jí na přiklop píšťalku. Teď se jim neztratí.

Pak se vrátil ke spoji, znovu sáhl pod víčko a spojil kabely. Teď bylo možné znovu se se stanicí spojit. Jenže to nebude Lilie tygrovitá, ale nejspíš hlídkový mezoskaf. To už ostatně není jeho věc.

Je to věc Oceánské hlídky. Je to věc Darwinovy rezervace a Dušmana.

Dušman přece musel slyšet, jak zaklapl poklop, pomyslel si. To se asi diví. Ještě dobře, že se Arakelov nedostal dovnitř a neuspořádal tam bitku. Je to tak lepší. Svoje udělal, teď ať se Dušmanovým osudem zabývají ti, kdo mají. Ať nastoupí zákon.

Uložil nástroje a vrátil se k Salaši. Nepociťoval ani triumf, ani uspokojení z úspěšné práce. Necítil vůbec nic. Ať je Dušman chycený nebo ne, mrtvého pilota Oceánské hlídky nikdo nevzkřísí. Nikdo a nic nevzkřísí Mořské draky.

Za hodinu už seděl ve skuteru. K místu setkání s baroliftem Julio de la Pene zbývalo deset mil. To je hodinka cesty. Přepnul na automatické řízení.

Skuter ho nesl hydrokosmem. Kdesi v dálce se skrýval Velký mořský drak. A kdesi v té tmě se po neznámých cestách toulali jeho příbuzní – netvor Dipstarr, Serrecův drak a netvor z Cujo Maru… Mohli žít klidně, protože je chránil zákon. Ve stejné tmě je také stanice AMI-01 s Dušmanem. S člověkem, který ten zákon přestupoval. A na hladině, sta mil odtud, spěchá k Farakau Hans Hass. Na palubě má muže, který se Dušmanovi postavil do cesty. A už docela blízko byl Julio de la Pene a lidé, kteří ho čekají.

Arakelov se podíval na slabě svítící očko kursoměru. K místu setkání zbývaly ještě čtyři míle. Hrozně se mu zachtělo nahoru, za sluncem. Za větrem. Za lidmi.

Třetí díl

Neptunova harfa

Kdo zaslechl jednou moře zpívat

věčně bude hledat jeho zpěv…

(Eduard Bagrickij)

1.

Přístup k moři tu byl špatný i ve dne. Cestička se proplétala svahem, který teď v noci připadal Arakelovovi jako prudká strž. Musel kličkovat mezi balvany, které se mu zdály větší než ponorky. A přitom ty poslední plivance starého vulkánu, jemuž děkoval za svůj vznik celý ostrov, nebyly zdaleka tak veliké – o nic větší než dlažební kostky. Arakelov o ně už několikrát zakopl tak, že zůstal stát a třepal nohou ve vzduchu jako kocour mokrou tlapkou a stejně jako kocour tiše vrčel vzteky.

V těch okamžicích si nadával, že je jako malý kluk, že miluje divadelní efekty, které se vůbec na solidního padesátníka nehodí. A co mu vlastně brání v tom, aby vyšel za svítání, když Ganšinova parta ještě spí? Není sice žádná lahůdka vstávat tak hrozně brzy, ale mohl by sestoupit jako člověk… Ale ne! On se prostě musí plazit o půlnoci…

Pak si představil, jak Ganšin najde jeho vzkaz, přečte si ho a jak se mu protáhne obličej. A hned mu bylo líp. Od nohou mu odskakovaly drobné oblázky, pak se pěkně pořezal o jeden ostrý kámen, ale za půl hodiny doklopýtal na úzkou pláž. Nebyla to pláž v pravém slova smyslu, jen asi tak tři metry široký pás, při nočním přílivu byl zatopený (denní příliv není v těchhle krajích moc vysoký) a při odlivu se tam dalo pěkně opalovat. V každém dolíku byla voda plná měkkýšů, které připravovala Papaleaiaina podle receptů místní kuchyně… Arakelov se zasnil, pak si rychle sedl na bobek a začal rozvazovat vak.

Ruslan s celou batyandrogenní aparaturou byl daleko, ale na takovou eskapádu se přece nemusel měnit v batyandra. Nepotřeboval ani akvalung. V povrchových vodách, bohatých na kyslík, úplně stačil normální náhubek. Tak říkali potápěči Robb-Eyrisovu filtru. Jeden sice stačil jen na osm až deset hodin, ale pro tenhle případ to bylo až dost.

Kromě toho si s sebou vzal pro jistotu ještě několik rezervních. Za ta dlouhá léta si přivykl opatrnosti. Často se zdálo, že to až přehání.

Pak vytáhl další potápěčskou výstroj, do vaku složil šortky s košilí, hydraulicky ho uzavřel, ještě chvíli si hrál s ventily a nastavil ho na nulový vztlak. Pak si připnul pás, zkontroloval nůž a nasadil lampu na karabinku. V pořádku. Potom si nasadil náhubek a ponořil obličej do vody. Provedl běžnou zkoušku – tři vdechy. Filtr pracoval dobře. Taky v pořádku. Obul si ploutve, zadržel dech a pozpátku se svalil do vody. Ve zraněné ruce mu zacukalo.

Rozsvítil reflektor a pomalu plul podél břehu, vak se za ním táhl jako velká medúza. Asi po třech stech metrech se dostal k útesu, který připomínal velký hřib, žila v něm stará ojnatka, se kterou se kamarádil, dá-li se kamarádstvím nazvat vztah, ve kterém jeden jenom dává a druhý jen bere… Co si mohl Arakelov vzít na flegmatické, půldruhého metru velké rybě? Jenže teď pro ni neměl žádný pamlsek. Stejně spala. A tak se ponořil asi o sedm metrů hloub a hledal vchod do jeskyně.

Po deseti minutách se vchod objevil stejně nečekaně jako v obou minulých případech. Po čtvrthodině cesty tunelem vylezl z vody v první jeskyni. Tady si dal malou pauzu, aby se zorientoval. Tak tady někde by měl být vstup do další jeskyně. Posvítil si na stěnu a za chvíli našel šipku. Veňka je pašák. Kde asi teď je? Jde-li všechno podle plánu, je už patnáct mil od ostrova a k ránu bude v Papalenimu… A další šipka. Pokračoval podél stěny. Poslední šipka ukazovala směrem dolů na malé jezírko s černou, mastně lesklou vodou. Sifon. Znova si nasadil náhubek a ploutve, ponořil se, a našel úzký tunel, do něhož se taktak vměstnal. Plavalo se mu špatně, naštěstí to netrvalo dlouho. Za nějaké tři čtyři minuty to plazení skončilo a byl v další jeskyni.

Ty ostatní byly zatím bezejmenné, ale tuhle s Veňkou nezávisle na sobě pojmenovali Sloupový chrám. Proč chrám a ne sál nebo jeskyně? Snad proto, že tlusté, kolmé sloupy podpírají ve výšce asi čtyř metrů strop, který není klenutý, jak tomu bývá ve většině jeskyň, ale rovný – čímž připomíná chrám v Karnaku. Člověk by skoro očekával, že se mezi sloupy každou chvíli objeví velekněz… I Papaleaiaina vyprávěla, že v jedné jeskyni byl starý chrám – kopišče, nebo jak se to jmenovalo. Nebylo to zrovna tady? Arakelov ale musel dál, hloub, aby ho nenašli, pokud by ho začli hledat. Nejspíš ho hledat nebudou. Je docela možné, že celá ta demonstrace zůstane nesmyslným gestem. Ale nedalo se nic dělat.

Omotal si provaz od vaku kolem levé ruky, v pravé držel svítilnu a pomalu se vydal napříč jeskyní. Stíny sloupů dopadaly na všechny strany. Pod nohama měl písek. Kde se tu vzal? Na konci Sloupového chrámu zahnul vlevo. Po třiceti krocích se objevila úzká škvíra, kterou našli s Veňou už při druhé výpravě. Ta škvíra vedla do chodby. Minule ji změřili, měla sedmnáct metrů. Opřený o stěny nohama a zády se pomalu drápal vzhůru. Tak vylezl do další jeskyně. Vzduch tu byl trochu těžký, ale zkažený nebyl, nějaké škvíry vedly na povrch. Posvítil si na strop. Téměř uprostřed objevil šachtu, jíž si dřív nevšiml. Našel si šikovné místo v koutě, usadil se tam, vytáhl z vaku nafukovací matraci, připojil k ní balónek se stlačeným vzduchem, otočil ventilkem a matrace se s krátkým zafuněním nafoukla. Zatím se mu ještě nechtělo spát a tak z ní vytvořil pomocí řemínků křeslo. Vyndal si termosku, do hraničky složil čtyři krabice havarijního přídělu – jestli tu bude muset zůstat čtyři dny, nehrozí mu smrt hladem. Kromě toho může ještě trávit z tuku, který se mu usadil za posledních pět let, co už není batyandrem, na břiše. Vyčistil si náhubek s ploutvemi a všechnu výstroj uložil do vaku, zavřel ho a zastrčil do kouta. Plavky položil na kamenný výstupek, aby se usušily, oblékl si šortky s košilí, posadil se do improvizovaného křesla a natáhl se pro termosku. Ucítil cukání v ruce. Znovu tedy sáhl po vaku, vyndal malou lékárničku a ránu si ošetřil. Pak se konečně napil směsi meruňkové a citrónové šťávy s kokosovým mlékem (kdyby tu Havaj viděl Ganšin, pukl by zlostí). Nakonec vzal do ruky knihu, kterou mu v poslední chvíli podstrčila Papaleaiaina. Byla to detektivka.

Tak a teď je řada na tobě, Ganšine. Teď si zkus něco podniknout. Jen abys na to stačil. Ale do toho už mi nic není, já jsem svoje udělal.

Zašklebil se a ponořil se do četby. Ale nešlo to. Po týdnu měl konečně trochu času, ale nešlo to. Myšlenky se mu pořád vracely k tomu památnému dni, kdy vstoupil na Karauri.

„Ještě jeden den a hodím ty zatracený konzervy do moře. Ale. Už se mi z tý zavekovaný šunky dělá zle. Slyšíš? Ráno šunka, v poledne šunka, večer šunka… Když se tvý Lindě nechce vařit, tak co leze na loď? Moh jsem vzít o šedesát kilo nákladu víc…“

„Uber plyn, Franku, Linda je přece moje žena, takže…“

„Tak se klidně cpi šunkou od rána do večera. Já nemám chuť.“

„Když se ti to nelíbí, vař si sám. Nebo si řekni Robertě, mimochodem není o nic lepší kuchařka…“

„To není tvoje věc, rozumíš? A vůbec padej odtud, prasečkáři nešťastnej…“

2.

V těchhle místech byl Arakelov už několikrát. Poprvé tu před osmnácti lety vylovili Dip Two… Pak tu byl na škuneru Ludmila v programu Mezinárodního roku Tichého oceánu, potom se sovětsko-japonskou expedicí na Iba Maru… To byly veselé časy, prima kluci, výpravy do tří–, pěti– a sedmikilometrové hloubky, večery plné písniček…

Pracoval tehdy u Guyotidy West a Guyotidy South jako vedoucí skupiny batyandrů projektu Abyssal 44. Ale na souostroví Karauri se nikdy nedostal. A až v předminulém roce byl poprvé v Papalenimu, v největším městě Středních Karauri a hlavním městě mladé republiky.

S návštěvou v Papalenimu se tehdy nepočítalo a byla krátká.

Hlídku zaujal tak dvě stě mil jihozápadně od Karauri asi stopadesátitunový škuner. Takové škunery brázdí Jižní moře už dobré tři stovky let, vozí kopru, poštu, pasažéry a loví ryby. V minulém století je sice vytlačily parníky, ale pak přišla energetická krize, boj o ochranu životního prostředí – a už tu byly zpátky. Jeden takový škuner opisoval s napjatými plachtami – v tomhle počasí – široké kruhy a na palubě ani noha. Kapitán k němu vyslal člun. Škuner byl prázdný. Tak podivně opuštěný: Zůstaly tu všechny lodní doklady, jediný člun byl taky na místě, i osobní věci posádky, která měla podle všeho šest členů, ležely nedotčené.

Vachine Mea – tak se škuner jmenoval – byla zaregistrovaná v Papalenimu. Kapitán si zajel skoro dvě stě mil a za záchranu lodi měl podle námořního práva získat prémii. S tou se ovšem musel vzápětí rozloučit. Vladivostok kategoricky přikázal, že záchrana má být provedena jako akt přátelské pomoci. Kapitán srazil kufry, potvrdil příjem a spojil se s vládou Karauri.

Na palubách i v kajutách Ruslana se vedly bez přestání diskuse. Námořníci připomínali slavnou Marii Celestu, kterou opustila posádka v Atlantiku. Její záhada nebyla dodnes odhalena, i když hypotéz kolem ní bylo až až. Od špinavých machinací majitelů lodi až po zásah mimozemšťanů. Přetřásal se i podivný osud Urang-Medangu. Prostě každý se chtěl blýsknout znalostmi.

Přístav přijal škuner s díky a oznámil, že předá případ do povolaných rukou. A dost. Ruslan kotvil na papalenimské rejdě. Dvacet lidí (mezi nimi i Arakelov) čekalo čtyřiadvacet hodin na břehu. Arakelov měl štěstí: velitele podmořských prací zařadili mezi čestné hosty a tak byl pozván s několika vědci, velitelem výpravy a kapitánem na slavnostní obřad pití kavy. Při něm se také seznámil s Papaleaiainou. I když seznámil se není to pravé slovo. Jednou ji viděl. Byla hlavní pořadatelkou obřadu. Opravdu se seznámili až později…

Letos měli zastávku na Karauri plánovanou. Se souhlasem vlády republiky měla expedice zkoumat teritoriální Vody souostroví a výsledky měla dát k dispozici i vědcům Papalenimského ústavu pro výzkum moře. Celý měsíc brouzdal Ruslan mořem mezi sto třiceti čtyřmi ostrovy, z nichž bylo jen sedmnáct obydlených. Ty ostatní byly maličké korálové atoly a riftové ostrůvky s pískem, pár s osamělými palmami a ani kapkou sladké vody. Pak přišlo na řadu pětidenní čekání na papalenimské rejdě. Výzkumníci uvízli na celé dny ve městě, kde byli hosty místních kolegů. Jen Arakelovovi se nějak nedařilo dostat na břeh.

První dojem z Papalenimu měl už z minula. Byl tím městem současně zklamán i okouzlen. Zklamán proto, že vpád civilizace smazal všechny stopy vnější exotiky: žádné chatrče z palmových listů, žádné orientální idoly… Zcela současné asi padesátitisícové město. Malé Honolulu s bankami, Hiltonem, prezidentským palácem, kancelářemi, dílnami, tržnicemi a byty.

Okouzlený byl jeho zvláštní jednolitostí, pozoruhodnou uměřeností vzhledem k lidem. A lidé byli velmi pohostinní a milí. Takový pozoruhodný konglomerát Polynésanů, Indů, Francouzů, Číňanů a černých Melanésanů.

Nejlepší dojem na Arakelova taky udělala Esplanáda – krátký a široký bulvár, na jehož obou koncích, se tyčily pomníky. Na jednom konci stál se založenýma rukama první Evropan, který před třemi sty lety vstoupil na tuto zem, Benjamin Barry. Přišel, aby tenhle ztracený kout oceánu připojil k impériu. Přinesl na Karauri z Evropy střelný prach a džin, ocel a kolo. Stál tu vytesaný z bílého mramoru na černém piedestalu. Na druhé straně bulváru stála na bílém podstavci postava z černého grafitu. Byl to vůdce domorodců Haukani. Vrah a oběť, první kolonizátor a první bojovník za svobodu.

Ale to byly jen vzpomínky. Arakelov se chtěl taky trochu toulat po městě a taky by se rád podíval na sopečný ostrov Kilau-Kela… Místo toho tu trčel na palubě, provázel po Ruslanu exkurze a držel hlídku… Alespoň že mu zbyla chvilka, aby mohl napsat Marijce a Peťkovi. A pak zazvonil telefon. Zvedl sluchátko.

„Prosím.“

„Alexandře Nikitiči,“ uslyšel mohutný kapitánův bas, „prosím vás, zajděte ke mně.“

„Provedu.“

Cestou ke kapitánovi přemýšlel, co asi bude chtít. Normálně mu totiž tykal, říkal mu „duchu“ a vůbec nebral v úvahu okolnost, že Arakelov nebyl dole už pět let, leda tak ještě s akvalungem nebo v batyskafu. Pětačtyřicítka je pro batyandra stáří. Někdy mu taky kapitán říkal „oberduch“. Arakelov si to sice nechal líbit, ale v soukromí ho zásadně neoslovil jinak než Jaguáryč.

V kapitánově kajutě na něj čekali kromě Jaguáryče, velitele výpravy Zadadajeva a radisty Alperského domorodec, jehož Arakelov už někde viděl, a Evropan se zadumanou tváří.

„Tak a jsme tu všichni.“ Kapitán a dva cizí muži se zvedli. „Dovolte, abych vás představil. Velitel podmořských prací, doktor přírodních věd Alexandr Nikitič Arakelov. ještě nedávno jeden z nejlepších batyandrů na Zemi. A tohle jsou naši hosté, pan Hiroa, náměstek ministra moří,“ Karauran se zdrženlivě usmál, „a Genadij Ignaťjevič Bělov-Morževskij, náš konzul na Plaveckých ostrovech, ostrovech Tonga, Fidži a Karauri. Nezapomněl jsem na nic?“

„Bylo to zcela vyčerpávající,“ uklonil se zasmušilý konzul, „Velmi mě těší,“ dodal, stiskl Arakelovovi ruku a svalil se do křesla. Zdálo se, že vzápětí usne.

„Takže přejděme k věci,“ řekl kapitán a nabídl všem pití, z čehož vznikla trochu dvojsmyslná situace a Arakelov se musel usmát.

„Pánové,“ začal Hiroa. „Vláda Demokratické federativní republiky Karauri mě zmocnila, abych se na vás obrátil s následující prosbou. Před dvěma lety jste nám předali rybářskou loď Vachine Mea, kterou jste objevili na širém moři.“ Sklopil oči k zápisníku. Kapitán mávl rukou, čímž odbyli vyjmenovávání souřadnic. „Není to první případ, kdy posádka lodí plujících v našich vodách beze stopy zmizela nebo zahynula podivnou smrtí. Původně jsme se domnívali, že zmíněné lodě přepadli piráti. Ovšem lodě nebyly ani částečně vyloupeny. Vyšetřování, která provedly naše orgány, nevedla k žádným výsledkům. Nezbývá než předpokládat, že všechny případy mají nějakou jinou příčinu. A z toho důvodu vás prosíme o pomoc.“

Kapitán se Zadadajevem se na sebe podívali. Arakelov jim rozuměl. Zamotat se do takovéhle historky je dost riskantní. A Ruslan má svůj program, který musí splnit. Jak se z toho asi vykroutí?

„Rádi bychom kolegům ze spřátelené země vypomohli, ale,“ pokrčil Zadadajev rameny, „expedice je bohužel vázána přísným harmonogramem. Nejrozumnější by bylo obrátit se přímo na Akademii věd, aby tento výzkum zařadila do programu nějaké expedice, třeba zrovna Ruslana. Jsme přesvědčeni, že Akademie váš úkol zadá.“

„To rozhodně,“ přispěchal kapitán. „Není vyloučené, že bude vytvořena společná vědecká komise obou našich zemí.“

„Mysleli jsme na vaši složitou situaci a tak jsme Akademií začali,“ oznámil náměstek ministra s dětským úsměvem a podíval se na konzula, který nerušeně klimbal v křesle.

„A ten úkol jste, soudruzi, dostali právě vy. Máte ho vyřešit na místě, podle svých možností,“ ozval se konzul a Arakelov se neubránil nadšení z jeho schopnosti skloubit tropickou dřímotu s bděním. A taky politoval Zadadajeva s Jaguáryčem. Tomu se říká o nás bez nás.

Kapitán reagoval zcela chladnokrevně:

„V tom případě samozřejmě uděláme, co bude v našich silách. Co říkáte, Konstantine Vitaljeviči?“

„Jistě,“ kývl Zadadajev. „I když je to úkol typu Jdi tam, nevím kam, přines to, nevím co. Musíme to promyslet.“

„Ale jistě,“ usměvavý Karauran byl ztělesněné pochopení. „To se samosebou rozumí. Chtěl bych jen připomenout, že je ta otázka pro nás životně důležitá, protože souvisí s bezpečností lodní dopravy, i když mimo teritoriální vody republiky, přece jen v zóně jejích hospodářských zájmů…“

„Můžu slíbit jen tolik, že uděláme všechno, co bude v našich silách.“ Zadadajev se vyjadřoval velmi opatrně, protože neměl ve zvyku vystavovat směnky bez konta.

„I to je hodně. Je to hodně, protože my si moc vážíme vaší vědy a věříme v její veliké možnosti,“ uklonil se host.

Pak se zdvořile odporoučeli.

„Co tomu říkáš, Sašo?“ ozval se Zadadajev, hned jak za nimi zaklaply dveře. „Co si počnem?“

„Hele, Vitalyči, tak to ne,“ ohradil se Arakelov. „Na mě to neshazuj. Já se ptám tebe, co si počnem.“

„No neřek bys mu něco?“ obrátil se Zadadajev na Alperského.

„Ale řek. Že je to úkol pro něj jako stvořenej. Tři neděle teď podle plánu nemáme žádný práce pod vodou. Tak ho tu necháme a vyzvednem ho cestou na Farakao. Uděláš si malou dovolenou na Karauri, Šurko. Jsi pro?“

Arakelovovi se vzteky zatmělo před očima. To by od Genricha nečekal. Ale jakýkoli odpor potlačila jednotná fronta Zadadajev, Alperskij, Jaguáryč. Ostatně celá věc vypadala tak beznadějně, že to až Arakelova začalo zajímat. Že by objevitel Velkého mořského draka nedokázal rozlousknout tajemství Vachine Mea?

Za dva dny už se díval ze břehu, jak zvedá Ruslan kotvy. Chvíli se díval za ním a pak se obrátil čelem k městu.

Fajn, řekl si, tak se do toho dáme. Ne že by zatím věděl jak. Byl ve zvláštním rozpoložení, jemuž říkal prahové: ještě nevěděl, co a jak dělat, ale rozhodnutí už nezávisle na něm zrálo, už ho cítil a čekal, kdy mu dozrálý plod padne sám k nohám.

„Nemoh bys ten magnetofon vypnout, Franku? Slyšíš? Nebo jsi hluchej?“

„Poslouchám.“

„Ty jsi tak ohleduplnej, že mě z toho klepne pepka, fakt!“

„Hele, schovej si ironii na lepší časy, kočičko.“

„Kdybych byla tušila, jaký to bude, v životě bych s vámi nejela! Och, plavba na vlastní jachtě! Och, krásy jižních moří… Och, dokonalá svoboda! A ve skutečnosti? Kuchyňskej smrad a ten tvůj magneťák. To je celá ta svoboda. A na Tonga je to ještě čtyřicet dní…“

„Jen si poplač, děvenko. Je tu tak málo slaný vody…“

3.

Arakelov měl k dispozici tři neděle. Pak ho tu měl při zpáteční cestě na Farakao vyzvednout Ruslan. Kdyby to nestihl, musel by se tam dopravit sám na člunu, který mu tu nechali. Těch sedm set osmdesát mil by zvládl. Ostatně otázka návratu teď není aktuální. Teď jde o ten oříšek.

Propustil svého pomocníka Veňku – námořníka, který se uměl slušně potápět a kromě toho měl zlaté ruce – do města. A sám se vypravil do archívu. Ve všech těch lejstrech, mikrofilmech a mikrošifrách by se určitě utopil, kdyby mu nepomohl doktor Terangi z Ústavu pro mořský výzkum, kterého mu neseslalo nebe, ale pan Hiroa. Spolu vyhrabali dvacet svědků. Nakonec se Arakelovovi podařilo zaznamenat sedmnáct seriózních zpráv o plavidlech se zmizelou nebo záhadně zahynulou posádkou a pak ještě čtyři zprávy pochybné.

„To je všechno,“ prohlásil nakonec doktor Terangi, „víc už se nedovíme, na další případy už se zapomnělo, nebo už se žádné nestaly. Už tak jsme došli o dvaadevadesát let zpátky. Dál už to nejde.“

Jenže Arakelov potřeboval víc. Obrátil se na Euroasijskou informační síť. Prohrabal všechny údaje z archívů britského registru Lloyd, francouzské a norské kanceláře Veritas, americké Vodní dopravy, Mořského registru SSSR a jiných pojišťovacích společností a vyhrabal dalších devětadvacet nehod podobného charakteru. To už se dostal zpátky asi o dvě stě let.

Ani teď si nebyl jistý, je-li perfektně informován. Některé lodě se mohly potopit bez posádky, aniž je kdo spatřil, a byly pak zařazeny mezi nezvěstné…

Na úseku, který Arakelov zkoumal, se plavily spíš menší lodě a byl stranou významných tras… Největší z lodí byl trajler, jenž vyplul před dvaadvaceti lety a nevrátil se. Po dlouhém hledání ho našli na opačném konci souostroví a dodnes zůstalo záhadou, jak to, že neřízená loď nenarazila na útes nebo na nějaký ostrov či ostrůvek a že si jí nevšimlo žádné jiné plavidlo. Celá posádka (nenašly se jen mrtvoly kuchaře a prvního důstojníka) zemřela na infarkt. Sedmačtyřicet lidí najednou. To bylo skoro fantastické. Proto vznikla teorie, že loď se dostala do zóny, kde vyvěraly na hladinu otravné plyny, třeba z nějakého zatopeného kontejneru s plynem, který simuluje přirozenou smrt. Ale ta hypotéza se dala těžko dokázat. Poslední zápis v lodním deníku byl proveden právě v oblasti, která zajímala Arakelova.

A nejmenší byla jachta Lepakko Finky Kaarin Oyové, která plula kolem světa. A taky zmizela v Arakelovově oblasti. Jachta se samozřejmě našla. Předpokládalo se, že sportovkyni smetla vlna.

Pak požádal Arakelov počítač, aby zakreslil na mapu všechny spolehlivé nebo alespoň přibližné souřadnice zmizení či zahynutí posádek. Komise, která se zabývala případem před ním, asi neměla dost informací. Jinak by si toho také musela všimnout. Všechna ta místa se vešla do jednoho trojúhelníku (zase jeden trojúhelník) nebo to spíš byl klín; nejvíc případů se nashromáždilo u vrcholu, u tří malých ostrůvků na severozápadě souostroví. Směrem k jihu míst ubývalo.

To jsem blázen, říkal si Arakelov, ale co s tím? Co z toho vyplývá? Že všichni smolaři plavou v klínu?

Ostrůvky, které byly na vrcholu Arakelovova klínu (No prosím, alespoň obohatí vědu o nový termín.), byly na mapě vyznačeny jako Ostrovy Velkého pátku. Právě toho dne je Benjamin Barry objevil. Byly jako Střední Karauri vulkanického původu a hrdý titul ostrov si zasloužil jen Friday Island, který měl dvacet kilometrů čtverečních a nejvyšší bod nad oceánem dosahoval výšky sedmdesáti metrů. Ty dva další byly prachobyčejné útesy a přesné údaje o nich se nevyskytovaly vůbec nikde, zjistit se dala jen jejich jména Big Basis a Little Basis. Ten menší vstoupil do dějin, protože v jeho skalách ztroskotal druhý Barryho koráb, z jehož posádky se podařilo zachránit jen osmnáct lidí. Po půl století tu vztyčili kamenný kříž.

Arakelov se rozhodl, že Ostrovy Velkého pátku navštíví. Ne že by neměl jinou práci, ale intuice mu tak velela a on si za čtvrt století zvykl důvěřovat jí. Dosud ho totiž nezklamala. Přikázal Veňkovi, aby připravil člun na ráno, sám oznámil svůj plán panu Hiroa a šel se projít do města. Chtěl se podívat na pomník Papaleaiainy I., která měla v dějinách Karauri podobný význam jako v Rusku Petr Veliký. Ale nejdřív ze všeho zašel k holiči, bradu a tváře už měl drsné a to nesnášel. Procedura holení znamenala pro Arakelova každý měsíc nepříjemný zážitek, i když netrvala déle než půl hodiny. S hrůzou myslel na předky, kteří museli trávit při holení skoro stejný čas každý den. Nakonec tu úmornou proceduru nějak přežil. Po masáži už se cítil pěkně. Skoro jako by omládl.

Zaplatil, vyšel z těsné kabiny a zamířil přes hotelovou halu k východu, když náhle pocítil, že ho někdo sleduje. Přitom by sotva dokázal vysvětlit, jak vybral právě ten jistý krok z množství dalších. Prudce se obrátil. Dívka, která ho sledovala, do něj skoro narazila, ale ještě se v poslední chvíli dokázala zastavit.

„Pane, to je reakce,“ prohlásila nadšeně. Měla hluboký hlas, sytý sametový kontraalt, jen kapičku chraplavý. Nebyl to operní hlas, spíš takový, jako mají zpěváci pop music. Arakelov tyhle hlasy nemohl ani cítit. „Vy jste z té ruské lodi, viďte?“

„Jsem,“ odpověděl zaraženě.

„Já si vás pamatuju. Vy mě ne?“

„Ne,“ přiznal se čestně.

„Není divu. Ale pojďte kousek dál, bavíme se zrovna ve dveřích.“

„Když myslíte,“ kývl směrem k baru, „tak si můžeme promluvit támhle.“

Naštěstí nebyl bar (jako ve všech Hiltonech) napojen na jediný kreditní systém, jinak by měl Arakelov se svou národní kreditní kartou, kterou ještě ke všemu zapomněl na Ruslanu, bledé vyhlídky. Zavedl dívku k malému stolku.

Přidržel jí židli, sedl si a prohlásil:

„Teď předávám otěže vám. Nevyznám se, bohužel, ani v místních nápojích ani v místních zvycích…“.

„Nic takového tu nenajdete. Tady je všechno internacionální. Od visky po vodku. Kavu tu nepodávají.“

A vtom si vzpomněl. No jistě, to byla přece ta pořadatelka při ceremonii pití kavy v té rezidenci, kde byl před dvěma lety. Jenže tehdy měla národní kroj a budila daleko přísnější, ladnější a exotičtější dojem než teď, kdy byla oblečená do supermoderního pytle, který působil jako výstřední hybrid sárí, tógy a třecího ručníku.

„Už jste mě poznal?“ usmála se dívka.

Arakelov kývl. U stolu se objevil hubený číšník ve sněhobílém saku.

Dívka pronesla něco v místním nářečí. Číšník se uklonil, usmál se na Arakelova (kupodivu to nebyl služební, ale srdečný přátelský úsměv) a odešel.

„Co jste mu řekla?“

„Že jsem tu s přítelem a že chceme to nejlepší, co mají.“

No jo, pomyslel si Arakelov, takhle to vypadá, když je někdo někde štamgast. On sám by takovouhle větu nemohl nikde vyslovit. Leda snad v jídelně několika lodí nebo ve fakultním bufetu. Toho přítele přičetl na vrub zdejší tradiční pohostinnosti, která mu trochu připomínala kavkazskou.

„Tak a teď bychom se měli seznámit. Vsadím se, že tápáte v dohadech, co od vás chci.“ Anglicky mluvila trochu zpěvavě, ale jinak velmi dobře.

„To máte pravdu. Skutečně přemýšlím, jaké šťastné náhodě vděčím…“

Dívka se rozesmála.

„Ta šťastná náhoda se jmenuje tuangane Terai. Vlastně promiňte – pan Hiroa, náměstek ministra moří. A já se jmenuju Papaleaiaina. Nebo prostě Aina. Pro vás je to jednodušší, i když se mi to vůbec nelíbí.“

„Já to zvládnu,“ vyhrkl Arakelov. „Vždyť je to jednoduché. Papale… jak je to dál?“

„…aiaina.“

„A nemohl bych vám říkat třeba… já nevím… Papa? To nezní špatně…“

„To už radši Aina. Přece byste mi neříkal papá?“

„Ale v angličtině…“

„Zato ve francouzštině to znamená totéž, co v ruštině, a moje francouzská krev se ve mně začíná pěnit.“

„Jaká francouzská krev?“

„To by byla dlouhá historie. Ostatně kdekdo z nás má francouzské předky…“

„Ale mluvíte skvěle anglicky.“

„Studovala jsem ve Státech. Na massachusettské technice.“

Arakelov hvízdl. Předloni ji měl za nějakou ceremoniářku, před několika minutami za slečnu, která se ráda seznamuje… A ona je zatím tuangane (bůhví, co je to za příbuznost – něco mezi sestřenicí a neteří) náměstka ministra. A absolventka massachusettské techniky. To jsou věci.

„Ale stejně bych rád věděl, proč vás zajímá obyčejný ruský námořník.“

„Tuangane mi řekl, že zítra odplouváte na Friday Island. Co kdybyste mě vzal s sebou, vy obyčejný ruský námořníku?“

Když to schválil pan Hiroa, tak proč ne, pomyslel si Arakelov. Místa na člunu je dost. „Prosím,“ řekl.

„Díky. Víte, včera mi ujel hydrobus. To se stává. A další jede až za týden.“

Stejně tiše jako předtím se u nich objevil číšník, tentokrát s podnosem, jímž lehce balancoval na prstech levé ruky. Podnos byl plný všelijakých pohárků, mističek a talířků. Arakelov vyvalil oči.

„A to jste říkala, že tu není místní kuchyně.“

„Přátelé Papaleaiainy tu dostanou všechno. Protože její přátelé jsou i naši přátelé,“ řekl číšník s úsměvem.

Tu ženskou tu snad znají všichni – od ministrů po číšníky.

Opatrně ochutnal lahůdku, kterou měl před sebou. Chutnala trochu jako jedlové želé s brusinkovým extraktem. Při jídle po očku sledoval spolustolovnici. Byla mladá a moc krásná, tyhle dva banální postřehy ho napadly nejdřív ze všeho. Pak si uvědomil, že jen hodně mladě vypadá, ale že jí bude kolem třiceti. A ta její krása byla příliš barvotisková, trochu jako z operety. Patřila by spíš na scénu nebo na obraz. Ale pro obyčejný život v ní bylo něco teatrálního, její rysy a barvy byly příliš výrazné, její účes byl příliš umělecký a folklórně stylizovaný. Ono se ještě uvidí, jaká jsi, krasavičko. Za jasnýho dne na širým moři se uvidí…

Ale první to zjistil Macek.

Byl to lodní kocour – macatý, zrzavý, kurážný italský emigrant. Když byl poloslepé kotě, vyškrábal se v Janově po lodním žebříku na Ruslana, kňučel námahou, ale vyškrábal se a zůstal. Jak se mu podařilo skrýt před bdělým okem karanténní služby, zůstávalo celé posádce tajemstvím. Arakelov se domníval, že by k tomu mohl něco říct Macek, kdyby uměl, a Alperskij, kdyby chtěl. Za rok chcípáčka, jak se mu první čas říkalo (Nezapomněli jste dát nažrat tomu chcípáčkovi?), vykrmili, vyrostl a změnil se v Macka. A jak jinak? Byl ho opravdu kus, majetnicky se procházel po palubě, všechno pozoroval pronikavýma žlutýma očima a otevíral všechny dveře – nesnášel zavřené místnosti.

Když uviděl Arakelov Macka ve člunu, div ho neranila mrtvice. „Co to má znamenat?!“

„To je Macek, Alexandře Nikitiči,“ odpověděl důstojně Veňka.

„To vidím. Kde se tu vzal?“

„Z Ruslana.“

„Děkuju za informaci. To by mě v životě nenapadlo. Jak to?!“

Veňka se přikrčil, ale hned se zase odhodlaně napřímil.

„A co má bejt? My dva se couráme po břehu a on se má vysoušet na palubě? Mimochodem, on taky potřebuje pohyb! A společnost! Copak je prašivěj?“

Arakelov se dal do smíchu.

„Vždyť ho budou hledat.1“

„Nebojte se, Alexandře Nikitiči. Až se vrátí, budou mít o to větší radost.“

„No dobře. Ukecal jsi mě.“

No a když vyplul člun ze zálivu, vyšel Macek z kajuty, kde dřímal na gauči, vstoupil do kuchyňky, ve které seděla Papaleaiaina, otřel se jí o nohy a vyskočil jí na klín. Arakelov jenom valil oči.

„Vy jste ho snad zhypnotizovala,“ vydechl.

Papaleaiaina podrbala Macka za ušima. Ten přimhouřil oči, převalil se na záda, rozkošnicky roztáhl všechny čtyři tlapy a začal vytahovat a zatahovat drápky. Veňka nadšeně zaječel:

„Tahle ženská k nám patří! Macek by se jen tak k někomu nelísal. Ten se vyzná v lidech líp než my dva dohromady. Má v sobě zvláštní lokátor. Čet jsem to v jednom časopise. Ta bude dobrá!“

„Když dobrá, tak nám uvař čaj. A dobrej. Ona už mě hostila dvakrát.“

„Hned to bude.“

„Poslyšte, Aino, já ani nevím, proč chcete na Friday Island,“ obrátil se Arakelov k Papaleaiaině. „My tam s Venjaminem chceme tábořit. To vám pan Hiroa jistě řekl. Ale co hledáte na tom pustém ostrově vy?“

„Na pustém ostrově?“ Papaleaiaina se rozesmála tak srdečně, že se na ni Arakelov nemohl nepodívat se zalíbením. „Kde jste vzal, že je pustý, námořníku? Copak vám tuangane nic neřekl? To je ale sklerotik!“

Obraz bystrého pana Hiroa se neshodoval s Arakelovovou představou o skleroticích.

„Co mi měl říct?“

„Na Friday Islandě se už rok provádějí výzkumy.“

„Už jsi dohvízdal, Ale? Zapomněl jsi, co jsem ti říkal?“

„Co jako?“

„Že hvízdání na palubě přináší smůlu. Teď se tu budem smažit jako blbečkové.“

„A můžu já za to, že je bezvětří? To si vyřiď s meteorologama.“

„Meteorologové s tím nemaj co dělat Ty jsi neměl hvízdat!“

„Taková blbost!“

„Víš co, hvízdálku, mazej ke stožáru!“

„Proč?“

„Kdo je kapitán, já nebo ty?“

„No ty… Ale proč?“

„Jdi. ke stožáru a škrabej. Nehtama. Když jsi nám přihvízdal bezvětří, tak musíš naškrabat vítr. A jestli ho nenáškrabeš, nedostaneš dneska ani frťana. Na to ti dávám svý kapitánský slovo.“

„Ty mě opravdu štveš. Franku…“

4.

„… prostě mě to zajímá, pane Ganšine, a to je všechno. Já jsem dělal rozhovor s Faradem Taaroa…“

Ganšin kývl. Farad Taaroa byl už druhých sedm let prezidentem Karauri.

„… a náhodou jsem se dověděl, že se na Friday Islandu provádějí výzkumy. Že se tu chystá mezinárodní stavba. Požádal jsem informační oddělení svojí firmy…“

„Mimochodem, pane Youngu, jakou firmu vůbec zastupujete?“ zajímal se Ganšin. Včera, když se vrátil ze severního břehu, byl už hydrobus dávno pryč, novinář spal spánkem spravedlivých a nebylo kde upřesnit si podrobnosti… A ke všemu měla tímhle hydrobusem připlout Aina a ne tenhle škrabal, takže byl Ganšin docela otrávený.

„International Broadcasting Corporation. Poslyšte, pane Ganšine, vy máte opravdu zajímavý styl komunikace, napřed položíte otázku a pak nedáte partnerovi možnost, aby odpověděl. To je váš národní zvyk?“

„Ne, to je moje individuální libůstka“ odsekl Ganšin. Takovej nějakej pisálek a bude ho napomínat!

A ještě ke všemu oprávněně!

„Víte, já jsem poznal moc málo Rusů, takže jsem na ně zvědavej. Ale už mi to stačí. Takže na informačním mi řekli, že o tom projektu byla jen stručná zpráva v odborném tisku a protokolech Mezinárodního energetického výboru. Tak jsem si řek, že bych to rád viděl na vlastní oči. Tím spíš, že jsem byl kousek odtud.“

„A co byste rád viděl?“

„Všechno, co mi ukážete. A hlavně bych rád slyšel všechno, co mi povíte. Jestli jsem to dobře pochopil, tak vy jste autor projektu?“

„Ne tak docela, pane Youngu.“ Ganšinovi trochu zalichotila informovanost představitele tisku. „Na tom projektu pracovalo několik ústavů. Moje je jenom jedna myšlenka.“

„Ovšem, jestli jsem tomu dobře rozuměl, tak dost závažná.“

„To ať soudí jiní,“ řekl Ganšin a hned toho litoval. Z té věty zavánělo pozérství a falešná skromnost, která je horší než nafoukanost. Proč sakra zapírá, že tu díky jeho myšlence už skoro rok trčí skupina výzkumníků a že se díky jeho myšlence stane tenhle bohem zapomenutý ostrůvek za několik let srdcem Oceánie? „Už jste snídal, pane Youngu?“ obrátil rychle list.

„Děkuju, snídal. A prosím vás, neříkejte mi pane Youngu. Já jsem Orson. Jestli mě budete oslovovat pane Youngu, tak se asi budu muset oběsit“

„To by světový tisk nepřežil,“ rozesmál se Ganšin. „Dokud jste ještě naživu, můžeme si udělat malou pěší exkurzi. A mně můžete klidně říkat Nikolaj.“

„Jsem vám k dispozici, čemu říkáte malá exkurze?“

„Tak dvacet kilometrů.“

„Ale… V pořádku, jdeme.“

Tábor byl na jihovýchodním cípu ostrova a Ganšin vedl novináře na severozápad. S těmi dvaceti kilometry to trochu přehnal. Chtěl vědět, jak bude Young reagovat. Byl trochu zklamaný, čekal větší zděšení. Zjistil, že novinář je normální chlap jako on. Alespoň se spíš dohodnou.

Ostrov nebyl velký – na délku měl šest kilometrů a na šířku tři a půl.

„Máme málo vody… Ostrov je jako houba, je v něm plno podzemních dutin, škvír a kavern, voda stéká z povrchu do nich. Teče tu jen jeden potůček, viděl jste ho u tábora. Vyvěrá ze země a zase do ní vtéká,“ vykládal Ganšin. Přestože bylo dost časně, slunce už pěkně pálilo.

„To je ale horko,“ postěžoval si Young. „Já tohle klima dost špatně snáším.“

„Tak co se tu motáte?“

„To přece nezáleží na mně.“

Pak asi čtyřicet minut pomalu stoupali do prudkého svahu, až se dostali na úzký hřeben – na nejvyšší místo Friday Islandu.

„Sakra,“ vydechl Young. „Tady je to jako na Měsíci.“

„To znáte z kina, nebo z vlastní zkušenosti?“ zajímal se Ganšin.

„Napřed jsem to samozřejmě viděl v kině. A pak jsem dostal chuť podívat se tam sám. Jednou jsem zkejsnul skoro měsíc v Ticho-Townu. Přiletěl jsem tam na tři dny kvůli nějakýmu materiálu a pak se najednou začalo šuškat, že někdo viděl UFO. A když už jsem tam byl, tak mě požádali, abych tam počkal, než se to nějak vybarví.“

„A jak se to vybarvilo?“ zajímal se Ganšin. Tedy zeptal se spíš ze slušnosti než z opravdového zájmu. Ufoni ho nikdy moc nevzrušovali.

„Samozřejmě, že nijak. To byste o tom věděl.“

Přímo pod nimi byla kotlina obklopená skalami. Opravdu to připomínalo měsíční krajinu.

„To je starý vulkanický kráter. Taková kaldera. Já nejsem odborník, ale geologové tvrdí, že je dost výjimečná, poměrně hluboká, a jak vidíte, taky čistá, bez nánosů. Vypadá jako číše. A z toho jsem vycházel.“

„Aha.“

„Je to jednoduché,“ Ganšin si sedl na kámen a zapálil si. „Máte nějakou představu o problémech orbitální helioenergetiky?“

„Já mám představu o všem, Niku. Jenom si nejsem jistej, jestli se ty představy shodujou se skutečností,“ usmál se Young.

„Je to jednoduché,“ zopakoval Ganšin. „Teoreticky se dá v termosféře vybudovat téměř nekonečné množství helioelektrostanic. Ale k tomu aby se dala energie přenést, je nutné umístit je na stacionárních družicích. To znamená, že musí viset nad jistým místem a to ještě tak, aby byla co nejmenší perioda zastínění. A navíc pod nimi musí být pevnina a nejraději pustá, aby se tam dal postavit jímač. Takových míst už není na Zemi moc… Proto taky máme jen dvě orbitální heliostanice. Arabelu a Anitu, které jsou ve stínu Země dvaasedmdesát minut denně. Arabela visí nad Seychelami, ale pro Anitu už jsme museli postavit jímač na umělém plovoucím ostrově. Prostě tam nic nebylo. Jen Atlantik. Nejbližší souš byla tisíc kilometrů daleko. Všechna ostatní optimální místa jsou zase buď nad zastaveným teritoriem, nebo nad oceánem. No a stavět pětikilometrové ostrovy, to se dost prodraží. Teď jsme samozřejmě bohatší než před odzbrojením, ale stejně se to prodraží.“

„Tak co s tím?“

„Tady stojíme pod jedním z optimálních míst. Za pár let bude přímo nad námi ve výšce třicet šest tisíc kilometrů viset heliostanice druhé generace Beata. A tady,“ Ganšin ukázal na kalderu, „bude jímač. Víte, jeden můj známý byl na Friday Islandu a přivezl odtamtud fotografie. Mezi nimi i snímek kaldery. Dělal ho v noci, za úplňku. Taky mu dal jméno Měsíční krajina v měsíčním světle. Byl to hezký obrázek a já na něj brzy zapomněl. Vybavil se mi, až když jsme při projektování Beaty zkoušeli všechny možné oběžné pozice. Ono to místo nad plovoucím ostrůvkem není žádná senzace. Každý rok je nutné dělat korekce. Zato tady… Vidíte ten záliv?“ ukázal k jižnímu břehu.

Young kývl.

„Úplný Tajuplný ostrov.“

Ganšin si neuměl představit Younga nad verneovkou. Asi to četl jako dítě…

„Odborníci tvrdí, že v tom přirozeném přístavu můžou naložit energii do dvanácti plavidel s akumulátory. Teď je tu pustina. Ale to se okamžitě změní, až sem nastoupí energetici. Bude tu život. Život v tomhle tropickém neskutečném světě.“

„Myslíte, že je to pro ten svět terno? Ne, já jen tak žertuju. Stejně to bude tak, jak říkáte.“

„Vám se to nelíbí?“

„Nevím. Někdy se mi zdá, že se lidi moc rychle stali z uctívačů ohně uctívači kilowattů. Jedna modla nahradila druhou… Ale o to nejde. Niku, měl jste s prosazováním projektu nějaký potíže?“

„Jak kdy,“ povzdechl si Ganšin. „Už musíme jít“

Vydali se zpátky do tábora.

Po obědě se Ganšin k tomu tématu ještě vrátil.

„Tak úplně jednoduché to nebylo. Měli jsme oplétačky s místní vládou. Člověk by řekl, že budou rádi. Přece z toho taky budou něco mít… Ale ne. Je tu jeden vlivný činitel – ministr energetiky a turismu. To je kombinace, co?“

„Nepřipadá mi to tak divný,“ odpověděl flegmaticky Young a žmoulal sublimovaný biftek. „Perspektivně jsou to nejvýnosnější odvětví zdejší ekonomiky.“

„To je možné,“ zavrčel pochybovačně Ganšin, pro něhož bylo házet do jednoho pytle turistiku s energetikou asi totéž jako spojovat hybrid termojaderného reaktoru s muchorhůrkou zelenou. „Prostě to neprobíhalo úplně hladce. Ale nakonec jsme vyhráli.“

„A proč tu vůbec ještě jste? Jestli jsem tomu dobře rozuměl, výzkumy jsou dokončené. A projekt schválený.“

„No to je,“ Ganšin si povzdechl a nalil si do sklenice kokosové mléko z plechovky. „Jenže na návrh váženého pana ministra energetiky a turismu musíme provádět doplňkové průzkumy. Víte, on má starost o dutiny v ostrově. Že by se mohly provalit. Naše důkazy mu nestačí. Takže provádíme nová měření, nové výpočty a podáváme nové důkazy… Už jsme s tím skoro hotovi. Ještě nejvýš dva týdny. Musíme ještě provést sérii pokusných výbuchů. Umísťujeme po celém ostrově seizmografy a další přístroje. A pak provedeme výbuchy. Budou to měřit i na sputniku. Snad to pana ministra upokojí…“

Ještě štěstí, pokračoval Ganšin v duchu, že nejsou všichni na Karauri jako ten šťoural. Že jsou tu taky takoví jako Aina. Praví lidi jednadvacátého století. Co s ní vůbec je? A hlavně kdy už tu bude? Příští hydrobus přistane za týden. To je hrůza. Ale dá se něco odhadnout v zemi, kde o dopravě rozhoduje vítr a o energetice turisti? Bez Ainy je jako bezruký. A nejen proto, že když je tu, pracuje se na téhle smutné skále veseleji. A nejen proto, že je nenahraditelná spolupracovnice. Je především představitelka vlády Republiky Karauri. Možná že ten požadavek na doplňovací výzkumy vznikl, protože tu Aina loni nebyla.

A tak se večer stalo, že když se objevila Aina v táboře, Ganšin si ani nevšiml její tříčlenné suity. Byli v ní dva Evropani. Jeden asi tak o deset let starší než on, druhý mladý mrňavý čipera. A třetí byl obrovský zrzavý kocour, který okamžitě obsadil nejpohodlnější křeslo.

„Nikolasi, dovolte, abych vám představila…“ i když spolu vždycky mluvili anglicky, oslovovala Aina Ganšina zásadně francouzsky. Anglické Nik jí připadalo příliš familiární. „… své přátele a vaše krajany…“

Ganšin se nestačil divit.

„Arakelov,“ natáhl k němu ruku ten starší. „Alexandr Nikitič Arakelov. V těchhle končinách potkat krajana… No to mám ale radost!“

„Venjamin Palyč Bljuming,“ představil se honem druhý. „Nebo prostě Veňa.“

„Vítám vás. Já mám taky velkou radost,“ potřásl jim rukama Ganšin.

„A tohle je Macek,“ doplnila Aina.

Kocour se na něj milostivě podíval a zavrněl.

To je teda parta, pomyslel si Ganšin.

Seznámil hosty s francouzskými seizmology Grantem a Justinou Leblancovými, se střelmistrem Oge Bengtssenem, geofyzikem Carlosem Guerrerem a nakonec s novinářem, který najednou vypadal jako setr ve střehu.

„Poslechněte,“ řekl, když stiskl Arakelovovi ruku, „nejste vy náhodou ten ruskej vědec, co se zajímá o Vachine Mea? A kterej v pětačtyřicátým chytil Dušana?“ „To náhodou jsem,“ povzdechl si Arakelov. Zapírat by bylo zbytečné. „Ale pro tisk nemám nic.“

„To vůbec nevadí,“ odpověděl radostně Young. „Hlavně že jsme se sešli.“

Arakelov otevřel pusu.

„Vy to možná ani nevíte, ale oba jsme členy Cooktownského klubu podmořských badatelů. A jestli se spolu párkrát potopíme, tak to ještě nemusíme rozhlašovat tiskem.“

„Jsem pro,“ řekl Arakelov. „Výstroj s sebou asi nemáte?“

„Jistěže mám,“ odpověděl dotčeně Young. „Potápěč bez náhubku, to je jako hokejista bez bruslí.“

„No tím líp,“ usmál se Arakelov. „Chtěl jsem vám nabídnout svůj. Mám s sebou několik kompletů.“

„Kde?“ zajímal se Ganšin. „A vůbec, kde jste se tu vzali?“ Touhle otázkou měl začít, ale radši pozdě než vůbec.

„Na člunu a člun máme v takové malé zátoce. Jak se jmenuje, Aino?“

No ne, napadlo Ganšina, ti jsou spolu nějak důvěrní. A zapálil si.

„Ko-te-Tomonga-o-Rano-Matua,“ odpověděla Papaleaiaina. „Znamená to: Místo, kde se vylodil prapraotec.“

„No prosím, a my jsme se tam taky vylodili. Je to šťastné místo. Vaši předkově si uměli vybrat.“

Justina nabídla hostům večeři, ale ti odmítli. Odmítli i nocleh v jednom z volných nafukovacích domků.

„Nedělejte si s námi starosti, na člunu nám bude líp.“

Ještě si popovídali a odešli. Zůstal tu jen Macek. Veňka ho chtěl odnést s sebou, ale Papaleaiaina vzala kocoura pod ochranu. Young se dokonce nabídl, že si s kocourem vymění místo. Určitě se chtěl dostat do člunu proto, aby přece jen z Arakelova něco vytáhl…

„Teda, tomuhle já říkám život… Dvacet let jsem musel sedět v tý zatracený kanceláři v Adelaide (Přejete si, pane Blacwoode, zajisté, pane Blacwoode, spolehněte se, pane Blackwoode…). A teď jsem svůj vlastní pán. Jachta, oceán, jedu si, kam chci, bydlím, kde chci. Když mi dojdou prachy, zakotvím u přístavu a vydělám si je. A když je nejhůř, tak si najdu pasažéry. S prachama. Ne jako tyhle dva. Al možná ani není tak zlej, ale je bačkora. Linda si s ním dělá, co chce. Ne! Vysadím je na Tonga. Bez debaty. Musím se jich zbavit. Líp mi bude jen s Robertou. Líp než úplně samotnýmu. Tak to vydrž, Franku, ještě měsíc, měsíc a kousek a zbavíš se jich. Jednou pro vždycky. A pak na Fidži! Tam jsem ještě nebyl!… Prej je to tam úžasný…“

5.

Když přišla Papaleaiaiana k domku, v němž bydlel s Oge Bengtssenem, stáli oba na prahu a zaraženě si prohlíželi lístky podobné tomu, který měla v kapse.

„Co by to mohlo znamenat, Nikolasi?“ zeptala se a sedla si na schůdek přede dveřmi. Žlutá umělá hmota byla prohřátá sluncem. Rychle vstala. „No řekněte mi, co to je.“

„To se ptáte mě, Aino?“ Ganšin se ze všech sil snažil, aby z jeho slov zněla ironie, jenže Papaleaiaina tomu nevěnovala pozornost.

„A proč ne?“

„Protože s těmi rekreanty trávíte každou volnou chvilku. Vy, ne já.“

Rekreanti říkal Ganšin Arakelovovi s Bljumingem a brzy k nim připočítal i Younga, který nenápadně přešel k Arakelovově družině. Papaleaiainu – a nejen ji – Ganšinova averze docela bavila, protože pro ni neexistovala jediná seriózní příčina. Všichni se scházeli večer u ohně a povídali si. A Ganšin pořád brblal: „Rekreanti… flákači… Co vůbec dělají? Na státní útraty se koupou a chytají ryby.“ Jenže mu stejně nikdo nerozuměl.

Papaleaiaina vytáhla z kapsy lístek silného papíru – nejspíš stránku z nějakého zápisníku – a znovu si ho prohlédla. Kaligraficky provedený nápis hlásal:

„Friday Islandské sdružení filharmoniků si Vás dovoluje pozvat na koncert, jenž se bude konat tuto noc v zálivu Ko-te-Tomonga-o-Rano-Matua. Na programu První symfonie – Přílivová. Hraje Selena v Perigeu. Začátek programu 01.30. Vstup volný. Oděv koupací. Tajemník sdružení

Orson S. Young“

„To by mě zajímalo,“ pronesla zamyšleně Papaleaiaina, „co si to na nás vymysleli… Slyšel jste někdy o takové symfonii, Nikolasi?“

„V životě ne. Ale já se v hudbě nevyznám. Ani se mi tam moc nechce. Zítra máme těžký den a nemám chuť proflákat noc.“

„Jak myslíte, Nikolasi. Já jsem na to zvědavá a Justina s Grantem taky. Co vy, Oge? Ke komu se přidáte, k Nikolasovi nebo k nám?“

„Ještě si to rozmyslím,“ zamumlal Bengtssen a vycouval do domku. Mužská solidarita v něm bojovala se zvědavostí. Papaleaiaina se usmála.

„Tak já se půjdu prospat. Když je koncert v noci a zítra máme těžký den, tak se musíme vyspat teď, ne?“

Ale nestihla to. Napřed zašla k Justině. Pak si půl hodiny hrála s Mackem. Ale nebylo to k ničemu, život na ostrově mu nesvědčil. Snad to bylo změnou prostředí (kocour neopustil celý život loď) nebo možná chytil na ostrově nějakou nemoc… Ať tak či onak, Macek nebyl k poznání. Všech kromě Arakelova, Veni a Papaleaiainy se bál a i ty tři jen stoicky snášel. Jeho tvář neopouštěl naštvaný výraz. Skoro nejedl, celé dny ležel s nosem zavrtaným do huňatého ocasu a celé noci prokvílel, že se i Papaleaiaina musela dost ovládat, aby na něj nevychrstla kýbl vody, nebo zalezl někam do kouta, svítil odtamtud očima, a když se ho chtěl někdo dotknout, vřeštěl jako šílenec.

Tentokrát se Papaleaiaině přece jen podařilo nacpat do něj trochu jídla. Pak si šla lehnout (Macek se jí stočil v nohách) a zjistila, že v žádném případě neusne. Znala to, čím byla unavenější, tím méně se jí chtělo spát. Před pěti lety, když ještě studovala, v roce, kdy současně psala diplomní práci a natáčela film, kdy byla utahaná jako pes a měla využít každou minutu volna k oddechu, trpěla několik měsíců nespavostí. Ani její psychiatr Zdravko Petrovič jí nedokázal pomoct, tím spíš, že odmítala jakékoliv prášky na spaní. A kupodivu nevzpomínala na ty měsíce ve zlém. Byla hrozně žádostivá života. Od dětství si vždycky všechno chtěla vyzkoušet, zažít, při všem být, všechno stihnout…

A tahle žádostivost se přirozeně snoubila s naprostou lhostejností ke všemu, co už bylo pryč. Když jí Brian Gold nabídl v historickém filmu roli Papaleaiainy I. (netušil, s kým má co do činění, prostě byla správný typ a k tomu ještě jmenovkyně a krajanka postavy), souhlasila a skoro rok dávala filmu všechny své síly, čas i schopnosti. Ne proto, že se chtěla proslavit. Ona totiž byla přímý potomek – praprapraprapraprapravnučka té královny a už s mateřským mlékem sála vědomí, že ta stará Papaleaiaina (nebo spíš její duše) v těžkých chvílích opustí vzdálený ostrov Pulotu a přijde jí na pomoc. Tu víru v ní nemohla zničit ani léta strávená v koleji a pak na technice, léta, která z ní udělala přísně racionálního člověka. Měla chuť zahrát si na velkou prababičku, chtěla ji blíž poznat.

Ale pak, po premiéře Paní jižních moří, když přicházely nabídky na další smlouvy, už ji to přestalo zajímat Ani ji nenapadlo spojovat svůj život s Hollywoodem. A pustila se do energetiky. Diplom už měla, teď ji čekala disertace. Papaleaiaině bylo jako vždycky líto ztrácet na ní dva roky. Udělala ji za rok.

Stejně ostře se pustila do práce na Friday Islandu. Opravdu ji hluboce zaujala. Jistou roli tu hrál i Ganšin, který dokázal všechny strhnout svým entusiasmem. Papaleaiaině se občas zdálo, jako by Ganšin byl křížencem středověkého askety s androidním robotem. Ale hlavně tu našla svou práci. Opravdu svou. Vždyť v projektu Beata byla budoucnost Karauri, její země, která se, jak jednou řekl Nikolas, stane energetickým srdcem Oceánie. Kdysi sjednocovala Papaleaiaina I. klany a rasy v jedno mocné království. Teď přišla na řadu Papaleaiaina – Aina. Už ne královna. Inženýrka. Protože dneska dokáže inženýr víc než král.

Do konce první, závažné a v mnohém rozhodující etapy zbývalo už jen málo. Za čtyři dny začne v jejich programu pracovat sputnik. Ještě poslední zkoušky. O tom, že všechno bude v pořádku, vůbec nepochybovala.

Tak proč cítí posledních čtrnáct dní takovou divnou nespokojenost? Jako by její život nebyl úplný, jako by ještě něco chybělo. Začalo to Arakelovovým příchodem na ostrov.

Hned druhý den po tom, co se objevil na Friday Islandu, na sebe dobrovolně vzal povinnosti kuchaře, stevarda a vůbec ochránce domácího krbu, povinnosti, které až dosud ležely na bedrech Justiny. Skepticky obhlédl jejich hospodářství a prohlásil:

„No jo, novodobí robinzoni. A nepřejedly už se vám konzervy a sublimované bifteky?“

Večer, když se všichni vrátili z prací, seděl u ohně a opékal na něm kousky něčeho. Všichni včetně Ganšina mysleli, že je to šašlik. Když se podívali zblízka, s rozčarováním zjistili, že je to ryba. Arakelov taky nebyl kouzelník. Kde by tady vzal maso? Ale ať už to byla ryba nebo ne, chutnalo to jedna báseň. Porce pokapané citrónovou šťávou měly krásně chřupavou kůrku a jen se rozplývaly na jazyku. Papaleaiaina ani netušila, jak je hladová. I ten asketa Ganšin, a to už bylo co říct, snědl tři porce a byl by sáhl i po čtvrté, kdyby Arakelov konečně neprozradil, co je to za rybu. Žralok. Jedli hřbet mladého žraloka. Na Ganšinově obličeji se objevil zádumčivý výraz, neřekl ani slovo a tiše se vypařil.

Pak se pil čaj. A Papaleaiaina se zase divila, kolik čaje se dá vypít. Jestli je to žízní, kterou všichni mají po rybě, nebo dalším Arakelovovým kulinářským trikem… Pochopitelně – když je někdo odchovaný na rozpustném liptonu, nemá ani tušení, že by čaj mohl být tak voňavý, trpký, dobrý a dokonce i krásný. Při tom nekonečném pití a povídání začal Arakelov nečekaně pěkným barytonem zpívat staré námořnické písně. Pak se ukázalo, že Justina, ta tichá Justina se moc dobře vyzná ve francouzské poezii. A nakonec předvedl absolutní suchar Guerrere za přispění Bengtssena a Younga komickou pantomimu… Tradice večerních posezení u ohně pomalu zapustila kořeny. Právě to jim chybělo. Arakelov vyprávěl o tajemství Marie Celesty nebo o objevení dosud neznámého zatopeného města v Iberském moři. Jindy vyprávěla Papaleaiaina na všeobecné přání staré karaurské báje. Vyprávěla pomalu, nejen že je překládala do angličtiny, ale snažila se taky zachovat jejich styl a poetiku. Jednou přišla na řadu báje o souboji boha vulkánů s bohem mlhy Make-Make.

„… Ta země byla veliká, převeliká.“

A Hotu Huofa se zeptal:

„Řekni, proč se stala tak malou?“

Ngata Ratavake odpověděl:

„Tak učinil Uvoke. Udeřil do země svou holí a zem se rozsypala. Zvedly se vlny a země byla náhle malá, bylo z ní mnoho malých ostrůvků. Dříve byla veliká. Rozsypala se pod úderem Uvokovy hole.“

„Proč to Uvoke udělal?“ zeptal se znovu Hotu Huofa.

„Rozhněval se na lidi,“ odpověděl mladý Ngata Ratavake. „Chtěl jejich zemi zničit docela. Ale zlámal hůl o horu Kilau-Kea.“

„Příteli,“ řekl Hotu Huofa. „To nebyla hora Kilau-Kea. Byla to mlha boha Make-Make. Make-Make nechtěl, aby Uvoke zničil všechnu zemi, a mlhou rozbil jeho hůl.“

„Ano,“ souhlasil Ngata Ratavake. „Udělal to Make-Make. A tehdy vzal Uvoke lasturu a zadul do ní. Ten zvuk byl tak strašný, že Make-Make a všichni mladí bozi uprchli. Tak strašný byl ten zvuk, že se polekal i sám Uvoke. Upustil lasturu a také prchl. Tak skončil souboj Uvoka s Make-Make.“

Papaleaiaina si všimla, s jakým zájmem poslouchá Arakelov. Všichni poslouchali pozorně, ale Arakelov byl zaujatý nejvíc.

„Mohla byste mi to zopakovat, Aino?“ poprosil ji, když se už všichni rozcházeli. „Rád bych si to zaznamenal…“

„Jistě. Ale znám daleko zajímavější báje a ráda vám je povím, námořníku.“

„Děkuju, Aino, až později. Tentokrát bych…“

Tak mu Papaleaiaina s pohledem upřeným na hasnoucí oheň báji zopakovala.

„Ještě jednou vám děkuju, Aino,“ řekl Arakelov a vypnul magnetofon. „Takže to udělal Uvoke…“

„Prosím?“ nechápala Papaleaiaina.

„Ale jen tak přemýšlím.“

Tenhle Arakelov byl zvláštní člověk. Někdy působil jako malý kluk, jindy jako univerzitní profesor nebo zase jako starý mořský vlk. Ale za tím vším našla Papaleaiaina jednotu, kterou už dovedla ocenit. O svém poslání vyprávěl Arakelov málo a nerad. Netajil, že tápe. Jednou řekl: „Připadám si jako černoušek Jim, který hledá v noci černou kočku.“

Pak vyslechla rozhovor Ganšina s Arakelovem. Všemu nerozuměla, mluvili spolu rusky, ale základní smysl pochopila. Koneckonců, pracovala s Ganšinem čtyři měsíce…

„Nezdá se vám, Alexandře Nikitiči, že není zrovna vhodné ukazovat se v takovémhle světle? Je tu přece jen mezinárodní skupina… Aina je navíc představitelka vlády Karauri. Vždyť snižujete v jejích očích prestiž ruské vědy. To není seriózní.“

„Podívejte se, já neumím lhát. V situaci, v jaký jsem, je lepší smát se sám sobě a nedat příležitost ostatním.“

„No já nevím, Alexandře Nikitiči. Já bych řek, že i o těžkostech by se dalo mluvit, řekněme solidněji. Jenže vy…“

„Ale já vím,“ přerušil ho Arakelov. „Mně už se z toho dělá nanic. Prázdniny na Karauri. Myslíte, že takhle si představuju dovolenou? Ale jednou jsem tu a budu dělat, co bude v mých silách. A lhát nebudu. Neumím dělat z malérů úspěchy.“

Papaleaiaina nevěděla, co si o tom má myslet. Bylo pro něj určitě pokořující, že dostal úkol, který nemůže zvládnout. A na druhé straně měla pocit, že Arakelov zvládne cokoli.

Ale pak znovu váhala: Místo aby něco dělal, pořádá všelijaké zábavy. Ten večerní koncert si určitě taky vymyslel on a ne Young.

Vytáhla z kapsy lístek. „Friday Islandské sdružení filharmoniků si Vás dovoluje pozvat…“

No, když ji zvou, tak půjde.

„Jen počkej, Franku, to bude tanec! Jen co doplujem do Tonga! Vystoupím, a tím to hasne. Myslíš, že už jsem zapomněl, jak se odpaluje nálož? Ale nezapomněl, kámoši, nezapomněl jsem to. Myslíš si, že mě můžeš do nekonečna urážet? Beztrestně? Abych škrabal do stožáru? Abych obrušoval patky u kotvy?… Tak to už stačí První nálož ti strčím do magnetofonu. To bude koncert! Škoda že tě při tom neuvidím. Druhou nálož dám pod kormidlo. Jen takovou maličkou. Neutopím tě, takovej hřích bych na sebe kvůli tobě nevzal. Budeš se pěkně motat po vodě bez kormidla, dokud se ti někdo neozve na SOS. A budeš na mě vzpomínat. Třeba pochopíš, že se hulvátství nesmí přehánět. Třeba budete příště opatrnější, pane kapitáne. Králi jachtařů…“

6.

Young převážel hosty na člunu a musel se třikrát obrátit. Bachratá loďka byla dvoumístná, při poslední jízdě v ní seděli s Papaleaiainou a Justinou tři a div že nešli ke dnu. Ještě že alespoň svítil měsíc. Arakelov pomáhal hostům na palubu a uváděl je do obývací kajuty. Bljuming se ozval z můstku.

„Jedeme, Alexandře Nikitiči?“

„Jedeme, Veňo!“

Člun, kterým lehce pohupoval začínající příboj, vyplul asi tak za pětadvacet minut ze zálivu. Siluety skalnatých mysů jako vyryté do tmavého tropického nebe ustoupily a spojily se se siluetou celého ostrova. Young pozorně sledoval břeh: až bude vrcholek západního mysu v zákrytu s dvouhrbým výčnělkem na hřebeni kaldery, budou na místě. Young přešel na příď a v tom okamžiku velel Arakelov:

„Stop! Orsone, kotvu!“

A pak se obrátil na ostatní:

„Dámy a pánové, připravte se, prosím, k sestupu. Vybavení máte v jídelně. Veňo, rozdej to a pomoz panstvu. Do vody jdeme společně, za dvacet minut nesmí zůstat na palubě ani jeden muž,“ pak se usmál, „a ani jedna žena. Potápět se umíte všichni. Ale opatrnosti není nikdy dost. Takže já se postarám o Ainu a Justinu, ty si, Veňo, vezmi na starost Granta a vy, Orsone, dohlédnete na Carlose. Jsou nějaké připomínky?“

„Připomínky nejsou,“ řekl tiše Guerrero. „Ale měl bych dotaz.“

„Na dotazy budeme odpovídat potom.“

„Kdo na ně bude odpovídat?“

„No my. Pan Young, soudruh Bljuming a já. Friday Islandské sdružení filharmoniků.“

„Nech je, Carlosi,“ smála se Justina. „Copak nevidíš, že neřeknou ani slovo?“

Guerrere pokrčil rameny a začal se oblékat.

„Jak dlouho bude váš koncert trvat?“ ozvala se Papaleaiaina.

„Kdo ví,“ odpověděl Young. „Asi půl hodiny.“

„A proto se, Aino, radši natřete termoflexem,“ dodal Arakelov. „Voda je tu teplá, ale přece jen…“

„Námořníku…“ Papaleaiaina oslovovala Arakelova dost často námořníku. Bavilo ji, jak se vždycky naježil. Tyhle odstíny v mezilidských vztazích velmi zajímaly Younga. A věnoval jim dost pozornosti. „Námořníku, já jsem se tu náhodou narodila. A už v dětství jsem plavala ze Středních Karauri na Kapa-Kaua, což je mimochodem asi tak osmadvacet mil. Takže…“

„Jak myslíte, Aino,“ nechtěl se vzdát Arakelov a Young by byl rád věděl, je-li tak paličatý nebo profesionálně opatrný. „Ale radím vám, abyste se natřela. Víte, něco jiného je plavat a něco jiného je viset pod vodou… Byl bych klidnější.“

„Co s vámi mám dělat?“ povzdechla si Papaleaiaina. „Podřizuju se, pane kapitáne.“

„Bude to tak lepší. Veňo, rozdej termoflex.“

Papaleaiaina odešla do druhé kajuty. Arakelov s Youngem zůstali v jídelně sami.

„Tak co, Alexi,“ zeptal se Young potichu. „Jdem na to?“

Arakelov se podíval na hodinky. „Ještě pět minut Ale víc ne. Cítíte něco?“

„Takovej smutek.“ Arakelov se zarazil.

„Máte pravdu. Při řeči si toho člověk nevšimne. Tak jdem.“

Young nahlédl do kajuty:

„Tak jdem! Třetí zvonění.!“

Černá voda je přijala laskavě. Young se ponořil a udělal několik prudkých pohybů. Filtr náhubku pracoval bezvadně. Pak vyplul a pomáhal ostatním po schůdkách. Ženy vklouzly do vody elegantně. Grant sestoupil opatrně a Gurrere do ní netrpělivě žuchl. Poslední se ponořili Arakelov s Bljumingem. Všichni rozsvítili baterky. A plavali až k místu, které se podobalo krunýři obrovské želvy. Průměr toho krunýře měl dobrých čtyřicet metrů. Byl to takový kopec, jehož úpatí bylo asi ve dvacetimetrové hloubce a vrchol byl asi pět metrů pod hladinou. Young se považoval za zkušeného potápěče a taky jím byl, ale už bůhví po kolikáté za poslední dny obdivoval Arakelovovu intuici. V černočerné tmě, kterou rozptýlila světla baterek jen tak na vzdálenost pěti metrů, je Arakelov zavedl bez zaváhání přímo na místo. Je to třída!

Young a Bljuming pomohli celé skupině zaujmout místa. Nebylo to tak jednoduché. Sedět pod vodou, to je věda. Všichni se usadili v nejrůznějších pozicích a drželi se při tom kamenů, aby je neodnesl proud.

Young se podíval na hodinky. A to už Arakelov na sebe posvítil a zvedl ruku.

K nejrůznějším podmořským šumům se přidal nový zvuk. Young ho čekal, ale i tak přišel náhle a jakoby ze všech stran současně. A i když Young věděl, že pod vodou člověk těžko určí místo, kde zvuk vznikl, i tak byl efekt ohromující. Jako by nějaký Gulliver dlouze a teskně vzdechl, ne, nevzdechl, ale zadul do obrovské trubky a ne jen tak pronic zanic – uměřeně a něžně, jako když přikládá umělec smyčec k houslím… Zvuk se šířil a rostl. Teď už to nebyl obr, to se v dálce probudila všechna temná, neviditelná hmota ostrova, radovala se ze své síly a ze života a vydávala vášnivý křik plný skryté vibrace. Nešlo mu jen naslouchat, celé tělo začalo vibrovat v unisonu s ním. Byla to píseň života, ale jiného života, s jiným rozmachem a tempem, s jiným prostorem a časem. Tak by mohl zpívat oceán, tak by mohla zpívat Zem. Pro ně neexistují vzdálenosti a věčnost je pro ně okamžik. A Young se náhle sám cítil jako oceán nebo Země, byl obrovský a starý, jeho volání dunělo nekonečnem a nečekalo na odpověď, protože žádné čekání nemělo smysl, byl věčný, věčný jako vesmír, a až zanikne vesmír, bude tu dál, tragicky osamělý, ale nepřemožený a klidný a dál bude vysílat své volání a dříve nebo později jeho volání dojde k tomu či k té, jimž je určeno… A pak ho čekání na odpověď náhle přece jen začalo trýznit, i když by byl ještě před minutou nevěřil, jak zoufalá a nekonečná je minuta, a když bylo už utrpení nesnesitelné, když už rozdíralo srdce na hadry, přišla náhle odpověď, objevila se v hlubinách, v jejich nejutajenějším nitru, objevila se s novým zvukem. Byl tak překrásný, tak okouzlující, že mu chtěl jít vstříc, a plul, plul souhvězdími, vesmírnou prázdnotou a zvuk unikal, tál až zcela zmizel, a tehdy ucítil Young hebký chlad vody a drsný povrch kamene, který ho tlačil do boku.

Mámení skončilo. Sirény umlkly.

Young se pomalu vzpamatoval.

A prožil to už podruhé! Jak je asi těm, kdo to zažili poprvé? Ostatně pro něj to včera bylo také poprvé. Poprvé, podruhé… Hlavně, aby to nebylo naposledy. Aby to mohli zažívat znova a znova…

Podíval se na hodinky. Proboha! Dvě hodiny! Zapnul svítilnu. Doplaval k Arakelovovi, vyměnili si pár slov ve waterlirtgu – mezinárodní řeči potápěčů, což je zjednodušená, modernizovaná varianta řeči hluchoněmých. A to už se kolem nich shlukli ostatní. Arakelov je pokynem vyzval, aby ho následovali, lehce se odrazil a vyplul.

Na člunu se všichni zase sešli v jídelně. Honem se převlékali a utírali. Po třech hodinách pod vodou byla všem zima. Ten Arakelov tuší snad všechno! Taky byl první hotov, hned vytáhl ze skříně velkou láhev a skleničky, do nichž všem nalil. Young by dal za recept na ten nápoj cokoli. Ale Arakelov hrdinsky odolal všem výpadům. Nápoj zůstal tajemstvím podniku. Byl zcela nealkoholický a přitom měl chuť starého armaňaku. A jak hřál!

První přerušil mlčení Bljuming:

„Zvedném kotvy, Alexandře Nikitiči?“

Arakelov kývl.

Mlčení trvalo dál. Nakonec se k Arakelovovi obrátila Justina:

„Co to bylo? Jak jste to udělali?“ Arakelov se rozesmál.

„My jsme nic neudělali. Ani při nejlepší vůli bychom nevěděli jak.“

„Tak kdo to hrál?“

„Nikdo. Příroda. Pojmenovali jsme to… Lépe řečeno Young to pojmenoval Neptunova harfa.“

„Neptunova harfa…“ opakovala zamyšleně Papaleaiaina. „Takže to dělá moře… moře…“

Šla k Arakelovovi, stoupla si na špičky a políbila ho.

„Děkuju, námořníku, to bylo… to bylo…“ mávla rukou. „Děkuju.“

Dřív než se Arakelov zmohl na slovo, otočila se k Youngovi.

„Vám taky děkuju. Vy jste senzační, všichni tři jste senzační…“ A vyběhla ven.

Arakelov se za ní chvíli díval, ale zůstal. Je to puritán, pomyslel si Young. Je fajn, ale puritán… To je ovšem jeho věc. A od Papaleaiainy by nečekal takový nával emocí. Spíš by se to hodilo k Justině. Z toho vyplývá, že chybně odhadl jejich povahy. Profesionální chyba! Naštěstí k jiné chybě nedošlo. Neptunova harfa udělala dojem. Sakra, to bude materiál… Z toho udělá seriál reportáží!

Bože, jak já jich mám plný zuby! To bylo pořád: svoboda, oceán, pasáty, východy slunce, lítací ryby…Co je mi do lítacích ryb? Abych je kuchala a vařila těm pacholkům? Abych se koupala v tom slizu? Houby! Každej den se pohádaj. Každej den lezu do mokrý postele. Mokro, mokro, mokro… Krucinál! Jestli se jim to líbí – prosím. Já toho mám dost! V nejbližším přístavu vystoupím a už o mně neuslyšej. Jestli Alovi nevadí takový zacházení, ať si tu zůstane. Vydržím to i bez něj… Vydržela jsem to léta, vydržím to zase. Ale jestli má jen kousek mozku v hlavě, uteče taky. Vrátíme se do Adelaide, tam se dá normálně žít. A normálně vydělávat. A normálně bydlet. V suchu, v teple, zapnout si televizi, zajít na diskotéku, do baru… Jestli chce, může se vrátit se mnou. Ale já už nehraju.

7.

Arakelov se trochu samolibě rozhlédl po bitevním poli; dneska chtěl překonat sám sebe a podařilo se.

Ve velkém kotli zavěšeném nad ohněm bublala polévka ze žraločích ploutví vylepšená obsahem inkoustového vaku chobotnice. Vůně dráždila fantazii a Arakelov se spokojeně usmál. Salát Frutti di mare zalil ještě kokosovou omáčkou, kterou ho naučila připravovat Papaleaiaina. Zlatým hřebem byla chobotnice, kterou včera ulovil Young. Ráno naklepával Veňka asi dvě hodiny její houževnaté tělo, což byla procedura, která nevyžaduje jen obratnost, ale taky řádnou fyzickou kondici. A teď se ovařená a pěkně zabalená do fólie pekla v zemi pod ohněm. Za chvilku už ji Arakelov vytáhne a uloží do mísy, kterou ve zdejší robinzonské chudobě nahradí příklop od kormidla, hezky svine chapadla, nakonec ji poleje vodkou a hořící předloží hostům.

Všechno klape. Musí. Dneska pořádá večeři na rozloučenou. Jeho poslání je u konce. A dnešním hodokvasem dává najevo, že končí prázdniny na Karauri a že nadešel čas loučení. Arakelov neměl loučení rád. A právě proto se snažil udělat z každého loučení oslavu. Veselou oslavu, aby to tak nebolelo.

Z nejbližšího domku vyšel Young.

„Jak vám šla práce?“ ozval se Arakelov.

„Výborně, Aleku, dík,“ protáhl se spokojeně novinář a lehce podrbal za ušima Macka, který nehnul ani brvou. „Pak vám ukážu, co mi z toho vyšlo. Dvě půlhodinovky. Samozřejmě, že bez vašeho souhlasu nepustím do éteru ani hlásku. To se nebojte.“

„Já se nebojím,“ podotkl Arakelov.

„Harfa nedopadla valně. Dal jsem tam asi tak pětiminutový záznam, ještě jsem si to nestopnul. Ale není to ono. Není to takový, jako tam, pod vodou…“

„Pochopitelně, co jste čekal jiného?“

Odmlčeli se.

„Kde je Ben?“

„Veňka? Poslal jsem ho pro dříví. Nakonec by nebyl žádný táborák. Všechno dřevo už jsem spotřeboval.“ Young zavětřil.

„Mám dojem, že jste dneska ve vrcholný formě.“

„Musí to tak být.“

„Chápu. ,Zítra zas vyplujem na širé moře,‘ jak řekl klasik. Nebo tak nějak.“

„No právě. Můžu vzít i vás. Odplujeme za svítání a k večeru jsme v Papalenimu. Jinak tu budete muset trčet bůhví jak dlouho. Minulý týden zase hydrobus vynechal. A to mu říkají pravidelný.“

„Dík, Aleku. Asi vaší nabídky využiju.“

„V pořádku.“

Kdyby v tu chvíli Arakelovovi někdo řekl, že to nebude s odplutím tak jednoduché, že tu bude tvrdnout dál, že na jeho člunu odpluje Orson a bude pobíhat po všech možných úřadech v Papalenimu, tak by tomu nevěřil. Takovým předpovědím by se vysmál… Ale to všechno přijde až později. Večer nebo spíš v noci. Zatím se teprve vraceli domů Ganšinovi výzkumníci. Hned za nimi se objevil Veňka. Opravdu se činil. Za člunem táhl pořádný náklad dřeva: asi patnáct prken, nějaké tyče, na nichž zůstaly ještě zbytky barvy, kus paluby kabotážního škuneru… Byly to skoro čtyři kubíky dřeva nejen na dnešní táborák, i na další táboráky, kdy už tu Arakelov dávno nebude…

Pak Arakelov s pomocí Papaleaiainy a Justiny dokončil poslední práce a začal hodokvas, lukulské hody, svátek chuťových buněk. Všechno zmizelo tak rychle, že to překvapilo i šéfkuchaře. A že už zažil hodně.

Pak se zpívalo. Ten zpěv byl do nebe volající směs jazyků a melodií, která vyvedla z míry i mistra zběsilých árií Macka natolik, že se uraženě vzdálil… A pak se zase pil čaj.

Papaleaiaina s Justinou přimáčkly Arakelova ke zdi. Vzaly ho mezi sebe, úlisně se na něj usmívaly a tahaly z něj podrobnosti o Harfě. Chtěly vědět úplně všechno… Arakelov neodolal. A proč taky? Stejně to bude muset vyprávět v Papalenimu a na Ruslanu. Tak proč by si to nevyzkoušel, pak to bude efektnější. A na efekty si Arakelov potrpěl, to se mu upřít nedá…

Začal vyprávět pěkně od začátku. Několika slovy zopakoval historii Vachine Mea, znovu si vzpomněl na slunečný den a škuner s napjatými plachtami. Připomněl hledání v archívech, objev Arakelovova klínu, který ho zavedl na Friday Island, setkání s Papaleaiainou a ostatními. Taky řekl, že by se to bez nich nepovedlo, protože každý z nich mu chtě nechtě dal nějakou nitku, nějakou myšlenku, nějaký směr, každý včetně Macka.

„A za Macka děkuju zase tobě, Venjamine Palyči, i když budeš mít na Ruslanu malér za únos kocoura. A já tě z toho maléru tahat nebudu, to si piš.“

„Co s tím má co dělat kocour,“ ozval se Ganšin. „To má být vtip?“

„Ani ne, Nikolaji Ivanoviči,“ odrazil výpad Arakelov. „Jen poslouchejte.“

Pak vyprávěl, jak to první dva dny bezcílně šněrovali kolem ostrova a kolem Big Basis a Little Basis. Arakelova napřed znervózňovala Youngova přítomnost, bál se nehody, kterou by mohl zavinit admirálský efekt. Když viděl, jak se na něj všichni nechápavě dívají, vysvětlil to.

„Před sto nebo sto padesáti lety se zjistilo, že i když panuje na lodi naprostý pořádek, stačí, aby se objevil na palubě admirál, a všechno začne jít od desíti k pěti. I to, co tak v zásadě špatně jít nemůže.“

„Copak já vypadám na admirála, Aleku?“ bouřil se Young.

„Asi ne,“ usmál se Arakelov.

Díky novinářovi dokonce měli první výsledky. Už bůhví po kolikáté probírali perspektivy své výpravy a pořád znova docházeli k závěru, že celá ta cesta je beznadějná, a Young trochu jedovatě navrhl, aby se tedy obrátili na astrology a zeptali se na konstelaci hvězd. A vlastně proč ne, řekl si Arakelov, stejně nemůžeme dělat vůbec nic. Na astrologii samozřejmě nevěřil. A hvězdy s případem nemají co dělat. A co planety? Ze zoufalství si sedl k intelektuálnímu terminálu a pěkně podojil informační banky Naviglobu a Maresatu. Výsledek předčil očekávání. Všechny zaznamenané případy se udály nejen ve stejném prostoru (viz Arakelovovův klín), ale i ve stejném čase – v období novoluní nebo úplňku, zvláště pak v perigeu. Jenže co dál?

Kdoví, co by bylo dál, kdyby… kdyby se nezačaly kupit další různá, zdánlivě nesouvisející fakta. Patřila k nim Mackova podivná nemoc sílící vždycky večer, Ganšinova slova o pórovité struktuře ostrova (… jako houba…), Papaleaiainino vyprávění o tom, že dřív byly v podzemí chrámy, a báj o bohovi vulkánu Uvokovi. Patřily sem výpravy do jeskyň pod ostrovem, výpravy, jimž i Arakelov říkal exkurze, protože nevěděl, jaký jiný můžou mít smysl, a nakonec se ukázalo, že bez těchhle výprav by nenašli Neptunovu harfu.

Teď se zdá, že všechno pracovalo pro Arakelova. Aby nakonec vzal kostky a složil z nich slovo. On sám si to myslí taky. A ještě se zdá, že byl pěkně natvrdlý, když neviděl, jak lehce a prostě se to slovo skládá. Tehdy se pletl, všelijak obracel myšlenky a fakta, stavěl z nich nepřirozené konstrukce, které byly na první pohled přespekulované. Až do té chvíle, kdy jednou klábosili s Veňou v jídelně člunu o všem možném a zavadili taky o Macka. Začali uvažovat o příčině jeho záhadného neduhu. Arakelov prostě tvrdil, že kočky jsou ksindl, ale Veňka trval na svém: žádná kočka nemňouká pronic zanic. Tady musí být nějaká příčina, nějaká závažná příčina.

„Alexandře Nikitiči, co když se mu tu nelíbí něčí hlas? Po večerech vysedáváme a vykládáme si a jeho to třeba dráždí a proto ječí. Třeba ho to tejrá…“

Dál Arakelov neposlouchal. Vzpomněl si, jak jednou četl, že kočka je jediný tvor na celé planetě, který zvuk nejen slyší, ale také vidí. Sluchový vjem se nějakým způsobem mění i ve vizuální. Jestliže člověk získává informace o svém okolí z více než devadesáti procent pomocí zraku, tak pro kočky je nejdůležitější sluch. Někdy za druhé světové války měli Američani u jedné jednotky kocoura, který výborně rozeznával zvuky leteckých motorů. Když zaslechl americké letouny, spokojeně předl, a když japonské, honem se schoval. Dávno před tím, než je zaměřily goniometry na ostrově. Díky tomuhle talentu říkali kocourovi Radar.

Jenže ani tohle jim při řešení problému nepomohlo. Arakelov se jako už tolikrát obrátil ke statistice. Úplněk, novoluní… Co k nim patří? No není on stoprocentní pitomec? To si říká námořník, batyandr, duch hlubin. Tou dobou jsou přece maximální přílivy! Skočné přílivy. „…a hlas skočného přílivu rozezněl se nad vodou. Stop! Na tom něco je. Sakra, na tom něco je!“

Od toho okamžiku se kostky začaly skládat ve slovo. Pak už to bylo snadnější. Zkoušky, výzkumy, upřesňování. Ale všechno už zcela cílevědomé, žádné jdi tam, nevím kam. A došli k pozoruhodnému závěru.

Dvacet, někdy i pětadvacet dní v měsíci je ostrov normální ostrov – prostě souš obklopená mořem. Se začátkem velkých přílivů se probouzí. Voda, která vystoupí ze břehů, proniká do všech nespočetných vnitřních prostorů a vyhání z nich vzduch. Přitom začnou některé dutiny v tom gigantickém masívu zpívat. Mění se v píšťaly varhan, v podivné, bizarní píšťaly, které sestrojila příroda. Byly retné i jazýčkové, otevřené i zavřené, nejrůznějších tvarů a průřezů. Arakelovova skupina se v těch nuancích samozřejmě nijak zvlášť nevyznala. To počká na odborníky.

Ostrov zpívá dvojhlasně. Jeden hlas se rozléhá nad vodou – silný svazek infrazvukového záření směřující k jihozápadu. Které píšťaly vytvářejí tenhle zvuk, zatím nevědí. Vědí jen to, že skalnaté břehy zátoky Ko-te-Tomonga-o-Rano-Matua, tvořící na okraji ostrova pravidelný paraboloid, slouží jako přirozený reproduktor. Zesilují zvuk a dávají mu směr. Dál je to jasné. Vlastnosti infrazvuku jsou známé už z dob Roberta Wooda. Jeho působení na člověka je taky známé. Jestli se lodě s posádkami dostaly do centra takového infrazvukového úderu, nemohlo to dopadnout jinak. Lidi se mohli zbláznit a naskákat v hrůze do moře, mohli umřít na infarkt… V jisté míře to pocítila i Arakelovova skupina v den, kdy poprvé uslyšeli Neptunovu harfu.

„O tom radši nemluvte, Aleku,“ řekl tiše Young. „Nevím jak vám, ale mně z toho dodnes naskakuje husí kůže…“

Veňka souhlasně kývl, i Arakelov se trochu otřásl.

Proto dodržovali tak přísně časový plán večerních výprav za Harfou. Potápěli se dřív, než se nad oceánem ozvala vražedná píseň ostrova.

„Takže operace je skončena.“

„To není poctivé, námořníku!“ zlobila se Papaleaiaina. „A co Harfa? Co je to Neptunova harfa?“

„To je druhý hlas ostrova. Hlas, který je slyšet jen pod vodou. Už není v infra-, ale v normálním zvukovém rozsahu. Jestli chcete, je to píseň ostrova, moře a Měsíce.“

„Jak je to prosté…“ vydechla Justina.

„A krásné,“ vyhrkla Papaleaiaina. „Něco takového jsem zažila už jednou v životě. Už dávno… Když jsem slyšela Žalmovou symfonii. Složil ji váš rodák, námořníku… Pane bože, vy máte ale jména!“

„Od vás to opravdu sedne,“ ušklíbl se Arakelov.

„Jmenoval se Igor Stravinskij… Tu symfonii hrál v úpravě pro varhany Gunnar Thordahl.“

„To jste slyšela z nahrávky?“

„Ne, z nahrávky to nikdy není ono. Náhodou jsem se tehdy dostala do chrámu Santa Maria del Carmen v Mexiku.“

Young hvízdl.

„A to se mluví o všemocném tisku. Mně se tam nepodařilo dostat. A že jsem se snažil, Papaleaiaino.“

Arakelov pocítil bledou závist, když slyšel, jak elegantně novinář to jméno vyslovil. Jinak nevěděl, o čem je řeč. V hudbě se nikdy moc nevyznal. Podíval se na hodinky.

„Už budeme muset jít. Zítra odplouváme, takže… Pojďte, nebudeme se loučit. Já to nemám rád. A vůbec – kdo ví – třeba se ještě sejdem… Nepotřebuje ještě někdo do Papalenimu?“

„Ne,“ řekl Ganšin. „Zítra děláme pokusy.“

„Když ne, tak ne,“ usmál se Arakelov. „Dobrou noc.“

Ale nevyspal se dobře. Za půl druhé hodiny, když už se ukládal, vpadl do jeho kajuty Young.

„Aleku, teď mi to teprve došlo!“

„Co?“

„Zejtra bude Ganšin provádět zkoušky.“

„Já vím.“

„Zkoušky pomocí výbuchů.“ ‚A co má být?‘ „Ježišmarjá, Aleku…“

No jistě. Vždyť výbuchy zničí dutiny v křehkém mechanismu Harfy! „Vážně,“ vydechl Arakelov. „Máte pravdu. Jdeme.“

„Neplač, miláčku, neplač. Tak už přestaň…Co ti zase ten sprosťák řek? Bože, já už jich mám ale po krk! No tak neplač, za to nám nestojej!“

„To se lehko řekne…Ale vona…“

„Vona… Vona je důra. A ty jsi moje malý ubulený telátko.“

„No prosím, ty jí taky nadáváš.“

„Tak vidíš. Teď už přestaň, nestojej za to. Vydrž to do Tonga. Za měsíc od nich budeme mít pokoj. Poplavou dál. My se vrátíme do Adelaide, budeme sami dva a pak se uvidí. Ale hlavně, slyšíš, Lindo, hlavně spolu musíme držet! Musíme proti nim držet spolu.“

8.

Když se Ganšin vrátil domů, ještě jednou si prohlédl program zkoušek. Nebylo to nutné. On přece není ani seizmolog ani geolog, zítra je den Leblancových a částečně taky Guerrerův. Ale vyšlo to tak, že je tu něco jako dispečer a ředitel v jedné osobě a chtě nechtě musí vědět všechno.

Na displeji se míhaly grafy a tabulky. Jenže Ganšin se nedokázal soustředit, musel myslet na dnešní večer, jak se tu Arakelov předváděl, jak si dělal reklamu. Mistrovsky. Na první pohled nenápadně, ironicky. Je to klikař. No, jak to dokázal? Myšlenku mu podstrčil Young. Aina zase legendu o Uvokovi, ve které se mluví o místní jerišské troubě číslo dvě. To se to pak objevuje! I ten ubohý kocour mu pomohl. Takovýmhle typům přeje štěstí. Kdyby sem nepřiplul v době, kdy je ten… jak se mu říká… skočný příliv, tak se mohl jít bodnout. Ten objevitel! Je to obyčejná náhoda. Copak tohle byla nějaká práce? Skutečná práce, která stojí nervy a zdraví? Copak je to nějaká práce, když se tu potuloval jako rekreant, vyzpěvoval u ohníčku a vykládal pohádky? Taková práce opravdu neutahá. A výsledek? Je to hrdina. Významný vědecký činitel. Gaius Julius Arakelov. Přišel, uviděl, zvítězil.

Na druhé straně je to dobře. Arakelov jako představitel lidu jeho země se ctí zvládl poslání, které mu uložili. Ke Ganšinovu velkému údivu. Ale jaképak divení, je to klikař.

Ganšin klikaře nenáviděl. Snad proto, že sám musel vždycky všeho dosáhnout prací a potem. Jen jednou před patnácti lety, ještě na Siňavinské pokusné stanici, kde pracoval se zrzounem Borjou Berteněvem, hubeňourem Tapiem a nešikou Langem… Mimochodem, na tu dobu nevzpomínal rád. Nechtěl na ni vzpomínat. Tehdy se totiž taky projevil jako klikař. Napadla ho taková skvělá věc. A on se vyhnul všem úskalím, o nichž neměl ani ponětí, prostě minul je, jako by vůbec neexistovala, a popsal několik stran. Ty dal Borjovi. Čekal do příštího dne a pak náhle pocítil hroznou prázdnotu. A utekl k provoznímu oddílu Mezinárodního energetického výboru. Od té doby věřil, že zůstat člověkem, udržet v sobě teplo a život, je možné jedině opravdovou prací a ne nějakou strhující inspirací. Ne, klikař nechtěl být. A o toho námořnického klikaře ani trochu nestál. Jsou si cizí. Úplně cizí…

A navrch pobláznil napřed Ainu, pak novináře, který sem přece připlul kvůli Beatě a ne kvůli potápění, a pak všechny ostatní včetně Bengtssena. O komkoli, ale o Bengtssenovi by si to Ganšin nemyslel. O něm ne…

A taky by si nepomyslel, že za pár minut zaťuká na jeho dveře Aina. V první chvíli myslel, že ho mámí zrak, za celou dobu jejich společné práce za ním takhle pozdě nepřišla. Ale pak se zaradoval… Jenže za Ainou se vynořil Young a – Arakelov. Ganšin se cítil podvedený. Dobře věděl, že je to hloupé. Zbytečné. K ničemu. Vyzval příchozí, aby se posadili.

„Promiňte, hned jsem tu,“ Ganšin vyšel a vrátil se s několika plechovkami a kalíšky, které postavil na stůl.

„Dáte si šťávu?“

Aina s Youngem kývli. Arakelov s díky odmítl. Ganšin čekal, jak se situace vyvine.

„Nikolasi,“ začla Aina a Ganšin se snažil nepropadnout kouzlu jejího hlasu. „Nikolasi, jsme připraveni na zítřejší pokusy?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Ganšin udiveně, protože právě s Ainou dneska kontrolovali všechna zařízení. „Máte dojem, že něco není v pořádku?“

„Ne. Vlastně ano. Já nevím…“

Poprvé za dobu, co se znali, viděl Ainu v rozpacích. Pane bože, to přece není možné. Aina, ta sebejistá Aina! A všechno kvůli tomuhle… Vrhl na Arakelova nenávistný pohled, ale Arakelov se díval na Ainu.

„Vysvětlíte mi, co se stalo, Aino?“

„Můžeme ty pokusy odložit, Nikolasi?“

„Vy jste se zbláznila. Zítra pro nás pracuje sputnik. Loudili jsme o těch ubohých pár desítek minut půl roku. Dobře víte, kolik stojí minuta času na sputniku. Další termín bychom nedostali dřív než za rok.“

„Vždyť jsme to taky nemuseli stihnout…“

„Stihli jsme to,“ namítl Ganšin trochu podrážděně. „Nemohli jsme to nestihnout. Pracovali jsme přesně podle plánu.“

„No jistě… Ale něco nás mohlo zdržet. Představte si třeba…“

„Nic nás nezdrželo. O co vám jde, Aino?“

„Jde mi o to, Nikolasi, že ty pokusy provést nemůžeme. Prostě nemůžeme.“

„Nerozumím.“

„Taky jsem nerozuměla. Ještě před chvílí jsem tomu nerozuměla. Ale teď, teď jsem si tím jistá,“ řekla Aina a Ganšin zaznamenal, že rozpaky jsou ty tam. Byla to zase stará Aina.

„Tak mi to, prosím vás, vysvětlete.“

„Jistě, Nikolasi. Alexandře, vy to asi dokážete líp,“ obrátila se na Arakelova.

„Je to vlastně nasnadě, Nikolaji Ivanoviči. Dneska jsem vám vykládal o Neptunově harfě. Dost podrobně. Její struktura je velmi křehká a může se snadno porušit. Jak je složitá, to se dovíme po seriózních výzkumech, kterých nejsme sami schopni. A ty vaše výbuchy…“

Tak odtud vítr vane, pomyslel si Ganšin. Takže on chce ještě zničit mě a moji práci. Ne. To nepřipustím. Stačí, že zbláznil Ainu…

„Jenže vy si, Alexandře Nikitiči, protiřečíte,“ řekl Ganšin co možná nejklidněji.

„A v čem?“

„Dneska jste říkal, že ta vaše Neptunova harfa existuje nejméně dvě stě let. Vždyť přece právě ta Harfa vysvětluje všechny nehody nebo ne? Prosím vás, a jak chcete zaručit, že za tu dobu tu nedošlo k žádným seizmickým jevům, které mohly být nesrovnatelně silnější než zítřejší výbuchy?“

Úder zasáhl cíl. Arakelov se zamyslel a v Ainině tváři se znovu objevily rozpaky. Spokojený byl jen Young. Jak by ne. Konflikty jsou pro novináře lahůdka. Jen do toho!

„Ano,“ řekl po chvíli Arakelov. „Možná že máte pravdu. Ale můžete mi zaručit, že nemám pravdu já? Že vaše výbuchy Harfu nepoškodí, že ji nezničí, že ji neumlčí?“

„Poslyšte,“ nadskočil Ganšin, „vy byste mi měl poděkovat a neházet mi klacky pod nohy. Proč vás sem poslali? No řekněte proč.“

„Abych objasnil případy, které se udály s posádkami různých lodí v akvatóriu patřícím do sféry hospodářských zájmů republiky Karauri. Spokojen?“

„Naprosto. Vyřešil jste to?“

„Ano.“

„A jste přesvědčen, že příčinou všech tragédií… Užil jsem správné slovo? Pokud se nepletu, použil jste to slovo sám, když jste o případech vyprávěl. Mluvil jste také o mořských katastrofách. Že ano?“

„Ano.“

„Výborně. Takže dál. Příčinou těch tragédií, příčinou smrti mnoha lidí byla Neptunova harfa.“

„No ano.“

„Předpokládejme, že máte pravdu a že naše zítřejší pokusy tu vaši Harfu zničí. Že zničí infrazvukového vraha. Ale to se vám přece hodí. Můžete do zprávy napsat, že teď je celá oblast katastrof zbavena nebezpečí. Navždycky. A taky nezapomeňte dodat, že díky projektu Beata. Copak jste nehledal příčinu proto, abyste ji mohl odstranit?“

Ganšin triumfoval, ale nehnul ani brvou. Zato v Arakelovově tváři se střídaly různé výrazy.

„Tak co, trváte na zastavení pokusů?“

Následovala napjatá pauza. Kdyby ji Ganšin vydržel, možná že by ten souboj vyhrál. Jenže on to nevydržel:

„Naše technická civilizace je krásný mechanismus, který reguluje přírodu. Když byla ekologická krize, bojovali jsme za ochranu přírody. A kdo vyhrál? Ti, kdo vytvářeli rezervace? Ne! Technici! Ti, kdo za pomoci techniky tu ubohou přírodu zrekonstruovali. Zrestaurovali a zmodernizovali, přizpůsobili ji člověku, jeho potřebám, o něž se matka příroda moc nezajímala. Vy teď bráníte tu svoji Harfu, chcete ji zachránit. A proč, prosím vás? Pro nové katastrofy. Technika ji sprovodí ze světa. Aby svět patřil nám, lidem, aby kdekoli na světě bylo člověku tak dobře jako doma. Všimněte si – tentokrát to ani neděláme záměrně. Nebojujeme s Harfou, ale stavíme jímač energie. Děje se to paralelně… Právě v tom je velký smysl technického pokroku.“

Ganšinovi se před očima zcela nevhodně objevila místo Beaty, která bude zavěšená nad Friday Islandem za pár let, jiná heliostanice: Arabela. Viděl před sebou Jensena, apologeta téhož bezbřehého, bezohledného a samoúčelného pokroku, o němž teď mluvil on.

A pak konečně promluvil Young:

„Les

roste do nebes.

Honem pilu vem,

ať ho uřežem.

Kořeny vyrejem,

pak zakrejem zem

černým asfaltem.

Teď nám patří svět,

můžem zmrazit květ

a na kolečkových bruslích

kolem světa jet.

Po takovým světě toužíte, Niku. Bezpečným, hladkým, čistým, vymeteným, vyklizeným?“

„A vy potřebujete dobrodružství? Boj se živly? Tak se dejte ke kosmonautům. A leťte na Mars nebo na Venuši nebo třeba na Pluto. Ale tady je Zem. Náš domov a doma musí být pořádek.“

„No právě, Nikolaji Ivanoviči, pořádek,“ vyjel Arakelov a Ganšinovi bylo hned jasné, že přišlo druhé kolo, protože jim dal do ruky novou zbraň, i když zatím nevěděl, jakou. „To jste řekl hezky. A teď mi řekněte, prosím vás, kolik myslíte, že spadne lidí denně pod auto? A kolik lidí, i dneska, v době triumfů medicíny, umírá prostě doma zasažených elektrickým proudem?“

Kam asi směřuje, pomyslel si Ganšin.

„To nevím,“ řekl rychle. „Statistikou jsem se nezabýval.“

„Já taky ne. Ale když řeknu, že za rok je těch lidí v kterékoli zemi víc, než jich kvůli Harfě zahynulo za dvě stě let, nebudu asi daleko od pravdy.“

„A co tím chcete dokázat?“

„Já nic nedokazuju. Jen se ptám. Žádáte o likvidaci elektrického proudu a automobilové dopravy?“

„Promiňte, ale mám dojem, že ztrácíme úroveň. Tenhle problém se řeší zcela banálně dodržováním bezpečnostních pravidel. To je všechno.“

„Jistě. Ale co se týče Harfy, tak teď taky můžem dodržovat bezpečnostní pravidla.“

Kruci. Teď to přece nevzdá.

„Ale proč? Proč? Elektřina, to je světlo, teplo, energie. Bez dopravy taky nemůžeme být. Samozřejmě, že každý objev s sebou přináší potenciální nebezpečí. Samosebou. Ale to je rub pokroku. Jenže ten má taky líc!“

„O tom není pochyb, Nikolaji Ivanoviči.“

„A kde je líc vaší Harfy? Kde?“

„Tam,“ ukázal Arakelov na dveře.

„Kde tam?“

„Pod vodou. Tam, kde zpívá.“

„Vy jste tam nebyl, nechtělo se vám, Nikolasi. Vy nevíie… Ale my jsme ji slyšeli… Je to opravdu nádherné.“

„Já to prostě řeknu úředně,“ navázal Young. „Neptunova harfa je pravděpodobně i ve světovém měřítku unikátní výtvor přírody. A jako taková musí být zachována. Za každou cenu.“

„Ano, přírodní památka, to je moc pěkné. Ale copak se dá její hodnota srovnávat s tím množstvím energie, která sem bude doslova padat z nebe?“

„Nedá, musí,“ odpověděl Arakelov rázně.

„Poslechněte, Alexandře Nikitiči,“ začal znova Ganšin. „Vy jste batyandr.“

„Bývalý.“

„To nevadí. Takže jste představitel lidské vědy. Do jisté doby by se dalo tvrdit, že jste její výtvor. Její dítě. Jak můžete dávat přednost zpívající skále, i když je to moc zajímavý úkaz, jistě, ale je to prostě rarita, deformace… Jak jí můžete dávat přednost před získáváním energie pro tak obrovské území Oceánie. Tomu opravdu nerozumím.“

„Ale já jí nedávám přednost. Nikdo z nás jí nedává přednost. Vaše práce je moc důležitá a nutná. Ale nestavte ten jímač tady. Postavte ho někde vedle. Na jiném ostrově. Při nejhorším na umělém. Já vím, že je to dražší. Ale tady bude rezervace. Národní park. Mořský národní park. To se nedá nic dělat.“

„Ale to znamená, že vypustíme Beatu mnohem později! Chápete, co to bude znamenat pro Oceánii? Pro vaše Karauri, Aino? Vy byste na sebe vzala takovou odpovědnost?“

„Jistěže,“ řekla Aina tvrdě a z jejího hlasu Ganšin poznal, že nemá cenu dál ji přesvědčovat. „Jistěže vzala, Nikolasi.“

„To je vaše poslední slovo?“

„Ano, poslední.“

„Aha,“ Ganšin se rychle rozhodoval. „Aha… Ale já na sebe tu zodpovědnost v žádném případě vzít nemůžu. Já mám plán zkoušek, potvrzený Mezinárodním energetickým výborem a vládou Karauri. Vážím si vás, Aino. Vážím si vás všech, ale od toho programu nechci a nemůžu ustoupit. A taky od něj neustoupím.“

„Nikolasi, ale já jsem přece oficiální a zplnomocněná inspektorka a mám právo…“

„Skutečně máte takové právo, že můžete zastavit práce, Aino?“

„Ne,“ přiznala se. „Vlastně se s něčím takovým nepočítalo. Nemohlo se s tím počítat…“

„Takže už nemáme o čem mluvit. Rozhoduju já a odpovědnost nesu taky já.“

„Ale můžu se s nimi spojit. Vysílačku přece máme. A pak…“

„Teď v noci? S kým se chcete spojit?“

„Samozřejmě že ne teď. Ráno.“

„Než se rozhodnou, uběhne den dva tři… To nejde. Pokusy začínají zítra. A dost.“

„Nikolasi, copak nedokážete pochopit…“

„Nedokážu, Aino,“ pálil za sebou Ganšin mosty. „Nedokážu.“

„Krucinál!“ procedil Arakelov a vyběhl ven. Young s Ainou běželi za ním.

Ganšin se za nimi dlouho díval, i když se vlastně díval jen na zaklapnuté dveře.

Frank je stejně džentlmen. Když chce. A chce málokdy. Měla jsem vědět, co dělám, když jsem s ním vyrazila na tu cestu. Nejsme spolu přece první rok. Jenže tady je úplně jinej, než doma. Úplně jinej. Svobodnej. Rozhodnej. A divokej. Hrubej. Kde se to v něm všechno bere? Co si mám počít? Jo, Linda, ta si pobrečí a zas je s Alem jedna ruka. Už zase na něj nedá dopustit. Nadávat mu smí jenom ona. Legrační holka. Neměla bych ji na Tonga vzít za ruku, vyvést na břeh a poslat domů? Nebo ať si v tom plave, jak umí… Nevím nic nevím. Jak mám něco vědět, když se pode mnou všechno kolíbá, paluba, jachta, moře, celej život se houpe. Musím se držet, kdybych spadla, nikdo mi nepodá ruku, natož aby mi hodil záchrannej kruh. Řekli by mi: „Plácej se v tom sama, holka, třeba se někam dohrabeš.“

„A tím to hasne. Jsem sama. Úplně sama. Já jsem slabá ženská a měla bych se starat ještě o tu chudinku? Pane bože a jsem utahaná… alespoň na chvilku bejt na pevný zemi. Alespoň na chvilku…“

9.

„No tomu říkám úkol,“ vydechl Islel Falemachafu, ministr energetiky a turismu, zabořil se do obrovského křesla, zavřel oči a ponořil se do úvah. Zavládlo ticho, které rušil jen vzdálený příboj.

Tahle bitva je vyhraná. Ať bude přemýšlet vážený pan Islel, jak bude chtít, musí dojít k tomu závěru, který mu přistrčila Papaleaiaina.

Poprvé za dnešní ráno se uvolnila.

To ráno pro ni začalo dost pozdě, asi půl hodiny před tím, než člun měkce přistál u úvaziště Národního jachtklubu. Na loďce, kterou vedli po neznámých vodách, jak nejrychleji dokázali, Orson s Benem, se vyspala víceméně slušně na to, aby se cítila na nastávající těžký den ve formě. Po přistání se funkce vyměnily. Tady byla zase paní Papaleaiaina. Ve svém bytě nabídla Benovi ložnici. Za čtvrt hodiny spal jako zabitý. Young se nastěhoval do Papaleaiaininy pracovny.

„Měl byste si taky zdřímnout, Orsone,“ vybídla ho. „Lehněte si tady na gauč. Nejste přece ze železa.“

„To teda nejsem. Ale napřed práce a pak to ostatní. Vyspím se, až to skončíme. A upozorňuju vás, že chrápu jako tygr.“

Papaleaiaina ho nenutila. Měl pravdu. Rychle se vysprchovala. Pak si zacvičila a ze šatníku vybrala jasně modré sárí. Žádný oděv totiž tak nezdůrazňuje všechny křivky těla, jeho krásu a ženskost. A přitom působí neobyčejně majestátně. To všechno dneska potřebovala. Když byla v plné polní, zvedla sluchátko.

Napřed volala tuanganovi Terai. Nebylo to jednoduché. Náměstka ministra moří ulovila až po sérii telefonátů. A to na místě, kde to nejméně očekávala – v Archívu státních spisů.

„Ne, milánku, do té věci mě netahej,“ řekl kategoricky, když mu Papaleaiaina vysvětlila, o co jí jde. „To se netýká mojí pravomoci a do takových skandálů bych se nerad míchal.“

„Ale já ani nečekám, že bys mi pomoh,“ odpověděla klidně Papaleaiaina. „Chci od tebe jen jedno. A to udělat musíš. Promluvíš s Faradem Taaroa a on mě přijme. Dneska. Neoficiálně. Po obědě. Nebo při něm. Rozumíš?“

„Já o tom mám mluvit s prezidentem? Zbláznila ses?!“

Bože, bože, pomyslela si Papaleaiaina, celý Ganšin.

„Proboha, tak mluv jenom o mně. To snad můžeš, ne?“ A zavěsila, aniž mu dala možnost k dalším vytáčkám.

Pak získala půlhodinu na rozhovor s Islelem Falemachafu. To už nebylo tak těžké. Falemachafu přijímal všechny, kdo ho potřebovali. Nikdo nevěděl, jak se mu to dařilo, ale možná že právě pro tuhle schopnost byl ministrem už dvacet let.

„Opravdu – tomu říkám úkol,“ zopakoval teď.

„Skutečně je to tak těžké?“ podivila se Papaleaiaina. A farizejsky dodala: „Pro státního činitele s takovou zkušeností…“

„Ženská duše je stejně nevyzpytatelná pro státního činitele jako pro sběrače banánů.“

„Co s tím má co dělat ženská duše?“

„Když starý Islel váhal, jestli se má jímač stavět zrovna na Haapai-Matua, řekla mu jedna žena, že je váhavý střelec. Když žádal starý Islel doplňovací výzkumy, řekla mu táž žena, že je alibista bez technického vzdělání. A teď, když se ukázalo, že ta opatrnost byla matkou moudrosti – co udělá ta žena? Jde za starým Islelem… A podle tebe s tím nemá ženská duše nic společného.“

„Já si přece pořád myslím, že se jímač musí postavit. Ale někde jinde.“

„Nevím, nevím. Sluneční kolektory u nás pracujou velmi dobře. Přílivová elektrostanice na Teleki Lage vyrábí taky dost kilowattů. Nepřežily se ani staré dobré tepelné elektrárny. A věř mi, že se ještě dlouho nepřežijou. Já pořád nepovažuju ty giganty na nebi za nutné.“

„Dneska máte samozřejmě pravdu. Ale co zítra? Musíme myslet taky na zítřek!“

„O tom přemýšlej, až si sedneš na moje místo. A to už bude brzo.“

„A do té doby?“

„Do té doby si stav ten svůj jímač.“ Z Islelovy logiky přecházel Papaleaiainu zrak i sluch. „Jednou bude možná moc zapotřebí. Jenže se musí moc dobře vybírat, než se pro něj najde to správné místo. Víš, my jsme maličká zem. Moc maličká. Musíme šetřit každou její píď a užívat ji rozumně, opatrně, s láskou.“

„Máte pravdu, jenže co teď?“

„To se ptáš mě?“

„Já se vás neptám, já vás prosím. Hlavně proto, že musíme zachránit tu píď země. Taková píď už se možná nikde jinde nenajde. Na celém světě!“

„Budeš muset promluvit s Faradem. To může rozhodnout jedině on.“

„Myslela jsem, že za ním půjdete se mnou.“

„Ale, ale. Že bys ty se svou energií, intelektem a šarmem nedokázala přesvědčit prezidenta naší malé republiky?“

Když Papaleaiaina vycházela z ministerstva, nebyla už si tak jista vítězstvím. I když… Kdyby s ní Falemachafu v zásadě nesouhlasil, choval by se jinak. „Ne“ dokázal vždycky říct velmi jasně. Takže… Buď je o jejích schopnostech natolik přesvědčen, že považuje za zbytečné vměšovat se, nebo se do toho pouští na vlastní pěst.

Terai přece jen schůzku zařídil. Papaleaiaina to zjistila, když přistoupila k malému vchodu do prezidentského paláce. Gardisté v parádních uniformách, s čtyřbarevnými kokardami na nablýskaných přilbách a s automatickými pistolemi u boku, strnulí po stranách dveří na ni jen mrkli a okamžitě rozevřeli překřížená rituální kopí. Takže o jejím příchodu věděli. Papaleaiaina o tom ostatně vůbec nepochybovala. Ať byl Terai jaký chtěl, když ho o něco požádala (i když mu tentokrát spíš přikázala), tak dělal, co mohl. Třeba se mu nechtělo. Takový vztah už mezi nimi panoval od dětství.

Jak už to v životě často bývá, ukázalo se všechno na druhý pohled horší než na první a rozhovor s Faradem Taaroa se brzy dostal na kolej, na níž ho Papaleaiaina nechtěla vidět… Možná proto, že na rozlehlé terase prezidentského paláce, na níž seděli v lehkých proutěných křeslech pseudokoloniálního stylu ve stínu slunečníku, ztrácelo její vyprávění o Neptunově harfě, o nočních koncertech pod vodou a vůbec o všem, co prožila a procítila, na přesvědčivosti.

„Obávám se, paní Foliaki,“ řekl prezident, když Papaleaiaina zmlkla, „že vám nebudu moci vyhovět. Pochopte mě. Na jedné misce vah je zatím hypotetická hodnota jevu, který vysledoval náš ruský přítel, a na druhé účast republiky na velkém mezinárodním projektu, první vstup Karauri na mezinárodní arénu. Závažný vstup. To jsou nesouměřitelné hodnoty.“

Copak tu zeď mezi námi neprorazím, pomyslela si Papaleaiaina. Byla jsem si tak jistá. Přesvědčila jsem Arakelova, Younga, Bljuminga… Arakelov teď sedí v jeskyni pod ostrovem a kryje naši cestu, protože dokud je v labyrintu podzemních chodeb, nezačne Ganšin v žádném případě s pokusy. Výbuchy by pak mohly zabít člověka. A to už je něco jiného než chladnokrevné zničení Harfy. Toho by se nedopustil. Alespoň Arakelov je o tom hluboce přesvědčen. Řekl jí: „Já takové lidi znám, Aino. Věřte mi. Mluví tvrdě. Ale slova, to je něco jiného než skutky. Ganšin nezačne s výbuchy, když bude vědět, že jsem dole.“ Kdybych tak měla jeho jistotu, říkala si v duchu. Jak prezidenta přesvědčit? Zkusím to jinak.

„Kromě toho,“ pokračoval zatím prezident, „nemohu zasahovat do pravomoci vašeho bezprostředního nadřízeného.“

„Koho máte na mysli?“

„Mám na mysli pana Ganšina.“

„Ten jenom vede práce na Friday Islandu, ale není můj nadřízený, pane prezidente.“

„Když se zúčastňujete těch prací, je i vaším nadřízeným.“

„Vaše vláda, pane prezidente, mě jmenovala mimořádnou a zplnomocněnou odbornou inspektorkou a inspektor nemůže být podřízený jejich vedoucímu.“

„To vás tak zajímají otázky subordinace, paní Foliaki?“

„Vůbec ne, chci jen všechno uvést na správnou míru.“

„Dobře, řekněme, že máte pravdu,“ vzdal se prezident a Papaleaiaina to malé vítězství zaznamenala. Sama nevěděla, proč tolik dohadování kvůli takové hlouposti, ale instinkt ji vedl, aby jednala právě takhle. „Řekněme, že máte pravdu, ale to vůbec nic nemění na pravdě pana Ganšina v dalším. V tom hlavním. V tom, že Neptunova harfa, jak jí říkáte, je zdrojem nebezpečí pro posádky lodí ve vodách našeho souostroví.“

„Ve velmi úzce ohraničených vodách a jen v přesně vymezeném čase. Stačí vyznačit tu oblast na mapách, dát tam bóje, sestavit tabulky závislosti Harfy na výšce přílivu, a bezpečnost plavby je zajištěna.“

„Nežádali jsme ruské přátele, aby našli příčinu podobných případů na lodích proto, abychom pak tu příčinu začali pěstovat.“

„A nenapadlo vás někdy, pane prezidente, že proud mikrovlnného záření, který poteče z Beaty do jímače na Friday Islandu, znamená stejné nebezpečí pro letectví jako Harfa pro lodní dopravu? Ovšem tohle nebezpečí bude neustálé, každý den, každou hodinu…“

Poznala prezidentovi na očích, že ho to opravdu nenapadlo. To bylo první zrnko pochyb, které zasela do jeho duše, teď nesměla ztratit iniciativu.

„Ona existuje ještě druhá strana té mince. Máte naprostou pravdu, když poukazujete na nutnost dodržovat všechny body dohody, na jejímž základě se provádí příprava k mezinárodní stavbě na Friday Islandu. Ale nemyslíte, že Lausannská konvence o ochraně unikátních přírodních pásem a útvarů (dík, Orsone!) je zrovna tak významný dokument? Představte si, jak bude našemu zástupci v OSN při projednávání případu nedodržení Lausannské konvence na Karauri.“

„Jak to myslíte, paní Foliaki?“

„Když jedna z největších rozhlasových stanic světa pustí do éteru seriál reportáží – napřed o Neptunově harfě a jejím odhalení a pak o tom, jak byl ten unikátní výtvor přírody hloupě zničen… Program takové společnosti poslouchají desítky, ne-li stovky miliónů lidí. Mezi nimi se určitě najdou tisíce, ne-li desítky tisíc takových, kteří zvednou hlas k záchraně Harfy. A jak bude vypadat vláda, která nezabránila aktu… nechci říct vandalství, ale každopádně trestuhodné zbrklosti? Jak ta vláda bude vypadat?“

„A kde ta společnost onu informaci získá? Snad ne od vás, paní Foliaki?“ ukázal drápky prezident.

„Ne,“ pokrčila Papaleaiaina rameny. „Vzpomínáte si na toho novináře, co s vámi dělal před měsícem rozhovor?“

„Myslíte Orsona Younga?“ Farad Taaroa měl vždycky velmi dobrou paměť na jména. „Jistě.“

„Byl na Friday Islandu. A ty reportáže se budou v případě nutnosti vysílat. Dneska už se, pokud se nepletu, spojil s australskou polokoulí a už má rezervovaný čas. Samozřejmě že ho může využít i pro jakoukoli jinou reportáž. Dobrý novinář – a Young je, pokud vím, ve svém oboru mistr – má vždycky něco v zásobě…“

Prezident se zamyslel.

„Ne,“ řekl po chvíli. „Já myslím, paní Foliaki, že chmurný obraz, který jste mi tu vykreslila, nebude tak strašný.

S tímhle problémem si poradíme. V horším případě by z toho byla vládní krize a demise vlády. Zato porušení smlouvy v projektu Beata podkope důvěru k našemu státu. A bojím se, že definitivně. To nesmíme dopustit Totéž jsem řekl už Islelovi Falemachafu.“

Ten starý rošťák. Přece se k ní přidal. Jejich pluk se rozrůstá.

„Nezbývá mi, pane prezidente, nic jiného,“ začala Papaleaiaina. Nedalo se nic dělat, musela to říct, „… než připomenout vám, že jsem podle dědičného práva náčelnicí Rady klanů, která má podle naší ústavy právo veta.“

„Jste si jistá, že klany půjdou za vámi?“

„Klany šly za rodem Foliaki tři sta let. Půjdou za ním i dneska.“

Oba věděli, že Papaleaiaina neblufuje. Karauri bylo dodnes závislé na klanech.

Mohly svrhnout kabinet, mohly prosadit přijetí nového zákona nebo změnu starého, protože tahle struktura prorůstající svými kořeny ze starých rodových vesnic vládla celé zemi dodnes. Kdysi stály v jejich čele královny, za vlády Papaleaiaininy babičky Papaleaiainy III. byly občanská a rodová vláda odděleny, ale v čele Rady stál klan Foliaki a v čele klanu nejstarší dcera nejstarší dcery poslední královny.

„Věřím,“ pronesl prezident slavnostně, „že všechen náš lid podpoří v tomto konfliktu svou ústavní vládu. Všechen lid bez rozdílu, nehledě na příslušnost k tomu či jinému klanu.“

Řekl to sice slavnostně, ale nebyl tak sebejistý jako dosud. A Papaleaiainu napadlo ještě něco. Dobře, že zastihla tuangana Terai právě v archívu státních spisů, jinak by si na to nevzpomněla…

„Pak zbývá ještě jedna eventualita. Když byla moje babička, královna Papaleaiaina III. sesazena z trůnu první vládou Republiky Karauri, byl podepsán dokument, který na věčné časy ponechává jí a jejím potomkům právo vlády nad dřívějším královským dominiem…“

Potom udělala pauzu, kterou prezident nevydržel.

„Neznám ten dokument, ale věřím, že existuje. A dál?“

„Tím dominiem je, pane prezidente, ostrov Haanai-Matua, známý také pod jménem Friday Island. A já se hlásím o své právo.“

„Hm… A co řeknete na to, paní Foliaki, že od vás ten ostrov stát vykoupí?“

„Dokument tu zemi prohlašuje za věčný dědičný majetek. A republika v něm zaručuje, že nedojde k žádným pretenzím.“

„A co znárodnění?“

„Zkuste to. Jenže napřed budete muset znárodnit všechnu ostatní zemi. Jsem zvědavá, jak rychle to dokážete.“

To byla poslední kapka do číše prezidentovy trpělivosti.

„Ale proč jste své nároky neuplatňovala dřív?“

„Byla jsem přesvědčena, že je ta stavba nutná. Že se pro ni ostrov nejlíp hodí. A teď si myslím opak.“

„Stejně vám nerozumím. Islela Falemachafu chápu. Vidí už na Friday Islandu spousty turistů, luxusní hotely, devizový příliv… Ale co na té situaci láká vás? Islel tam postaví turistický komplex – mimochodem sám na tom vydělá. Ale vy jste přece inženýrka, jste energetická. Chápal jsem vás, když jste za tu stavbu bojovala. Ale teď?“

„Ano,“ začala Papaleaiaina. Bylo jasné, že zvítězila. Teď bylo na ní, aby projevila maximum taktu a pochopení. „Změnila jsem názor. Ale ne úplně. Projekt Beata bude stejně uskutečněn. Neobejdeme se bez něj. Změníme jenom místo jímače. Jistě, bude to o něco dražší. Ale ty peníze pro nás vydělá Harfa. Turistický ruch. Uvedeme Beatu do provozu možná o několik let později. Ale zachráníme Harfu a ta je něco jako náš národní poklad… Opravdu, pane prezidente. Jsem přesvědčena, že najdeme společný jazyk. Já pro to rozhodně udělám, co bude v mých silách.“

Dalších několik hodin byl kolotoč nejrůznějších rozhovorů, setkání a dohod. Papaleaiaina převzala od Farada Taaroa doklad o „dočasném zastavení všech prací na teritoriu Friday Islandu“. A znovu se obrátila na tuangana Terai. Tentokrát potřebovala vrtulník. I toto přání jí pan Hiroa se skřípěním zubů vyplnil. Pak si Papaleaiaina ještě jednou telefonicky pohovořila s ministrem energetiky a turismu. Z toho rozhovoru se zrodil telegram, který byl odeslán Ganšinovi na Friday Island Byl to příkaz k okamžitému zastavení prací, podepsaný Islelem Falemachafu. Pak zajela domů pro Younga a Veňu („Nebojte se, Bene, ten člun vám tu nikdo neukradne. A na ostrově vás teď budeme moc potřebovat…“). Pak nasedli do vrtulníku a vydali se na severoseverozápad.

„Poslechněte, Papaleaiaino,“ ozval se Young a upřeně se na ni díval svýma trochu šikmýma očima. „Dokázala byste mi popravdě odpovědět na jednu otázku?“

„Dokázala.“ Ale vůbec se jí nechtělo. Ovšem novinář je novinář, i když s tebou drží basu a je skoro kamarád. „Zkuste to.“

„Obědvala jste dneska?“

Papaleaiaina se zamyslela a vzpomněla si jen na sklenici kokosového mléka. „Ne,“ usmála se.

„To jsem si moh myslet,“ prohlásil vítězně a vytahoval z batohu sáčky, balíčky a termosku, kterou si vypůjčil z Papaleaiaininy výbavy. „Trochu jsem vám kramařil v kuchyni. Doufám, že mi nevynadáte.“

„Já vás zulíbám,“ mumlala Papaleaiaina s plnou pusou. „Vy můj zlatý skřítku domácníčku.“

Pak usnula a probudila se, až když se vrtulník blížil k ostrovu. Young vedle ní seděl s nosem přitisknutým k okénku.

„Co to tam vidíte?“

„Ale nic,“ řekl a odlepil se od okna. Viděl jachtu. Krásnou jachtu…

Poprvé si všimli skalnaté siluety včera večer. Ostrov jako ostrov. Takových je tu hromada. Pár kamenů, pár hrstí písku a to je všechno. Ale tentokrát byla posádka na nohou. Linda s Robertou jásaly, div nespadly do moře, a bez ustání ječely: „Země! Země!! Země!!“ Člověk by řekl, že neviděly zem rok a ne slabý měsíc. Al byl taky bez sebe. Sedl si do kuchyně a koukal na ten holý ubohý břeh jako kocour na smetanu, div se neolizoval. A Frank se pochopitelně stal pro všechny nepřítelem číslo jedna. Protože se vymlouval, že prý nemohou hned přistát, když to tu neznají. A že prý nemají hloubkoměr. A že už bude noc. Že musí počkat do rána. Oni chtěli na břeh!

Trochu se vzpamatovali až o půlnoci, uvařili si tobbi a hned byl život veselejší. Pak šli spát a Frank dřepěl nad mapami, prověřoval a počítal, dokud se nepřesvědčil, že jsou u Ostrovů Velkého pátku. U kterého z ostrovů právě je, to zjistit nemohl. Buď je to nějaký útes Friday Islandu, nebo Big Basis nebo Little Basis. Jaký je v tom rozdíl? Kdyby záleželo na Frankovi, v životě by tu nepřistál. Co by tam hledal? Jenže do Tonga zbývaly ještě tři neděle a oni se tu rvou jako psi. Potřebujou se trochu proběhnout A Franka neubude. Vždyť tu dlouho nezůstanou.

Koukal do té mapy skoro celou noc. A jen ráno otevřel oči, už nad ním stála ta praštěná husa a hned:

„Franku, Franku, včera jsem se tě samou radostí úplně zapomněla zeptat, co je to za ostrov. To už je Tonga?“

„Ne,“ zachoval Frank klid. „Kolikrát ti mám říkat, že na Tonga je to ještě tři neděle. Tohle je prostě útes. Jmenuje se Little Basis.“

Obeplul ostrov a našel maličký záliv. Spustil kotvu a nafukovací loďku, ve které se dostali na břeh.

Jak Frank předpokládal, byl ostrůvek pustý. Jen samé kameny. Ale skákat po kamenech taky není špatné. Alespoň to! Frank vystoupil jako první a zjistil, že to, co původně považoval za balvan, byl kamenný kříž. Že by tu byl nějaký poklad? Ale hned se vzpamatoval. Co by to muselo být za blbce, aby zakopal poklad na útesu, přes který se při každé bouřce převalí moře? Ne, na zakopávání pokladů jsou ostrovy. Opravdické ostrovy. S kokosy a banány. To je nápad, začít tu hledat poklad! Hledat poklad, to je vážná věc a vyžaduje přípravu, vědomosti, vybavení, peníze…On s sebou nemá nic. Proto nevyplul na moře. Vyplul za svobodou. Za nezávislostí. Stačí, že tomu dal deset let, spořil a teď si prostě bude žít. Jen žít. Bude žít, nebude se týdny, měsíce a léta hrabat v zemi.

To už se tu objevili i ostatní. Zírali na kříž. A Frank přitom cítil, jak v nich roste touha obrátit celý ostrov vzhůru nohama.

„Co je to, Franku,“ zeptala se Roberta. Ona je tu taky, pomyslel si Frank zlobně. Stačili by ty dva hajzlíci, ale i ona… Jenže já je utřu. „Tohle?“ řekl potichu. „To je kříž.“

„To vidím. A proč je tu?“

„Chodila jsi do školy?“

„Zase se vytahuješ?“

„Jen se ptám. Jestli jsi chodila do školy, tak jsi někdy musela slyšet o Cookovi“

„O tom, jak se podle něj jmenuje Cooktown?“

„ Jo.“

„Tak o tom jsem slyšela.“

„Tohle je jeho hrob.“

„Netahej nás za fusekli,“ ozval se Al. „Ten se přece plavil do Antarktidy.“

„No a co?“

„A tam ho snědli.“

„Kdo? Pinguini?“

„Ne. Ale,“ vmísila se do hovoru Linda. „Frank má pravdu. Sežrali ho někde tady.“

„Už je to tak,“ rozjel se Frank. „Tady ztroskotal. Vždyť jste to viděli Nemusel se dostat do bouře, stačila jedna pěkná vlna a šlus. Tady umírali hlady.“

„Ježíši,“ vytřeštila Linda oči. Ježíši, „a to se… snědli… mezi sebou?“

„Samozřejmě že ne,“ Frank cítil, jak hltají každé jeho slovo. „Snědli je lidojedi, který připluli na kánoích ze sousedního ostrova.“

„To je hrůza! Opravdu, Ale?“ trnula Linda.

Al si zatím šedl na bobek.

„Koukejte, tady je nějaká deska. S nápisem.“

„Jistě. To je nápis na památku Cooka.“

Al chtěl desku očistit od lasturek a řas. Šlo to špatně.

„Potřebovali bysme nůž,“ poznamenal.

„Já pro něj skočím,“ oznámil Frank.

Rozběhl se po břehu, skočil do loďky a za pár okamžiků byl na jachtě. Našel multivibrátor a opatrně ho naložil do loďky. Za tři minuty byl zpátky na břehu.

„Tak, jdeme na to.“

Přiložil vibrátor k desce a stiskl knoflík. Vibrátor zasténal. Za chvilku ho Frank zase vypnul. Lasturky byly pryč, ale z desky zbyla jen světlá skvrna. Jen si na ní zkuste něco přečíst! A je to.

„Bohužel“ řekl nahlas. „Tři sta let je tři sta let. Rozsypala se.“ A s vibrátorem na zádech vyrazil ke břehu. Všichni se vrátili na palubu. Frank měl pravdu, co tam, v tom kamení?

„A žádná jiná zem tu není?“ zeptala se Roberta. „Nějaká pořádná zem, na který by rost aspoň jeden strom?“

A dívala se přitom tak úpěnlivě, že to nevydržel.

„Je. Asi tři hodiny odtud Jmenuje se Friday Island“

Proč by se tam vlastně nepodívali? Na Tonga je nikdo nečeká. Jestli tam doplujou o den dřív nebo později…

Friday Island se před nimi objevil kolem třetí hodiny odpoledne. O hodinu později zakotvili v pěkné zátoce. Pěkná není přesné slovo. Byla šikovně krytá před větrem. Jinak působila dost pochmurně – samá prudká skaliska, jen na jednom místě bylo možné vylézt bez nebezpečí, že si zlomí vaz. Ale dno dobře drželo kotvu. Dřív než se vypravili na exkurzi po ostrově, uvařili si oběd. Ještě před obědem si Frank s Alem nasadili náhubky a ploutve a skočili do vody. Frank zkoumal dno. Po čtvrthodině spokojeně vyplul. Ala nebylo vidět. Frank vylezl na palubu a rozvalil se na teplých prknech. Kde ten chlap zůstal?

Al se objevil až za dvacet minut. Vydrápal se na palubu, jako by se za ním hnalo hejno žraloků.

„Co se děje?“ zajímal se Frank.

„Je… Tam je…“ Alovi přeskočil hlas. „Tam je takovej… taková…“

„No tak se konečně vymáčkni!“

„Franku, je tam mušle.“

„No a co?“

„Ohromná mušle.“

„No a co?“

„Asi… asi pětimetrová!“

„Ve vodě se všechno zdá větší. Bude asi tak třímetrová.“

„No a co?“

„Ale ne. Byla větší, obeplul jsem ji.“

„Fajn Tak je větší.“

„Sakra, kdybysme ji vytáhli! Takovou jsem neviděl ani v muzeu. Utrhali by nám ruce.“

„A jak bys ji chtěl odvízt, když má víc než tři metry? V kajutě?“

„Hele, já nejsem žádnej blbec. Máme přece plováky.“

Opravdu není blbec. Možná že by se to vyplatilo. Museli by ji přivázat k záchranným plovákům. Kolik může vážit? Tunu. Půl druhý. Tři plováky. To máme. Kdyby přišla bouře, přesekneme vlečný lano. I když plováků by byla škoda. Ale předpověď je dobrá. Když jde o prachy, je Al okamžitě chytrej.

„Řekněme. A jak by sis to představoval?“

„Dám si kafe a pak se hned potopím. Přivážu ji, ty hodíš lano na rumpál a potáhnem ji.“

„Fajn. Tak to zkusíme.“

Linda i Roberta byly z nálezu celé pryč. Uvažovaly o tom, jestli by v ní nemohla být perla.

„Klidně by tam mohla bejt,“ tvrdila Linda. „Já jsem Četla…“

Frank silně pochyboval, že by Linda přečetla třeba jednu knihu v životě.

„Nevím, co jsi četla,“ řekl. „Ale vím, že v tak velkejch mušlích perly nejsou. Perly se získávají ve speciálních farmách. Ze speciálně vyvinutejch mušlí“

„A před těma farmami?“ zeptala se Roberta.

„Co před nima?“

„No když farmy ještě nebyly. To se taky nosily perly nebo ne?“

„Nebyly, nebyly… Farmy byly vždycky.“

„Ty víš úplně všechno,“ řekla Roberta s takovou zvláštní intonací. Frankovi se zdálo, že závistivě. Jen ať závidí a ať nevykládá nesmysly.

Ale Linda se nevzdávala.

„V obrovský mušli musí bejt obrovská perla. Jako pěst. Nebo jako hlava. Co s ní budem dělat? Prodáme ji? Kolik může taková perla stát?“

Frank vyletěl:

„Zavři hubu!“ Pak se obrátil na Ala: „Už sis odpočinul? Tak jdem na to. Hele, ženský, jestli nám budete překážet, tak za sebe neručím.“

Al se ponořil. A zůstal pod vodou dobrou půlhodinu. Pak se objevil asi třicet metrů od jachty a mával. Že prý to sám nedokáže. Nemehlo! Frank si s povzdechem nasadil náhubek. Ale za pár minut už valil oči. Tohle nečekal. Mušle byla skutečně obrovská. Její ozubené poloviny měly v průměru nejmíň čtyři metry. Vydržej to plováky? pomyslel si. Měly by, ale čert jim věř. Risknem to.

Ve dvou uvázali mušli docela lehko. Frank se vrátil na jachtu, vytáhl kotvu a spustil motor. Jachta se začala houpat ze strany na stranu, bořila se přídí do vody – začínalo to být nebezpečné. Frank vypnul motor. Za chvíli se objevil na hladině Al.

„Co je?“

„Nejde to, neutáhnem ji.“

„Napřed ji musíme odtrhnout ode dna.“ Jak? To budem kladivem nebo pilou manipulovat pod vodou?‘ „A co ten tvůj vibrátor?“

„Vibrátor?… Ne. Pod vodou nebude fungovat“

„Ach jo“ Al vylezl na palubu. „Hele, já mám nápad!“

„Zase?“

„Co kdybysme použili výbušninu?“

„Jak? Já tu nemám dynamit“

„Ale já jo.“

„Ty? Na jachtě? Zešílel jsi?!“

„Fakt Franku, nezlob se. Bejval jsem střelmistrem na Transaustrálii… Prostě a dobře, mám v kajutě takovej kufřík…“

„Chceš mi potopit jachtu? Patří snad tobě? A co naše životy, ty patřej taky tobě? Okamžitě to vyhoď!“

„Ale počkej, Franku. Když to nevybouchlo do teďka, tak to ještě tři minuty vydrží. Já to vyhodím jen mě chvilku poslouchej.“

„Dělej!“

„Dám pod ni tři malý nálože a odpálím je najednou. To ji odřízne líp než nůž. Za to ti ručím Já jsem opravdu střelmistr, Franku. Já jsem perla mezi střelmistrama.“

„Tak dobře, ty perlo,“ vzdal se Frank „Zkus to. Ale jestli potom zjistím, že mi zůstal na lodi gram toho svinstva, tak tě roztrhnu jako hada.“

„Neboj se, já to vyhodím,“ zamumlal Al a zmizel v kajutě. Za chvíli už byl zase na palubě a vláčel za sebou kufr. Opravdu maličkej kufřík pomyslel si Frank Celou dobu s sebou taháme smrt. Jen co budeme na Tonga, vyhodím ho na břeh a… Takový pitomý fóry. Vyhodím ho a dost. A seženu si normální posádku. Ne takoví…

Tou dobou už Al skončil přípravy. Opatrně položil nálože do síťky, kterou měl u pasu, zavřel kufr a chtěl ho zase odnést do kajuty, ale Frank ho zastavil:

„Neztrácej čas. Za chvíli se začne stmívat. Uklidím to sám. Ty jdi dolů.“

Al se podíval na hodinky a skočil do vody. Frank se na chvíli zamyslel. Pak přinesl provaz, přivázal, ho k držadlu kufříku a potichu ho spustil do vody. Tak to bude lepší. Ať zůstane na dně. Al si na něj hned nevzpomene, my vyplujem a pak už ho nenajde.

Za čtvrt hodiny vylezl Al na palubu a Frank mu hodil ručník

„Tak co?“

„Za deset minut to bouchne. A kde je kufr?“

„Na místě,“ odpověděl Frank bez mrknutí oka. Al odešel do kajuty, ale za chvíli byl zpátky bílý jako stěna.

„Kde je ten kufr?“

„Vyhodil jsem ho. Chceš nás zabít, ty vole?“

„Ty jsi vůl! Teď je s náma konec!“ zaječel Al tak, že Roberta a Linda, které se zatím opalovaly, vyletěly z lehátek, jako by je něco štíplo.

„Zbejvá už jen pět minut. Už se nestihnem vrátit Prostě to nestihnem. Ty jsi nás zabil, ty hajzle!“

„Jak to?“

„Přesekni lano, pitomče, a drž hubu!“ křičel Al a Frank chtě nechtě poslechl. Vrhl se na příď a přesekl lano, které spojovalo jachtu s mušlí. Al zatím spustil motor. Jachta prudce vyrazila ze zátoky.

„Jestli to nestihnem, tak, ti buďpámbu milostivej. Jestli to přežijem, nadělám z tebe fašírku.“

„Co se vlastně stalo?“

„Drž hubu! Jen abysme to stihli…“

Ale nestihli to. S ohromným rachotem za nimi vyrostl hrozný bílý hřib. Jachtou hodil výbuch tak, že se Frank stěží udržel na palubě. Zdálo se, že celá loď vyletěla do vzduchu, pak se strašným pronikavým rachotem dopadla na hladinu a svalila se na bok… Víc už nevěděl nic, padlo na něj ráhno a on ztratil vědomí.

Když přišel k sobě, jachta se zhoupla, ale s úlevou zjistil, že se zhoupla na vysoké vlně.

„Máš štěstí“ řekl Al. „Máš štěstí, že se nám nic nestalo. I když úplně jistej si tím nejsem. Vstaň!“

Frank se těžce zvedl. V hlavě mu hučelo a motala se mu, jen s vypětím všech sil dokázal ten kroužící svět zastavit.

„Co to bylo?“

„V tom kufru,“ vysvětloval Al se zlobným uspokojením, „jsem měl všechno možný: Tritol a tetryl, hexogen a oktogen, pentrit a fulgurátor rex. Různý rozněcovače. Včetně výbušnejch. A ty spustily. Chápeš. Když vybuchly nálože pod mušlí vybouchnul celej kufr. Je ti to jasný? Teď jdi a zkontroluj, jak je na tom jachta. Ze zálivu jsem ji vyved a teď… padej!“

Zdálo se, že všechno dopadlo dobře. Trup to vydržel, alespoň žádná prasklina nebyla vidět. Ostatní se dalo lehko do pořádku.

Oznámil své zjištění ostatním. Ženy se radovaly míň, než se dalo očekávat. Nejspíš si nebezpečí ani pořádně neuvědomily. Zato Al se ještě přeptal:

„Víš to jistě?“

„Jo. Teď vztyčíme rezervní ráhno, napneme plachty a je to.“

Za dvacet minut byli hotovi. Napnuli všechny plachty a honem pryč. Co když je ten ostrov obydlený? A tím výbuchem… Co když je pronásledujou?… Co to asi udělalo s rybama… pane bože…

Když vzala jachta kurs směrem od Friday Islandu, přišel Al k Frankovi a krátce ošklivě ho uhodil. Dvakrát. Do solar plexu a do tváře. Frank se svalil na hrubá prkna a ucítil v ústech slanou chuť krve.

„To je záloha,“ oznámil Al. „Na Tonga přijde doplatek.“

11.

Během posledních hodin Arakelov trpce litoval, že není archeolog, že se nikdy vážně nezajímal o vykopávky a větší část svých skrovných vědomostí v této oblasti nenačerpal z knížek, ale jen z vyprávění z doby, kdy pracoval s podmořskými archeology na Iberijském šelfu. Bylo to před dvaceti lety a v paměti mu toho bohužel zbylo jen málo a z toho mála se mu teď ke všemu ještě nic nehodilo. Kdyby tu s ním teď byl některý z těch kluků…Jak se vůbec jmenovali? No třeba Paška Korněv. Určitě by mu uměli vysvětlit kdo, kdy, jak a proč kreslil na pečlivě vyhlazených stěnách Sloupového chrámu tyhle hezké fresky a co znamenají ty velké kruhy sestavené z delfíních těl… A co tahle rozšklebená tvář se žabí tlamou?

Arakelov si ve svitu lampy prohlížel jeden obraz za druhým, vztekal se, jaký je ignorant, ale nedokázal se od nich odtrhnout. Obrazy (nebo vlastně fresky) pokrývaly celou plochu stěn a byly po nich rozhozeny ve zdánlivém chaosu, za nímž začínal cítit jistý systém, jistou, zatím nepochopitelnou zákonitost Jestli se neplete, pak najde další obraz asi o pět metrů vpravo.

Už chtěl o těch pět metrů popojít, když se pod ním prohnula země, vlastně spíš zasténala, tak jako se sténá bolestí nebo strachem. Nebyl to silný otřes, alespoň Arakelavovi silný nepřipadal, ale seshora se sypala hlína a nějaký písek. V nejbližším sloupu se objevila trhlina. Další přetnula šklebící se tvář.

Tak!

Arakelov se musel posadit na zem. No jistě. No pochopitelně. No samosebou.

Ganšin je tedy daleko tvrdší, než by se dalo předpokládat. Přece se do toho dal. Nelekl se. Čekal, čekal… Vždyť už je večer. Ale stejně se do toho pustil. Je to tvrdej chlap. Podcenili ho.

Další výbuchy nepřišly. Vtom si Arakelov uvědomil, že neví, jestli se mají opakovat. Jestli mají všechny nálože vybuchnout současně nebo postupně. Uplynulo pět, deset, patnáct minut – nic. Takže to bude všechno. Další už nepřijdou.

Vždyť je to jedno. Hra prostě skončila. Dost směšně. Ničemu tou hloupou demonstrací nezabránil, jen ze sebe udělal blbce. Jenže nešlo o něj, ale o Harfu.

Vyskočil. Harfa! Co když jí to neublížilo? Co když ten výbuch nebyl tak silný? Měl chuť vyběhnout, ale vzpamatoval se. A podíval se zpátky.

Jedna z chodeb spojujících velké jeskyně s labyrintem začínala přibližně uprostřed stěny proti Sloupovému chrámu. Vydal se k ní.

Na první pohled bylo všechno jako předtím. Plazit se musel jen občas, když se chodba trochu rozšířila, mohl pro změnu lézt po čtyřech, což bylo mimochodem ještě nepohodlnější. Když tudy lezl s Veňkou poprvé, nemohl se zbavit pocitu, že se odtud nemůže už v životě vyhrabat, že je navěky odsouzen plazit se v kamenných útrobách ostrova. Teď na to nemyslel. Teď ho zajímalo jen jedno: nakolik je labyrint poškozen výbuchem. Žádné poškození zatím neviděl, ale kolik asi vzniklo prasklin ve stěnách? Má je počítat? A budou mít vůbec na něco vliv? Nesmysl!

Na zával narazil asi na čtyřstém metru. Vlastně to ani nebyl zával. Kdyby nevěděl, že dřív se tou chodbou dostali dál, kdyby si tím nebyl naprosto jist, považoval by to za normální slepou uličku. Prostě myslel by, že zalezl do nějakého apendixu, že zabloudil… Jenže dřív tu ten apendix nebyl! Byla tu chodba, dokonce se tu rozšiřovala, dalo se tu lézt po čtyřech. Zaťukal na stěnu před sebou, působila jako jednolitá skála.

Vrátil se o třicet nebo čtyřicet metrů a vlezl do odbočky, která taky vedla k vertikálním kanálům Harfy, jenže oklikou. Po dvaceti metrech cesta končila.

Dvě nebo tři hodiny se snažil dostat do vzdálenější části labyrintu, ale nakonec musel přiznat porážku a ustoupit.

Vrátil se do Sloupového chrámu. Celé tělo ho bolelo – byl samá odřenina, škrábanec, modřina… Šortky a košile s krátkými rukávy taky nejsou nejlepší oblečení pro speleologa amatéra. Vydal se k sifonu, který spojoval Sloupový chrám s První jeskyní, a umyl se. Voda byla slaná a nebylo to nijak příjemné.

Už tu neměl co dělat. Nahoře ho ovšem taky nečekalo nic pěkného. Neměl chuť setkat se s Ganšinem. Hlavně se s ním nesmí pohádat, nesmí mu říct nic, co by si později vyčítal. Neexistuje nic trapnějšího než zloba poraženého. On i Ganšin byli přesvědčeni, že jsou v právu. A Ganšin měl dost sil, aby jim pravdu když ne dokázal, pak tedy vnutil…

Seděl na okraji sifonu s nohama ve vodě. Ganšinův výbuch nenadělal jen trhliny uvnitř ostrova, udělal je i v Arakelovových myšlenkách a pocitech. Děla se s ním nějaká změna. Jen jedno věděl jistě. Tenhle případ nemůže skončit takhle nicotně, nesmí zůstat jen epizodou v jeho životě.

Takhle se cítil už před třiceti lety, když zrušili vojenské námořní učiliště a on si musel hledat novou cestu v mírovém světě. Našel ji, stal se batyandrem a nebylo dne, hodiny ani minuty, kdy by volby litoval.

A pak ještě jednou. Před pěti lety, když si ho k sobě zavolal Grigorjan a řekl mu: „Podívej, Sašo, já vím, že je to těžký, ale nedá se nic dělat. Doktoři tě neschválili. Budeš muset končit. Co se dá dělat, už je ti pětačtyřicet.“ Kdyby to řekl někdo jiný, začal by se hádat, dokazovat, protestovat… Ale Grigorjan byl taky batyandr. Jeden z prvních. Už taky přešel přes tuhle hranici. A tak ho mlčky vyslechl. A mlčky přijal jmenování velitelem podmořských prací na Ruslanovi.

A teď… Co vlastně teď?

Voda v sifonu se rozvlnila, jako by se v hloubce objevila nějaká velká ryba. Arakelov vyskočil v okamžiku, kdy se v černé, mastně lesklé nádrži objevila hlava s tváří skrytou v náhubku.

Ganšin?!

Člověk rychle vyklouzl z vody a odhodil náhubek. Aina!

„Vy žijete, námořníku? Vy žijete!“

Papaleaiaina se mu vrhla do náruče. Voda jí stékala z vlasů do obličeje a tak si Arakelov v první chvíli ani nevšiml, že pláče. Plačící Papaleaiaina? Co se to s tím světem děje? Konejšivě ji pohladil:

„Co se stalo, Aino? Kde se tu berete?“

„Šla jsem za vámi… Myslela jsem… Báli jsme se…“ vzlykala Papaleaiaina.

„No tak už neplačte, všechno je v pořádku,“ mumlal. Utěšovat plačící ženské, to bylo jeho. „No tak, Aino…“

„No jo… ale víte, kolik je hodin? Tři v noci!“

Arakelova nenapadlo, že prolézal labyrintem tak dlouho.

„Div jsme se nezbláznili!“ Pak se Papaleaiaina vzpamatovala a ustoupila od něj. „Hledali jsme vás. A vy jste tady…“ Znovu škytla.

„Jsem živ, jsem živ… Ale co bude dál… Harfa je…“

„Hledají vás. Orson a Ben jsou v chodbách První jeskyně… Carlos, Bengtssen a Guerrero v horních dutinách, ukázala jsem jim suchou cestu… Ganšin s Justinou…“

„Ganšin? Ten taky?“ přerušil ji Arakelov.

„No pochopitelně. To přece nebyl on.“

„Co nebyl on?“

„Ten výbuch – to neudělal on, rozumíte?“

„Ne.“

„Já taky ne. My tomu nikdo nerozumíme. Něco se stalo. Tam v zátoce je spousta mrtvých ryb.“

Podmořský výbuch. Kdo to teda udělal? Nebo co to udělalo?

„Stejně je to jedno. Nikolaj Ivanovič se může radovat.“

„Nemůže. Přinesla jsem výnos. Práce se zastavují.“

„A proč by se zastavovaly? Harfa je zničená.“

„Ne?!“

„Byl jsem tam. Chodby jsou přerušené. Harfa už bude mlčet.“

„Možná že se pletete.“ Lehce se dotkla jeho ruky.

„Ale nepletu. Všechno jsem to prolezl. A pak – vy jste sem přišla ze břehu. A byl příliv. Kdyby Harfa zpívala, nebyla byste tu.“

„Vůbec jsem na to nemyslela, námořníku…“

„O to teď nejde. Ostrov se zbavil Harfy. Teď si tu Ganšin může stavět, co chce.“

„Nic nebude stavět. Odejde.“

„Proč?“

„Trochu ho znám. Bude se tu stavět. Ale už bez něho.“

„Tak co se vlastně stalo?“

„To kdybychom věděli.“

„Dovíme se to. Rozhodně. Já se to dovím.“

„Vy?“

„Ano,“ řekl Arakelov. „Ano. Musím se to dovědět.“

Je to moje povinnost, pomyslel si pak. A moje práce. Dovědět se to. Harfa je pryč. Nenávratně. Ale kolik ještě existuje na světě takových harf, o nichž nikdo neví… Kolik ještě existuje na světě krásy, kterou nevytvořil člověk. Prvotní přírodní krásy. A každý den, každou hodinu se někde zničí její část. Někdy ničí příroda sama. Někdy zase lidi. Schválně nebo náhodou, z legrace nebo ve jménu obecného blaha. Ale jaké blaho se dá vykoupit za takovou cenu?

Ještě nevěděl, co bude dělat dál, neměl ještě žádné konkrétní plány. Jenom znal cestu, kterou teď až do smrti půjde.

„Pojďte, námořníku,“ Papaleaiaina ho lehce chytla za ruku. „Pořád nás ještě hledají.“

„Ano,“ řekl Arakelov. „Ano. Už musíme jít.“

epilog

Čas sbírání kamenů

Důvody mají pádné

spoléhat na svaly.

Když jejich síla zvadne,

nebe se provalí.

A Gorodnickij

To se mu snad jenom zdá! Místo osmi plně naložených přepravníků projely kolem balastní ingoty. Ganšin nechtěl věřit vlastním očím. Ještě jednou se podíval na kontrolní pult. Bylo to tak. Zavolal dispečera. „Jak tomu mám rozumět?“

„Náklad se zdržel o šest hodin, nemoh jsem čekat!“ V dispečerově hlasu nebyl ani stín pochybností. Byl si jistý, že jednal správně. „Přece nezastavíme Kolo.“

„Přirozeně.“ Ganšin se odmlčel, čekal, až ho přejde zlost. „Přirozeně. Ale kdo si to zodpoví?“

„Ty ze říční plavby. Zpozdili se, tak ať si to zodpověděj.“

„A co vy? Popoháněl jste to? Kontroloval jste rezervu přepravníků? Co jste to za dispečera, když nemyslíte dopředu? Z toho se nevyzujete. (No a s říční plavbou budu mít stejný rozhovor, pomyslel si Ganšin, vlastně ještě nepříjemnější, ale do toho tobě nic není…) Je vám to jasný?“

„Je,“ odpověděl dispečer. Věděl, že nemá cenu hádat se s ním. „Můžu odejít?“

Ganšin mlčky kývl.

Pár minut ještě přemýšlel, pak nadiktoval zítřejší harmonogram. A už se chystal odejít, když si vzpomněl na Berteněva. Má tohle zapotřebí? Proč se hrabat v minulosti?

Vyšel z pracovny, pozdravil sekretářku a po schodech – eskalátory už nefungovaly – sešel k východu. V hale stál ten mrňous Bykov z plánovacího s dispečerem a technoložka v nápadných šatech.

„Buď rád, že ti jen vynadal,“ zaslechl technoložku. „Já bych…“

„To je tvoje věc, co bys,“ odsekl naštvaně dispečer. „Je to pedant bez špetky smyslu pro humor.“

Ganšin dělal, že nic neslyšel, a vykročil ke dveřím. Venku prošel parkem až k parkovišti. Stálo tam už jen několik aut. Vměstnal se do svého vozíku, vyťukal na řídicím panelu adresový kód a za půl hodiny už byl doma.

Svůj byt neměl moc rád. Ne že by se mu nelíbil. Generální ředitel Teplorozvodného kola by si ho dokázal vyměnit. Byl to normální byt, o nic horší a o nic lepší než ostatní. Ganšin se v něm jen špatně cítil. Neuměl se obklopit pohodlím, nedovedl ho nějak zpříjemnit. Všechno tu bylo takové chladné a cizí.

Vykoupal se, převlékl a za chvíli mu už bylo líp. Vtom se ozval zvonek.

Hosta poznal ihned, i když po dvaceti letech zůstalo na tom vysokém, rozložitém, hranatém chlapovi s lehce opuchlou tváří hrozně málo ze starého Borji Berteněva, kterého měl rád, z toho střapatého kluka, jehož tehdejší koktavé hulákání ani v nejmenším nepřipomínalo tuhle kultivovanou, hladkou řeč.

„Kde se tu…“ chvíli uvažoval, má-li mu tykat, „… bereš, Borisi?“

Berteněv se usmál. I úsměv měl nový. Zdrženlivější.

„Chtěl jsem tě vidět. Pozveš mě dál?“

„No jistě,“ vzpamatoval se Ganšin. Ale moc dobře mu nebylo. Čekal ho už tři dny, od té chvíle, co od něj dostal dopis. A teď teprve pochopil, jak málo společného je ještě spojuje. Vlastně nic, kromě mrtvé minulosti. Teď jen doufal, že si Borja nevšimne jeho rozpoložení.

„Jen pojď dál, Borisi!“

Zavedl ho do pracovny a šel něco uvařit z polotovarů.

Když Berteněv osaměl, přešel k oknu. V životě by to nepřiznal, ale domníval se, že výhled z okna dokáže říct o obyvateli daleko víc než zařízení bytu nebo knihovna. Samozřejmě od té doby, kdy si lidi mohli byty vybírat. Jenže tenhle dům byl v docela obyčejném řadovém bloku. A za oknem už se setmělo.

Je to možné, že sem přijel zbytečně? Vždyť Ganšin utekl, utekl ještě před koncem, utekl, aby zakotvil tady, u kolářů, u inženýrské elity století. Nejlepší by bylo, kdyby nad ním udělali kříž, zapomněli na něj i na roky, které spolu pracovali (a že to nebyla marná práce). Zapomněli by na něj, jenže… Jenže to byla právě Ganšinova myšlenka, kterou kdysi vyslovil a která je dneska dovedla k mezníku, kde při nejlepší vůli na Ganšina zapomenout nemohli.

„Pojď se najíst, Borisi. Pochopitelně tě musím napřed pohostit. Je to sice přežitek, ale příjemnej.“

„Máš pravdu, něco bych si dal.“

„Našel jsi mě lehko?“ zajímal se Ganšin, když si sedli ke stolu.

„Ale jo,“ odpověděl Berteněv mechanicky a hned toho litoval. Protože konverzace uvázla a on mohl krásně popisovat všechny peripetie hledání a taky mohl mluvit o tom, jak se po něm ptal a soused mu řekl, že ho náhodou zná a že je takový do sebe. Proč vlastně? Proč žije jako sysel? Takhle nějak mohl začít rozhovor, kvůli kterému sem přišel. Jenže ten moment propásl. Teď se k němu musí prokousat jinak.

Vyřídil pozdrav od Langeho a Tapii. Ganšin opáčil, že děkuje a že taky pozdravuje. Řekl to dost suše, ono je dost těžké mluvit o lidech, které opustil, když jim nebylo zrovna valně. Ale dvacet let je dvacet let. Konečně, nebyla to přece zrada. Prostě odešel, když přestal věřit v úspěch jejich práce. Je to odpustitelné, i když se jich to samozřejmě muselo dotknout.

Znovu se odmlčeli. Berteněv se snažil zachránit situaci obligátním „pamatuješ si?“ Probouzel v paměti staré časy, vyvolával fantomy těch, se kterými kdysi začínali. Několikrát se mu zazdálo, že je v holých větách, kterými se Ganšin účastnil rozhovoru, skrytý zájem. Jenže se nic neměnilo, Berteněv znova a znova galvanizoval svůj skomírající monolog, dokud nepocítil, že už prostě nemůže.

„Podívej, Koljo, já nejsem diplomat,“ řekl nakonec. „Prosím tě, jsi o nás informovanej?“

„Víceméně.“

„Získali jsme kmen. Přírůstek hmoty je senzační – až třicet procent denně. Celá základna je na nohou. A nezískáváme jenom kyslík, ale taky uhlí! Rozumíš?“

„Rozumím,“ odpověděl Ganšin bezbarvě a nalil si ještě kávu. „Dáš si taky?“

„Ne, děkuju. Tys mi asi nerozuměl. Nebo jsi všechno zapomněl?“

„Ale nic jsem nezapomněl. A dál?“

„Navrhli nás na cenu.“

„Na ministerskou?“

„Ne, na Zlatej oblak.“ Berteněv se proti své vůli usmál a Ganšin viděl poprvé za celý večer starého Borise, s úsměvem, kterému všichni od močálů říkali infekční.

Zlatý oblak byla cena Klimatologického výboru OSN a Mezinárodního ústavu pro ochranu přírody. V této oblasti to byla daleko nejvýznamnější cena. Ganšinovi bliklo hlavou, že on přece taky…

„Chtěl bych, abys v té skupině byl taky ty.“

„Dík, Borjo. Ale kromě tebe je tu ještě Lange a Tapio…“

„Přemluvím je.“

„Myslíš?“

„Vím to.“

No jo, budeš je přemlouvat, pomyslel si Ganšin. Děkuju pěkně. Ale já to nepotřebuju. Nepotřebuju ani Zlatý oblak, ani tyhle řečičky.

„Ne,“ řekl nahlas. „Já to nechci. To je vaše práce. Vaše a ne moje.“

„Ale vždyť je to tvoje myšlenka. To se nedá vymazat. To ty jsi přece…“

O tomhle snad nemusím mluvit, pomyslel si Berteněv. Na to přece nemohl zapomenout, jak tehdy po požáru, když nám úplně shořel třetí kmen a my všichni jsme si zoufali, řekl: „Takhle je to lepší, Borjo. Stejně to k ničemu nevedlo. Nejdůležitější je rentabilita, ne?“ Berteněv mohl jen unaveně kývnout, protože o rentabilitě se mluvilo bez ustání… Jistě, myšlenka to byla nádherná: vrátit atmosféře nenávratně ztracený kyslík a zbavit ji oxidu uhličitého, který byl už dávno problémem století.

Ten problém se zrodil s první jiskřičkou Prométheova ohně. Pak hořelo dřevo, uhlí, nafta, benzín, hořela rašelina, propan, líh a vodík a v atmosféře bylo pořád víc oxidu uhličitého. Oheň se stal nejcennější zbraní člověka, oheň chránil kromaňonského člověka před lvem, oheň zvedal rakety do vesmíru. A plodil oxid uhličitý. Začátkem století ho ještě nebylo dost na to, aby přikryl Zemi neviditelným poklopem, kterým neprocházelo teplo. Teď stačilo už jen málo a začaly by tát ledovce. A tehdy…

Byli čtyři. Čtyři, kteří viděli zvětšující se oceán a ustupující pevninu. Se skleníkovým efektem se bojovalo už dávno, nad Zemí se lenivě otáčelo obrovské Teplovodní kolo, tichá elektrická děla vysílala k nebi přepravníky s termoakumulátory, ale to byly jen pokusy změnit zakouřený dům v dům s komínem. Lidstvo rostlo a začínalo vyhřívat svým ohněm nejen Zemi, ale i vesmír… A ti čtyři entuziasti začali hledat jinou cestu.

Oxid uhličitý má velkého nepřítele. Chlorofyl. Lesy a háje, stepi a louky, mořské řasy – to všechno rozkládalo oxid uhličitý a vracelo atmosféře kyslík. Jenže lesy mizely. Uvolňovaly místo civilizaci. Dřevo, dřevo, dřevo – průmyslová surovina, živina, papír, oblečení… Ani oceán, který se pomalu potahoval naftovým povlakem, nemohl už pracovat tak jako kdysi. Potřebovaly nějakého pomocníka. Zrodil se v hlavě chemika Langeho a pod rukama biologů Tapii a Berteněva. Byla to hnědočervená zrnitá hmota, ze všeho nejvíc připomínající žabí vajíčka. Konzumovala uhlík z oxidu uhličitého a vracela do atmosféry kyslík.

Pak přišel ten požár a všichni to vzdávali. Jen Ganšin, nový člen jejich skupiny fyzik Ganšin, tehdy řekl Berteněvovi. „Co je to oxid uhličitý? Uhlík a kyslík. Musíme vytvořit takový kmen, který by se sytil sluneční radiací, vracel do atmosféry kyslík… a uhlík… Dovedeš si to představit? Bažiny zrodí diamanty, grafit, uhlí… To všechno je přece uhlík. Tomu říkám rentabilita.“ Druhý den přinesl sešit popsaný drobným, úhledným písmem.

„Tady jsem to naskicoval. Mrkni se na to, jo?“ Berteněv to pročítal týden. A pak zjistil, že Ganšin už na jejich stanici není. Že ujel a nikdo neví kam. Napřed ho Berteněv hledal, chtěl zjistit, co se stalo, ale nešlo to. A až po letech zjistil, že se Ganšin dal napřed k mezinárodním energetikům, pak přešel někam bůhví kam, až se usadil na ředitelství jednoho z Teplovodních kol.

Ale z jeho sešitu, z jeho myšlenky se zrodil bertalansuperchlorofyl produkující kyslík a diamanty, kyslík a uhlí, kyslík a grafit… Proto sem Berteněv dneska přišel.

„To by nebylo čestný, Koljo. Já to nechci.“

„Můžeš klidně spát, Borjo. Já si nedělám žádný nároky. A nebudu si je dělat. Nikdy. Protože celejch těch dvacet let jste pracovali vy.“

„Ale nápad je tvůj.“

„Nápad, nápad… Prosím tě, není nic lehčího, než mít nápad. Uskutečnit ho, o to jde. To jste dokázali vy a ne já. Já jsem totiž sprinter.“

„Sprinter?… Proč jsi vůbec tehdy zmizel, Koljo?“

„A proč myslíš?“

„Nevím. Tapio tvrdil, že jsi tomu nevěřil. Ale proč bys teda dělal ty výpočty?“

„Zapomeň na ně. V nich to není. Došel bys k tomu sám. Za pár dní. Za tejden. Za měsíc. V tom to nebylo.“

„Tak v čem?“

„Nezlob se, Borjo, ale stejně to nepochopíš. Jestli chceš, tak ti to řeknu. Jde o to, že všechno má svůj čas.“

Ganšin vstal, přešel k oknu a opřel se čelem o sklo. Berteněv čekal.

„Je čas zrodu a čas smrti. Čas sázet a čas sklízet. Čas bourat a čas stavět. Čas rozhazovat kameny a čas sbírat je…“ Ganšin se odmlčel. Berteněv se na něj zaraženě díval.

„Měl jsi pravdu, nechápu to.“

„To je dobře. Pojď, už o tom nebudeme mluvit. Je mi to dost protivný. K tý ceně ti blahopřeju. A Toiovi s Oskarem taky.“

Berteněvovi nezbylo nic jiného, než se rozloučit.

Ganšin ho vyprovodil k autu a pak se za ním dlouho díval. Nakonec se pomalu vracel domů. Občas zvedl oči k nebi a sledoval světýlko Kola, které pomalu vyváželo do stratosféry kontejnery se solnými termoakumulátory, aby tam vypustilo přebytečné teplo Země.

Kdesi pod jižním sluncem brzy potečou betonovými koryty řeky zrnité tekutiny, která znovu nasytí vzduch životodárným kyslíkem. Technika zvedla nad Zem meč skleníkového efektu, ale současně vynalezla i štít. To je jeden z paradoxů nového života. Složitého, bouřlivého a krásného. Ale k bertalanovým řekám je ještě daleko. Moc daleko. Ještě desítky let. Desítky let potrvá, než se kdesi na poušti zrodí z bertalanu první bublinky kyslíku a první kilogramy uhlí, grafitu a diamantů. A zatím, aby se Země nezalkla, aby se nestala dnem nového moře, zatím se musí točit Kola. Ze dne na den, hodinu po hodině, nezvratně jako kola osudu.

Vždyť je to vlastně kolo mého osudu, pomyslel si Ganšin. Kolo mého bláznivého osudu.

Protože každému z nás je dána jen jedna osudová chvíle. Jen jednou za život dokáže člověk objevit periodickou soustavu prvků nebo napsat Marseillaisu. Moje osudová chvíle přišla tu noc, kdy hořelo, a pak jsem pochopil, že další už nepřijde. Nikdy. Že můj čas na rozhazování drahých kamenů myšlenek minul. A co pak? Ustřihávat kupóny ze svého osvícení?

Pokoušel se sice ošidit osud a zažít další osudovou chvíli. Pokoušel se a byl za to potrestaný. Jen aby pochopil, že už to podruhé nejde, aby se s tím dokázal smířit, jen proto prožil celou historii Beaty, celou hořkost porážky a rozčarování na Friday Islandu.

Tehdy pochopil, že musí odejít. Odejít někam, kde se dneska dělá důležitá práce. Důležitá dnes. Zítra bude důležitější něco jiného, co se včera zrodilo z jeho bezesných nocí.

A než ostatní vytvoří bertalan, bude on otáčet Kolem, aby pro ně chránil zemské klima, aby mohli klidně pracovat, ukrytí pod jeho štítem.

Nastává čas sbírat kameny. Kameny, z nichž budou pak druzí stavět dům.

Ganšin postál ještě chvíli před domem, podíval se na své Kolo a pak si šel lehnout. Myslel, že nedokáže usnout, ale spal skoro okamžitě. Usnul za šelestění borových větví, kterými pohyboval vítr, a za neustálého, sotva slyšitelného skřípání Kola.