Georgij Šach

Planeta devíti klanů

PROLOG

Rom se pustil parkem k hlavní silnici. Ani se nemusel ohlížet, bylo mu jasné, že Tibor ho nenechá jenom tak utéct. Hnali se za ním, a až za silnicí ho obklíčili. Pomalu se k němu blížili ze všech stran a nešetřili nadávkami.

„Naposled tě varuju!“ zaznělo ztichlým okolím jako šlehnutí biče. „Nech Ulu na pokoji! Rozumíš?! To ti říkám jako její brácha. Jasný?“

„Vtluč si do tý svý pitomý palice, že Ula je jednou provždycky moje holka!“ přerušil ho jiný podrážděný hlas. „Můžeš přijít na svatbu. Její a mou!“

„Nech si ty kecy!“ sykl Rom a po chvilce zaváhání vyrazil proti tomu neznámému klukovi a chmátl po něm.

„Snad se nechceš bránit?“ křikl Per a zlostně se ohnal. „Syčáku!“

Rána přilepila Roma ke stromu, šílená bolest za krkem ho táhla k zemi, sesul se do trávy a zůstal nehybně ležet.

„Nech ho, Pere,“ dolehlo k němu jakoby z dálky. „Napoprvé má dost.“

„Doufám, že si to bude pamatovat, hlupák jeden!“ Per vítězoslavně přistoupil k Romovi a sklonil se nad ním. „Hele, kamaráde, možná tě bude zajímat, kdo nám poradil, jak tě dostat. Tvůj brácha! Gel! Tak aby bylo jasný – nemáš šanci, všichni jsou proti tobě, naši i vaši! To si laskavě zapiš za uši!“

„Jdeme!“ ozval se ostře Tiborův hlas.

1. část

1

Seznámili se v létě.

Ten večer seděli Rom a jeho bratr Gel ještě se dvěma spolužáky nad sklenkou vychlazené ječmenky na pobřežní terase. Společnost doplňoval Storti, jejich vychovatel, který ani na okamžik neztrácel ze zřetele své výchovné pravidlo: být co nejvíce s nimi. Sledoval své svěřence takřka na každém kroku, staral se jim o finance a nabízel jim nejrůznější služby a službičky, hrál s nimi fotbal, pozorně naslouchal jejich trablům ve snaze přivést je k upřímnosti a otevřenosti, a dokonce nezaváhal zajít s nimi na diskotéku. Zpočátku to chlapcům nebylo dvakrát příjemné, ale později si zvykli, či lépe řečeno, vzali Stortiho všudypřítomnost na milost.

Stortiho kolegům na univerzitě nebyl jeho příliš familiární vztah k studentům po chuti, padlo i slovo o porušování učitelské etikety, které se dalo považovat za jakousi první delikátní výstrahu před možným vyloučením z učitelského sboru. A právě tehdy mládež přijala Stortiho definitivně mezi sebe.

„Na nás, agry, si nikdo nemůže stěžovat,“ řekl Storti a navyklým pohybem si setřel pěnu ze zrzavého kníru. „A taky proč? Zatímco lidstvo vykonává hrdinské činy, vymýšlí fantastické přístroje a vynalézá, my se rýpeme v zemi, sejeme, sklízíme a zase sejeme a zase sklízíme, krmíme krávy, dojíme, a tak to jde už deset tisíc let.“

„Dejme tomu, že máš pravdu, Storti. Ale ne tak docela,“ namítl váhavě vyčouhlý, hubený Met „Můj děda například makal s lopatou, otec ji má ještě pro každý případ schovanou v kůlně, i když se jí za celý život ani nedotkl – však víte, jaký je to kombajnér! No a my? My už jenom mačkáme knoflíky.“

„Knoflíky, knoflíky,“ ušklíbl se Storti, „a kdo je vymyslel? Snad ne ty? Stačí, když se ti na poli robot zastaví, a jsme všichni v háji. Jediné, co umíme, je zvednout telefon a zavolat techa.“

„Vždyť jsi nás ty sám přece učil, že vyspělá civilizace se neobejde bez přísné dělby práce!“ vybuchl Ben, který se vyznačoval přímo fenomenální pamětí a stejně fenomenální prostoduchostí.

„To taky platí, kamaráde. Jenomže při té dělbě práce na nás nevyšel právě nejlepší kus.“

Rom byl zticha. Už dávno odhalil smysl pedagogických metod svého vychovatele. Tečku za celou vzrušenou debatou udělal Gel:

„Náš milý Storti zase špičkuje, copak ho neznáte? Agrové bez diskuse drží pevně v rukách klíč k životu, bez nás všichni natáhnou brka!“

„Výborně!“ navýsost spokojeně zvolal Storti a přelétl všechny významným pohledem. „A kdo z vás mi řekne, vážení, co je v naší práci nejdůležitější?“

„Cit pro počasí,“ nedal se zaskočit Gel.

„Znalost agrotechniky,“ ocitoval knižní formulku Ben.

„A já mám za to, že dobrý agr musí být hlavně taky trochu fil,“ prohlásil důstojně Met.

„Proč právě fil?“

„Nevím, prostě si to myslím. A dej mi svátek,“ odsekl Met.

„Jen klid,“ usmál se smířlivě Storti. „A co ty na to, Rome?“

„Snad vnímavost… A možná stačí mít ji prostě rád.“

„Koho ji?“ chytil ho za slovo Gel.

„Zemi, samozřejmě.“

„Já ho asi políbím!“ rozesmál se Storti. „Ale náhodou ses trefil, příteli. A vůbec – nebyly to od vás tak docela hloupé myšlenky. Dokonce ani ta tvoje, Mete, ačkoli dost dobře nechápu, proč tě napadl právě fil.“

Podobné slovní přestřelky byly na denním pořádku. Jejich původcem byl téměř vždy Storti, považoval totiž za zvlášť důležité nutit své mladé přátele k přemýšlení, zatímco sám si liboval v roli rozhodčího. Stejně tomu bylo i tentokrát – vzrušeně debatovali o nejrůznějších problémech až do úplné tmy. Potom se pomalu vydali k moři. Metovi to ale stejně nedalo a znovu a znovu rozvíjel své myšlenky, i když ho už dávno nikdo neposlouchal.

Večer byl nezvykle teplý, z nedalekých zahrad přinášel vánek omamnou vůni exotických květů, v dálce se ozýval cvrkot cikád a zklidněné moře tlumeně hučelo.

„Kdo se jde koupat?“ rozjařeně zvolal Gel a netrpělivým gestem ze sebe strhl zpocenou košili.

„Jdeme! Ale ne tady. Vím o jiném místečku! Všichni za mnou!“ hulákal Rom a rozběhl se po břehu, ostatní pár metrů za ním. V mokrém písku se běželo ztěžka, nohy se hluboko bořily a písek se lepil na podrážky. Těžkopádný Storti zmučeně lapal po dechu.

„Stůjte, blázni!“ vyrazil ze sebe z posledních sil. „Jede vám vlak nebo co?“

Rom zpomalil, ale Gel ho doběhl a vrazil mu loket pod žebra.

„No a co?“ křikl s opovržením dozadu, „stejně máš nejvyšší čas zalehnout.“

„Lumpe!“ zaskučel Storti, „tak ty kašleš na kamaráda?!“

„Však nejsme v poušti! Domů snad trefíš. Měj se!“

Už nečekali a netrpělivě se pustili dál. Ještě dlouho k nim doléhaly nadávky navztekaného Stortiho.

Najednou se před nimi odkryla ta nejkouzelnější a nejtajemnější zátočina, jakou si jen dovedli ve své fantazii představit. Ukrytá za bezpečnou hradbou hustých keřů vypadala jako malý pohádkový svět. Překvapením zůstali mlčky stát. Od moře je dělilo sotva pár metrů a z něj vystupovala dívka. Neviděla je a s pocitem bezpečné samoty namířila lehkým krokem k hromádce svých šatů. Roma spatřila až v posledním okamžiku, trhla sebou jako vyrušena z krásného snu a upřela na něj vyděšené oči, zatímco její ruce zmateně zakrývaly nahé tělo.

První se vzpamatoval Gel.

„No ne,“ pronesl se svým typickým ironickým úšklebkem, „taková pěkná lasička! Teda, Rome, lepší místo jsi vybrat nemoh.“

„Dovolte, abych se představil,“ podpořil ho stejně štiplavým tónem Met. „Mé jméno je Met“ Teatrálně se udeřil dlaní do vypjatého, hrudníku. „A ten zbytek, to jsou mí dobří kamarádi.“

„Hezká, že jo,“ podělil se prostě se svým dojmem Ben.

Rom si děvče beze slova prohlížel. Cítil, že je to hrozně trapné, ale nemohl si pomoci, musel se na ni dívat. Byla vysoká skoro jako on, útlá, s neuvěřitelně tenoučkým pasem. Akorát do dlaně, blesklo mu hlavou. Krásně opálené tělo měla poseté drobnými kapkami, které se v kříženém svitu dvou měsíců nádherně leskly a připomínaly blyštivé drahokamy. Po ramenou jí v hustých pramenech splývaly dlouhé světlé vlasy.

Pohlédla na něj už beze strachu, chladně, skoro vyzývavě.

Rom přes rameno kývl na ostatní:

„Dejte si zpátečku!“

„To by mě zajímalo, kdes přišel na to, že ti tahle krasavice patří?! Třeba dá ona sama přednost někomu jinému.“

„Jasně, jen hezky spravedlivě,“ pokusil se zaskórovat Met. „Co si takhle střihnout?“

„Jsi normální?“ sykl Ben.

„No a co? Ty bys nebral, kdybys náhodou vyhrál?“

„Hele, Mete, nejsme v divočině. Ať si vybere sama. Dobrovolně.“ Gel přistoupil k dívce a bodře jí položil ruku na rameno: „Co ty na to?“

Jakoby cizí síla vymrštila Roma z místa, skočil k bratrovi, chmátl po něm a jedním pohybem ho srazil k zemi. Pokořený Gel se odkutálel do křoví, klel bolestí a hněvem.

„Tak pojďte,“ zazněl nocí Romův dutý hlas, „kdo si to chce ještě zkusit?“

Malý okamžik bylo napjaté ticho, pak se ozvala dívka. „Ráda bych se oblékla. Jsem hrozně unavená,“ přeložil ap její slova.

„Hele, vždyť ona není naše!“ zvolal zklamaně Met.

„Nejspíš to bude mata,“ uvažoval Ben.

„No vidíš, a ty bys kvůli nějaké cizí holce klidně zabil vlastního bráchu,“ procedil skrze zuby Gel a pomalu se sbíral ze země.

„Dejte si odchod!“ zopakoval úsečně Rom a ani se nesnažil skrýt podráždění.

„Neblázni, Rome, co s ní budeš dělat?“

„Vážně, pojď s námi, Gel má pravdu.“ Ben chytil Roma rozhodně za rameno. Ten se jen vztekle ohnal.

„To je moje věc.“

„Vykašli se na něj, Bene, ať si dělá, co chce,“ usmál se opovržlivě Gel a se zatracujícím gestem vykročil ke křovinám. Ostatní ho rozpačitě následovali.

Rom zvedl z písku dívčiny šaty, podal jí je a odvrátil se.

Počkal, až se obleče, a potom se jí zeptal:

„Kdo teda jsi?“

„Mata.“

„A jak se jmenuješ?“

„Ula.“

„Já jsem Rom.“

Čekal, že se ho taky na něco zeptá, ale dívka zarytě mlčela.

„Ráda plaveš?‘

‚Ano.“

„Já taky.“

A zase nic. Ale Rom se už rozhodl, že to jen tak nevzdá.

„Studuješ?“

„Ano.“

„A co?“

„Tomu bys nerozuměl.“

„Jo tak, velká věda!“ ušklíbl se Rom. „A co pořád mlčíš? Zkus sestoupit z výšin k obyčejnému smrtelníkovi. Neubylo by tě.“

„Tak jsem tady.“ Pomalým, důstojným krokem ho obešla a stanula těsně před ním. Vyzývavě se mu zadívala do očí. Po malé chvilce se zeptala:

„Proč jsi udeřil svého bratra?… Byl to přece tvůj bratr, nebo ne?“

„Byl. Jmenuje se Gel. Chceš vědět proč? Protože si na tebe dovoloval.“

„A proč ty ses zastal cizí dívky?“

„Tak. Připadala jsi mi taková… bezbranná.“

„Hloupost,“ usmála se sebejistě. „Umím se o sebe postarat.“

„Tak tedy promiň. Prostě mi to nebylo příjemné.“

Lhostejně pokrčila rameny:

„Vždyť o nic nešlo.“

„Jsi zvláštní děvče.“

„Neříkej… A mně zase připadáš divný ty… když mlátíš svého… To děláš často?“

„Ne,“ odpověděl s hořkostí v hlase, „bylo to poprvé.“

„Máš jistě rád svůj klan,“ pokračovala, jako by přeslechla jeho odpověď. „Třeba je to u vás, agrů, zvykem.“

„U agrů je všechno stejné jako u jiných klanů,“ odporoval Rom dotčeně. „Nebo snad nejsme lidi jako všichni ostatní?“

„To jsem neřekla.“

„Ale myslela sis to. Poslyš, kde se v tobě vzala taková přezíravost k agrům? Napadlo tě vůbec někdy, kdo vás vlastně živí?“

„Máte prostě na starost svůj díl. Civilizace je založena na dělbě práce,“ řekla Ula mentorsky.

„Ano. Ale Storti tvrdí, že když se práce rozdělovala, nedostala se na nás právě ta nejlepší část. Vy, matové, se jenom vyvyšujete nad ostatní, vždyť se vám taky nejvíc dařilo, děláte tu nejčistší a nejdůležitější práci.“

„Kdo je to Storti?“ změnila Ula téma rozhovoru.

„Náš vychovatel.“

„Aha… Nezlob se, musím běžet.“

„Můžu tě doprovodit?“

„Proč? Znám cestu.“

„Jen tak. Můžeme si ještě popovídat.“

„O čem? Všechno jsme si už řekli. Nakonec – ty jsi agr, já mata, tak co máme společného?“

„Co?“ Rom se zarazil, potom váhavě mávl rukou kolem sebe. „Moře, písek, jabloně… Oba si zakrýváme rukou oči před slunečním paprskem a oba posloucháme zpěv ptáků. Ty i já, oba žijeme, dýcháme, radujeme se, trápíme… A navíc k nám patří láska.“

„Láska?“ pronesla Ula rezervovaně. „Samozřejmě, jenomže jen taková, která spojuje lidi sobě podobné.“

„A jseš si tím jistá?“

Ula rozpačitě sklonila hlavu.

„Bojíš se na to pomyslet? Nebo jsem horší než kluci z vašeho klanu?“

Romovi se zdálo, že se na něho poprvé podívala jako na člověka. Přelétla očima jeho svalnaté, urostlé tělo a zastavila se pohledem v jeho temně modrých očích.

„Jsi pěkný kluk,“ řekla prostě, ale hned nato věcně poznamenala: „Jenže neznáš teorii pravděpodobnosti.“

Romův mozek zatemnil tupý pocit křivdy a zloby. Zničehonic objal Ulu silnými pažemi, přitáhl ji k sobě a vpil se svými rty do jejích. Potom ji pustil, poodstoupil, jako připravený přijmout trest.

Ula mu upřeně hleděla do očí. Nakonec řekla s neochvějnou jistotou v hlase:

„Tím se nic nezmění. Ať děláš, co děláš, teorii pravděpodobnosti prostě neznáš.“

Ještě několik okamžiků stáli mlčky proti sobě. Nemohli se v sobě vyznat, pocit odcizení proplouval kolem nich a mísil se s jejich novými, dosud nepoznanými city. Nakonec se Ula obrátila a váhavě zamířila ke křovinám.

Rom snad poprvé v životě ucítil tak jasně pocit hořké ztráty, hleděl bezradně za postavou, která se mu ztrácela ve tmě, a jeho tělo se zmítalo touhou rozběhnout se za ní, uchopit ji pevně za ruku, vrátit jí všechnu tu bolest, kterou nyní překypoval, a už nikdy ji nepustit.

U prvního křoviska se Ula na okamžik zastavila.

„Ahoj, Rome. Stejně jsi zvláštní kluk.“

2

Profesor agrochemie Valdes, energický a přes blížící se sedmdesátku stále ještě elegantní muž, s příznačným entuziasmem vysvětloval studentům přednosti nového syntetického krmiva.

„Prutin je bílkovina, kterou získáváme díky nepřetržité fermentaci na základě pěstování mikroorganismů obsahujících mentol. Mentol se skládá z 71,2 % bílkoviny, 13,2 % tuku, vyznačuje se značnou kaloričností, dobrými chuťovými vlastnostmi a lehkou stravitelností.“

„Profesore, a odkud známe jeho chuťové kvality?“ ozval se hlas ze zadní lavice.

„Jako vždy pochybující Met. Víš odkud? Vzhledem k tomu, že ho krávy žerou s chutí, lze předpokládat, že je docela dobrý,“ řekl profesor s neochvějnou jistotou.

„Když mám hlad, spolknu, co mi přijde pod nos,“ namítl Met. „A našim kravám, pokud vím, žádný extra výběr nepředkládáme.“

„Milý Mete, pokud tě chuťové kvality prutinu opravdu tolik znepokojují, nezbývá ti než udělat malý pokus – dej si jednu porcičku!“ V profesorově hlase zazněl netajený triumf.

Třída se účastně rozesmála a Valdes, spokojený s tím, jak vtipně se mu podařilo usadit věčně reptajícího studenta, pokračoval v přednášce.

„Prutin je vhodný i jako náhrada práškového odstředěného mléka pro krmení novorozených telat. Navíc ho lze použít coby součást takových ingrediencí, jako je sójový koncentrát nebo izolát, hydrolizát rybí nebo i bramborové bílkoviny.“

Rom přednášku vůbec nevnímal, profesorovy formulace ho míjely, aniž by se dotkly jeho mysli. Ta směřovala do úplně jiných končin, zatímco ruka jezdila hbitě po papíře a zaznamenávala vzorce z učebnice matematiky.

Velmi těžko tuto vědou napěchovanou knihu sháněl. Celý týden pozorně zkoumal chování matů v univerzitní knihovně, postával v jejich oddělení, prohlížel si studijní literaturu v policích, jen aby našel to, co potřeboval. Počkal si na okamžik, kdy v čítárně zůstalo jen několik vytrvalců, tak jako tak zabraných do svých problémů, popadl vyhlédnutou knihu a obratně si ji zastrčil za košili. Učebnici tedy měl, nastal však ještě složitější problém – vyznat se v ní. Musel to vzít od úplného začátku, aby alespoň trochu pochopil systém a pronikl nejrůznějšími spletitostmi a rafinovanostmi matematiky. Nakonec přece jen začal složitě studovat taje pro něj zcela neznámé vědy.

„Co tam děláš, Rome, co je to za záhadné znaky?“ ozvalo se těsně nad ním. Rom poplašeně zdvihl hlavu. Valdes se přiblížil jako stín a teď stál důstojně nad ním a zaujatě si prohlížel list papíru, odshora až dolů zaplněný čísly a vzorci. Také šestnáct párů očí napjatě sledovalo Valdese a Roma v očekávání nové zábavy.

„Já… jen jsem se trochu zamyslel… prostě jsem si jen tak čmáral po papíře…“

„A na co zajímavého jsi myslel? Jestli to ovšem není tajemství,“ zeptal se jízlivě profesor. „Na agrochemii.“

Třída vyprskla. Také Valdes se shovívavě uchechtl „To tě chválím, Rome. Ovšem, pokud to mohu posoudit, tvoje pero vytvořilo cosi docela logického. Není to náhodou matematika?“ Rom stísněně přikývl.

„A k čemu ti je?“ zajímal se dále profesor. Sebral popsaný list a začal na tabuli přepisovat matematické vzorce. Když byl hotov, poodstoupil o krok a teatrálně pokynul směrem k tabuli:

„Co to je?“

Třída vzrušeně šeptala, sem tam se někdo zasmál. „Vidím, že jsou vám tyto znaky nejasné a neznámé. A je to v naprostém pořádku,“ pronesl úsečně a ani se nesnažil skrýt podráždění. „Jestli si totiž začnete zatěžovat hlavu různými zbytečnostmi, zákonitě vám v ní nezbyde místo pro fakta, která opravdu potřebujete znát. Ten, kdo chce vědět všechno, je už předem odsouzen stát se věčným nedoukem. A co ho čeká? Živoření a opovržení!“ Valdes přelétl významným pohledem své studenty, u každého se na okamžik zastavil, aby poznal, jak hluboko se mu vklínila do mysli jeho vážná slova. Přál si, aby se studentů dotkl, aby se cítili uraženi, stejně jako on, když zjistil, že se jeho student při přednášce věnuje jiným záležitostem. Jeho podrážděnou myslí proběhla představa rodícího se velmi nebezpečného spiknutí, které je nutno včas vyrvat i s kořeny, očistit od něj ostatní, stejně jako zemi čistíme od plevele. Třída jeho situaci pochopila, jako na povel ztichla a zpozorněla.

„Kdo je to člověk?“ jal se Valdes pokračovat. „Je to profese. Je nám dána do vínku spolu s mateřským mlékem, druh práce je definitivně zakódován v našich genech. Ten, kdo by si troufl opustit svou práci, zradí své rodiče, svůj klan, přetrhne navždy tu nekonečnou nit, která se táhne celou historií od minulosti k budoucnosti.“ Valdes již stěží ovládal své rozbouřené myšlenky. „Právě ze svazku těchto jednotlivých rodinných nitek se tvoří mohutné a silné lano, jedno z těch, na nichž je zavěšena celá stavba naší pokrokové technické kultury. Je to stejné jako v přírodě – odříznete pár větví, a strom zeslábne.“ Valdes se zpytavě zadíval na své posluchače. Nedá se říct, že v jejich tvářích spatřil ten souhlasný proud myšlenek, který je zárukou plného a bezvýhradného pochopení a víry. Proč? Je pravda, že vyslechli pouze jednu stranu, a mládí se svou touhou po spravedlnosti, s nezbytnými dohady s vlastním svědomím si žádá čestný boj. Nelze jim nedat možnost soudit objektivně, jinak se v nich zakoření nejistota. Však také pokukují po Romovi, chtějí vědět, co ho to napadlo, proč se zničehonic pustil po bludné cestě, co tím sleduje?

Všechny Romovy myšlenky se přeměnily v rozpaky a bezradnost. Přece nemůže vyzradit své velké tajemství, podělit se o cit, který ho před několika dny cele a definitivně ovládl. Správně se zachovat, vystát všechny urážky a výsměch, mít nepříjemnosti doma i na fakultě? Myslí mu proběhla představa jeho nejbližších: otce, matky, Gela, Stortiho, Meta, Bena… Leda snad Storti by ho mohl pochopit… Nezbývá než ustoupit.

„Souhlasíš, Rome, že člověk – to je profese?“ ozval se profesorův smířlivý hlas.

„Samozřejmě.“

„Proč tedy tohle všechno?!“ Valdes zprudka připíchl svůj dlouhý ukazovák k popsané tabuli.

„Myslel jsem, že… že znalost matematiky mi pomůže lépe se vyznat v agronomii.“ Výmluva, která se mu najednou zrodila v hlavě, mu přišla natolik logická, že si pospíšil s jejím rozvedením. „Copak nepotřebujeme spočítat sklizenou úrodu nebo stanovit ztrátovost zrna? Sám jste přece říkal, profesore, že musíme velice důkladně zpracovávat údaje o chemickém složení půdy a atmosféry, abychom přesně určili, jaké nerostné doplňky jsou nejvhodnější, kolik potřebuje půda vlhkosti, kdy je nejlépe začít se setím a sklizní…“

„To máš pravdu, hochu. Souhlasím. Jenže pro tento účel existují moderní počítače. Naším jediným úkolem je předat techům potřebnou informaci, správně zformulovat zadání a zpětně získat nejefektivnější řešení.“

„A jestli počítač udělá chybu?“

„To už je starost techů. A samozřejmě,“ Valdes si nemohl odpustit trochu ironie, „počítač bude dělat chyby, pokud se techové místo počítačům budou věnovat dejme tomu agronomii.“

„Ale copak je možné úplně se obejít bez znalosti matematiky?“ nevzdával se Rom.

„Nám, agrům, docela stačí tabulky násobilky, která patří do minima matematických znalostí. Ne, Rome, nesmíš se na mě zlobit, ale tvé argumenty nemohou obstát.“ Valdes už nepochyboval o svém vítězství. „Současná dělba práce je totiž výsledkem dlouhodobé evoluce. Celá řada pokolení hledala ty nejracionálnější a nejefektivnější varianty, každý detail je důkladně propracován, vymodelován a vyhlazen umně a vybraně. Tak proč si hrát na chytrého? Myslíš, že budeš lépe orat, když budeš vědět, jak je seřízen autopluh?“

Valdes poznal, že zvolil tu nejsprávnější taktiku. Všichni studenti se postupně přidávali na jeho stranu. Jednoduché a jasné argumenty jsou stokrát silnější než kdovíjaká abstrakta. Zvlášť ho uspokojilo, když mu na pomoc vystoupila Rosalinda, nejlepší studentka fakulty, která vynikala mezi vrstevníky mimořádnou autoritou. Tato neobyčejně půvabná a ke všemu chytrá dívka dovedla totiž v pravý čas říct přesně to, co bylo třeba. I teď se vážně obrátila na Roma.

„Víš, Rome, jsem docela ráda, že vznikl tento rozhovor. Je to pro nás pro všechny znamenitá lekce. Co si budeme namlouvat – kdo z nás někdy nezáviděl matům nebo techům, dokonce i filům? Ale v každé profesi přece existuje nějaká přitažlivá stránka a je jen třeba potlačit v sobě tu proklatou zvídavost a soustředit se na jednu jedinou věc. Vybírat si přece tak jako tak nemůžeme, to už za nás udělali naši předkové.“

„Já si ale myslím,“ rozhodl se vynést na světlo svou myšlenku Met, „že každý agr musí být taky trochu fil.“

„A proč právě fil?“ ozvaly se jako tenkrát na terase nechápavé hlasy, z nichž jeden patřil taky Benovi.

„Už jsem ti říkal, že prostě nevím,“ obrátil se na Bena Met.

Všichni se rozesmáli. Met se stal v okamžiku terčem nejrůznějších jízlivých poznámek, dokonce i ze strany Valdese, spokojeného, že incident s matematikou je definitivně zažehnán.

Také Rom se pomalu uklidnil. Jen ho překvapilo, jak lhostejně Met, jindy ironický a vyzývavý, přijímá urážlivé poznámky, a nejenže je přijímá, dokonce je ještě rozněcuje dalšími nejapnými úsudky. Teprve později, když znovu probíral celou nepříjemnou situaci, pochopil, že mu tím chtěl Met pomoci, když přenesl oheň sváru na sebe. Vždyť Met velice dobře věděl, proč Rom začal studovat matematiku! A taky Benova otázka mu už nepřipadala tak prostoduchá.

Byl jsem k nim nespravedlivý, pomyslel si. Jsou to fajn kamarádi.

3

Na koho je třeba dát si opravdu pozor, je Gel. Nedokázal Romovi odpustit trapné ponížení tehdy na břehu a pomstil se mu způsobem navýsost primitivním a zákeřným – prozradil všechno do nejmenších podrobností otci a Stortimu.

Roma napadlo, že se Storti nejspíš všechno dozvěděl hned po přednášce od Valdese, ale z jakéhosi důvodu zatím mlčí. Zato s otcem ho čekala debata hned druhý den večer.

Nedá se říct, že by vztahy Roma a otce byly zvlášť upřímné. Otec byl člověk chladný a uzavřený a navíc byl díky svému vysokému postavení mezi agry zcela ponořen do nejrůznějších společenských povinností a svým blízkým věnoval pouze minimum svého tak vzácného volného času, rozpočteného málem na každou minutu.

Otec, jakoby v rozpacích, jak začít, dlouze Rómovi líčil podrobnosti svých služebních záležitostí, dokonce se s ním radil o dalším postupu v jisté choulostivé otázce. Delikátně se tak přenesl k Romovým studijním problémům a novinkám z univerzitního života, až se nakonec přece jen dobral k tomu, co ho opravdu znepokojovalo.

„Je to pravda, Rome, že se zajímáš o matematiku?“ zeptal se opatrně. „Je, táto. Kdo ti to řekl?“

„To teď není důležité. A je to kvůli té dívce, kterou jste potkali s klukama na břehu?“ Rom mlčky přikývl. Bylo mu jasné, od koho to otec ví. „Ta dívka… se ti líbí?“

Rom opět přikývl. „Zamiloval ses?“

„Nevím, táto.“

„Samozřejmě. Nikdo to neví do okamžiku, než musí pro své city něco obětovat.“

„Myslíš, že láska znamená obětovat se?“

„Řekl jsi to skoro přesně.“ Rom významně zvýšil hlas:

„V tom případě se ti přiznám – jsem pro Ulu ochoten udělat všechno na světě!“

Napjatá debata se odehrávala v rozlehlé zahradě, obklopující ze všech stran jejich honosnou rodinnou vilu. Zahrada, pečlivě udržovaná rukama několika pokolení Monteků, se pyšnila rozmanitými vzácnými druhy hermesské květeny. Rom teď přelétl roztržitým pohledem tento kouzelný kout, kde každý strom, každý keř i květ znal odmalička. Společně s rodiči a Gelem o ně pečoval, ošetřoval je a chránil. Zahrada pro něj znamenala místo dětství a mládí, v ní se poprvé cítil agrem, umělcem, jenž dovede vytáhnout ze země plody nutné pro život i květiny, jež svou krásou přinášejí člověku radost a potěchu. S hrůzou ho napadlo, že se bude muset brzy se svou zahradou rozloučit, že s ním život nejspíš krutě naloží, když ho posílá na cestu rizika a nejistoty.

Také otec mlčel. Po chvíli se ztěžka zvedl z lehátka a položil Romovi přátelsky ruku na rameno.

„Měj jen na paměti, že se pouštíš na velice nebezpečnou cestu.“ Vážným pohledem odpověděl na hořký úsměv, kterým se Rom vždycky tvrdohlavě bránil cizím názorům. „Zatím je ti to k smíchu, zatím si totiž nedovedeš představit, jak tragicky může skončit ta tvoje nerozumná láska.“

„Srdci neporučíš,“ pohotově odsekl Rom.

„Tak mu přikaž zapomenout na ni, vyžeň si ji z hlavy, tu svou Ulu! Já vím, jsi právě v takových hloupých letech, ale copak je tak těžké najít si děvče z našeho klanu, blízké ti profesí i myšlením?“

„Jenže já si už vybral,“ odpověděl prostě Rom.

„Nech toho! Kdybys aspoň nebyl tak tvrdohlavý!“ V otcově hlase zazněla výčitka i podráždění. „Člověk se prostě nemůže chovat, jak se mu zachce, povinností každého je udržovat tradice. Pět set let se nikdo z našeho klanu neoženil s cizí dívkou! My, agrové, jsme prostě sociální vrstva, máme svůj jazyk, kterému druzí nerozumějí, máme své mravy a zvyklosti. K čemu to, prosím tě, povede, když se lidé různých klanů začnou dávat dohromady?! Ztratí se výsledky naší práce, všechno upadne a zpustne. Vždyť mistrovství, dovednost, prostě všechno, bez čeho je práce k ničemu, se získává nejen na univerzitě, ale hlavně v rodině, přechází od otce k synovi! Jen tak ji můžeme uchránit, nezničit a dále tříbit.“

„Ale co bylo dřív?“ zeptal se Rom.

„Kdy dřív?“

„No před těmi pěti sty lety?“

„Přesně ti to neřeknu, nejsem hist. Ale zřejmě to bylo jinak,“ rezervovaně odpověděl otec. „A co na tom vlastně záleží? Mimochodem, jenom kvůli tomu se lidstvo nerozvíjelo dostatečně rychle, dokonce mu hrozilo vymření! Teprve profesionální klan mohutně urychlil vývoj.“

„Možná máš pravdu,“ zapochyboval Rom.

„Samozřejmě!“ zvolal otec spokojeně. „Však jsem věděl, že všechno pochopíš! Jsi chytrý kluk,“ poplácal Roma bodře po rameni.

Romovi nebyla taková vlídnost proti mysli. Naopak. Vlastně snad poprvé v životě viděl svého otce tak rozrušeného a nechtěl mu přidělávat starosti. Ale přece jen se neudržel, aby nezašpičkoval:

„A vidíš, kdybys aspoň trochu znal historii, mohl bys uvést nějaký argument na obhajobu klanů.“

„Ironie tu nemá co dělat,“ suše prohlásil otec a znovu se vrátil do své chladné skořápky. „Oč lépe bych totiž znal historii, o to hůř bych se orientoval v agronomii. Ale co se dá dělat? Snažil jsem se přivést tě k rozumu po dobrém, teď mi nezbývá než použít svého rodičovského práva. Zakazuji ti, slyšíš, zakazuji zabývat se matematikou a chodit s tou matou!“ V jeho hlase jasně zněla nepřízeň k cizí dívce, která chce přinést jeho synovi životní neštěstí.

„Co se jí týká, můžeš být klidný. Nestojí o mě,“ stejně suše řekl Rom.

„Výborně! Je vidět, že ta dívka má víc rozumu než můj vlastní syn!“

Stáli teď proti sobě, roztrpčeni a dotčeni, a báli se pohlédnout si do očí. Vteřiny ubíhaly a nikdo se nepohnul, až se znenadání objevil v zahradě Storti. Svalil se do jakoby speciálně pro něj připraveného křesla a sebejistě zanotoval:

„Doufám, že nepřekážím?“ A aniž se dočkal jakékoli reakce, živě se pustil do vyčerpávajícího komentáře. „Jak tak na vás koukám, napadají mě černé myšlenky o škodlivosti rodinných vztahů. Cizí lidé se pohádají, vynadají si a rozejdou se. Tím to hasne. Co je mi koneckonců do nějakého hlupáka, příště ho obejdu velkým obloukem a hotovo. Ale co s vámi? Ať děláš co děláš, jít není kam, musíš chtě nechtě zůstat. A podle toho můžu taky hodnotit křivdu. Od cizího neočekávám soucit a slitování, ale u vlastního každý jen malinko odlišný názor nebo nesouhlas automaticky považuju za zradu – jak jen se mohl ten, kterého mám tolik rád, chovat tak nízce a bezohledně?!“

Rom už ani nemusel dál poslouchat. Dal by krk za to, že se otec se Stortim na něj smluvili. Storti se přesně podle důmyslného scénáře objevil jakoby úplnou náhodou na zahradě a teď se do něj oba pustí, začnou poučovat, jak je třeba žít, jak zachovávat tradice, co drží Hermes při životě… Nejlepší by bylo co nejrychleji se ztratit.

„A co takhle trochu ječmenky, nenabídnete vzácnému hostu?“ ozval se opět s nelíčenou srdečností Storti. „Je šílené vedro.“

„Ale jo. Nabídneme. Dokonce i nečekanému,“ přisadil si Montek a křikl k domu, aby přinesli pití.

Během okamžiku se v zahradě objevilo cosi mohutného, podobného starobylé kredenci, neohrabaně se to k nim dovalilo na malých kolečkách, pomocí plastikových ramen vytáhlo ze svých útrob džbánek s nápojem a postavilo ho před Stortiho. Ten jenom znechuceně protáhl obličej.

„Těšil jsem se na pohostinnost vzácné domácí paní,“ zahučel rozladěně.

„Žena se zdržela v zaměstnání, mají nějakou poruchu na selektivní stanici,“ řekl Montek suše.

„No co se dá dělat, v tom případě mi nezbývá než spokojit se s tímto utrejchem.“

„Tento vzácný a chutný nápoj je vyroben z toho nejlepšího druhu ječmene a pomocí nejmodernější technologie,“ pronesl robot dotčeným hlasem.

„K čertu s technologií!“ zaklel Storti.

„Nejprve račte ochutnat,“ zvolil robot o stupeň zdvořilejší tón. „Není správné dělat předčasné závěry.“

„Máš pravdu, kamaráde. Beru všechno zpět a prosím za prominutí.“ Storti naladil masku bodrosti, vstal a teatrálně se uklonil.

„Jsem přesvědčen, že vám nápoj bude chutnat,“ řekl navýsost spokojeně robot a zmizel v domě.

Tato scénka přece jen uvolnila předchozí napjatou atmosféru, nakonec přesně tak, jak to měl Storti v plánu. Hodil do sebe skleničku vychválené ječmenky, maličko se otřásl a přistoupil k věci.

„Pokud mohu soudit podle vašeho málo přívětivého výrazu, máte nejspíš nějaké výhrady k mému svěřenci. Nepovažujete za vhodné seznámit mě se situací, siňore Monteku?“

„Jsem toho mínění,“ opáčil chladně otec, „že vaší prvořadou povinností je vědět, co se děje s mým synem.“

Rom pocítil náhlý nával krve do hlavy a podrážděně vyskočil z křesla.

„To jste se na mě domluvili? Myslíte, že nevidím, jak jste perfektně sehraní? Mám plný zuby těch vašich rad, strčte si je za klobouk a mně dejte svatej pokoj!“

„Uklidni se,“ procedil sevřenými zuby otec.

Storti jen pevně uchopil Roma za rameno a vtlačil ho zpět do křesla.

„Co tě to napadlo, Rome? Jaká domluva? Čestně – pleteš se.“ Rozpačitě si odkašlal, lokl si ze sklenky a váhavě pokračoval: „Je fakt, že jsem se dozvěděl něco o tvém podivném zájmu o matematiku a o jeho, abych tak řekl, podněcujícím stimulu. Nicméně v tom nevidím nic tak odsouzeníhodného.“

„Jak to myslíte?!“ skočil mu do řeči Montek. „Chcete snad říct, že je to docela v pořádku?“

„Přesně tak.“

Montek až zbělel zlostí. Rom se vylekaně podíval po Stortim, ale ten klidně dál rozváděl své myšlenky. Hovořil hlasitě a důrazně, jako by šlo o hluboce promyšlená a léty prověřená fakta.

„Domnívám se, že úspěch našeho blahořečeného klanového systému je dán především jeho dobrovolností. Jsme agry ne proto, že tak přikázali naši předkové, ale protože každý z nás už od dětství miluje svou profesi. A stejné je to i v jiných klanech. Rom má rád půdu a nikdy ji nezradí, za to dám krk. Můžete si blahopřát, siňore Monteku, dokázal jste dát svým synům tu nejlepší možnou výchovu.“

Polichocený Montek se zjevně uklidnil.

„Přesně to jsem si ještě donedávna myslel také.“

„A měl jste naprostou pravdu,“ využil vhodného okamžiku Storti. „Co, Rome, ty se přece nechystáš zradit naši práci!“

„Ne.“

„Výborně!“ Storti zapíchl svá malá lišácká očka do Romova obličeje. „Jen ať se hezky přeučí na agru ta tvá Ula. Nakonec, když Hermeťané vstupují do manželství, přísluší ženám opustit svou rodinu. A tak to musí zůstat, i pokud jde o různé klany, nemám pravdu?“

Rom se po Stortim rozpačitě podíval. Jeho mužská hrdost ho totiž přivedla k nápadu, že to bude on, kdo vyjde vstříc matě, bez naděje na její pomoc.

„Když dovolíte,“ začal opatrně Montek, ale Storti ho nenechal domluvit. ‚

„Rome, buď tak hodný a skoč se podívat do lednice, jestli by se tam přece jen nenašla obyčejná láhvová ječmenka. Jo, a příležitostně řádně potrestej toho zatraceného robota. Nic horšího jsem jakživ nepil!“ S odporem vylil zbytek ze džbánku do záhonu ředkviček. „Snad po tom nezajdou,“ zamumlal.

Rom vzal džbánek a pomalu se loudal k domu. Bylo mu jasné, že Storti chce zůstat s otcem sám. Ale nestačil dojít ani ke dveřím, když k němu dolehl otcův podrážděný hlas:

„Vaše chování, vážený siňore vychovateli, je víc než podivné. Copak nechápete, že mu taková klukovina může definitivně zkazit život? A vy místo toho, abyste mi pomohl přivést Roma k rozumu, navádíte ho svými nesmyslnými úvahami k dalším ztřeštěnostem!“

„Klid, siňore, nemusí nás slyšet,“ přerušil ho dutý hlas Stortiho. „Nechci se vás dotknout, ale mám dojem, že jste svým synům vždycky nerozuměl, dokonce jste se ani nesnažil je pochopit. Co víte o Romovi? Jenom to, že je to hodný a chytrý kluk, poslušný syn, schopný student. Ale vždyť Rom – to je hlavně jemná a snivá povaha, složitý, svérázný charakter. Napadlo vás někdy, že Rom v sobě spojuje tak nesourodé charakterové vlastnosti, jako je sentimentální malátnost a tvrdohlavá výbušnost, že si neosobuje právo vůdce, ale přesto je při setkání s nebezpečím vždycky první, že se dovede rozzuřit a nadělat spoustu hloupostí, když narazí na nějakou nespravedlnost?“

„Ovšem, myslel jsem si to…“

„Nenamáhejte se,“ nezvykle hrubě ho odbyl Storti. „Nic jste si nemyslel. Silou z něho nic nevytřískáte, tady je nezbytný přísný takt a ohleduplnost. A já vím, jak na to,“ zvedl Storti významně hlas.

„Nemám nic proti ohledům,“ namítl Montek, trochu nesvůj z toho nepříjemného začátku. „Jen aby to nevedlo k úplně opačnému, výsledku! Nezapomeňte, že jste se dotkl jeho mužské hrdosti!“

„Všiml jste si, jak zrudl?“ zeptal se Storti.

„Jistě. Je vidět, že i jeho ta situace trápí. Ale zkuste si představit, že mu ta dívka zůstane na krku! Co potom uděláme? Budeme muset souhlasit se sňatkem. A jistě chápete, jaký by to byl skandál! Vždyť už pět set let…“

„Nesmysl. Nikdy, za žádných okolností se nemůže stát, aby se mata odhodlala milovat agra a zradila svou rodinu a profesi. Rom se potrápí, zatrucuje si, a nakonec zvítězí klanová hrdost. Nechá Ulu Ulou a spokojí se s nějakou sympatickou agrou. Mimochodem, o jedné takové bych věděl. Hodila by se k němu znamenitě.“ Storti si na důkaz delikátnösti přiložil prst k masitým rtům. „Pouvažuju, jak to zařídit.“

Montek souhlasně kývl, jako by říkal: No to je něco jiného.

Storti se zatvářil navýsost důstojně.

„Můžete mi plně důvěřovat. Já už budu vědět, co s tím.

A vám jenom radím – nic neuspěchejte, jen je zatím nechte klidně jít svou cestou, všechno nakonec dobře dopadne.“

„Kdybyste měl pravdu!“ vzdychl už téměř přesvědčený Montek, ale hned se zarazil. „Jenže, když se Rom mohl zamilovat do maty, proč by se ona nemohla zamilovat do něho? Vždyť je to kluk jak se sluší a patří,“ doplnil s neskrývanou hrdostí v hlase.

„Ovšem,“ usmál se Storti, „kdybych já byl Ulou, neváhal bych ani minutu. Ovšem nezapomínejte, že je to mata, a lidé tohoto klanu jsou neobyčejně hrdí a nesnížili by se na úroveň jiných.“

„Bezdůvodně!“ zabručel Montek nesouhlasně.

„Samozřejmě. Ale ruku na srdce – teď se nám to může jedině hodit… Kde ses toulal, lenochu?“ zvolal rozjařeně, když uviděl na verandě Roma. „Tvému drahému vychovateli už docela vyschlo v krku.“

4

„Ach Ulo, Ulo,“ zmučeně vzdychla matka, „jak, se to mohlo stát, že ti zase nedali zápočet? No jo, věčně se vrtíš před zrcadlem. To ti Per tak zamotal hlavu?“

„Nesmysl,“ odsekla Ula. „Pokazila jsem si o něm mínění.“

„Když ne Per, tak prostě někdo jiný. Ale nezapomínej, holčičko, že Per je pro tebe jaksi určený. A navíc je to schopný chlapec. Trochu flink, to je pravda, ale to přejde.“

„Takže já bych podle tebe měla počkat, až ten flink, kterého jste mi vybrali za partnera, přijde k rozumu?“

„Nemohli jsme se s tebou poradit, moje milá, vždyť ti byly dva roky. A dobře víš, že taková je u nás tradice. Samozřejmě tě nikdo nebude nutit, ale Per opravdu není špatná partie. Pochází ze starého významného rodu, který už proslavil nejeden slavný matematik.“

„Jenže já nebudu žít s matematikou!“

„Nebuď jedovatá.“ Matka smířlivě objala dceru a posadila ji k sobě. „Víš co? Promluvíme si vážně. Víš přece, že si na rozdíl od otce nepotrpím na nějaké mentorování…“

„Ale děláš to.“

„Drzost ti moc nesluší, děvenko. Já tě chci jen upozornit z pozice matky na jisté věci. Jsi hodná a…“

„Nejen hodná, ale i hezká. Aspoň to tvrdí ten tvůj Per.“

„Tím spíš musíš dbát na svou důstojnost. Hloupá holka se nemá čeho bát, když taková šlápne vedle, nikdo se tomu nediví. Zlo se totiž, moje milá, lepí právě na takové, jako jsi ty. A kolem tebe se věčně potlouká celá tlupa všelijakých sukničkářů.“

„Snad ctitelů.“

„Dobře, ctitelů. Hlavně si dej na ně pozor, nezadávej si s nimi.“

„Zhruba stejně už mě poučil otec, jen s malým dodatkem, abych se neopovážila poskvrnit slavný rod Kapuletů. Něco ti řeknu, mami. Vezmu si toho vašeho miláčka Pera. Je mi totiž úplně fuk, koho si vezmu! Stejně jsou u nás všichni samolibí, chladní, jako koláč z lístkového těsta.“

„Co s tím má společného koláč, prosím tě?“

„Vezmeš ho do ruky a rozsype se ti,“ ušklíbla se Ula.

Matka jen utrápeně pokývala hlavou. „Špičkovat, to jsi uměla odmala.“

„Co naděláš, mami? Vždycky jste mě považovali za zázračné dítě, tak jsem si holt namáhala mozeček. Pořád jste ode mě čekali všelijaké moudré řeči, jen abyste mohli vykládat sousedům: No to je děvče! Slyšeli jste, co řekla?“

„Byla jsi zázračné dítě. V šesti jsi řešila rovnice jako když bičem mrská. A když ti bylo necelých patnáct, podařilo se dědovi vtlouct ti do hlavy supervýpočty, které těžko pochopí i dospělý.“

„No vidíš. A ty se rozčiluješ kvůli jednomu pitomému zápočtu!“

„Jenže to všechno bylo v dětství, teď patříš tak sotva k lepšímu průměru. Ale o to nejde, nemusejí být všichni Kapuleti géniové. Chci jen, aby sis rozumně zařídila život. I Tibor by se mnou určitě souhlasil, za Pera by dal krk.“

„Neboj, mami, i svému bratříčkovi udělám radost. Všem vám udělám radost. Spokojená?“

Matka jen vzdychla.

V nastalém tichu se jasně rozlehl hlas televizního komentátora. Na obrazovce probíhala relace o úspěších experimentální agrolaboratoře v severní části Hermesu. Poprvé se tu podařilo přes věčný mráz vypěstovat teplomilný mák. Kamera zabírala údolí obsypané drobnými purpurovými kvítky s černými puntíky, které efektně kontrastovaly se zasněženými vrcholky v pozadí.

„Co myslíš, mami,“ zeptala se zničehonic Ula. „Může se mata zamilovat do agra?“

„Co je to za hloupost? Jak tě to vůbec mohlo napadnout?“

„Sama nevím. Možná ty krásné máky…“

„Nevím, co bych ti na to řekla. Samozřejmě, agrové jsou plnohodnotní lidé jako všichni ostatní, přesto však je mezi námi hodně velká propast. O čem by ses, prosím tě, například mohla s agrem bavit? To byste si vyznávali lásku apem?“ ‚

„Nemluvím o sobě.“

„Samozřejmě. Ale zeptala ses, já odpovídám. Navíc existuje i takový pojem jako profesionální hrdost. Kapuleti sice nebyli a nejsou žádní snobi, ale nezapomínej, že matům sama příroda přisoudila být první mezi sobě rovnými. Děláme to nejdůležitější a nejobtížnější, čeho ostatní nejsou prostě schopni. Pět set let…“

Ula rozladěně stočila hlavu k obrazovce. Máky zmizely, teď se tu proháněli tryskem nádherní koně s jezdci, důstojně vztyčenými, hrdými, s výraznými svaly a temnýma očima upřenýma do lákavých dálek – a všichni se tolik podobali Romovi! Ula prudce zatřásla hlavou, jako by odháněla kouzelnou vidinu. „Díky, mami, zapomeň na to.“

Z haly dolehlo cvaknutí zámku, hned nato rozjařené hlasy a do pokoje vběhl Tibor s několika přáteli za zády. „Hele, sestřičko,“ pobaveně křikl od prahu na Ulu. „Musím ti sdělit důvěrnou zprávu. Per bez tebe nemůže žít ani minutu! A to jsme měli domluvený perfektní flám! Takže buď té lásky a zařiď to nějak, jinak nám dočista uvadne.“

„Co je to za slovník, Tibore!“ přerušila ho rezervovaně matka.

„Prosím laskavě za prominutí, siňoro Kapuletová, holt jsem jen obyčejný dítě ulice.“ Tibor se spokojeně zašklebil, uchopil matku za ruce a vláčel ji přes její chabé protesty tanečním krokem halou. Už si na synovy výstřelky zvykla.

Byl nejvyšší čas podávat večeři, a zatímco Ula dávala pokyny robotům, ostatní ve veselé náladě usedli ke stolu. Během jídla Per nespouštěl z Uly pohled. Připadalo mu, že se k němu dnes chová nějak jinak než v posledních dnech, bez svého typického rozmarného koketování, dokonce jaksi něžně a laskavě.

Chvíli po půlnoci se rozhodli k procházce nedalekým parkem. Tibor prohlásil, že nemá chuť takhle zbytečně tratit čas, a přikázal Perovi, aby doprovodil sestru v pořádku domů.

A tak ti dva zůstali sami. Toulali se opuštěnou alejí, spadané listí jim šustilo pod nohama a vytvářelo zvláštní tajemnou a zádumčivou kulisu, v níž i Perova tvář připadala Ule příjemně oduševnělá. Jako očarovaná naslouchala jeho tichému hlasu, kterým tak něžně líčil své upřímné city, a zničehonic ho políbila.

Loučili se dnes déle než jindy. Ula počkala, až Per zmizí za obloukem cesty, a lehkým krokem zamířila k domu, když se jí do cesty postavil Rom. Neviděla mu do tváře, ale jeho postavu si nemohla splést.

„To jsi ty?“ řekla unaveně, bez údivu. Ap přeložil její slova a Romovi se sevřelo hrdlo. Snad tisíckrát během toho nekonečného hlídkování u jejího domu promýšlel, co jí řekne. Ne že by počítal s kdovíjakou vřelostí, ale takovou lhostejnost v jejím hlase přece jen nečekal. A ke všemu ty proklaté odlišné jazyky! Roma cele ovládly rozpaky.

„Jen jsem šel kolem…,“ soukal ze sebe neobratně.

„A uviděl jsi světýlko,“ ukončila za něj štiplavě Ula. „Často se takhle k ránu potloukáš?“

Rom se ponořil do rozpaků ještě hlouběji.

„Dobře,“ řekl zmateně, „nemusíš si hrát na dámu. Samozřejmě tu nejsem náhodou. Chci s tebou mluvit.“

„O čem?“

„O všem možném.“

„Tak mluv, poslouchám.“

„Raději někdy jindy. Je pozdě.“

„No právě. Čekal jsi dlouho?“

Rom přikývl.

„Viděl jsi nás?“

„Jo. Kdo byli ti kluci?“

„Brácha Tibor a… jeho kámoši.“

„A ten nafoukanej plejboj?“

„Není od tebe právě hezké vysmívat se mým přátelům.“

„Promiň.“

„Jmenuje se Per.“

„No jo. I jméno má takové krásné!“

Ula se zpupně ušklíbla.

„Důležité je, že se líbí mně.“

„No to snad ne?!“ namítl Rom schválně bezvýrazným tónem. „Takové děvče jako ty přece nemůže být shovívavé k takovému vygumovanému frajírkovi!“

Ula uraženě pohodila hlavou. Udělala rázný krok k Romovi a zapíchla svůj rozezlený pohled do jeho tváře.

„Snad mi nechceš rozkazovat, s kým mám nebo nemám chodit!“

„Chci,“ odsekl Rom a zaznělo to jako šlehnutí biče. Chytil ji oběma pažemi za útlá ramena, přitáhl si ji k sobě a políbil ji.

Vytrhla se mu, v očích se jí zablýsklo hněvem. Prudce udeřila. Přeplněná bezmocným vztekem okamžik hledala slova.

„Agr jeden drzý!“ vyšplíchla mu do tváře.

Rom se ani nepohnul. Díval se na ni zpříma a jen se malinko usmíval. Ula udeřila podruhé.

„Vypadni odtud a opovaž se mi věšet na paty!“

Rom tvrdošíjně zavrtěl hlavou.

„Až se to doví Tibor, uvidíš, jak s tebou zatočí!“

Rom pokrčil rameny.

Ula znovu udeřila. Potom se plna zlosti a bezmoci prudce obrátila a vykročila ke dveřím.

Rom už podruhé prožíval ten sžírající pocit ztráty a nezmohl se na nic, vůbec na nic, jen bezradně zíral za její mizející postavou.

„Ještě něco!“ vyrazil ze sebe v posledním okamžiku. Vyplašeně se zarazila.

„Poslyš, Ulo, počkej, prosím tě… chtěl jsem ti vysvětlit… pochop… životní obrat… oslepili mě… nemohu bez tebe, rozumíš…“

Ula se až zachvěla, tak bolestivě ji do srdce bodala jeho slova. Hořká lítost ji jakoby přikovala k zemi. Za všechno může ona, jenom kvůli ní se chová ten kluk jako blázen! Jenže jak může rozumět těm jeho nesmyslným slovům? Až najednou, pochopila, co se vlastně děje. Ap mlčel a Rom se úpěnlivě snažil mluvit jejím rodným jazykem. Zaplavila ji nová vlna už ne soucitu, ale sympatií. Hleděla na něho široce rozevřenýma očima a spíš vnímala než slyšela větu, která jediná zbyla Rómovi z naučené zásoby: Miluji tě. Mi – lu – ji – tě.

Její oči se zaplavily slzami a nikdo by jí v tom okamžiku nedokázal zabránit, aby vzala Romovu dlaň do své a zprudka se jí udeřila po tváři. A Rom, ohromený a dojatý, ji přitiskl k sobě a celou ji ukryl ve svých širokých ramenou.

5

Každý Hermeťan by jistě dosvědčil, že nejoblíbenější hrou na planetě jsou motokuželky. Důvtip, spád, taktické manévry, to byly přednosti, které tuto hru zařadily na první místo oblíbenosti hlavně u vysokoškolských studentů. A ještě něco – divák tu nebyl pouze pasivním pozorovatelem, ale mohl bezprostředně ovlivňovat průběh střetnutí. Hráčská vášeň dosahovala vrcholu, když se na hřišti utkaly dva různé klany.

Představme si asfaltové hřiště, na němž se prohání dvacet hráčů v motobruslích, rozdováděný dav fanoušků a po stranách hřiště nízký mantinel s otvory pro vhození míčků. A v sedadlech na tribunách tlačítko, jehož stisknutím se uvede do pohybu automat k vystřelení míčku. Každý divák má právo jednoho hodu. Dráha míčku je vypočtena tak, že pokud míček mine všechny překážky, spadne do neutrálního kruhu ve středu hřiště a tím vypadá ze hry. Úkolem hráčů je chytit míček za letu a od pokutové čáry srazit soupeřovu kuželku. Pravidla obrany se nijak neliší od jiných míčových her, snad jen v případě faulů jsou poněkud benevolentnější. Ze všeho nejdůležitější je ovšem spolupráce hráčů s diváky.

Rom trénoval poctivě, ale bez zvláštní radosti. Jeho myšlenky se potulovaly kdesi v oblačných výškách, hlavou mu kroužily vzpomínky na poslední setkání s Ulou, vzpomínky plné lásky a něhy. Naštěstí nikdo kromě Meta a Stortiho si této změny nevšiml, a ti dva mlčeli.

Nastal onen slavnostní den, naplněný až po okraj vzruchem a napětím. Za mohutného skandování vyrazili hráči mužstev matů a agrů na hřiště a zaujali bojové pozice. V barevných nadýchaných kombinézách vypadali skutečně impozantně. Na tribunách byste nenašli jediné prázdné místečko. Snad všichni studenti univerzity, rodiče soupeřů i náhodní diváci, ale podle tradice také rektor univerzity a další významní představitelé bojujících klanů zaujali svá místa a netrpělivě očekávali hvizd rozhodčího. A nechyběly ani dívky, půvabné v rozevlátých šatech, s milými úsměvy a s kytkami fialek za pasem.

Zápas začal v rychlém tempu. Nejprve se prosadili agrové. Golem zachytil vystřelený míč, prudkým obratem svého mohutného těla rozehnal dotírající soupeře a už se řítil hřištěm, parádní kličkou se vyhnul jednomu z obránců a přesným vrhem srazil kuželku. Obrovský aplaus nebral konce, jedna z dívek hodila Golemovi kytku. Zvedl ji ze země, přijel až k mantinelu a poslal slečně vášnivý vzdušný polibek.

Mezitím však jeden z matů využil Golemovy nepozornosti, chytil dva míčky a s přehledem je vypálil proti kuželkám. Matové se ujali vedení.

„Tak je to s tím nafoukaným klackem vždycky!“ vztekal se trenér a hrozil Golemovi.

Ten se konečně vzpamatoval, až když spatřil výsledek, vyrazil jako vystřelený vpřed, ztratil však rovnováhu a vpadl za pobaveného křiku diváků až do soupeřova pole.

Zápas se po chvíli poněkud zklidnil, úspěch přecházel z jedné strany na druhou, ale pomaloučku se přece jen prosazovali matové. Byli perfektně sehraní, zvláště v předávce míče, a sráželi kuželky stále přesněji a častěji. Jestli měli tuto přesnost nacvičenou nebo vrozenou, těžko říct, v každém případě však na konci druhé části hry jasně vedli. Rozlícený Golem, málem zvrátil průběh zápasu, když zničehonic mávl rukou nad pravidly a napadl obranu fauly, s nimiž si rozhodčí zjevně nevěděli rady, až ho nakonec s jistými rozpaky vyloučili do konce zápasu.

„No co se dá dělat,“ vzdychl trenér a poslal na hřiště Roma. Ten bez nejmenšího nadšení vyrazil proti soupeři. Jako naschvál se mu vůbec nedařilo. Když konečně zachytil míč, nabral rychlost a ujížděl k čáře. Ale ani soupeř nelenil a postavil se mu čelem. Rom se snažil prokličkovat a výsledkem byla pořádná srážka. Nastoupil boj muže proti muži. Až v těsné blízkosti poznal Rom ve svém soupeři Tibora a zarazil se.

Její brácha, blesklo mu hlavou. Přece mu nenechám míč! Drzý, sebevědomý mat!

Chvilky zmatku v Romově hlavě využil Tibor, chmátl po míči a vyrazil srážet soupeřovy kuželky. Stadiónem se rozlehl nespokojený hvizd. Diváci byli ochotni tolerovat cokoli, jen zbabělost ne.

Romovi se vehnala krev do hlavy. Styděl se za svou slabost, za neschopnost porazit mata. Jakási síla jím trhla a Rom se celým tělem pověsil na Tibora. Obrátil si ho čelem k sobě, vyrazil mu míč a ještě ho dost nešetrně odstrčil. Tibor takový nápor přece jenom nečekal, ztratil rovnováhu a zastavil se až o mantinel. K nehybné postavě přispěchali lékaři. Pravidla však ani tímto atakem nijak porušena nebyla a rozhodčí odpískal pokračování zápasu. Teď už Romovi nestála v cestě žádná překážka, bez zvláštního úsilí dojel k čáře a srazil svou první kuželku.

Ochozy rozpačitě mlčely. Všichni cítili s raněným, ke všemu napadeným zákeřně zezadu. Taky Romovi nebylo nejlíp, vtáhl hlavu co nejhlouběji mezi ramena a uštvaně projížděl podél mantinelu. Hůř to dopadnout nemohlo. Ztratil Ulu, málem zmrzačil jejího bratra, a to všechno ty zatracené kuželky! A navíc teď bude pro všechny zbabělec.

Do konce zápasu zbývaly dvě minuty a diváci se pomalu zvedali ze sedadel, když se stadiónem rozlehl hlas:

„Chytej, Rome!“

Překvapeně zvedl hlavu a přímo nad sebou spatřil Ulu. Stála na sedadle a ukazovala na míč. Rom po něm skočil a už se hnal kupředu bravurními kličkami, aby unikl pronásledovatelům. Jeho přesná trefa rozhodla stav zápasu. Ze všech stran se na něj tlačili kamarádi, objímali ho, vyhazovali ho do vzduchu, dokonce i jindy chladný a přísný trenér ho přátelsky poklepal po rameni.

Nastala chvíle slavnostního předání univerzitního poháru a Rom získal právo vyplnit starodávnou hermesskou tradici – zvolit královnu stadiónu. Sličné agranky se pýřily v napjatém očekávání. Rom pomalu procházel podél mantinelu, věnec živých květů na rukou, a přejížděl pohledem děvčata. V davu zahučelo, když minul ochoz agrů a zamířil rozhodným krokem dál, přeskočil pár schůdků a zastavil se před Ulou. Nezaváhal ani na okamžik a hlasitě pronesl slavnostní větu:

„Ulo Kapuletová, vyhlašuji tě královnou tohoto stadiónu do příštích univerzitních her.“

Stadión bouřil, diváci z jiných klanů nadšeně vítali novou královnu, zazněla studentská hymna. Jen mezi agry a maty panovaly rozpaky a taky v rektorské lóži zavládl zmatek.

„Je ti něco, drahoušku?“ otázala se starostlivě rektorova žena, když si všimla jeho mimořádného rozrušení. „Snad bys nebral vážně ty jejich nesmyslné kuželky!“

„Copak nechápeš, co se stalo?!“ vyrazil ze sebe rektor tragickým tónem. „Poprvé za pět set let korunoval vítěz dívku cizího klanu!“

6

Profesor Čejz byl nejmladším členem nejen své matematické fakulty, ale dokonce celé univerzity. Někteří ho s oblibou nazývali dítě štěstěny, ale nebyli spravedliví. Profesor pocházel z obyčejné rodiny, nemohl se pochlubit žádnými významnými předky ani styky, svého postavení se dobral jen a jen díky svému snažení a až fanatické oddanosti klanu. Proslýchalo se, že už se pro něj zahřívá rektorské křeslo a každé další povýšení má posloužit jen jako dobře napružená trampolína pro další skok kupředu.

„Síla naší vědy,“ poučoval své studenty, „je dána výjimečným místem, které matematika zaujímá v panteonu hermeťanských znalostí, je určena jejím univerzálním charakterem. Například úkol pro nejjednodušší rovnici hyperbolického typu, získanou pro vyjádření volného kmitání stejnorodého prostředí, se dá vhodně využít pro vyjádření celé řady vlnových akustických procesů, hydrodynamiky a jiných fyzikálních jevů. Nechci napovídat, ale mnohé matematické modely jsou vhodné jako sonda do podstaty všech ostatních forem pohybu hmoty – chemické, biologické i sociální, pokud umožňují brát v úvahu a porovnávat souhrn nejen kvantitativních, ale i kvalitativních příznaků. Takže matematika, přátelé, to je královna mezi vědami, obrážející všechny jevy ostatních vědních oborů.“

Čejz se významně odmlčel a důstojným pohledem přelétl zaplněnou posluchárnu.

„Vraťme se však k dnešnímu tématu. Budeme hovořit o měření vztahu života nabitého D-mezonu k času života neutrálního D-mezonu.“

Čejz si všiml, že Ula, oči snivě přivřené, mu vůbec nevěnuje pozornost. A to byl přesně ten moment, kdy profesor pocítil zvláštní uspokojení z možnosti ponížit ty studenty, kteří díky svým vysoce postaveným rodičům měli vše, o čem ostatní mohli jen snít a v nejlepším případě vynaložit obrovské úsilí, aby dosáhli nějakého uznání.

„Á, jak vidím, naši královnu stadiónu asi příliš nezajímá tak nicotný problém jako D-mezon. Není náhodou okouzlená tím podivným agrem, který ji korunoval?“

Ola zčervenala rozpaky.

Ale Čejze ani tato přesně mířená ironie dost neuspokojila.

„Tak to je, vážení studenti, jediný případ, který se naprosto vymyká nezlomné matematické logice. Mata hází míč agrovi, který málem zmrzačí jejího vlastního bratra, a agr ji za to korunuje. Úloha z oblasti iracionálních rovnic, pokud se nepletu.“

Ula už to nevydržela a vyběhla z posluchárny.

Také Per se vymrštil ze židle.

„Promiňte, profesore, ale vaše slova mi připadají pobuřující. Nemáte přece právo urážet lidi!“ Nasadil výraz dotčenosti a vyšel za Ulou.

Čejze tato reakce poněkud vyvedla z míry, věděl, že to trochu přehnal. Rozumnější bylo držet se od Kapuletů co možná nejdál. Vznešené rody vždycky táhnou za jeden provaz, a to by pro něj mohlo znamenat řadu nepříjemností. Ale vyhodit ho ze sedla, to zase nebude tak úplně snadné. Nakonec, co, je mu do těch, co se drží nahoře jen díky svým předkům? A takoví by chtěli být pilířem hermesské společnosti! To drzé chování jim ještě spočítám! vyhrožoval v duchu Čejz.

„Dobře jste ji odpálkoval, profesore,“ přetrhl mu proud myšlenek hlas jednoho ze studentů. A po něm jako by se uvolnila obrovská lavina.

„Patří jí to!“

„Neměla zradit svůj klan!“

„Postavíme se za vás, profesore!“

„Děkuji, přátelé,“ pronesl Čejz dojatým hlasem. „Věřil jsem, že jste opravdoví matové.“ A jeho sebevědomí bylo zase na svém místě. „My přece dokážeme ochránit náš klan!… Ale nyní budeme pokračovat.“

Per dohnal Ulu až za univerzitní zdí a vzal ji smířlivě za ruku. „Počkej, uklidni se.“

„Nech mě!“ vytrhla se mu.

„Vůbec si toho kariéristy nevšímej, však víš, že nám nemůže prominout náš původ.“

„Zostudil mě, chápeš? Tohle říct přede všemi… Jak si to mohl dovolit?!“

„Hulvátství, nic jiného. Obyčejná sprosťárna. Ale co od něj můžeš čekat, kde ten mohl vzít slušné chování?!… Ale stejně, proč jsi to vlastně udělala?“

„Co?“

„No, že jsi hodila míč tomu agrovi…“

„Tak. Prostě jsem chtěla.“

„Nazlost Tiborovi? Ublížil ti?“

„Ne.“

Takže obyčejný ženský rozmar, uklidnil se Per a chlácholivě řekl:

„Tak dobrá, Ulo. Ničeho se nemusíš bát, brzy se vezmeme a na všechno se zapomene.“

„Jseš si tím tak jistý?“ zeptala se Ula poněkud jízlivě, což Per přehlédl.

„Aby ne!“ vykřikl zapáleně. „Kdo by si mohl dovolit jen pomyslet si něco špatného o mé ženě?! A i kdyby se někdo takový náhodou našel, rychle bych si s ním poradil, můžeš být klidná.“

„Nemluvím o tom. Ty… jseš si jistý, že se vezmeme?“ Per na ni zaraženě pohlédl.

„Co tím myslíš, Ulo?“

„Co? Přece jsem ti nic neslibovala!“

„Zase ty tvoje rozmary,“ zabručel Per rozmrzele. „Hlavně že jsi mi ještě ve škole nedala ani na chvilku pokoj!“

„To je pravda. Líbil ses mi. Ale to všechno je pryč.“

„Ale vždyť ještě před týdnem v parku…“

„Co bylo, bylo. Teď je prostě konec.“

„Takže Čejz měl pravdu!“ nevydržel už Per a zlostně vybuchl. „Ty ses opravdu zbláznila do toho agra, toho Roma nebo jak se jmenuje!“

„To už není tvoje věc.“

„Poslyš, holčičko,“ zvolil Per ten nejjízlivější tón, jakého byl schopen, „je mi tě upřímně líto. Víš vůbec, do čeho se ženeš? Agr a mata – to je tedy parádní páreček!“ Per se nervózně uchechtl.

Ula se bez jediného slova obrátila a odcházela.

„Neblázni, Ulo, vždyť se zničíš!“ nevzdával se.

Neodpověděla.

Rozběhl se za ní a zahradil jí cestu.

„Promiň, Ulo, chovám se nemožně. Ale za to může to vaše ženské plemeno, trochu jste mě rozmazlily. Ale mám tě rád a ani na vteřinku jsem nezapochyboval, že k sobě prostě patříme. A teď zčistajasna, jako palicí po hlavě…“

„Nějak to přežiješ, Pere,“ řekla chladně.

„Nevím.“

„Ale ano. Nějak se už srovnáš. A prosím tě, zůstaň mým kamarádem, potřebuji teď přátelskou ruku víc než kdykoli předtím.“

„Ne. V žádném případě. Jsme přece zasnoubeni! Tví rodiče nikdy nepřipustí zrušení dohody. A Tibor… jestli se nevzpamatuješ, poštvu proti tobě všechny. Rozumíš?!“

„Nestraš,“ řekla unaveně. „Mně je i bez toho hrozně.“

Ta slova Pera překvapila. Stál tu zničený, zmatený a ztratil poslední sílu zamezit Ule v odchodu. Beze slova namířila k domovu.

Matka ji přivítala s neskrývanou podrážděností v hlase.

„Á, naše královna se vrátila!“

„Jak je Tiborovi?“ zeptala se Ula, jako by si její narážky nevšimla.

„Je v posteli. Však běž, jen se podívej, jak ten agr dodělal tvého bratra. Snad aspoň potom se v tobě ozve kousek svědomí.“

Ula, jen silou vůle zadržujíc slzy, které se jí draly pod víčka, opatrně otevřela dveře do Tiborova pokoje. Vypadal lépe, než čekala, a ani z jeho dobré nálady nic nezmizelo.

„Ahoj, Ulo. Tak sestřička se přišla rozloučit s nebožtíkem, ale já jsem jakýmsi zázrakem zůstal naživu a dokonce je mi docela fajn na těle i na duši.“

„Vážně, Tibore?“

„Jasně. Maličkost. Pár modřin.“

„Zlobíš se na mě moc?“

„Proč? Vždyť o nic nešlo. Hodila jsi míč agrovi, no a on tě zvolil královnou. Náhodou mám z tebe docela radost, a ten tvůj agr nemusí být tak špatný kluk, no ne?“

„Tibore,“ chytla Ula radostně bratra kolem krku, „ty jsi ten nejlepší brácha na světě!“

„No, abych ti nelhal, zpočátku jsem ho měl za pořádného neotesance. Ale náhodou má charakter. Samozřejmě, měl kliku, kdybych si dával trochu větší pozor, zvládl bych ho levačkou.“

„Jasně, bráško, ty jsi ten nejudatnější a nejprohnanější hráč z celé univerzity,“ smála se Ula, už docela uklidněna.

„Hele, nech si ty legrácky.“

„Já mluvím smrtelně vážně.“

„Tak jo… Ale pročpak ty ubrečené oči?“ Vzal Ulu za bradu a pozorně se na ni zadíval.

„Jen tak…“

„Mně se můžeš svěřit, sestřičko.“

Ula se rozplakala. Tibor svíral její hlavu v dlaních a utíral jí slzy.

„Uklidni se, vždyť se přece nic tak strašného nestalo.“

„Kdybys věděl, jak mě…přede všemi…“

„Kdo? Řekni kdo?“

„Profesor Čejz.“

„Ten horlivec? No a co Per, copak se tě nezastal?“ Ula vytáhla kapesník a utřela si slzy. „Nevím. Utekla jsem. Per mě dohnal na ulici. Chtěl, abychom se co nejdřív vzali.“

„Však jo… Aspoň skončí všechny ty pitomé řeči.“

„Tibore,“ řekla prosebným hlasem, „já nemůžu… já si ho prostě nemůžu vzít.“

„Jak to?“ Tibor se překvapeně zvedl z postele. „Stalo se něco? Pohádali jste se?“

„Ale ne. Prostě ho nemám ráda.“

Tibor hvízdl.

„A víš to už dlouho?“

Přikývla.

„Poslyš, Ulo, nevím, jak máma s tátou, ale pokud jde o mne, nikdy bych tě nenutil k takové svatbě. Vůbec mi připadá idiotské určovat v dětství snoubence. Chválabohu, mě vynechali… Jenže mně se vždycky zdálo, že se ti Per líbí. Třeba tě to přejde, ne? Ještě se můžete stokrát smířit. Jestli chceš, promluvím s ním jako chlap s chlapem.“

„Ne, Tibore, nemělo by to smysl.“

„Hele, řekni mi pravdu, nezbláznila ses náhodou do někoho jiného?“ Ula zarytě mlčela. „Jak chceš, nebudu tě zpovídat.“

Ulehčené si oddychla. Kde se v tom mém jindy tak divokém bráškovi bere tolik taktu a pochopení? blesklo jí hlavou. A ke všemu přesně odhadl, co se se mnou děje. „Nakonec co, najdeš si někoho jiného, tolik se zase my chlapi od sebe nelišíme,“ usmál se povzbudivě Tibor. „Ale něco ti řeknu, sestřičko. Nezapomínej na svůj klan, bez něho by ti bylo dost těžko.“ Zarazil se, jako by ho právě něco napadlo, a po chvilce uvažování se opatrně zeptal: „Ale stejně, proč jsi tomu agrovi hodila ten míč?“

„Co já vím?“ Ula pokrčila rameny. „Možná mi ho bylo líto, vypadal tak zničeně po té vaší srážce.“

„Á,“ protáhl Tibor s malým úšklebkem.

Ve dveřích se objevil otec.

„Ahoj, děti. Když dovolíš, Tibore, půjčím si na chvíli tvou milou sestřičku. Musíme si spolu popovídat,“ pronesl lehkým tónem a usmál se na oba.

V otcově pracovně se Ula zabořila do pohovky, nohy hezky pohodlně pod sebou. Bylo to její nejmilejší místečko, jako malá holka tu prolenošila celé hodiny, listovala si v různých matematických knížkách a jen sem tam hodila pohled na otcova široká záda, strnule ohnutá nad masivním psacím stolem.

Teď byl však otec jakýsi nervózní, rozpačitě poposedával, přerovnával lejstra na stole a pokukoval po Ule. Taky ona se cítila celá nesvá, čekala, až začne sám od sebe.

„Jo, holčičko, v životě se stávají věci…,“ začal opatrně, ale pak jako by si to rozmyslel a přešel rovnou k věci. „Nikdy jsem tě nepovažoval za nějakou husičku, kterou budu muset učit žít. Jsi dospělá, a ke všemu docela chytrá holka.“

Ula otce soustředěně pozorovala a její až dětsky bezbranný pohled ho znovu přiváděl do rozpaků. Odvrátil se od ní a pokračoval.

„Mluvil jsem dneska s rektorem…“

Už rektorovo přijetí ho nastražilo a popravdě řečeno i polekalo.

„Pojďte dál, siňore Kapulete, vždycky vás rád vidím, a mám-li být upřímný, mrzí mě, že se musím zabývat takovou nepříjemnou záležitostí.“

Nabídl Kapuletovi židli, nervózním pohybem si upravil kravatu a prsty si prohrábl hustou šedivou kštici.

„Chci především vědět, jak vy sám hodnotíte tu neblahou událost na stadióne.“

„Co máte na mysli?“ Kapulet nechápavě zvedl obočí.

„Předpokládám, že velmi dobře víte, co mám na mysli – chování vaší dcery se všemi důsledky.“

„Nevidím v něm nic odsouzeníhodného.“

„Jakže? To je tedy opravdu hodně zvláštní! Mata ostentativně hodí míč chlapci z jiného klanu a ten ji veřejně zvolí královnou stadiónu! A vám se zdá, že je všechno v pořádku?“

„No, snad je to trochu nezvyklé, ale nic víc.“

„To je neuvěřitelné!“ Rektor prudce udeřil pěstí do stolu. „Copak musím vysvětlovat právě vám, inteligentnímu a váženému člověku, že vaše shovívavost příkře odporuje systému profesionálních klanů?“

„Není třeba. Faktem však zůstává také naprostá rovnost všech klanů. A navíc, proč by měla taková hloupost ohrozit náš společenský systém? Daleko horší by snad bylo, kdyby tím Ula měla být nějak poškozena.“

„O to právě jde. Všechno začíná obyčejně hloupostí,“ podrážděně namítl rektor. „Pochopte, vážený siňore, to nebyla jenom nějaká náhodná epizoda, je za ní daleko víc. Zřejmě vám nejsou známa jistá další fakta. Ano, je to moje chyba, měl jsem vás s nimi seznámit. Tedy profesor agrochemie Valdes zjistil, že ten agr, jmenuje se Rom Montek, studuje tajně základy matematiky. Nejspíš se mu podařilo ukrást někde učebnici. Teď už chápete?“ Kapulet zbledl.

„Chcete říct, že…“ ‚

„Důsledky si jistě domyslíte sám. Ten hoch je s největší pravděpodobností zamilovaný do vaší dcery a hledá způsob, jak se s ní sblížit. To je snad jasné, nebo ne?“

„Jistě, ale to přece ještě nic neznamená, Ula je rozumné děvče a opravdová mata. Ručím za ni.“

„Rád bych vám věřil, siňore Kapulete, ale její divné chování na stadiónu mě nutí předpokládat, že jí ten agr není tak docela lhostejný. A dovedete si představit, jak by se takový zpočátku nevinný vztah mohl promítnout v jejím dalším životě? Nakonec nejde jen o ni a o toho chlapce. Kdybych byl bil, mávl bych nad tím rukou, ať si matové a agrové dají své věci sami do pořádku. Ale já jsem mat a rektor a je mou povinností zvažovat možné důsledky takové nevídané společenské aféry. Jen si zkuste představit, co by se mohlo stát, kdyby se jejich příkladu chytli další mladí lidé a začaly se vytvářet smíšené páry. Učili by se jazykům cizích klanů a nakonec by začali opovrhovat vlastní profesí. Výsledkem může být naprostá degradace profesionální kultury, stagnace výroby, rozpad zaběhnutého sociálního mechanismu, mravní rozklad, přímo všeobecné zdivočení! Ano, ano, až tam může vést cesta od původně neškodného… hm… vztahu dvou nezodpovědných lidí!“ Rektor, rozhořčením roztřesený, si znovu prudkým pohybem prohrábl vlasy a pospíšil si vynést poslední trumf: „Chápejte, pět set let agrům nebo bilům, natož pak matům ani nepřišlo na mysl hledat si partnera mimo vlastní klan! A teď najednou taková věc! Jak málo stačí, aby se rozlezla do všech koutů! Hloupý příklad je mnohdy horší než infekce!“

Kapulet seděl bez pohnutí. Cítil se poražený a zdeptaný.

„Co tedy ode mne chcete?“ zeptal se tiše.

„Opatření! Neprodleně zařiďte, aby se ti dva už víckrát nesetkali! Samozřejmě o totéž požádám i siňora Monteka, který má významné postavení v klanu agrů. Nepochybuji, že bude i v zájmu Monteků uchránit syna před jistým životním krachem.“

„Ale co pro to mohu udělat?“

„To už nechám na vás. Otevřete jí oči, zahanběte ji, v krajním případě ji strčte hezky pod zámek. A koneckonců, pokud vím, měla už nějakého snoubence. Co byste řekl promptní svatbě?“

„Zvážím to,“ řekl Kapulet suše a vstal.

„Jen vám doporučuji neztrácet zbytečně čas. Láska, to je jako nádor, vytvoří metastázy, až nakonec zničí celý organismus.“

Otec skončil a zmučeně se podíval na Ulu.

„A co jsi vymyslel, tati?“ V jejím hlase byla lehkost, která ho trochu podráždila.

„Asi by sis opravdu měla vzít Pera.“

„Nemám ho ráda.“

Kapulet pokrčil rameny.

„To se časem srovná, věř tomu. Tvoje matka mě taky dvakrát nemilovala, když jsme se brali.“

„Ani teď tě nemá dvakrát ráda, tati.“

„Ulo!“

„Promiň, táto.“

Kapulet váhavě usedl k dceři a objal ji kolem ramen.

„Tak mi poraď, co mám s tebou dělat.“

Ula se provinile usmála.

„Víš co, tati? Nejlepší bude strčit mě hned teď pod zámek.“

„Já to myslím vážně, Ulo.“

„Já taky, táto. Je to totiž jediná možnost. Já mám totiž Roma ráda.“

„Vzpamatuj se, Ulo!“ téměř vykřikl otec.

„Ano, mám ho ráda!“ vyšplíchla otci do tváře všechnu křivdu dnešního bláznivého dne. „Mám ho ráda, rozumíš! Kvůli tomu tvému rektorovi, i kvůli tobě, Perovi, Tiborovi, kvůli všem! Kvůli tomu našemu znamenitému klanu! To vy mě nutíte Roma milovat!“

7

Montek senior měl jednu ze svých nejmrzutějších nálad. Od samého rána jedna nepříjemnost za druhou, kupily se na sebe jako ve zlém snu. Rozmrzelý vyšel z domu a namířil do vládní budovy.

Procházka příjemně prohřátými ulicemi přece jen trochu zatlačila do pozadí dotěrné myšlenky, které se mu ustavičně honily hlavou. Do města se pomalu vplížilo jaro a přineslo s sebou první pupeny, ptačí rodinky a půvabné květy střemchy. Monteka napadlo, že by se pár takových květů zvlášť hezky vyjímalo v jeho pěstěné zahradě. Navrhne to synům, sám je už dost starý a je načase přitáhnout kluky k pořádné práci.

Spolu se syny se do jeho mysli opět vedralo podráždění. Včera se znovu pokusil domluvit Romovi. Bezvýsledně. Jeho starší syn je paličák, uzavřel se do sebe a veškeré rady i hrozby nebere na vědomí. Na otázku, proč korunoval dívku cizího klanu, drze odsekl, že je dospělý a nemusí skládat účty ze svých činů. Montek cítil, jak se mu při té vzpomínce žene do hlavy rozbouřená krev. Jen klid, opakoval si v duchu a snad už podesáté se mu vybavil včerejší rozhovor.

Rozhodl se zkusit to s Romem po dobrém, přátelsky.

„Líbí se mi tvá galantnost,“ začal s úsměvem. „Ovšem neměl bys zapomínat na jistou opatrnost, aby se ti ta dívenka nezačala věšet na krk. Pokud to nezarazíš v samém zárodku, měj na paměti, že budeš mít celý život co dávat do pořádku.“

„Co máš na mysli?“ zeptal se Rom suše.

„Ty tvoje podivné pletky.“

„A co máš proti tomu?“ Rom jen silou vůle skrýval rostoucí podráždění.

A pak se stalo, co se stát muselo. Trpělivost se jako mávnutím proutku kamsi vytratila, přešla v křik, výčitky, hrozby a po několika dalších větách Rom práskl dveřmi a byl pryč.

A pak má být otec vůči dětem taktní a tolerantní! nadával v duchu Montek. Kdepak, tady platí jedině tvrdá ruka! A ten žvanil Storti ho jenom vodí za nos. Slibuje přivést nějakou úžasnou agranku, hlupák! Nedá se vyloučit, že těm dvěma bláznům dokonce fandí! Je to člověk velice nezodpovědný, však ho taky málem vyhodili z univerzity.

Jediné, co Monteka trochu uklidnilo, byl rozhovor s mladším synem. Gel se zdá být opravdový agr, oddaný svému klanu, podobné romantické výstřelky jako Roma by ho ani nenapadly. Však tu Romovu bláznivinu taky rozhodně odsoudil a slíbil udělat všechno pro to, aby přivedl bratra k rozumu. Jenže co zmůže? Jen se vytahuje! Ale i tak, aspoň si s ním jako otec se synem může popovídat, rozumějí si. A přitom se ke Gelovi choval někdy dost lhostejně, vždycky vyzdvihoval Roma. Jenže jak se v nich má člověk vyznat?

Montek stál před vládní budovou a hlavou se mu honily nové pochybnosti. V poslední době se změnily také vztahy ve vládě. Na první pohled zůstalo vše při starém, ale o to to bylo horší. Teď mě pošlou do penze, prolétlo mu hlavou, v lepším případě mě strčí někam do zapadákova, na nějakou zchátralou agrostanici. Pohřbí mě zaživa a vůbec jim nepřijdou na mysl celá ta desetiletí věrné služby, všechny mé zásluhy vůči klanu. Pravda, ani já bych se nezachoval jinak, být na jejich místě. Nic naplat, každý si nese svůj kříž sám. Pořádek musí platit pro všechny bez výjimky. Syn za otce neodpovídá, ale otec za syna ano. Říká se, že hříchy otců padají na synovu hlavu – ale když je to opačně?…

Podobné myšlenky ve stejném okamžiku trápily Kapuleta. Nemohl pochopit, že ho jakási osudová ruka vytlačila z vyjetých životních kolejí, vzala mu klid a pohodu. Dosud všechno se kolem něho i v něm utvářelo přesně podle jeho představ, aniž se o tyto věci musel zvlášť starat. Podařilo se mu postupně získat vše, co si může člověk od života přát – rodovou bezúhonnost a váženost, klasickou výchovu těsně spjatou s rodičovským citem, mimořádné schopnosti plodící brzké úspěchy, spokojené rodinné zázemí, pohodlný dům i veškeré prostředky k bezstarostnému životu, a spolu s tím i možnost cele se věnovat svému koníčku – matematickým vzorečkům. A teď? Jakou cestou se má jeho život ubírat teď? Vyloučili ho z expedice, vytlačili ho ze světa všech těch báječných abstrakt, která pro něj znamenala jedinou konkrétní formu existence, svrhli ho do propasti všedního nezajímavého života. Za co? Proč právě mě? honilo se mu hlavou, ale pak se zarazil. Co ho to vůbec napadlo, takový nízký a hloupý egoismus – vždyť jde přece hlavně a jedině o jeho dceru, milou, hodnou Ulu. Chudák moje holčička, povzdechl si. Láska jí vzala životní orientaci. Teď se na ni vrhnou ze všech stran všichni ti demagogové, křiklouni, všechny ty nuly, neschopné vlastních činů a spekulující se svou bezmeznou oddaností klanu. Musí se o své děvčátko postarat, musí ji ochránit, ať se děje cokoli. Možná by bylo opravdu nejlepší dát ji na jistou dobu pod zámek, jak radil rektor a jak vyhrožovala její matka. Ale pravdu má i Tibor – Ulu mohou nechat na pokoji a k rozumu by měli přivést toho agra. Opravdu, Tibor není hloupý kluk, jeho nápad je určitě nejlepší, pomyslel si s uspokojením Kapulet.

Rom… Co vlastně o něm vědí? Žena s ním byla hned hotová – prostě je to agr, a tím je řečeno vše. Jenže není přece možné pohlížet na to tak prostoduše. Vždyť ten chlapec miluje jejich dceru, je dokonce připraven opustit pro ni i vlastní klan! To si zaslouží přinejmenším úctu. Jenže co je mi do něj? bojoval Kapulet v duchu sám se sebou. Každý má především znát své místo ve společnosti. Nepřeji tomu klukovi nic špatného, ale mou dceru musí nechat na pokoji, ukončil Kapulet svůj vnitřní monolog, a povzbuzen tímto rozhodnutím, ale i trochu nesvůj z jakéhosi pocitu blížícího se neštěstí, rozpačitě vběhl do telefonní budky, vytočil číslo a přikázal, aby ho okamžitě spojili se siňorem Montekem.

Během několika okamžiků se na obrazovce objevila energická tvář s vysazenými lícními kostmi a mohutnou bradou. Pevně semknuté úzké rty a pronikavý pohled dávaly tušit rozhodného a sebejistého člověka.

„Siňor Montek?“

Následovalo nepatrné kývnutí, i „Jsem profesor Kapulet z klanu matů.“

Další téměř neznatelný pohyb hlavy.

„Asi víte, proč vás obtěžuji.“

Souhlasné přikývnutí.

„Jsem toho mínění, že bychom si měli co nejdříve promluvit.“

Kývnutí.

„Pokud možno ne telefonicky.“

Souhlas.

„Samozřejmě, pokud bude chtít vaše paní…“

Montek opět přikývl a suše se zeptal:

„Kde?“

„Navrhuji restauraci Vektor, je v centru města, bude to pohodlné pro obě strany.“ Kapulet se až polekal, jaká nevhodná slova zvolil. Jako by šlo o nějaké diplomatické jednání dvou znepřátelených mocností. Už se neodvážil toto téma dál rozvádět a jen se opatrně zeptal: „Souhlasíte?“

Montek se opět omezil jen na přikývnutí a Kapulet tedy vypnul aparát. Už teď mu naskakuje husí kůže, když si jen představí rozhovor s tím podivínem.

Kapuletovi přišli přesně, vybrali vhodný salónek, ve kterém je jistě nebude nikdo rušit. Bude lepší, když si jich nikdo nevšimne. Na této schůzce není sice nic odsouzeníhodného, nakonec příslušníci různých klanů se nezřídka scházejí i v pracovním procesu, ale město je plné nejrůznějších předsudků a rodina Kapuletů je už celá desetiletí svázána zvláštními uzly intrik a pomluv a je nejvyšší čas uvést vše do patřičného pořádku. Stačí, aby si jich všimlo pár závistivců, a okamžitě se zvedne nová vlna pomluv.

Kapulet kývl na starého robota, kterého dobře znal a mohl se na něj stoprocentně spolehnout, a přikázal mu uvést Monteky co možná nejnenápadněji do vybraného salónku.

Manželé Montekovi se maličko opozdili. Teď stáli představitelé obou vážených hermeťanských rodin proti sobě a rozpačitě stáčeli pohledy do stran. Po několika poněkud prostoduchých replikách stran počasí se iniciativy chopila paní Kapuletová a významným pohledem naznačila muži, aby přikročil k řešení problému. Jenže ten tu stál, jazyk jakousi cizí silou přilepený na patro, a nemohl ze sebe vypravit kloudné slovo. Paní Kapuletové tedy nezbylo než začít. Usedla do křesla, delikátně usrkla kávy a sebevědomým pohledem přelétla obličeje přítomných.

„Domnívám se, že si můžeme nalít čistého vína. Očekávám, že neprodleně zamezíte vašemu synovi ve schůzkách s naší dcerou.“

Kapulet sebou trhl, tak ho nepříliš taktní úvod jeho ženy přivedl do rozpaků. Čekal podobný útok z druhé strany, ale Montek se jen pohodlněji usadil a opřel své mohutné dlaně o desku stolu.

„Poslouchám vás, siňoro,“ opáčil suše.

„Nemám co dodat,“ stejně příkře odpověděla paní Kapuletová. „Domnívám se, že jsem se vyjádřila dostatečně jasně.“

„Dovolte mi malé upozornění. Ta věc se přece týká jich obou, takže nechápu, proč mluvíte jen o našem synovi.“

„Proč? Protože je to on, kdo jí nedá pokoj! Je nejvyšší čas přivést ho k rozumu, vyhnat mu z hlavy tu jeho směšnou lásku!“

„Nevím, co tím myslíte,“ vložila se do hovoru opatrně paní Monteková. „Co je tu směšného? Pokud tomu dobře rozumím, Rom má vaši Ulu opravdu rád.“

Kapulet si uvědomil, že Monteková žena poprvé nazvala jejich děti jménem. Vždyť o nich mluvíme jako o nějakých figurkách, se kterými můžeme podle libosti manipulovat, napadlo ho a trochu se zastyděl. Přehlédl dokonce, jak se tvář jeho ženy rozhořela povýšeností a hněvem. Paní Kapuletová pohodila hlavou a vykřikla: „Dovolte, ale mě absolutně nezajímají nějaké pochybné city vašeho synáčka! Já chci, aby ji přestal pronásledovat! Rozumíte? Jinak bychom si museli promluvit jinou řečí!“

„Marto…,“ obrátil se Kapulet na svou rozhořčenou choť. „Uklidni se, prosím.“

„Nech mě!“ štěkla. „Nemůžu za to, že na mě vždycky spadnou mužské povinnosti.“

„Nevím, jakou řeč máte na mysli, vážená siňoro,“ pronesl klidně Montek. „Pokud vím, nemáme jinou možnost než hovořit pomocí apu.“

Kapulet nedokázal odhadnout, zda je Montek opravdu tak nechápavý, nebo jen ironický.

„Myslím tím, že si budeme muset promluvit na jiném místě, které pro vás nebude právě příjemné,“ podrážděně se uchechtla paní Kapuletová.

„Proč?“ opáčil Montek stejně nevinným tónem.

„Protože váš syn nejenže nedá pokoj naší dceři, ale jeho chování je značně nebezpečné ze společenského hlediska. Nechci se vás dotknout, ale pochopte: Agr si prostě nesmí dělat nároky na matu a nemá právo vůbec uvažovat o možnosti jakéhokoli sblížení. Je to, abych tak řekla, krajně nepřirozené.“

„Můj Rom si zaslouží tu nejoddanější lásku,“ řekla tichým hlasem paní Monteková a nezněla v něm vyzývavost, jen prostá hrdost na svého syna.

„Nenamítám, možné to je. Jen ať si tedy najde nějakou vhodnou partnerku ve vlastním klanu. Co mě ale zaráží především, je to, s jakou shovívavostí posuzujete jeho zájem o matematiku.“ Paní Kapuletová doprovodila svá slova přezíravým syknutím. Bylo na ní znát, že je rozhořčena na nejvyšší míru. Hodila pohledem po svém manželovi.

„Řekneš konečně taky něco?“ vybuchla.

„Samozřejmě,“ zamumlal rozpačitě Kapulet. „Myslím si, že tento vztah opravdu není možný.“

Montek si ho přeměřil chladným pohledem a obrátil se k ženě.

„Mají pravdu, Anno, nedá se nic dělat.“

„Konečně se našel jeden rozumný člověk!“ vykřikla paní Kapuletová. „Tak něco vymyslete, siňore Monteku, jak vidíte, od mého muže se nejspíš ničeho kloudného nedočkáme.“

Kapulet ucítil v hlavě příval zlosti a studu zároveň. Chování jeho ženy ho pobuřovalo, styděl se za její vyzývavost a nadřazenost. Jaký rozdíl byl mezi ní a citlivou paní Montekovou! Opatrně k ní stočil pohled a zachytil v jejích očích cosi jako soucit.

„Poslyšte,“ řekl odměřeně, „vím, co je třeba dělat. Musíme naše děti rozdělit, ale opatrně, aby to nepociťovali jako nějaké násilí. My můžeme poslat Ulu k babičce, řekneme, že ji musí opatrovat. To s ní už domluvíme. Souhlasíte?“ Přelétl všechny unaveným pohledem a povzbuzen jejich souhlasem pokračoval: „Ručím za to, že do roka o sobě nebudou vědět.“

„A proč právě my máme posílat Ulu ke všem čertům?“ ozvala se jeho žena nespokojeně. „Jen ať pošlou pryč toho svého kluka.“

„Jsem pro,“ řekl tvrdě Montek. „Pošleme Roma na jednu agrostanici.“ Opatrně pohlédl na ženu a podle očekávání se setkal s jejím vystrašeným pohledem. „Nemáme jiné východisko, Anno.“ Pohladil ji po ruce. „Nakonec i jemu prospěje práce na čerstvém vzduchu. Aspoň se z něj stane opravdový agr.“

„Můžeme je tedy poslat pryč oba,“ navrhl velkoryse Kapulet, možná kvůli spravedlnosti, možná ze sympatií k paní Montekové.

„K čemu to bude?“ odfrkla jeho žena.

Kapulet jí nemohl nepřiznat jistou logičnost otázky.

„Co ty si o tom myslíš, Anno?“ obrátil se mezitím Montek na svou ženu.

Zvedla k němu zvlhlé očí a odevzdaně řekla:

„Dělej, jak myslíš, můj milý. Rozhodnutí je na tobě.“

Montek přikývl a obrátil se rozhodně ke Kapuletům.

„Slibuji vám, siňore Kapulete, že během tří dnů Rom odcestuje. Těch pár dnů potřebujeme k vyřízení nezbytných formalit na fakultě.“

„Tomu říkám slovo muže!“ zvolala Marta Kapuletová. „Nespletla jsem se ve vás, siňore Monteku.“ Dalo se jen těžko odhadnout, čeho bylo v jejím hlase víc, zda hrdosti, že nemusela ani o krok ustoupit, nebo msty muži. Nejspíš ale to druhé, protože pokračovala štiplavým tónem: „Ještě nám jednou poděkujete. Ani za nic bych vám nepřála takovou nevěstu, jako je naše Ula. Ta její hrozná povaha… Hádavá, někdy skoro hysterická, tvrdohlavá… Třebaže je to moje dcera, musím přiznat, není to žádné cukrátko.“ Kapulet se na ni nechápavě díval. Vůbec nemohl její slova pochopit. Jak málo zná svou ženu! A znovu ho pohled zavedl k paní Montekové. Ta se jen rozpačitě usmála. „Určitě znáte svou dceru velice dobře. Já zase musím říct, že Rom je zlatý chlapec. Skromný, zodpovědný, šikovný…“

„Ryze ženské řeči,“ vmísil se do hovoru Montek a rozhodně vstal. „Na shledanou, vážení, je mi líto, že jsme museli řešit tak ožehavou otázku. Musím se přiznat, dnešní schůzka mi nepřinesla zvláštní uspokojení.“

„Hulvát!“ sykla mu za zády paní Kapuletová. „Kluk má být po kom! Jablko nepadá daleko od stromu.“

8

Dům Kapuletů se nacházel v honosné staré čtvrti. Jedna luxusní vila vedle druhé, ale Kapuletova, obehnaná vysokou kamennou zdí, byla přece jen nejkrásnější a největší ze všech. A právě zeď si Rom zvolil za své stanoviště. Nebyl pro něj problém vyšplhat se nahoru. Pomalu se stmívalo, ulice byla vylidněná. Rom se pohodlně usadil mezi dvěma výstupky a čekal.

Čas se nesnesitelně vlekl. Všude klid, i dům vypadal opuštěně. Jen tu a tam se kdesi v parku ozval smích a hovor mileneckých dvojic. Romovy oči postupně přivykaly tmě, a když na obzoru vyplul jeden z hermesských měsíců, začal Rom rozeznávat obrysy jednotlivých oken. Na zídku dopadly první kapky deště a trochu se ochladilo. Ale Rom nevnímal ani chlad ani nepohodlí, napjatě čekal jako lovec na číhané. Musel se při té představě usmát. Jakýpak on je lovec? Spíš zvíře zahnané do kouta. Valdes, otec, Storti, Gel, všichni mu radí, naléhají, cpou se mu do života, jen aby nezradil svůj klan. Jako by kromě klanu nic jiného neexistovalo! Ale nepříjemné myšlenky pomalu vytlačovala docela jiná představa: Vezme si Ulu, odstěhují se někam hodně daleko a budou žít vlastním životem. Jen odloučení od jeho nejbližších, hlavně od matky, bude těžké. Ale matka mu bude fandit, tím si byl jistý. A dál? položil si Rom v duchu otázku. Dál si postavíme dům, kolem zřídíme krásnou zahradu a já každé ráno přinesu své ženě velkou kytici čerstvých květů. Ula může pracovat na nějakém počítači a hlavně mi pomůže s matematikou, abychom se mohli domlouvat bez apu. Najdeme si spoustu nových přátel a budeme mít děti, a nebudou to ani agrové, ani matové, ale úplně noví, zatím neznámí lidé. Nakonec není k zahození mít dvě profese a ovládat dva jazyky. Sice se tím ztratí ta superspecializace, ale život bude o to zajímavější a pestřejší. Vždyť i mně stačilo maličko proniknout za rámec základních matematických znalostí a hned jsem začal matům líp rozumět, stali se mi jaksi bližší. Hlavně jsem je přestal slepě obdivovat pro tu jejich nadřazenost. A Ula se pro změnu trochu seznámí s agronomií, nakonec je to neméně důležitá věda, jak řekl Gel – bez nás všichni natáhnou brka. Rom se tak ponořil do svých myšlenek a představ, že docela propásl okamžik, kdy Ula vešla do domu.

Spatřil ji až v zelenavém světle lampy, kterou rozsvítila.

Pohybovala se pomalu, jakoby váhavě, sedla si k toaletnímu stolku a navyklým pohybem si stáhla vlasy do ohonu. Rom s napětím sledoval její ladné pohyby, vpíjel se do jejího stínu a nedokázal se pohnout, ani když se Ula začala pomalu svlékat. Jako přikovaný seděl na zídce a užasle hleděl do osvětleného okna. Ula si přehodila přes útlá ramena župan, opatrně otevřela dveře na balkón, opřela se o zábradlí a zadívala se do temné zahrady. To už Rom nevydržel déle čekat a sklouzl dolů. Napadlo ho, že ho Ula možná očekávala, protože trochu vyplašeně zašeptala:

„To jsi ty, Rome?“

Rom se prodral hustým křovím a stál pod balkónem.

„Tys mě čekala, Ulo?“ zeptal se tiše.

„Ano,“ odpověděla prostě. „Věřila jsem, že přijdeš. Jsi tu dlouho?“

„Celou věčnost. Musím ti toho hodně říct.“

„Já tobě také. Víš, často jsem vzpomínala na to naše první setkání na pobřeží. Chtěla jsem ho pustit z hlavy, ale nejde to. Proto to moje divné chování posledně. Mám na sebe zlost, na tu svou proklatou slabost. Chápeš?“

„Chápu.“

„Všechno jsem pochopila až potom… Něco mě k tobě táhne, Rome.“

„Ulo…“ Rom až zatajil dech.

„Počkej, neřekla jsem ti to nejdůležitější. Už nikdy se nesmíme setkat.“

„Cože?“

„Nemysli, Rome, není mi to jedno, ale…“

„Tak proč to říkáš?“

„Nejsme si souzeni, milý. Žena musí svému muži především rozumět, chápat jeho starosti, musí být pyšná na jeho úspěchy. A já nerozumím ničemu ve tvé profesi. Nemysli si nic špatného, ale kromě matematiky mě opravdu nic jiného nezajímá.“

„Naučím se tu tvou milovanou matematiku, uvidíš.“

„Ne, Rome, to není jen tak. Matematice se musíš věnovat celý život. A navíc, všichni budou proti nám, tvůj klan, můj… Moji rodiče jsou z toho úplně vedle, chtějí mě zavřít doma, jen abychom se nemohli setkat. Jedině Tibor se na to dívá trochu jinak, ale co ten zmůže? Pochop, Rome, my jsme dva a na druhé straně je celý svět plný zloby, hrozeb… Copak to můžeme vydržet? Je mi z toho nanic, bojím se o tebe…“ Ula vzlykla a utřela si slzy. Ale právě ta její bezbrannost jako by přidala Romovi sílu a jistotu.

„Uklidni se, Ulo, miláčku,“ řekl měkce, ale rozhodně. „Jen neplač, postarám se o tebe. Nějak to vydržíme, neboj se. Jen mi řekni, máš mě ráda?“

„Nechtěj ode mě vyznání, Rome, vždyť sám jsi mi ještě neřekl ani slovo. To tak agrové dělají?“

„Ne,“ rozesmál se Rom. „Agrové mají podobné zvyky jako matové, holčičko.“

„Asi tě mám ráda, Rome.“

Romovi zněla ta slova jako nádherná rajská hudba, vždyť je také slyšel poprvé v životě. Najednou hrozně chtěl vyznat se Ule ze všeho, ze svého citu, strachu i představ.

„Jako mávnutím proutku jsi změnila celý můj život, Ulo. Připadám si teď jako někdo docela jiný, ale jedno vím jistě. Láska je to nejdůležitější v životě a jen lidi si ji mohou dopřát. Já vím, bojíš se, že nás zlomí okolí, ale copak existuje taková síla? Navíc, věř mi, najde se i dost takových, kteří se postaví na naši stranu. Met, Ben, prostě moji kamarádi, taky jsi mluvila o svém bratrovi, vidíš, na světě je pořád dost dobrých lidí. A i kdyby se nakonec všichni postavili proti nám, zůstane nám přece naše láska.“

Ula sledovala Roma zvlhlýma očima, poslouchala jeho slova a její strach pomaloučku tál.

„Proč mě máš vlastně rád, Rome?“ zeptala se tiše.

„Nevím. Možná jsi pro mě trochu záhadná, tajemná, víš? A ty?“

„Za tvou lásku ke mně. Jsem egoistka?“

„Ne, Ulo. Jsi prima děvče.“

„Myslíš to vážně? Rome, já bych pro tebe udělala všechno na světě! A promiň mi tu mou teorii pravděpodobnosti. Byla jsem hloupá.“

„Buď klidná, takovou maličkost zvládnu bez problémů. Počkáš?“

„Ne. Nechci čekat. Pojď ke mně, Rome, miláčku.“

Rom se vmžiku vyšplhal po stupínkách ve zdi. Láska ho táhla k Ule tou nejmocnější silou a svět se zatočil v jejich objetí a polibcích. Po špičkách vstoupili do pokoje.

„Jsi krásná, Ulo. Nejkrásnější na světě.“

„Miluju tě, Rome.“

„Nechci tě ztratit, miláčku, chci tě mít navždycky. Slyšíš?“

„Nelituješ?“

„Jak můžeš takhle mluvit?“…

Klidní, unavení leželi chvíli mlčky, znovu a znovu se v duchu vraceli k posledním okamžikům svého milování a dívali se do stropu.

„Vypravuj mi o své profesi, Rome,“ zašeptala Ula a obrátila k němu své široce rozevřené oči.

„Mám rád zemi, Ulo, je to naše živitelka. Lidé si jednoduše zvykli, že mají chleba, ale vůbec je nenapadne, odkud je. My ho pěstujeme a věř mi, není to o nic jednodušší než vaše matematické supervýpočty.“ Usmála se a zajela mu teplou dlaní do hustých vlasů. „Nedovedeš si představit,“ pokračoval Rom, „kolik toho agr musí umět a znát, aby vůbec připravil půdu k osevu, včas, ne pozdě a zase ne brzy, potom opatrně zaseje zrno a dlouho pečuje o slabé, jemné rostlinky…“

„Poslyš, Rome, koho ty máš vlastně raději, mě nebo svou zemi?“

Sklonil se nad její něžnou tvář a lehce ji políbil. „To přece není jenom moje země. Je naše, Ulo, musíš ji vidět jako něco živého. Vždyť ji hnojíme, krmíme ji, a ona je k nám na oplátku milosrdná. Stačí chovat se k ní cizácky, neurvale – urazí se a trpce se za to odplatí.“

„Já vím. Tak je to se vším. Hodíš kámen na skálu a může tě odrazem srazit k zemi. Zákon akce a reakce. Ale myslíš, že i skála si zaslouží jemné zacházení? Copak má duši?“

„Jak je to se skálou, to nevím, ale země a všechno, co na ní roste, si něhu zaslouží. Pšeničný klas, dubový list, keř jeřábu – všechno se rodí, pije šťávu, kvete a nakonec zestárne, uvadne, umře. A všechno živé touží po něze a nesnáší hrubost. Dokonce si s rostlinami můžeš i povídat.“

„Bez apu?“ špitla Ula.

Oba se rozesmáli.

„Víš co, Ulo, raději mi řekni, co ty tvoje vzorečky, ty mají duši?“

„To víš že jo,“ zasmála se Ula, „dokonce univerzální.“

„Na to jsi přišla sama?“

„Vlastně ne. Vymyslel to otec.“

„A proč vlastně univerzální?“

„Protože matematika je prostě univerzální věda. Náš jazyk, to znamená jazyk kvalitativních měření a přeměn, může postihnout celou přírodu. I pro ty tvoje milované kytičky ti můžu najít algoritmus.“

„A to je co?“

„Systém pravidel, s jehož pomocí se dají vyřešit úkoly určitého typu. Když najdeš algoritmus, pronikneš v samu podstatu jevu. Tak co, nemá matematika duši?“

„Stejně mám pocit, že ty vaše poučky nemají se životem nic společného.“

Ula nespokojeně vysunula spodní ret.

„Buď tak hodný a nech moje poučky na pokoji,“ řekla napůl vážně.

„Tak se nezlob,“ uklidňoval ji Rom. „Vždyť víš, že mě ty vaše nesmysly docela zajímají. Nakonec, co mi zbývá, jednou jsem se do tebe zamiloval, takže chtě nechtě musím mít rád všechno, co se tě nějak týká. Jenom se mi zdá, že ty vaše vzorečky, nebo jak jim ty říkáš – algoritmy, postihují jenom tu rozumovou podstatu. No řekni sama, je možné postihnout vaším jazykem například to, co k sobě cítíme?“

„Jednodušeji, než si myslíš. Rom plus Ula rovná se láska,“ rozesmála se Ula.

„Vlastně máš pravdu,“ přidal se k ní Rom. „Takže ať žije matematika!“

„Nech matematiku matematikou. Ať žije láska! Naše láska! Obejmi mě, Rome.“

Slova lásky, velkého a nekonečného citu, spalovala jejich tváře a zanechávala na rtech stopy věčnosti. Zničehonic Rom zatoužil uslyšet je bez apu, zaposlouchat se do jejich lahodného zvuku a navždy si je zapamatovat. Vypnul ap a se smíšeným pocitem nadšení i rozpaků naslouchal nově znějícímu proudu slov, splétajících se do tajemných vět, nepochopitelných až k zbláznění. To, co se naučil z matematické příručky, bylo jen kapkou v moři matematických výrazů. Rom zaraženě pozoroval Ulu a nemohl se v sobě vyznat. Najednou si nebyl jist, jestli se mu vůbec někdy podaří porozumět jí, pochopit ten tajemný jazyk jejího klanu. Ale všechny ty tajemné formulace se přece týkaly jeho, vládlo jim jeho jméno a Roma znovu ovládl pocit štěstí.

Pak Ula zmlkla. Rom cítil, jak mnoho jí chce říct, ale váhal. Nechtěl Ulu trápit, ale moc si přál, aby i ona poznala pravý zvuk jeho rodného jazyka, aby mu alespoň trochu porozuměla a našla v něm jeho lásku.

„Ulo, miláčku, moc tě prosím, odpoj si svůj ap.“

S rozpaky v očích na něho pohlédla.

„Neptej se proč, Ulo, ale hrozně mi na tom záleží.“

Přikývla, trochu lhostejně, jako by jen plnila jeho vůli.

Rom promluvil měkkým, klidným hlasem a snažil se uhádnout z Uliny tváře, jak na ni neznámý jazyk působí. Najednou ho znovu ovládl strach. Co když se Ula lekne, co když se jí nepodaří překonat první pocit nevole, co když ten jeho hloupý pokus dočista zničí jejich vztah? Užuž se chystal dát Ule znamení, aby ap znovu zapnula, když se její tvář vyjasnila, vrásky zmizely a ona se usmála. Bože, jsem já ale hlupák, že jsem jí nedůvěřoval, že jsem ji podezíral z nepochopení! nadával si v duchu Rom. To, co mi dalo tolik přemýšlení a obav, ona přijala jakoby nic, bez jakéhokoli přemáhání a trápení. Ať jde k čertu ta moje věčná nedůvěra k cizím klanům! Vždyť se mi má milovaná Ula oddala s plnou důvěrou, tak, jak je toho jenom žena opravdu schopna.

Z těchto myšlenek Roma vytrhly tiché kroky za dveřmi. Oba strnuli.

„Ulo, spíš?“ ozval se přísný hlas paní Kapuletové. „Otevři mi, prosím tě, chci ti něco říct.“

„Nech to na ráno, mami,“ hlesla Ula vylekaně. „Je už pozdě.“

„Jen mi otevři. Pospěš si. Copak tam někoho máš?“

Jeden spěšný polibek a Rom vyskočil na balkón a sklouzl po zdi do zahrady. Ula vyšla opatrně za ním. Naklonila se přes zábradlí, když vtom spatřila u branky Tibora s nějakými kluky.

„Dávej na sebe pozor, Rome,“ stačila ještě zašeptat do tmy.

Ale to už Rom proběhl zahradou a bleskově se vyšplhal na zeď.

Pustil se parkem k hlavní silnicí. Ani se nemusel ohlížet, bylo mu jasné, že ho Tibor nenechá jenom tak utéct. Hnali se za ním a až za silnicí ho obklíčili. Pomalu se k němu blížili ze všech stran a nešetřili nadávkami.

„Naposled tě varuju!“ zaznělo ztichlým okolím jako šlehnutí biče. „Nech Ulu na pokoji! Rozumíš?! To ti říkám jako její brácha. Jasný?“

„Vtluč si do tý svý pitomý palice, že Ula je jednou provždycky moje holka!“ přerušil ho jiný podrážděný hlas. „Můžeš přijít na svatbu. Její a mou!“

„Nech si ty kecy!“ sykl Rom a po chvilce zaváhání vyrazil proti tomu neznámému klukovi a chmátl po něm.

„Snad se nechceš bránit?“ křikl Per a zlostně se ohnal. „Syčáku!“

Rána přilepila Roma ke stromu, šílená bolest za krkem ho táhla k zemi, sesul se do trávy a zůstal nehybně ležet.

„Nech ho, Pere,“ dolehlo k němu jakoby z dálky. „Napoprvé má dost.“.

„Doufám, že si to bude pamatovat, hlupák jeden!“ Per vítězoslavně přistoupil k Romovi a sklonil se nad ním. „Hele, kamaráde, možná tě bude zajímat, kdo nám poradil, jak tě dostat. Tvůj brácha! Gel! Tak aby bylo jasný – nemáš šanci, všichni jsou proti tobě, naši i vaši! To si laskavě zapiš za uši!“

„Jdeme!“ ozval se ostře Tiborův hlas.

9

Nekonečně dlouho trvalo Romovi, než se dovlekl domů. Zničený, uražený a bezradný bloudil labyrintem zapadlých uliček a hlavou se mu honily ty nejčernější myšlenky. Nedaleko domu v malém parčíku zahlédl postavu. Seděla tam matka schoulená na lavičce. Přisedl si zmučeně k ní a ona, jako by ho čekala, přitáhla si ho pevně k sobě. Romovi celým tělem projela uklidňující vlna tepla, která jako mávnutím proutku zahnala všechny bolesti a starosti. Matka mu navyklým pohybem měkké dlaně prohrábla zpocené vlasy a úplně tiše se zeptala:

„Máš ji rád?“

„Mám. Moc.“

„Je hezká?“

„Je, mami.“

„A rozumíte si?“

„Rozumíme.“ Rom ucítil v jejích posledních slovech přece jen náznak pochybností a podrážděně trhl hlavou. „Jenže je mata a já agr. A všichni kolem tvrdí, že takový vztah je šílený nesmysl, vlastně téměř zločin.“

„Ale já jsem nic takového neřekla, Rome,“ namítla matka opatrně, ale Rom ji nenechal domluvit. Byl plný rozhořčení a zloby a teď z něj tohle všechno vytrysklo a nedalo se ničím na světě zastavit.

„Co je komu do toho, že patříme k různým klanům!? Copak Ula není žena a já nejsem muž? Kde berou lidi právo bránit naší lásce? Kde?! Ať jdou všichni k čertu!“

„Uklidni se, chlapče. A neházej všechny do jednoho pytle. Nezapomeň, že mezi ty, o kterých mluvíš, patří i tvůj otec.“

„K čemu je mi takový otec?“ štěkl Rom popuzeně. „Mlč!“ přerušila ho matka nezvykle ostře. „Není to všechno tak jednoduché, jak to vidíš ty. Otec to s tebou myslí dobře. Prostě má jen hrozný strach, že tě taková láska zničí. Chápeš? Nezapomeň, že pět set let…“

„Dokonce i ty, mami…,“ ušklíbl se Rom.

„Počkej. Pět set let lidstvo nic podobného neznalo. Proto lidé považují ten váš vztah za nehoráznost, za narušení navyklého pořádku věcí. Ať si vy dva o tom budete myslet cokoli, takový je prostě život. A s tím nehneš, Rome.“

„Takže ty jsi s nimi taky?“ obrátil se k ní Rom. „Ne, chlapče, jsem s tebou. Ale musím se přiznat, mám strach. Mám o vás šílený strach, víš? Možná si ani nedovedete představit, co všechno budete muset vydržet! Stačí jen to, že vás ani jeden klan nepřijme mezi sebe, budete jako vyhnanci. Jak chcete najít práci a útočiště? Víš vůbec jistě, Rome, že ona s tím bude souhlasit?“

„Věřím jí, mámo. Jako moje žena půjde za mnou kamkoli.“

Matka se na něho poněkud pochybovačně zadívala.

„No co. To musíš vědět nejlíp sám. Nakonec, proč by mata nemohla být dobrou ženou takovému správnému klukovi? Třeba vám to spolu vyjde, kdo ví…“

„Takže souhlasíš?“ zeptal se Rom s nadějí v hlase.

„Ano, chlapče. Stejně jsem od začátku věděla, že se své lásky nevzdáš.“

„Maminko, ty jsi ta nejhodnější máma na světě,“ zvolal Rom a chytil ji kolem krku. „Neboj se, ničeho se neboj. Nějakou práci si najdu, budu makat ze všech sil a uvidíš, Ula se ti bude líbit.“

„Asi nebudeme moct bydlet společně, Rome,“ řekla matka. „Musím ti říct ještě něco. Dneska nás Kapuletové pozvali na schůzku. Chtějí, abychom tě okamžitě poslali pryč z města. Otci nezbylo než souhlasit. Pozítří máš odjet na agrostanici v Olověných horách.“

„Jo tak! Vyhnanství!“ sykl Rom.

„Tu tvou Úlu to nejspíš čeká taky. Posílají ji kamsi k babičce.“

„Spiklenci!“ Rom vztekle trhl rameny. „A ty s nimi souhlasíš?“

„Už jsem ti řekla, chlapče, že jsem s tebou. Proč myslíš, že tu na tebe čekám?“

Nechápavě se na matku podíval. Tiše pokračovala.

„Jestli chceš, můžeš utéct. Storti ti pomůže.“

„Storti?“

„Ano. Jak vidíš, existuje ještě na světě pár dobrých lidí.“

Rom zavrtěl hlavou.

„Sám nikam nepůjdu.“

„Storti tě ukryje pár dní někde ve městě. A třeba vymyslíte, jak dostat z domu Ulu. Tady máš nějaké peníze pro začátek, budou se ti hodit. A ještě něco…“ Matka si stáhla z krku zlatý řetízek.

Rom dojetím polkl.

„Promiň, maminko. Promiň, že jsem se k tobě tak choval.“

Matka si jen mlčky dlaní utřela slzy.

„Hodně štěstí, Rome. Až se usadíte, přijedu se na vás podívat. A s otcem to už nějak srovnám. Ale teď už běž, aby Storti nečekal.“

Rom najednou nevěděl, co udělat. Celý v rozpacích matky objal, několikrát naprázdno polkl, aby se zbavil chuchvalce v krku, a vstal. Ještě naposledy se ohlédl a zamával. Matka seděla se svěšenými rameny, ruce složené na kolenou, a na rtech jí zůstal strnulý úsměv. Co všechno ho ještě čeká? vyčetl Rom v jejích očích…

Storti bydlel nedaleko v malém, zastrčeném domku. Romovy kroky ho vytáhly ze dveří na zápraží. Náladu měl znamenitou, jako by mu činilo bezmeznou radost organizovat útěky milenců.

„No těbůh, kamaráde, nahlížím, že budeš mít nejspíš pořádný hlad. Co? Málo platné, samotná láska tě nenasytí. To je, prosím pěkně, jedna má velká životní zkušenost.“ Zavedl Roma přímo k prostřenému stolu. A zatímco do sebe Rom soukal obložené chleby, pustil se do líčení svých nejpikantnějších milostných historek. Po chvíli se oba otřásali smíchy, ale v jednom okamžiku se Rom zarazil. To když si uvědomil, že ještě docela nedávno považoval Stortiho za zrádce. Nejspíš se ještě dlouho budu učit chápat lidi, pomyslel si.

Bezstarostná nálada přece jen začala pomaloučku ustupovat nervozitě a napětí. Byl to Storti, kdo si to první uvědomil, a obratně stočil řeč k Ule. A Romovi jakoby najednou chyběla slova, tolik si přál svěřit se Stortimu se svými starostmi, vylít si před ním své zmatené srdce. Ale Storti byl opravdový kamarád a stačilo pár povzbudivých slov, a měl před sebou celé Romovo trápení jako na dlani. Jen jediné si Rom nechal pro sebe – zradu svého bratra. Tu považoval za věc pouze své rodiny.

Krátká odmlka nasměrovala oba páry očí ke starodávným hodinám na zdi. Rom se zachvěl nervozitou. Za chvíli budou tři, a ještě nepadlo slovo o Ulině únosu. Storti se kasal geniálním plánem, jenže se pořád nic neděje, brzy bude svítat, a Storti se ani nehne. Mám toho dost, rozhodl se Rom a vyrazil ze dveří. Storti vyběhl za ním, dohnal ho ještě na chodbě a vtáhl ho zpět do pokoje.

„Jen trpělivost, kamaráde. Za půl hodinky startujeme.“ Naložili Stortiho stařičké auto až po okraj nejrůznějšími věcmi podle Stortiho pečlivého výběru. To Roma ubezpečilo, že je vše opravdu důkladně připraveno.

Storti nastartoval a opatrně vycouval z brány. Snažil se jet co nejtišeji, přesto se v některých okolních domcích rozsvítila okna. Jedno se však stařičkému vozu nedalo upřít – přes obrovský rámus a oblaka dýmu nabral rychlost a hnal se temnými uličkami jako blesk.

Storti, hrdý na výkon svého stroje, spokojeně brumlal a nedovolil Romovi ani na vteřinu se zamyslet. Přejeli širokou městskou magistrálu a odbočili na tichou výpadovku. Storti mrkl na hodinky a zpomalil. „Kam jedeme?“ nevydržel už Rom stoupající napětí. „Jen klid, kamaráde, hned se všechno dozvíš.“ Zabočili kolem staré zdi k mořské pláži, po chvíli Storti zabrzdil, vypnul motor i světla. „Poznáváš?“ zeptal se tiše. Rom přikývl. „Přijeli jsme se vykoupat?“

„Proč ne? Zatím si klidně zdřímni, já se tu jen trochu porozhlídnu.“

Rom se ani nestačil zeptat, co tu může být ke koukání, a Storti už někam zmizel. Nezbylo mu než se pohodlněji usadit a čekat. Opřel si hlavu o sedadlo a najednou celé jeho tělo ovládla nepřekonatelná únava. Víčka spadla sama od sebe a Rom usnul…

Ucítil slabou bolest a vyplašeně otevřel oči. Storti ho držel za rameno a ne právě šetrně jím třásl. Rom vyskočil ze sedadla a teprve na čerstvém vzduchu se trochu vzpamatoval.

„Co tady tvrdneme?“ zeptal se nakvašeně. „Zbytečně ztrácíme čas.“

„Ztráta času je kompenzována získáním prostoru,“ lakonicky opáčil Storti. „Jen běž.“ A poplácal ho kamarádsky po rameni.

„Kam?“

„Kam? Koupat se. Tam, co jste mě tenkrát tak zrádně opustili. Jen plav.“

Rom nic nechápal. Obrátil se na Stortiho, ale ten už seděl zalezlý v autě.

Pustil se tedy úzkou pěšinkou mezi písečnými dunami. S každým krokem mu přibývalo vzpomínek. Jak nedostupná a cizí mu připadala Ula, když ji tu poprvé uviděl, a jak blízká a milá je mu dnes! Ještě pár keřů – a Rom stál přesně na tom místě, kde ji poprvé spatřil. A přesně jako tehdy, i teď tu stála a usmívala se. V prvním okamžiku mu to připadalo jako nějaká zrádná halucinace, chtěl ji setřást a trhl hlavou, ale Ula k němu vztáhla ruce. Vrhl se k ní a schoval ji do náruče. Jako by se neviděli tisíc let, tiskli se k sobě, Rom líbal její voňavé vlasy a nemohl se od nich ani na okamžik odtrhnout.

„Ulo, lásko, kde ses tu vzala?“ šeptal přerývaným hlasem.

„Nevíš? Copak jsi to tak nezařídil? Takže mě oklamali…“

„Kdo? Kdo tě oklamal? Chtěl jsem tě unést, hrozně jsem si to přál, ale někdo mě prostě předběhl.“

„Zničehonic se na balkóně objevil Met s Benem. Přinesli od tebe vzkaz, že mám přijít sem. Měli s sebou lano, stačilo sklouznout dolů a přelézt zeď.“

„Nebála ses?“

„Kapuletové nejsou strašpytlové. A navíc, copak jsi zapomněl, že pro tebe udělám všechno na světě?“

Rom ji objal a políbil.

„Počkej, Rome. Víš, byla to fantastická klika. Rodiče spali a Tibor se flákal bůhvíkde. Vlastně jsem se chtěla zeptat – nedohnali tě, víš, když jsi…“

Rom takřka neznatelně kývl hlavou. „To ti povím jindy. Teď mě dobře poslouchej, miláčku. Proti nám se vytvořilo celé spiknutí. Mě chtějí naši poslat do Olověných hor a tebe někam na druhý konec světa. Pokud chceme zůstat spolu, zbývá nám jediné – utéct. A až se vezmeme, nikdo nás už nerozdělí. Nebude to zpočátku žádný med, to víš, moc ti toho slíbit nemůžu. Vlastně jen jedno – svou lásku.“ Odvrátil se, jako by se bál, že v jejích očích nalezne nesouhlas.

„Copak mi nevěříš, Rome?“ řekla Ula tiše a vzala jeho hlavu do dlaní. Zpytavě se mu zadívala do očí. „Co mám ještě udělat, abych tě přesvědčila o své lásce?“

Rom šťastně zavrtěl hlavou, vzal Ulu za ruku a odvedl ji k autu. Opodál seděli v trávě Storti, Met a Ben kolem prostřeného ubrusu a spokojeně snídali.

„Tak tady jste, pojďte si dát s námi, dokud tu ještě něco zbylo,“ křikl na ně Storti.

Ale sotva stačili zhltnout pár plátků šunky, už se Storti zvedal.

„Nedá se nic dělat, vážení, ale máme nejvyšší čas vydat se na cestu.“ V očích se mu zablýsklo. „Co vy, vás v nejhorším strčí pod zámek, ale u mě to vypadá přinejmenším na vyloučení z univerzity. Takže, Rome, chop se mé luxusní limuzíny a nasměruj to na Mantovu. Je to slabé dvě hodinky od Verony. Najdete tam mého starého dobrého přítele Ferfaxe, pomůže vám v začátcích. Je to stejně originální a tvůrčí nátura jako já. Bože, to bývaly časy! Jednou jsme…“

Ben i Met takřka současně hvízdli.

„Jo, máte pravdu, spěcháme. Dopovím vám to cestou. Jo, ještě adresa, Rome… A chovej se k tomu mému kočáru slušně a uctivě.“ Něžně pohladil auto po kapotě. „Hlavně opatrně řaď, holka je zvyklá na křehké zacházení. Nedovedeš si představit, jak je mi blízká, zažili jsme spolu neuvěřitelné věci. Třeba jednou…“

Ale to už Ben a Met uchopili svého vychovatele z každé strany za loket a nasměrovali ho k druhému autu.

„Počkejte, blázni, a co rozloučení? Kdoví, jak dlouho se neuvidíme!“ Objal Roma a přátelsky ho poplácal po rameni. Ule vtiskl dva hlasité polibky.

Rom si sedl za volant, Ula vedle něj, zaburácel motor a auto ¦ vyrazilo na silnici. Poslední ohlédnutí, zamávání, a zmizelo za ohybem.

Úzká asfaltka se táhla podél břehu. Moře se právě probouzelo. Hory v dálce se tyčily tesklivě a ponuře. Začalo drobně pršet.

Ula zavřela oči. Rom celým tělem vpíjel její blízkost, teplo, a věděl jedno – musí se o ni postarat. A bylo mu z toho poznání příjemně i divně zároveň – poprvé jsou spolu sami a ani jeden z nich netuší, co je čeká.

2. část

1

Po celou cestu z místa přistání kosmické lodi do města se Tropinin nepřestal ani na okamžik divit a překvapeně se rozhlížel kolem sebe. Nebylo to poprvé, co byl vyslán jako posel na jinou planetu, přesto první kontakt s cizím, neznámým prostředím znamenal pro něj vždycky nesmírně vzrušující pocit, který se mu definitivně zapsal do paměti.

Ne vždy mu připadalo všechno kolem nové a dosud nepoznané. Spíš naopak. V množství věcí vcelku typických a známých se jen jednou za čas vyskytlo něco nového, podivného, někdy i absurdního. A odhalit podstatu nového, právě to mu přinášelo mimořádné uspokojení. Jedno však bylo všude stejné – v centru všeho bytí stál vždy člověk, všude to byl on, kdo si ve vesmíru přísně chránil svou primární existenci. Ale byla tu i příroda, která ho nutila k přizpůsobení, zbavovala ho jedněch projevů a učila jiným, takže za celá staletí to byl týž člověk, ale ve skutečnosti někdo docela jiný. Tentokrát to byli Hermeťané, nikoli Pozemšťané.

Tropinin byl tak zaujat svým okolím, že téměř nevnímal monotónní hlas člověka, jenž ho doprovázel. Koneckonců k čemu je mu informace, že v tomto kuželovitém paláci s honosnou kolonádou probíhají čas od času významné matematické kursy, že nízká šedivá budova opodál, připomínající staropruská kasárna, je vlastně Akademie filozofických věd, že velkolepý skleněný most, vznášející se jakoby ve vzduchu, je dlouhý přesně šedesát kilometrů, a tunel, vykládaný fosforeskujícími pláty podivného původu, prochází v hloubce padesáti metrů? Ani jedna z těch informací mu nedokáže zodpovědět zásadní otázku: Jaká je na této planetě úroveň materiální a duchovní kultury ve srovnání se Zemí a jinými obydlenými planetami Velkého kruhu?

Na první pohled se Hermes vývojově nacházel někde na pomezí dvaadvacátého a třiadvacátého století. Ale první dojem nemusí být směrodatný. Kdoví, co tu lze ještě objevit, pomyslel si znepokojeně Tropinin. Teď aspoň ví, že Hermeťané mají poměrně vyspělou robotizaci, ale že z jakéhosi důvodu zcela vyloučili kosmický výzkum. A to je nadmíru podezřelá okolnost.

Mnohé závisí pro tuto chvíli na tom, nakolik příznivě se k jeho návštěvě postaví místní vláda. Ta má samozřejmě mimořádný zájem o připojení Hermesu k vesmírnému Kruhu, což by pro ně znamenalo řadu nezanedbatelných výhod. Mohou mu však zatajit různé důležité informace a naopak podstrčit jiné, aby zabránili z jejich hlediska nevýhodným kontaktům. Copak právě to se nestává až příliš často? Nejlepší a nejspolehlivější způsob, jak proniknout do charakteru dané společnosti, je poznat člověka, rozhodl se Tropinin a okamžitě začal jednat. Přívětivě se usmál na svého společníka a přátelsky mu položil ruku kolem ramen.

„Jak se jmenujete?“

„Ulanfu.“

„Nebude vám vadit, když vás tak budu oslovovat?“

„Nebude.“

„Ale řekněte mi, Ulanfu, jaké oficiální oslovení se u vás užívá?“

„Siňore, siňoro.“ –

„Podle Italů?“

„Snad. Ale pochopte, národnostní rozdíly jsou u nás už dávno překonány.“

„To je vám co závidět,“ řekl Tropinin. „I na Zemi už sice neexistuje nerovnost národů, postupně se slučují v jeden celek, ale národy přesto dosud existují, a to představuje celou řadu problémů. Vezměte si například, kolik sil a prostředků ztrácíme jen na výuku cizích jazyků, překlady literatury a podobně. Tohle vy prostě neznáte.“

Ulanfu zavrtěl hlavou.

„Není to tak docela pravda,“ řekl jakoby neochotně. „Všimněte si toho závodu napravo. Tady se vyrábějí roboti. Nepracuje tu jediný člověk, všechno tu zastanou sami roboti, od konstrukce až po zabalení výrobku. Jediné, co vyžadují, je objednávka s upřesněným určením a základními parametry výrobku.“

„Znamenité,“ usmál se Tropinin a přelétl pohledem elegantní budovu ze skla a betonu.

„A nalevo si všimněte městského parku,“ nedal Ulanfu Tropininovi možnost pokračovat v načatém hovoru. Ale ten se už rozhodl; že se jen tak nevzdá.

„Poslyšte, Ulanfu, co jste myslel tím: není to tak docela pravda?“

„Hm… Bohužel i my máme jisté problémy s překladem.“

„Vy? A já jsem si myslel, že jste jenom zkonstruovali tu parádní věcičku speciálně pro kontakt s hosty, jako jsem já.“ Tropinin sjel pohledem na přenosný automatický překladatel, který mu byl přidělen bezprostředně po přistání.

„Siňore legáte, kladete mi otázky, které se týkají základních principů našeho společenského zřízení, a bude proto vhodnější dotázat se přímo kompetentních osob. Mohu vás pochopitelně v hlavních rysech s naší společností obeznámit, ale vezměte prosím v úvahu, že to budou informace pouhého diletanta.“

„Nevadí. Někdy dávám diletantovi přednost před odborníkem.“

„Nechápu!“ Ulanfu překvapeně zvedl obočí.

„Když se člověk příliš zaujme jedinou věcí, ztrácí současně celkovou perspektivu.“

„Ach tak,“ protáhl Ulanfu. „Samozřejmě žertujete.“

„Jistě, ale i v žertu může být kousíček pravdy, nemyslíte?“

„Brzy pochopíte, proč mě váš poněkud skeptický pohled na odborníky… zarazil. Totiž profesionalismus je nejvyšší princip hermesské společnosti,“ pronesl Ulanfu významně.

„Dobrá znalost řemesla se cení všude ve světě,“ přikývl Tropinin.

„Neberte to prosím jako vychloubání, ale troufám si říct, že jsme v tomto směru dosáhli naprosté dokonalosti.“

„Věřím vám. Ale i na Zemi se v zásadě kladně hodnotí profesionalismus,“ namítl Tropinin.

„Jenže na Hermesu jsme všichni do jednoho profesionálové,“ důstojně pronesl Ulanfu.

„To se dá do jisté míry říct o každé společnosti s vysokou životní úrovní,“ nedal se Tropinin. Docela ho bavilo přít se s Ulanfem. Tak se mu nejspíš podaří dozvědět se všechno podstatné o zdejším životě.

„Neřekl jsem vám to nejdůležitější,“ dodal Ulanfu, jako by se chystal k rozhodujícímu úderu. „Specializace u nás dosáhla, takové úrovně, že došlo k vytvoření profesionálních jazyků. Samozřejmě to s sebou přineslo i jisté nevýhody. Jak už jsem se zmínil, musíme například všichni používat překladový aparát. Ale tento drobný nedostatek je mnohonásobně vyvážen grandiózním pokrokem v rozvoji výrobních sil. Nakonec jistě budete mít nejednu příležitost osobně se o tom přesvědčit.“

Tropinin nedokázal skrýt překvapení.

„Mám tomu, příteli, rozumět tak, že si lidé různých profesí prostě přestali rozumět?“

„Ale kdepak. Máme přece ap. Vy ho, pravda, nosíte v kapse, ale všem Hermeťanům je hned po narození voperován pod klíční kost a vypínat a zapínat ho dokážeme pouhým mozkovým impulsem. Takže s ním nejsou nejmenší starosti. Vlastně úplně zapomínáme na jeho existenci. Váš ap se navíc liší schopností překladu libovolného pozemského jazyka.“

Tropinin byl touto informací tak překvapen, že se rozhodl rozhovor ukončit. Potřeboval si všechno srovnat v hlavě. Profesionální jazyky! Samozřejmě, každá profese musí mít své speciální termíny, svůj žargon, ale kromě nich přece musí existovat i běžný hovorový jazyk, společný všem. Vždyť přece i na Hermesu musejí mít nějaké umění, nebo snad i to si rozdělili podle klanů? Matematikové poslouchají algebraické fugy, biologové čtou genetické romány a chemici sledují na jevišti Mendělejevovu soustavu prvků? Tropinin se při té představě pobaveně usmál. Ulanfu na něho stočil překvapený pohled a jeho úsměšek si vyložil po svém.

„Nevěříte, že si Hermeťané rozumějí? Můžu vás ujistit, že mezi jednotlivými klany není žádná přehrada, naopak velice dobře spolupracují.“

„Jaké klany?“ podivil se Tropinin. Další záhada! Jak je vidět, nudit se na Hermesu dozajista nebudu.

„Samozřejmě profesionální,“ opáčil suše Ulanfu.

„Vy máte ke všemu ještě i klany?“

„Jistě. Není to nic jiného než logický výsledek dokonalé specializace. Pochopte, logika, a zvlášť matematická, je neoblomná. Jestliže dovedete výsledek levé části rovnice do nekonečna, nezbyde vám než hledat analogický výraz pro pravou část.“

„Jinými slovy, absolutní profesionalismus v práci a kultuře rovná se klany v sociální sféře?“

„Přesně tak,“ přitakal Ulanfu.

„To je opravdu zajímavé.“ Tropinin se rozhodl pro okamžitou změnu taktiky. Komplimenty rozvážou jazyk snadněji než skepse a pochyby. „A smím vědět, jaké klany se u vás vytvořily, Ulanfu?“

„Je jich celkem devět. Matové, filové, chemové, bilové, histové, agrové, techové a fyzové.“

„Napočítal jsem osm,“ upozornil Tropinin.

„Ano? Něco jsem musel vynechat. Histy jsem říkal?“

Ulanfu v duchu počítal znovu.

„Máte pravdu, zapomněl jsem na jury.“

„To bude nejspíš klan právníků.“

Ulanfu přikývl.

„A bilové – to je klan biologů.“

„Vidíte, není problém se u nás vyznat.“

„Ano, ale zdá se mi, že některé druhy lidské činnosti jste úplně vynechal.“

„To vás nemusí znepokojovat, siňore legáte. Vyjmenoval jsem vám pochopitelně jen základní klany, ty ovšem mají celou řadu podklanů pro jednotlivé sféry lidské činnosti.“

„A ty snad mají také svůj jazyk?“

„To se nedá říct. Spíš dialekty, které jim ovšem nebrání rozumět si bez pomoci apu. Zatím specializace nedošla tak daleko,“ doplnil Ulanfu jakoby nerad.

„Ale tendence jde tímto směrem, pokud tomu dobře rozumím.“

„Na to vám bohužel nemohu dát uspokojivou odpověď, siňore, to je otázka pro odborníka.“

„Dobře, ale určitě mi budete moci říct, jak to s vašimi klany vypadá z proporcionálního hlediska. Zřejmě se budou klany lišit svou početností.“

„Máte pravdu. Největší klany tvoří techové a agrové a nejméně je nás, matů. Mimochodem, statistické výsledky jsou vám k dispozici.“

Tropinin přikývl a zadíval se z okna. Právě míjeli výstavní komplexy obytných budov. Na silnicích přibylo aut, projížděla vysokou rychlostí v několika pruzích, a přesto byl vzduch čistý, nikde náznak smogu nebo popílku. Auta budou mít nejspíš elektrický pohon, napadlo Tropinina. Hermeťané věnují životnímu prostředí opravdu velkou pozornost.

„Poslyšte, Ulanfu, na co funguje motor našeho vozu?“ obrátil se se zájmem na svého společníka.

Ulanfu rozpačitě zavrtěl hlavou.

„To není můj obor, zeptejte se prosím řidiče.“

Ten, aniž odtrhl pohled od vozovky, lakonicky pronesl:

„Motor běží na vodu.“

Tropinin, aby zakryl překvapení, se raději rychle zeptal:

„Copak vy neřídíte auto, Ulanfu?“

„Ale ano, samozřejmě. U nás se učíme základům řízení vozu už ve škole. Ale přece si nebudu zatěžovat hlavu detaily kolem auta! Kde bych vzal čas na svůj obor?“

Dostali se do města, rychlost jízdy se podstatně snížila.

„Řím, hlavní město naší planety,“ pronesl hrdě Ulanfu.

Během několika minut auto zabrzdilo u nevysoké, ale impozantní budovy ve stylu staveb osmnáctého století. V doširoka rozevřené bráně je vítala skupina lidí, v jejímž čele stál drobný, nenápadný muž. Jediné, co na něm vynikalo, byl hustý černý plnovous. Prostě vousáč, překřtil si ho pro sebe Tropinin.

„Vítám vás u nás, siňore legáte, a dovolte mi vyjádřit naše společné přesvědčení, že vaše vskutku historická návštěva přinese užitek oběma stranám.“ Přiložil si ruku k srdci a uctivě se uklonil. „Mé jméno je Mendesona a vedu kancelář Senátu této planety.“

„Děkuji vám za milé přivítání,“ pronesl Tropinin stejným diplomatickým tónem.

„Později projednáme program vašeho pobytu. Nyní dovolte, aby vás ředitel hotelu zavedl do vašeho pokoje. Bude vám stačit hodinka k odpočinku po jistě namáhavé cestě?“

Tropinin přikývl.

„Výborně. Nabízím vám malé pohoštění, oběd je naplánován na jiném místě.“ Po malé patetické pauze Mendesona slavnostně doplnil: „Přijme vás sám Velký matematik.“

2

Neuvěřitelné! opakoval si Tropinin v duchu ve sprše. Jak se mohlo stát, že jsme dodneška neměli ani tušení o zřízení hermesské společnosti? Celá staletí o sobě Hermeťané nedali vědět a veškeré pokusy navázat s nimi kontakt nepřinesly jediný kloudný výsledek. Buď nebyly prostředky, vždyť není jednoduché vyslat expedici do tak vzdáleného kouta galaxie, anebo se objevily jiné problémy v souvislosti s planetami Velkého kruhu, s nimiž má Země dávné dobré vztahy. Když bylo třeba pomoci obyvatelstvu jednoho satelitu alfy Eridanu, jemuž hrozil zánik pro zrychlené vyhasínání tamějšího slunce, použily se k tomu veškeré prostředky kosmického výzkumu a všechny ostatní projekty šly stranou. Potom se objevili úzkostliví chytráci, kteří tvrdili, že je neetické strkat nos mezi Hermeťany, dokud oni sami nepožádají o kontakt.

Totální profesionalismus, klany, Velký matematik – čert aby se v tom vyznal! Ale je předčasné dělat závěry, třeba má tohle všechno opravdu nějaký smysl, přemýšlel Tropinin. Nakonec má Hermes vysoce rozvinutou civilizaci a lidem se tu, zdá se, daří docela dobře.

Utřel se dosucha měkkou froté osuškou a několika rychlými tahy odstranil z tváře jednodenní strnisko. Vytáhl z kufru košili a slavnostní černý oblek s vyšitým symbolem velitele meziplanetárních styků prvního stupně. Podíval se na hodinky. Měl nejvyšší čas. Ve spěchu strčil do kapsy saka ap a vyběhl z pokoje.

U východu už netrpělivě přešlapoval Ulanfu. Cestou v autě nepromluvili ani slovo. Tropinin se plně soustředil na nadcházející diplomatický rozhovor. Uvidím, co je to za člověka, ten Velký matematik, pomyslel si.

Vůz zastavil před mohutnou budovou, která však postrádala jakoukoli architektonickou zajímavost. Prostě ideální geometrický tvar s přesně stanoveným určením. Úředník, který je očekával, je zavedl do výtahu. Téměř neslyšně projeli několika patry a pokračovali vodorovným směrem. Dveře výtahu se stejně tiše rozevřely a před nimi se rozkládala prostorná hala. Za širokým psacím stolem seděl vzpřímeně mladý člověk, zřejmě sekretář. Uklonil se a zdvořile jim nabídl židli. Teprve druhý pohled Tropinina přesvědčil, že jde o robota vskutku vysoké kvality.

Těžký tmavý závěs, zakrývající celou jednu stěnu místnosti, se rozhrnul a do místnosti vstoupil rychlým, rozhodným krokem vysoký, statný muž.

„Promiňte, že jsem vás nechal čekat,“ řekl srdečně. „Váš příjezd, siňore legáte, pokládám za událost přímo epochálního významu, nejen z hlediska Hermesu, ale snad i z hlediska vaší Země, které si všichni velice vážíme a ctíme ji jako svou rodnou planetu, pramáti lidského rodu.“

„I pro mne je velikou ctí, siňore Velký matematiku, že jste mi umožnil návštěvu vaší krásné planety a setkání s vámi hned první den mého pobytu. Mohu vás ujistit, že my, Pozemšťané, jsme nikdy nezapomněli na své bratry, žijící na této planetě. A obnovení přerušených vzájemných vztahů je přáním nás všech.“

„To mne velice těší, siňore legáte. Mám k vám jen jednu prosbu: Oslovujte mě jménem. Jsem Hans Eiler. Nepotrpím si příliš na přísné dodržování diplomatické etikety a můj okázalý titul pro mne nemá zvláštní význam.“

Nezbývá mi než přistoupit na jeho tón, volil Tropinin v duchu taktiku rozhovoru.

„Dovolte tedy i mně, abych se představil. Anatolij Tropinin, velitel meziplanetárních styků. Váš požadavek mě těší, ani já si nepotrpím na ceremoniál, dávám přednost neoficiálnímu přirozenému kontaktu, jak se říká – bez smokingu.“

„Bez smokingu? Znamenité přirovnání! Nyní mi dovolte pozvat vás na malý oběd. Nebudeme rušeni, přítomen bude pouze můj tajemník Mendesona, vedoucí kanceláře Senátu a můj věrný pomocník v jedné osobě. Mimochodem u nás platí, že každé setkání začíná seznámením s místní kuchyní.“

Za pár minut už seděli u bohatě prostřeného stolu, plného nejrůznějších lahůdek, Tropininovi ovšem z velké části neznámých. Ale od toho tu byli hostitelé, ochotně nabízeli a vysvětlovali, dolévali ječmenku, alkoholický nápoj připomínající pivo s příchutí medu. Mendesona se v přítomnosti svého šéfa držel v pozadí, ale chování měl sebejisté a nikterak podlézavé. Dokonce několikrát přispěchal s vyčerpávající odpovědí na Tropininovy otázky ohledně neznámých jídel. Elegantní a úslužní roboti si v ničem nezadali s číšníky ve vyhlášených pozemských restauracích.

Po velkolepém obědě se všichni odebrali do pracovny Velkého matematika. Tropinina překvapila jednoduchost, skoro by se dalo říct střídmost ve vybavení místnosti. Kromě videotelefonu tu nebyly ani žádné přístroje, napovídající, že odtud vycházejí všechny vládní impulsy. Eiler nabídl hostu hluboké pohodlné křeslo a sám se usadil naproti.

„Jaká byla cesta, siňore legáte?“ zahájil rozhovor zdvořilou otázkou.

„Vše v pořádku. Naštěstí jsou naše kosmické lodi velice spolehlivé.“

„Ano, ano. Kosmické lety, to je naše Achillova pata. Asi vás, Pozemšťany, udivuje, že Hermeťané, v jiných oblastech poměrně vyspělí, dosud nedokázali rozvinout meziplanetární lety.“

„Musím se přiznat, zdá se mi to poněkud zvláštní.“

„Příčinu hledejte v naší, řekněme, nešikovnosti. Z hlediska teoretických znalostí i materiální základny již Hermes dávno dospěl ke kontaktu s vesmírem, avšak dlouhou dobu naše vláda odmítala uvolnit nezbytné prostředky pro tento výzkum, poukazujíc na jeho zbytečnost. Mimochodem, zde přítomný Mendesona by vám jistě řekl víc, pracuje v Senátu už spoustu let a zažil už tři Velké matematiky. A jsem dokonce přesvědčen, že zastihne i čtvrtého…“

„Promiňte, Vaše Excelence…,“ zaprotestoval vousáč.

„Dobře, dobře, nemusíte se omlouvat,“ mávl rukou Eiler. „Jsme samozřejmě schopni řešit tento problém vlastními silami, brzdí nás však jiné neméně důležité úkoly. Ale proč o tom hovořím? Velmi nám záleží na tom, abychom získali licenci na výrobu moderních kosmických lodí a pro začátek bychom rádi několik typů odkoupili. Jak vidíte, siňore legáte, můžeme spolu vést otevřený obchodní rozhovor. Jsem totiž, abyste rozuměl, bývalý obchodník a k této profesi patří vyložit karty na stůl.“

„Jsem stále více přesvědčen, že máme mnoho společného,“ pronesl stejným tónem Tropinin. „I mně je vlastní otevřená hra. Proto si dovoluji upozornit, že v souladu se statutem Velkého kruhu prodej kosmické techniky a zvláště pak předávání technologických zkušeností vyžaduje podmínku, že zájemci o vstup do Kruhu dosáhli schopnosti stabilní spolupráce a nepředstavují pro své galaktické sousedy žádné nebezpečí. A mým úkolem je právě připravit ke schválení takový materiál.“

„Ó, to mě uklidňuje,“ rozesmál se žoviálně Velký matematik. „Budete mít možnost přesvědčit se, že Hermeťané nejsou žádní divoši a nechystají se nikoho ohrožovat. Naším zájmem je pouze připojit se k výsledkům vědeckotechnického pokroku v celém vesmíru a současně se s ostatními podělit o to, čeho jsme dosáhli my. Myslím, že poškozeni nebudete.“ Tropinin se musel usmát při představě, že by člověk ze Země mohl nalézt něco objevného u Hermeťanů. Ale vysvětlení musí být co nejtaktnější, bez jakéhokoli náznaku urážky.

„Nezapomínejte, siňore Eilere, že se vaše planeta nacházela v dlouhodobé izolaci,“ řekl opatrně. „A navíc, my nepřistupujeme ke vztahům s rodnými civilizacemi s obchodnickou mírou. Dovolíte, abych vám položil několik otázek?“

„Jak si přejete, siňore legáte. A pokud mé znalosti nebudou stačit, Mendesona mi vypomůže. Má asi jako jediný dosud univerzální vzdělání a kromě toho, co neví nikdo, ví všechno.“

„Právě tím bych chtěl začít. Dozvěděl jsem se, že na Hermesu existuje dokonalý profesionalismus, jehož výsledkem je rozdělení společnosti do jakýchsi klanů s vlastními jazyky.“

„Přesně tak.“

„Jaké vztahy vládnou mezi klany?“ „Přátelské. Všechny klany jsou rovnoprávné a mají prakticky stejnou možnost ovlivňovat stav věcí. Posuďte sám. Senát, coby vrcholný zákonodárný orgán Hermesu, je tvořen představiteli jednotlivých klanů – po padesáti z každého. Výkonným orgánem je Rada Velkých, hovorově Devítka: Abyste rozuměl, tvoří ji zástupce klanu, čili Velký matematik, Velký fyzik a tak dále. Jak už jsem říkal, nejsem přívržencem honosných titulů, ale tak to prostě bylo ustaveno v průběhu doby a nemá smysl měnit tradice.“

„Promiňte, ale napadá mě, že už jsem se s takovým rozdělením někde setkal.“

„A nemýlíte se,“ přikývl Mendesona. „Myšlenku, že v ideální společnosti má být řízení v rukou představitelů různých vědních oborů, zformuloval už Saint-Simon, francouzský sociální utopista. Měl ovšem na mysli pouze přírodní vědy a mezi nimi stavěl nejvýše právě tu, které zasvětil život i siňor Velký matematik. Podle Saint-Simona má stát v čele společnosti Velký matematik a jeho bezprostřední podřízení mají být pověřeni řízením místních občin.“

„Takže vy žijete podle Saint-Simona?“

„Ale ne,“ usmál se Mendesona. „U nás je to prostě asi jako v orchestru. Matové hrají první housle, ovšem všichni hudebníci jsou si rovni. V praxi to vypadá tak, že počínaje Radou Velkých a místními vládami konče, všechny funkce předsednictva plní matové.“

„Rád bych vás upozornil, siňore legáte,“ pokračoval Eiler, „že se nejedná o oficiálně stanovený a zákonem posvěcený pořádek, jako spíš o zvyk, nadiktovaný objektivními okolnostmi. Příčinu lze hledat v tom, že naše výroba je maximálně nasycena elektronikou, prakticky veškeré technologické procesy probíhají pod bedlivou kontrolou, výpočetní technika je úspěšně využívána také ve sférách spotřeby, služeb a vzdělání. Nu a v takové, dá se říct vysoce matematizované společnosti, největší odpovědnost nutně padá na ty, kdo se zabývají programováním, dávají impulsy obrovskému množství mechanismů, sloužícím člověku s jeho reálnými potřebami i rozmary. Tuto funkci skutečně matové plní a jejich všeobecná autorita je dána jejich znalostmi. Proto jsme také my, matové, označováni jako první mezi sobě rovnými. Mendesona mi jistě potvrdí, že toto klasické určení vzniklo už v antice.“

„Máte naprostou pravdu, Vaše Excelence,“ potvrdil vousáč. „Nechával si tak říkať Julius Caesar.“

„Vidíte, jak užitečné je mít vedle sebe chodící encyklopedii! Mimochodem, inspektore, co říkáte našemu způsobu života?“

„Ó, zatím toho vím příliš málo, abych to mohl posoudit.“

„Rád vám vaše dotazy a nejasnosti zodpovím.“

„Když tedy dovolíte, chtěl bych vědět, jak vy sám hodnotíte klanový systém. Považujete ho za dokonalý?“

Eiler se usmál.

„Nerad bych vypadal jako samolibý člověk a chvastoun, ale pokud mám být upřímný, pravda leží někde uprostřed. Nechci popřít, že si náš systém velice cením. Netroufám si ho srovnávat s jinými systémy, byli jsme opravdu příliš dlouho odtrženi od ostatní vesmírné civilizace a naše představy o životě na jiných planetách jsou víceméně kusé a zmatené. Je docela možné, že existuje celá řada vzorů hodných napodobení, ale jedno lze o našem životě říci s určitostí – naše zřízení zabezpečuje blahobyt a přináší dynamický pokrok z hlediska využívání přírodních zdrojů. Ale existuje ještě jedna závažná okolnost: profesionální klanismus nikdo nevymyslel, vyplynul z vnitřní logiky výroby a vědeckého rozvoje. Ruku v ruce s pokrokem ve výrobě i vědě šla i stále se zdokonalující specializace a sdružování lidí stejné profese, takže zbývalo pouze právní vyřešení této otázky.“

„Což se stalo před pěti sty lety,“ doplnil Mendesona.

„Ano. A těch pět set let ukázalo, že osud byl k Hermeťanům víc jak milostivý. Po celou dobu náš společenský mechanismus fungoval jako spolehlivý motor, bez jakýchkoli oprav, prostě jako perpetuum mobile. To samozřejmě neznamená, že neexistují problémy, máme jich dost a dost. Jako každý zdravý organismus i naše společnost touží po stále lepších a lepších věcech. Sotva někoho napadne jakákoli nová myšlenka, hned všichni spěchají s její realizací. A sotva přinese první plody, každý je chce urvat nejprve pro sebe.“

Během krátké odmlky pomalu zmizela zeď a objevila se modrá obloha. A z ní jako by vystupoval muž.

„Dovolte, abych vám podal hlášení, Vaše Excelence.“

„Něco mimořádného?“ zeptal se Velký matematik. „Ano, siňore.“

„Nu dobrá. Mluvte.“ Eiler si všiml rozpačitého pohledu, kterým muž obdařil Tropinina, a suše doplnil: „Nemám před naším hostem žádné tajnosti.“

„Stížnost z Verony z občiny matů. Nějaký mladý agr unesl děvče.“

„Co prosím?“

„Ano, siňore, rozuměl jste dobře. Unesl a zmizel s ní neznámo kam.“

„Jméno té dívky?“

„Ula Kapuletová.“

Při vyslovení jména sebou Tropinin trhl.

„A jméno agra?“

„Rom Montek.“

„Říkají vám něco tahle jména?“ zeptal se Velký matematik svého pomocníka. Ten zavrtěl hlavou.

„Ještě jedna věc, prosím,“ ozval se znovu muž.

„Ano?“ netrpělivě opáčil Eiler.

„Podle hodnověrných zpráv se ti dva mají rádi.“

„Prosím?“ Eiler se rozchechtal a zprudka se opřel o opěradlo křesla.

I Mendesona se tiše, zdrženlivě zasmál.

„Promiňte, siňore,“ začal se omlouvat muž, „chápu, že… ale bylo mou povinností přinést vám tuto informaci. Co mám vyřídit vůdcům občin?“

„Nic. Ať si to vyřídí sami.“

„Ale, domníváte se, že bez vašeho zásahu…“

„Ano, domnívám“ suše ho přerušil Eiler. „Můžete jít.“

Muž zmizel stejně záhadně, jako se objevil.

„Neuvěřitelné!“ vzdychl Tropinin.

„Co máte na mysli?“ obrátil se na něj Velký matematik, který už byl myšlenkami někde jinde. „Ach tak, překvapil vás příchod našeho zpravodaje. Pravda, dosáhli jsme jistých úspěchů v holografii, měl jsem vás na to upozornit, ale tak to aspoň vyznělo efektněji. V každém případě jste měl štěstí, siňore legáte. Právě jste se stal svědkem jednoho z našich problémů. Ačkoli se jedná o záležitost krajně nezvyklou, vlastně jsem ještě nezažil, aby chlapec z jednoho klanu usiloval o děvče z jiného. A co vy, Mendesono?“

„Něco podobného se stalo za vašeho předchůdce. Tehdy se však podařilo předejít násilí. Pachatel byl ovšem… opilý.“

„Vidíte, siňore legáte, takové události jsou výjimečné, nicméně k jistým klanovým sporům čas od času dochází a je třeba brát je na vědomí. Proto taky u nás vcelku dobře fungují jistá opatření – bezprostřední jednání zodpovědných občin. Pokud se jim nepodaří dojít ke vzájemné dohodě, spor se postoupí do arbitráže. A poslední instancí je Rada Velkých. Možná vás bude zajímat, jak celá ta nepříjemná záležitost dopadne. Můžeme vám poslat zprávu. Jo, nerozvážné mládí…,“ povzdechl si Eiler a podíval se na hodinky. „Jistě si teď budete chtít trochu odpočinout po cestě, vždyť jste proletěl pořádný kus vesmíru. Nebudeme vás déle obtěžovat. Program pobytu našeho vzácného hosta je připraven?“ obrátil se na vousáče.

Mendesona mu okamžitě předložil složky s lejstry, Eiler je jen zběžně přelétl pohledem a vysvětlil Tropininovi:

„Moji spolupracovníci navrhují prohlídku města a jeho pamětihodností, návštěvu dvou významných závodů, setkání se senátory a vaše vystoupení v Akademii dějin, samozřejmě s vaším souhlasem. Nebudu skrývat, že bychom se od vás rádi dozvěděli co možná nejvíce informací o Zemi. Slyšel jsem, že máte v úmyslu zůstat u nás asi dva týdny.“

„Ano. Délka mého pobytu totiž závisí na příznivé poloze vesmírných těles. Jinak bych tu musel zůstat ještě celého půl roku.“

„My bychom samozřejmě nebyli proti. Myslím, že by se vám mohlo zalíbit v některé z provincií, třeba v Neapoli nebo v Benátkách.“

„Zaslechl jsem tu jméno Verona,“ řekl Tropinin.

Velký matematik zpytavě pohlédl na Mendesonu a ten sotva znatelně přikývl.

„Samozřejmě, můžete navštívit i Veronu, ačkoli se ničím zvlášť zajímavým nevyznačuje. Leda snad vynikající kuchyní… Ale na rozhodnutí máte dostatek času. Slibuji vám, že se budeme snažit vyhovět každému vašemu přání, můžete se na nás obrátit s jakoukoli otázkou nebo žádostí.“

„Děkuji vám.“

„Nyní si tedy odpočiňte a pusťte se do práce. Mendesona je vám plně k dispozici, stejně jako úředník, který vás doprovázel… Jak se jmenuje?“

„Ulanfu,“ odpověděl vousáč.

Velký matematik pokývl hlavou a doprovodil hosta ke dveřím.

„Ano,“ vzpomněl si najednou, „měl jste přece ještě nějakou delikátní otázku…“

„Nechci vás okrádat o čas, siňore,“ namítl Tropinin.

„Jen se klidně ptejte.“

„Tedy, chtěl jsem se zeptat, siňore Eilere, jak je to u vás s uměním – také je rozděleno do klanů?“

„Umění?“ zopakoval po něm Velký matematik a čelo se mu zkrabatilo hlubokými vráskami, jako by lovil to slovo v paměti. „A co to je?“

3

Mlha, rozháněná jižním větrem, pomalu mizela. Horizont se zabarvil, růžová s bledě modrou se slily a vytvořily nafialovělý odstín. Rom zmáčkl tlačítko pod volantem a střecha vozu se smrskla a zmizela v otvoru karosérie. Její zaskřípění probudilo Ulu. Provinile se usmála a lehce políbila Roma na tvář. Objal ji volnou rukou a přitiskl si ji k sobě.

„Na co myslíš, Rome?“

„Na tebe. A ty?“

„Na nás. A taky mě napadlo, co asi dělají rodiče.“

„Stýská se ti?“

„To ani ne. Spíš se jich bojím. Neznáš mámu, je šíleně tvrdohlavá a nekompromisní.“

„Jako ty, miláčku.“

„Nešpičkuj, Rome. Mámu nic nezastaví. Udělá všechno, aby mě měla zpátky doma.“

„Jako můj táta. Ale, miláčku, přece máme ještě další dva rodiče.“

„A taky Tibora a Pera. Nikdy bych nečekala od Tibora takovou zradu!“

„Můžeš k nim s klidným svědomím připojit i mého bráchu. Chtějí nás zachránit před naší láskou, hlupáci!“

„Každopádně si musíme dát pozor. Co kdybychom nechali Mantovu Mantovou a zajeli někam dál?“

„Neboj se, Ulo. Vždyť už jsme ve městě.“

Zastavili u motelu na okraji města a dali si pořádnou snídani. Obsluhujícího robota se zeptali na cestu k Ferfaxovu domu, ale ten nevěděl a poslal je do recepce. Tam měli co dělat s robotem moderní konstrukce, s krychlovitou hlavou a neustále se pohybujícíma očima, a od něj získali vyčerpávající informaci. Vypadalo to, že ve své mozkové krychli schraňuje údaje o všech obyvatelích města.

Roma napadlo, že by možná bylo docela rozumné požádat o hotelový pokoj pro případ, že je Ferfax nepřijme.

„Samozřejmě,“ řekl zdvořile robot, „předložte prosím doklady.“

Jeho bystré prsty se neuvěřitelnou rychlostí probíraly stránkami a Rom vytáhl peněženku. Ale robot se najednou zarazil a v jeho očích blesklo cosi jako ostražitost.

„Není něco v pořádku?“ zeptal se Rom nechápavě.

„Promiňte, prosím, ale vy a vaše přítelkyně patříte k různým klanům.“

„No a co?“

„Obávám se, siňore, že vám nebudeme moci poskytnout nocleh.“

„To nemyslíte vážně!“

„Nezlobte se, siňore,“ uctivě se omlouval robot, „ale já funguji podle stanoveného programu.“

„A máte snad instrukci pro takové jednání?“

„Samozřejmě, siňore.“

„Ale to je nesmysl, vždyť u nás existuje rovnost klanů a možnost jejich vzájemných kontaktů!“ Rom se zarazil.

Přece se nebude hádal s nějakým plechovým strojem! Robot jako by vyčetl jeho myšlenky, potichu řekl: „Jistě máte pravdu, pokud ovšem vezmeme v úvahu pouze právní stránku věci. Ale kromě zákonů existují také tradice.“ Odmlčel se a ještě opatrněji dodal: „Je ovšem otázka, nakolik jsou spravedlivé.“

Rom mu vytrhl z ruky doklady a s pocitem ponížení; že ho lituje i stroj, který má být pouhým mechanickým vykonavatelem lidské vůle, rychle odešel. Ještě mu blesklo hlavou: Kam ta snaha o dokonalost strojů asi povede? Brzy se roboti vyrovnají lidem, vytvoří si vlastní desátý klan a je otázkou, kam až to dotáhnou. Vždyť počtem už dneska mnohokrát převyšují počet obyvatel Hermesu. Roma z toho všeho ovládla prachšpatná nálada, blízká beznaději. Vyšel na ulici, kde ho u auta čekala Ula. Ta jediná ho dokáže zbavit i těch nejčernějších myšlenek.

Po několika minutách našli nenápadný domek, velmi podobný domku Stortiho. Přátelé měli podobný vkus i v takových maličkostech, z čehož se při troše optimismu dalo usoudit, že i setkání s Ferfaxem by mělo dobře dopadnout. Rom vyšel po schodech ke dveřím, a protože nikde neviděl zvonek, opatrně zaklepal. Ticho. Zaklepal silněji a ještě silněji.

„Počkej, Rome, třeba není doma. Nezapomeň, že ještě neskončila pracovní doba,“ radila mu Ula.

„Správně, princezno,“ dal jí za pravdu. „Nejspíš budeme muset počkat do večera. Ale nevadí, aspoň si trochu prohlédneme Mantovu.“

Několik hodin do večera uběhlo neuvěřitelně rychle. Pomalu bloudili uličkami starobylého města, zašli do muzea, prohlédli si chrámy. Utahaní se posadili do malé útulné restaurace. Po chvíli si k nim přisedla stará obtloustlá dáma a zvědavě si je prohlížela. Sotva se Rom na chviličku vzdálil, obrátila se k Ule. „Všimla jsem si, že se domlouváte apem…“

„Jistě, siňoro,“ odpověděla jí klidně Ula, „jsme totiž z různých klanů.“

Kdyby jen Ula tušila, kolik nadávek a urážek si bude muset vzápětí vyslechnout, určitě by byla opatrnější. Rom ji našel celou uplakanou na chodbě. Dlouho ji musel utěšovat, než se uklidnila a mávla nad tou nepříjemností rukou. Pomalu se smrákalo a byl nejvyšší čas vrátit se k Ferfaxovu domu. Ani tentokrát však neměli štěstí. Dům byl prázdný. Bezradně stáli u vchodu a přemýšleli, co si počít, když se za plotem vedlejší vily objevila starší žena.

„Jestli hledáte Ferfaxe, tak máte smůlu. Není doma.“

Rom se na ni v předtuše něčeho nepříjemného obrátil:

„Stalo se něco?“

„Co se takovému… hm… člověku asi tak může stát!“ uchechtla se žena přezíravě, aby dala najevo, co si o tom myslí. „Jednoduše se sebral a odjel do Říma. Kvůli jakýmsi záležitostem.“

„Děkujeme vám, siňoro.“

„A dejte na mou radu: Nic si s tím ožralou nezačínejte, ten zkazí i anděla!“

Teď se ozvala Ula a neskrývala podráždění:

„Děkujeme vám, siňoro, za vaše cenné rady, ale buďte klidná, my taky nejsme žádní svatoušci.“

Žena dotčeně povytáhla obočí, zakroutila hlavou a uraženě odkráčela. Nejspíš ztratila chuť mít s nimi cokoli společného.

Rom se posadil na schody a vzal Ulu na kolena.

„Mám nápad,“ ozvala se dívka po chvíli rozpačitého mlčení.

„Však je taky načase!“ usmál se Rom. „Vždyť jsi mata a ke všemu z rodu Kapuletů.“

„Jen nech můj klan na pokoji, hanebný agře!“ pohrozila mu teatrálně. „Pamatuješ, když jsme chodili městem, minuli jsme hotel Dvakrát dva.“

„Jo.“

„Hotely s podobnými názvy přece patří klanu matů.“

„Jasně, my máme zase třeba hotel Zralý klas.“

„No vidíš. Takže se tam můžeme ubytovat.“

„A dopadne to jako v motelu. Instrukce jsou pro všechny roboty stejné.“

„Samozřejmě. Jenže my budeme šikovní.“

„A co navrhuješ?“

„Bože, vy muži postrádáte špetku důvtipu! Prostě požádám o pokoj v přízemí. Vnučka slavného siňora Kapuleta získá všechno. A ty ke mně jednoduše vlezeš oknem.“

Rom chvíli přemýšlel. Nápad se mu zdál dobrý.

První část plánu vyšla bezezbytku. Stačilo, aby Ula předložila své doklady, a robot se mohl přerazit vpůli, jak hluboce se uklonil. Výsledkem byl luxusní pokoj s balustrádou. Rom počkal v křoví na smluvený signál a vysoukal se nahoru.

Konečně byli zase spolu v bezpečí čtyř stěn. A jako už jednou, i tentokrát vypnuli své apy a zaposlouchali se do neznámé řeči.

4

V domě Monteků panovala sklíčenost, která se v krátkých intervalech měnila v nesvár. Když otec zjistil, že Rom utekl, vylil si vztek na ženě, ale ta s klidem opáčila, že se to dalo čekat.

„Chápeš vůbec, jak to může pro něho i pro nás skončit?“ hřměl otec.

„A ty chápeš, jak je člověku, kterému vytrhneš srdce z těla?“

Montek jen vztekle práskl dveřmi a odešel do úřadu.

Podobná atmosféra, ne daleka hrozivého uragánu, ovládla rodinu Kapuletů. Paní Kapuletová rozbíjela talíře, ničila nábytek a mezi tou spouští padaly urážky, přesně mířené na muže, chvílemi omdlévala a důrazně žádala okamžité řešení. Ale postupně příval hysterie přece jen pominul, siňora nabrala nové síly a začala jednat. Shromáždila všechny nejbližší v čele s miláčkem rodiny a budoucím zetěm Perem a důrazně jim objasnila plán, jak dostihnout ty dva uprchlíky, přitáhnout Ulu domů a toho darebáka agra zlikvidovat.

„Ty ses zbláznila, Marto!“ kroutil hlavou manžel. „Žijeme v civilizované společnosti, to si přece nemůžeš dovolit!“

„Vždycky jsem o tobě věděla, že jsi prachobyčejný zbabělec!“ frkla nenávistně Marta, aniž vzala v úvahu přítomnost syna a jeho kamaráda. „Ale vy mladí, doufám, že vy máte sílu vyrvat moji dceru z rukou toho násilníka a obnovit čest našeho starobylého rodu,“ obrátila se k chlapcům.

„Rozumím ti, mami,“ řekl Tibor slavnostním hlasem, „a jsem připraven zaškrtit ho vlastníma rukama. Ale otec má pravdu, musíme to zkusit nejprve po dobrém, legálními prostředky.“

„A ty, Pere, co ty? Vždyť ti ten lump ukradl nevěstu!“

„Dám za Ulu vlastní život!“ pronesl Per přesvědčivě.

„Ale přimlouvám se za Tiborův názor. Na násilí je vždycky času dost.“

„Jak to – času dost?“ křikla Marta v zoufalém vzteku. „Nic nechápete! Jestli se ti dva vezmou, nic se už nebude moct změnit!“

„Žádný úřad nepovolí sňatek maty a agra,“ namítl otec.

„To je vyloučeno.“

„Ty toho tak víš!“ sykla jeho žena. „Kromě těch svých pitomých výpočtů ses nikdy o nic nezajímal. Prý vyloučeno!“ ušklíbla se. „A jestli se někdo takový najde? Je snad na světě málo padouchů? Ale jak vidím, jste všichni proti mně… No jak chcete. Vyšlete za nimi misi, předejte jim mé políbení, přichystejte jim slavnostní hostinu, oslavte svatbu, jo a nezapomeňte na fanfáry a vůbec nejlepší bude, když je nakvartýrujete přímo k nám. Ula porodí pěkné nedochůdče, nějakého agromata. Co vy na to?“

Dokonce i Pera zamrazilo při takové představě.

Paní Kapuletová poznala, že se trefila do černého, že její řeč přesně zapůsobila, a okamžitě přešla ke spolehlivě fungujícímu prostředku a žalostně se rozplakala.

„Dělejte si, co chcete, vy jste muži, já jsem jen slabá, zhrzená žena.“

„Radil jsem se s jurem,“ ozval se opatrně Tibor. „Prý to nebude tak jednoznačná záležitost. Neexistuje totiž zákon, který zakazuje sňatek členů různých klanů. Jde pouze o tradici.“

„K čemu tradice?“ vyrazila ze sebe Marta. „Musíme požadovat ne zákaz sňatku, ale přísné potrestání únosce! Agr prostě a jednoduše obelstil mou dceru a násilím ji donutil odejít s ním. Musí být obviněn ze znásilnění!“

Marta zpytavě přelétla pohledem přítomné muže. Ke své spokojenosti našla u Pera v očích vztek a rychle pokračovala:

„Ovšemže se nic podobného nestalo, jsem o tom přesvědčena. Ale kvůli takové závažné věci snad můžu jednou v životě maličko zalhat.“

Kapuleta napadlo, že by to nebylo ani zdaleka poprvé, co jeho choť shledala jistou věc hodnu podobného manévru.

„Mně se to nezdá,“ odvážil se namítnout Per. „Víte, siňoro, jak úzce jsem s vaší rodinou spjat, ale má čest mi, nedovoluje takové intriky.“ V tom okamžiku Per ucítil, jak sám ve svých očích vyrostl. Kéž by ho teď slyšela Ula!

„Já jsem taky proti, mami,“ přidal se k němu Tibor.

Také otec chtěl něco doplnit, ale žena po něm stačila hodit tak výhružný pohled, že si to rozmyslel.

„Chlapci ať tedy zůstanou stranou,“ řekla Marta smířlivě. „K usvědčení zločince koneckonců postačí pomoc kohokoli.“

Tím rodinná porada skončila a už během půl hodiny Kapulet ne zrovna ochotně podal žalobu na Roma Monteka, syna zástupce místní občiny agrů, z násilného únosu Uly Kapuletové, dcery profesora veronské univerzity. A ještě tentýž den zasedla v souladu se stanovenou procedurou komise ve složení zplnomocněných představitelů obou zainteresovaných klanů.

Arbitr zahájil proces tradičním proslovem, doporučujícím oběma stranám hledat souhlasné řešení, odpovídající principům profesionálního klanismu, zájmům společenského pořádku a míru.

„Chce žalobce něco doplnit k žalobě?“ obrátil se poté na Kapuleta.

Ten stočil pohled ke své ženě, ale ta zavrtěla hlavou. „Nikoli, Vaše Ctihodnosti.“

„Dávám tedy slovo zástupci obžalovaného.“ Montek se pomalu zvedl ze židle. „Co mohu říci? Celý ten výmysl se mi ani trochu nelíbí.“ V sále se ozval smích. Montek přelétl sál tvrdým pohledem.

„Tady není nic k smíchu. Vždyť jde o mého syna! Není to žádný násilník! Mají se se siňorinou Kapuletovou rádi.“

„To sem nepatří!“ vykřikla Marta Kapuletová. „Obviňujeme vašeho syna z toho, že unesl naši dceru.“

„Jak to, že to sem nepatří?“ udivil se Montek. „Jestliže se ti dva rozhodli, že se vezmou, tak jakýpak únos? Ula odešla s naším synem dobrovolně.“

„Nesmysl,“ frkla Marta. „Mata nemůže mít ráda agra.“

„To je z vaší strany vše?“ obrátil se arbitr na Monteka.

„Když dovolíte, Vaše Ctihodnosti, rád bych ještě dodal pár slov. Chtěl bych, aby nikdo nepochyboval o mém vztahu k této události. Chráním svého syna před vymyšleným obviněním, ale v žádném případě ho neospravedlňuji. Když se mi přiznal, že se zamiloval do dívky cizího klanu, byla to pro mne veliká rána, asi jako zpráva o nějaké živelní pohromě. Vždyť tím zradil svůj klan! Od dětství jsme mu vštěpovali věrnost agrům.“

Představitelé agrů spokojeně pokyvovali hlavami.

„Snažil jsem se přivést Roma k rozumu, ale postavil si hlavu. A teď nemám většího přání než dostat ty dva od sebe. Takže, siňore Kapulete, stojí teď před námi společný úkol – ukončit tento hloupý spor a raději přemýšlet, jak zachránit naše děti.“

„Nejsem proti,“ řekl Kapulet rozhodně a vstal. „K tomu by měla dojít i tato komise.“

Atmosféra v sále se poněkud uvolnila. Arbitr požádal žalobce i otce obžalovaného, aby zaujali svá místa, a přistoupil k výslechu svědků. Jako první předstoupil Met.

„Jste blízký přítel Roma Monteka?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Víte, jak se seznámil s Ulou Kapuletovou?“

„Byl jsem při tom.“

„Víte něco o jejich vztahu?“

„Rom neskrýval, že má Ulu rád.“

„Domníváte se, že ona jeho city opětovala?“.

„Samozřejmě. Jinak by spolu asi nezačali chodit, ne?“

„Jste o tom přesvědčen?“

„Ano.“

„Můžete tedy předložit nějaké důkazy?“

Met sebou rozpačitě zavrtěl. Nemohl přece přiznat, že se zúčastnil jejich útěku!

„Co je tady k dokazování?“ řekl nakonec s úsměvem. „To bylo jasné i slepému.“

O slovo se přihlásil představitel klanu matů.

„Je vám známo, že se váš přítel zabýval matematikou?“

„O ničem takovém nevím.“

S tím byl Met propuštěn a jeho místo zaujal profesor Valdes. Aniž vyčkal vyzvání, okamžitě začal:

„Jediné, co mohu sdělit váženým členům komise, je již známý fakt: Rom Montek začal studovat matematiku.“

Na straně matů se ozvaly hlasy nevole. Valdes, povzbuzen tímto souhlasným projevem, pokračoval: „Snažil jsem se domluvit mu, vysvětlit, že naše vysoká životní úroveň je založena na profesionalismu a posláním, každého občana je dodržovat tento princip.“

„Domníváte se, že to bylo dostatečné?“ opáčil představitel klanu matů.

„Považoval jsem za důležité, mimo jiné, informovat o tomto výstředním případu rektora univerzity, rodiče i vychovatele studenta. Více nemám, co bych doplnil.“

„Profesor Čejz, prosím,“ pronesl arbitr. Čejz se rozhlédl a uctivě se zeptal:

„Smím říct několik slov, Vaše Ctihodnosti?“

Arbitr mlčky přikývl.

„Ztratili jsme tu spoustu času detektivním pátráním, zda Rom Montek unesl Ulu Kapuletovou, nebo zda s ním šla dobrovolně. Ale to je záležitost pouze dvou zainteresovaných klanů a pochopitelně advokátů. Nás ostatní musí daleko více znepokojovat společenské důsledky této extravagantní záležitosti. Vždyť jde o velice nebezpečnou politickou diverzi, o snahu, i když připouštím, víceméně bezděčnou, podrýt samotné pilíře klanového systému. Agr nesmí milovat matu – je to prostě proti jakékoli přirozenosti! Agr nesmí opovrhovat svou prací a zahrávat si s matematikou nebo chemií, to je trestné! A přesto se obojí, nehledě na všechny zákony a tradice, stalo. Čím se tedy máme zabývat ze všeho nejdříve? Především tím, jak se to vůbec mohlo stát, kde hledat kořen všeho zla, chybu? Odpovídám: Chyba je v našem výchovném systému, v nedostatečné kontrole volného času mládeže, v nedostatcích v našem zákonodárství, regulujícím meziklanové vztahy. Netroufám si soudit všechno, ale jedno je mi jasné: Je nejvyšší čas bít na poplach a všemi dostupnými prostředky zabránit rozšíření nebezpečné epidemie! A ještě něco. Jsem přesvědčen, že to není věc obyvatel Verony, ale je to věcí každého Hermeťana. Nemáme právo ohrazovat se důvody místního patriotismu a dovést spor k vratkému a nestálému kompromisu mezi klany matů a agrů. Samotná myšlenka kompromisu a souhlasu, přátelské úmluvy křiklavě protiřečí charakteru případu. Je naší povinností okamžitě o něm informovat Senát, domoci se řešení tam a potom přijmout obvyklá opatření na záchranu naší civilizace, profesionálního klanismu. Děkuji vám.“

Čejzův projev silně zapůsobil na všechny zúčastněné. Z několika míst se ozval naléhavý šepot

„Zbývá poslední svědek, vychovatel Storti. Prosím o klid,“ zvýšil hlas arbitr.

„Co nám můžete říct o povaze vašeho studenta?“ obrátil se s první otázkou na Stortiho.

„Pouze to, že je to čestný a svědomitý chlapec. Byl bych hrdý, kdyby byl mým synem.“

„Kdy jste se dozvěděl o jeho vztahu k Ule Kapuletové?“

„Když dovolíte, slavný soude, raději bych přešel přímo k tomu nejpodstatnějšímu.“

Arbitr unaveně kývl.

„Potvrzuji,“ zvedl Storti významně hlas, „že Ula miluje Roma stejně jako on ji a že s ním odešla dobrovolně, jen aby mohli být spolu.“

„Čím můžete dokázat toto své tvrzení?“

„Velice jednoduše. Sám jsem jejich útěk zorganizoval.“

V sále to zašumělo.

„A to říkáte jen tak?“

„Proč ne? Udělal jsem dobrý skutek.“

„Lotr!“ nevydržela už Marta Kapuletová. „Vyhnat takového padoucha z univerzity by bylo málo! Soudit ho musíte! A tvrdě!“

„Odejdu sám,“ řekl Storti klidně. „A soudu se nebojím. Bude mu totiž chybět paragraf trestného činu, vážená siňoro. Zločinci jsou ti, kteří chtějí rozdělit lidi, kteří se mají rádi, kteří chtějí pošlapat jejich čest a vehnat je do celoživotního neštěstí!“

„Vy jste se snad zbláznil!“ vykřikl představitel agrů. „Vždyť právě ten jejich nehorázný vztah je odtrhne od rodné profese a dříve či později budou nešťastní! Jak se mohou například domlouvat? Snad apem?“

„Buďte klidný, siňore. Ti dva se nádherně domluví jazykem, který znají jen oni sami,“ usmál se Storti.

„Nesmysl,“ sykl mat. „Dělá z nás hlupáky.“

„Ó, to ne,“ namítl Storti. „A jestli jste zamlada nepoznal tento jazyk, je mi vás upřímně líto.“

Malá skupinka mladých lidí v koutě pobaveně zatleskala. Napětí rostlo s každou další větou a k arbitrovi se podrážděně otočil rektor univerzity.

„Okamžitě ukončete proces! Copak nevidíte, k čemu se schyluje?“

„Obyčejný skandál,“ namítl arbitr, „takových jsem tu zažil už několik.“

„Jaký obyčejný skandál?“ horečně šeptal rektor. „Nic nechápete! Předtím se přeli podle klanové příslušnosti, a teď se rozdělili – mladí, staří, jedni stojí za Čejzem, druzí za tím šejdířem Stortim.“

Arbitr znepokojeně potřásl hlavou. Nejspíš to opravdu nebude tak jednoduché. Jen aby se z toho nakonec nemusel zodpovídat on sám!

„Přelíčení se odročuje!“ křikl hromovým hlasem, který ovšem nesl stopy obavy.

5

Tibor netrpělivě očekával příchod rodičů. Znovu a znovu mu před očima probíhaly detaily toho skandálního zasedání smírčí komise.

Parádně se bavil od okamžiku, kdy se v sále rozpoutala bouře. Cítil se silný a vrazil facku jednomu z nejhlučnějších přívrženců toho hlupáka vychovatele. Měl sto chutí vyřídit si to i s ním. Darebák jeden! Však nás ještě poznáš, ještě ti ukážeme, jak se unášejí holky! Pěkně jim to nandal Čejz! Je to sice kariérista jak vyšitý, ale v hlavě to má dobře poskládané. On jediný pochopil, že je nesmysl natahovat moldánky kvůli nešťastným milencům, ale že je třeba troubit na poplach a všemi silami bránit klanový systém.

Kapuletové se vrátili domů velice rozrušeni. Skákali jeden druhému do řeči, jak pospíchali, aby seznámili svého syna s podrobnostmi neveřejného zasedání smírčí komise.

Začalo tím, že většina přítomných souhlasila s Čejzovým návrhem obrátit se o pomoc k Senátu. Odtud přišla okamžitá rezoluce: Řešení je ponecháno smírčí komisi. Následovalo posouzení pobuřujícího chování vychovatele Stortiho a výsledkem byl jednomyslný závěr: Doporučit rektorovi vyloučit Stortiho z řad univerzitních pracovníků. Nejvzrušenější jednání se odehrálo kolem odpovědnosti Roma Monteka. Matové tvrdě zastávali názor, že je Rom vinen násilným únosem Uly, agrové tuto formulaci rozhodně odmítali. Na jejich stranu se nakonec přiklonil i arbitr s tím, že výslech svědků žádné násilí neodhalil.

„A jak to dopadlo?“ zeptal se Tibor.

„Kompromisem. Prostě únos bez násilí. Policii byl dán rozkaz okamžitě zadržet Roma Monteka a předat ho soudu.“

Tibor se ušklíbl. Nakonec všechno klaplo přesně podle jeho představ. Spokojeně vyšel do haly. V rohu místnosti spatřil kluka, který rozpačitě přešlapoval.

„Co tu chceš?“

„Ty jsi Tibor?“

„Jo.“

„Já jsem Gel Montek. Romův brácha. Vzpomínáš, to avízo o jeho schůzce s Ulou jsem ti tehdy poslal já.“

„Jasně. A co chceš? Přišel jsi orodovat za bráchu?“ štěkl Tibor nepřátelsky. „Tak to máš stejně marný. Policie už si s ním poradí sama. A aby bylo jasný, my dva nikdy nebudeme mít nic společnýho.“

„Taky po tom netoužím.“

„Tak co máš?“

„Návrh na dohodu. Já ti řeknu, kde ty dva najdeš, a ty mi slíbíš, že bráchu necháš na pokoji. Prostě si sbalíš svou sestru a půjdeš.“

„Jo ták!“ protáhl Tibor. „Takže ty jsi u toho únosu byl taky!“

„Nebyl. Dozvěděl jsem se o tom později.“

„Od koho?“

„To je moje věc.“

„A když pustíme toho tvýho povedenýho brášku, co potom bude dělat? Tak jako tak trestu neujde.“

„Nestarej se.“ Gel se na okamžik zarazil, ale pak dodal: „Když se vrátí domů Ula, všechno se urovná. Ani pro vás není dvakrát výhodné vířit kolem té vaší slavné rodiny prach.“

„Jsi pěkně mazanej, kamaráde,“ ušklíbl se Tibor. „Tak jo. Beru.“

„Podmínky taky?“

„Co mám dělat? I když bych si to s tím lumpem moc rád vyřídil sám a po svým.“

„Není úplně jasný, kdo by si to s kým vyřídil,“ zamumlal Gel.

„Ten tvůj brácha je stejnej chcípáček jako ty. Akorát ty jsi ještě navíc práskač.“

„Omyl, kámo. Já jsem bráchu neprásknul, já ho chci jenom zachránit.“

„Starej se radši o svou kůži.“

„Nemám náladu se s tebou hádat. Nechceš, neber.“ Gel namířil ke dveřím.

„Počkej,“ zavolal Tibor otráveně. „Co mám, ksakru, dělat? Souhlasím se vším.“

„Dáváš slovo?“

„Jo. Dávám ti čestné slovo Kapuletů.“

„No, uvidíme, jak to s tou vaší ctí vypadá. Tak dobře poslouchej: Jsou v Mantově.“

„Přesněji.“

„Adresu neznám. Ale jsou u Ferfaxe, je to známý Stortiho. Nebude problém je najít. Tak já jdu. Jo, abych nezapomněl – zůstane to mezi náma.“

Tibor chvíli přemýšlel, co má dělat. Zatáhnout do této záležitosti rodiče, to by nebylo taktické. Otec se začne ohánět zákony a matka by určitě ztropila zbytečný hluk. Takže nezbývá než pustit se do toho vlastními silami. Pomůže Per a snad i pár nejspolehlivějších kamarádů. Hlavou mu bleskl nápad: V sále, kde zasedala smírčí komise, si všiml skupinky mladých agrů, kteří fandili Čejzovi. Jeden z nich, říkali mu Golem, doslova řádil a vztekle vykřikoval, že Stortiho vlastnoručně sprovodí ze světa. Nebylo by marné nabídnout mu účast na polapení těch dvou zamilovaných bláznů. Aspoň nikdo nebude moci říct, že matové organizují nějakou zvůli, a neobviní je ze snahy vyvolat meziklanovou při. Tibor zvedl sluchátko.

Netrvalo ani hodinu a skupina byla pohromadě. Osm matů, dva agrové a dokonce jedna agranka, Rosalinda. Sešli se na okraji města, nasedli do aut a v povznesené náladě vyrazili do Mantovy. Jedny zcela ovládlo cosi jako lovecká vášeň a ostatní hledali příležitost k zábavě.

První zastávka se konala na předměstí Mantovy v jednom motelu. Zatímco robot zručně servíroval moučník a ječmenku, Tibor s Golemem, coby dvojí velení, se odebrali k recepci, aby získali nějakou informaci.

„Čím mohu sloužit?“ otázal se uctivě robot a trochu se uklonil.

„Zajímá nás, jestli se tu včera neubytovali dva lidé z různých klanů.“

„Ale, vážení siňorové, dle instrukcí neposkytujeme nocleh příslušníkům různých klanů.“

„Správně,“ přikývl Tibor, „ale mohli třeba jen tak posedět v baru.“

„Máte pravdu. Zdrželi se slabou půlhodinku a odjeli.“ Tibor i Golem se usmáli způsobem, jakým lovec reaguje na zachycenou stopu. „Kam?“ křikli skoro současně. „To bohužel nevím.“

„Poslyš, ty jedna obludo, jestli nám něco tajíš, nepřej si nás! Sedřu z tebe kůži!“ Golem vzteky až skřípal zuby.

Tibora napadlo, že by to ten hlupák Golem mohl ještě všechno zkazit, a rychle vzal situaci do svých rukou. S roboty se musí opatrně. Smířlivě poplácal recepčního po rameni:

„Ničeho se neboj, kamaráde, řekni všechno, co víš, a já se ti zaručím, že se ti nezkřiví vlas na hlavě.“

Golem se jedovatě ušklíbl. Takhle se ponižovat před kusem železa!

„Vážení siňorové jistě vědí, že roboti neumějí lhát,“ řekl opatrně recepční.

„Výborně! V tom případě nám řekni, kde bydlí nějaký Ferfax.“

Recepční mlčel.

„Chceš říct, že nevíš ani to?“ zeptal se už dost netrpělivě Tibor.

„Znám adresy všech obyvatel Mantovy,“ pronesl robot s hrdostí v hlase.

„No tak mluv!“

„Nemohu.“

„Hlupáku!“ neudržel už Golem trpělivost na uzdě, rozmáchl se a udeřil robota pěstí pod bradu. Ten zavrávoral, tvář se mu trochu promáčkla dovnitř a z očí vylétly elektrické jiskry. Golem zavyl bolestí a odskočil, zkrvavenou ruku si tiskl k hrudi.

„Promiňte, siňore, nechtěl jsem vám ublížit,“ omlouval se robot a obrátil se k Tiborovi: „Pochopte, mám kategoricky zakázáno podávat informace, jakkoli ohrožující jiného člověka. A vy máte zjevný úmysl poškodit ten mladý pár.“

„Jak jsi na to přišel, kamaráde? Prostě se chceme s nimi setkat, ta dívka je moje sestra.“

„V tom případě jistě sami víte, kde je hledat,“ odpověděl recepční a odporoučel se.

Nezbylo jim než odejít. Ostatním řekli, že Golem uklouzl na schodech, na žádné vysvětlování nebyl čas. Museli hledat další stopy.

„Vím, kde je najdeme,“ ozvala se Rosalinda.

Tibor se na ni zvědavě podíval. Líbila se mu čím dál víc. K čertu s ní, vzpamatoval se ale okamžitě, ještě abych si i já začal něco s agrankou! Je to už jako klanová epidemie!

„Mluv,“ řekl hrubě.

„Musíme zajet do klanového hotelu. Náš se jmenuje Zralý klas. A váš?“

„Dvakrát dva.“

Ve Zralém klasu se jim nepodařilo zjistit vůbec nic, zato v hotelu matů měli štěstí. Recepční jim sdělil, že je siňorina Kapuletová poctila svou vzácnou návštěvou. To byla zpráva nadmíru důležitá: Jestliže Ula hledala nocleh v hotelu, znamená to, že se neubytovali u Ferfaxe.

„Jenže kde jsou teď?“ přemýšlel nahlas Tibor. „Víte co? Dva z nás tu zůstanou hlídat a ostatní se trochu porozhlídnou po městě. Stejně musíme počkat, až se trochu setmí. Nesmíme na sebe moc upozorňovat.“

Roma probudila divná předtucha. Podíval se na hodinky. Ručička se blížila k jedenáctce, ale venku se teprve začínalo smrákat. Bylo období dlouhých dnů. Ještě že ho napadlo strčit do dveří! Když se už potřetí vrátili k Ferfaxovu domku, zjistili, že dveře nejsou zamčené. Ferfax si svou lehkomyslností nijak nezadal se svým přítelem Stortim. Rychlé se ve svém novém domově zabydleli. Uvařili si čaj a zmučeně ulehli na úzkou postel. Usnuli během okamžiku.

Ula dosud spala tvrdým spánkem. Rom po ní sklouzl zamilovaným pohledem a opatrně přešel k oknu. Ulice byla pustá, jen na druhé straně Rom rozeznal statnou postavu, opřenou o strom. Nejspíš si chce odpočinout nebo vyhnat z hlavy alkohol, usmál se. Tiše prošel pokojem, prohlížel si věci kolem sebe. Vysoká skříň přes celou jednu stěnu byla přeplněna knihami. Určitě tam bude spousta zajímavostí z agronomie, napadlo ho, ale pro jistotu nerozsvítil. Nechtěl probudit Ulu a ani přilákat pozornost zvědavé sousedky. V koutě stály vysoké holiny, ručnice se dvěma hlavněmi a sumka, všechno jako přichystané k lovu. Rom lov miloval, mockrát doprovázel otce při honu na kance. Zvedl pušku a opatrně natáhl kohoutek.

Takže jsme ozbrojeni, řekl si. Teď nás hned tak někdo nedostane.

Vrátil se k oknu. Tma zhoustla, ale postavu naproti přece jen úplně neskryla. Roma opět přepadl nepokoj. Vyšel do chodby, zkontroloval zámek dveří, zastrčil masivní železnou závoru. Všiml si, že i okna jsou zvenčí opatřena mřížemi. To nebyl dům, to byla pevnost! Musí to být zvláštní člověk, ten Ferfax, napadlo Roma. Odejde a nezamkne. Nebo to snad udělal kvůli nim? Mohl dostat od Stortiho zprávu, ale možná musel nečekaně odcestovat A tak jim nabídl své obydlí tímto zvláštním způsobem.

Už se chtěl Rom vrátit do pokoje a ještě se trochu prospat, když se ozval zvenku tlukot na dveře. Rom strnul a čekal. Ne, nezdálo se mu to, klepání se ozvalo znovu a po chvíli i ženský hlas.

„Otevřete!“

„Kdo je tam?“

„Rome, to jsem já, Rosalinda.“

„Co ty tu proboha děláš?“

„Musím ti něco důležitého říct. Jde o tvé rodiče.“

Rom odstrčil závoru a chtěl otočit masivním klíčem, když zaslechl za dveřmi podezřelý šramot doprovázený tichou kletbou.

„Ty nejsi sama?“ zeptal se Rom a zasunul závoru zpět.

„Ne, není sama,“ křikl Tibor, „okamžitě otevři!“

„Rosalindo,“ řekl Rom nenávistně, „vždycky jsem věděl, že jsi potvora, ale zrádkyně…“

„Dobře, dobře, nech si ty řečičky a otevři.“

„Co ode mě chceš?“

„Chceme Ulu!“ štěkl Tibor, „sám si táhni ke všem čertům.“

„Zbytečně se namáháte.“

Za dveřmi se ozvalo několik hlasů současně. Kolik jich tam může být? uvažoval Rom horečně. Ucítil ve své dlani teplou Ulinu ruku. Stála za ním jen v lehké noční košilce a upírala na něj vyděšené oči.

„Tibore,“ zeptala se najednou nahlas, „to jsi ty?“

„Jo. Hned tě vysvobodím, sestřičko.“

„Tibore, nech nás na pokoji. Rom je můj muž.“

„Nesmysl.“

„Prosím tě, Tibore, odejděte.“

„Monteku!“ křikl Tibor vztekle, „neschovávej se za ženskou sukni! Jestli jsi chlap, pojď ven!“

„Kolik je vás tam na mě?“

„Nebuď zbabělec! Dal jsem slovo tvýmu bráchovi, ze tě nechám na pokoji.“

Tak to byla Gelova práce! blesklo Romovi hlavou. Můj vlastní bratr mě zradil!

„Ale já jsem nikomu slovo nedal!“ zahulákal Golem a prudce se opřel do dveří.

„Tak ty jsi taky tady!“ sykl nenávistně Rom. „Agrové se spolčili s maty!“

Na okamžik všichni ztichli. Obě strany vážily situaci. Po chvíli ticho přerušil nervózní smích»

„To je Per,“ zašeptala Ula a obrátila se ke dveřím.

„Pere, jak ses moh dát dohromady s takovou bandou? Nemáš ani kouska svědomí?“

„Tak my jsme pro tebe banditi, couro jedna!“ zařval Golem.

„Nech mou sestru na pokoji!“ sykl Tibor.

„Drž hubu!“

Rom pohlédl na Ulu. Tam venku se schyluje nejspíš ke rvačce. Ale ozvala se Rosalinda:

„Nechte toho, blázni! Zapomněli jste, proč jste tady? Vždyť bráníme čest dvou klanů! Musíme dobýt dům násilím!“

Rosalinda se chopila velení jako zkušený vůdce. Rozkázala obklíčit dům, vylomit dveře a okenice, ozbrojit se vším, co komu přijde pod ruku – klacky, klíči, kameny. Její skupina se vrhla do útoku.

Rom v mžiku setřásl strnulost a vběhl do pokoje. Popadl pušku a přiskočil k oknu.

„Všichni pryč! Jinak budu střílet!“ křikl do tmy.

Útočníci se zarazili. Jediný Tibor nic nedal na výhrůžky a blížil se k domu. Rom jedním máchnutím ruky rozbil sklo v okně a opřel si pušku pevněji o rameno. Tibor se zastavil a přezíravě se uchechtl:

„Chybí ti pára, chlapečku! Jen ať se nepoděláš strachy!“

Rom rozhodným pohybem natáhl kohoutek. V tu chvíli se k němu zoufale vrhla Ula a křikla:

„Vzpamatuj se, Rome, vždyť je to můj bratr!“

Strhla hlaveň dolů. Ticho prořízla rána. Všichni strnuli, v hrůze. Výlet za zábavou se měnil v tragédii. Ula přitáhla Roma k sobě a horečně zašeptala:

„Promiň, nemohla jsem jinak.“

Rom jen silou vůle ovládal své rozbouřené myšlenky.

„Ne. Ty mi promiň. Nezachránila jsi Tibora, ale mě.“ Odhodil pušku stranou. Teď už ji nebude potřebovat. Nepřátelé se dali na ústup. Pozorně se rozhlédl. Zastavil se pohledem v úzké chodbičce vedoucí do kuchyně. Už dříve si tam všiml dveří. Můžou vést do sklepa nebo na vnitřní dvůr, kde stojí jejich auto. Mohli by se zachránit. Teď už Rom nechtěl ztratit ani vteřinu. Chytil Ulu za ruku a vlekl ji s sebou. Trhl klikou dveří. Byly zamčené. Nervózně zaklel a prudce kopl do dveří. Rozletěly se a do nosu je udeřil těžký zatuchlý vzduch. Rom strnul ve dveřích jako přikovaný. Před ním stála Rosalinda, ruce vyzývavě v bok, a škodolibě se usmívala.

„Jen se hezky vzdejte,“ sykla, „odpor je zbytečný. Jste hlupáci! Chceme pro vás jen dobro,“ dodala přezíravě, odvrátila se a křikla za sebe: „Pojďte sem. Jsou tady.“

Už podruhé se Rom ocitl v nepřátelském kruhu. Jenže tentokrát nebyl sám, vedle něj se krčila Ula a proti nim stáli spolčeni agrové s maty.

Tibor vykročil proti němu.

„Ty lumpe, chtěl jsi mě odprásknout a to mě osvobozuje od slova, co jsem dal tvýmu bráchovi!“ Rozmáchl se k ráně, ale Ula ho zarazila.

„To budeš muset nejprve uhodit mě.“

„Uhni, sestřičko,“ procedil sevřenými zuby, a když se nehýbala, surově ji popadl za rameno a odhodil ji stranou. „Držte ji pevně,“ křikl na své spojence, „husu jednu pitomou!“ Znovu se rozmáchl a Rom se pod přesně mířenou ránou svalil do kouta. Sotva se ztěžka začal sbírat ze země, srazil ho Golem další ránou.

„Mám s tebou taky svý účty!“ ječel Golem jako pominutý a chystal se k novému útoku.

„Nechte toho!“ křikla znechuceně Rosalinda. „Žádné pěstní účty nedovolím! Nechte ho být!“

„O jakých účtech mluvíš, krasavice?“ ušklíbl se Tibor. „Nejsem žádný násilník, na rozdíl od tvýho soukmenovce. Navrhuji čestný souboj.“

Ula odhodlaně zvolala:

„Neboj se, Rome, dej mu pořádnou, jen mu dej!“

Tibor po ní hodil rozzuřeným pohledem a zavrčel:

„Zradíš bratra kvůli takovýmu padouchovi?“ V mžiku se otočil a srazil Roma nečekanou ránou na podlahu.

Rom zavrávoral, z rozbitých rtů mu vytryskla krev. Zato svědomí teď měl čisté. Nebyl to on, kdo udeřil první. Jeho pravačka vystřelila přímo na Tiborovu bradu. Vložil do rány všechen zbytek síly, okořeněné dlouho bržděnou nenávistí. Tibor ztratil rovnováhu a skončil na zemi mezi svými.

„Výborně!“ rozzářila se Rosalinda. „Jak je vidět, matové mají v agrech boxerskou konkurenci.“

Tato věta vydráždila Tibora k nepříčetnosti. Vrhl se na Roma, tomu se ale v posledním okamžiku podařilo uskočit a Tibor se celým tělem navalil na Golema. Ten zařval bolestí a skokem byl u Roma. Ula v hrůze zavřela oči. Ale Rom se jen hrdě ušklíbl:

„Tak co, kamaráde, tvůj klanový patriotismus ti nepřekážel, když ses spolčil s maty proti mně?“

„Sám jsi zrádce!“ štěkl Golem.

„Nebyl jsi to náhodou ty, kdo hulákal, že všichni matové jsou pakáž?“

Mezi maty se zvedla zjevná vlna zloby. Golem se zarazil, jako by hledal slova k obhajobě, ale zmohl se jen na to, aby znovu zopakoval:

„Sám jsi zrádce!“

„Nikoho jsem nezradil,“ odpověděl rozhodně Rom, „jediné mé provinění je, že mám rád Ulu. A za to mě chceš mlátit?“

„Taky za to!“ křikl Golem.

„A jak se potom podíváš do očí ostatním agrům?“

„Co se s ním vybavuješ,“ přerušil je podrážděně Tibor.

Golem, jako by čekal na tento povel, se vrhl vší silou na Roma. Ale ve stejném okamžiku zazněl rezolutní hlas Rosalindy:

„Goleme, neradím ti rvát se s agrem.“

Golem zkoprněl, rozpačitě přešlápl, jeho pohled přeskočil z Tibora na Rosalindu.

Kdoví, jak by celá situace skončila, kdyby se zničehonic neobjevil ve středu skupinky cizí muž.

„Jsem prefekt Mantovy a je mou povinností zadržet vás pro narušení veřejného pořádku a pro nezákonné vtrhnutí do domu našeho domorodce Ferfaxe. Nemá smysl, abyste kladli odpor, jste obklíčeni.“

Rosalinda jako první pochopila, že přít se s ochráncem zákona je bezpředmětné, pohodila rameny a hrdě namířila k autu. Tibor se pustil za ní, sestře nevěnoval jediný pohled. Nakonec se i Golem s ostatními dali na ústup. Jediný Per se nehýbal z místa, rozpačitě přešlapoval, až se rozhodl a přistoupil k Ule.

„Neboj se, udělám všechno pro to, aby tě hned zítra propustili.“

„Nestarej se o mě, mám svého muže,“ odpověděla mu pohrdlivě a přitiskla se k Romovi.

Per ji probodl trpkým pohledem, svěsil hlavu a odešel za ostatními. Romovi ho v té chvíli bylo i trochu líto. Ale litovat bych měl spíš sebe, pomyslel si hořce.

Dva statní roboti je odvedli na prefekturu kde v suterénu byly zřízeny cely pro zadržené. Tak svou první společnou noc prožili Rom a Ula na vězeňských palandách.

Druhý den brzo ráno byl Rom předveden před prefekta. Na otázku, jak se dostali do Ferfaxova domu, klidně odpověděl, že Ferfax slíbil ubytovat je ve svém domě, ale zřejmě musel narychlo někam odcestovat, proto nechal dveře domu odemčeny. Další podrobnosti prefekta nezajímaly. Stačil mu Romův podpis v protokolu. Když se však Rom sklonil nad prefektovým psacím stolem, hrůzou strnul. Mezi různými papíry ležel jeden s jeho jménem – výzva, aby se každý, kdo může podat jakoukoli informaci o Romovi Montekovi, únosci Uly Kapuletové, neprodleně hlásil na prefektuře. Rom vyplašeně pohlédl na prefekta, ale ten si nerušené prohlížel malbu na stěně a Romovi nevěnoval pozornost.

„Hotovo?“ zeptal se nakonec lhostejně.

„Ano.“

„Tak seber svou milou, a ať už vás tu nevidím! A pro příště si na nás dejte větší pozor!“ Zběžným pohledem přelétl protokol a dolů napsal: Propuštěni pro bezdůvodnost zadržení.

6

První dny Tropininova pobytu na Hermesu byly bezezbytku vyplněny prohlídkami hlavního města a jeho okolí, návštěvami místních závodů, výzkumných ústavů a laboratoří. Do hotelu se vracel až v pozdních nočních hodinách a ještě dlouho pracoval. Pečlivě studoval různé statistické údaje, listoval v encyklopediích a nejrůznějších příručkách a nezapomínal sledovat televizní přenosy. Došel k názoru, že Hermeťané dosáhli solidní technické úrovně a celou sféru výroby a služeb dokázali přenést do systému mechanizace a automatizace. Roboti vyučovali ve školách, léčili v nemocnicích, řídili administrativu, prodávali v obchodech, pracovali jako číšníci, dopraváci, řidiči, piloti. Také v domácnostech zvládli veškeré druhy práce. Tak bylo na Hermesu dosaženo toho, že jeho obyvatelé byli zbaveni běžných prací a starostí a mohli veškerý svůj čas věnovat vědě. Dalo se předpokládat, že tato obrovská výhoda bude přinášet také významné výsledky ve vědeckém rozvoji. Avšak pokud Tropinin vyloučil jisté mimořádné objevy v oblasti supervýpočtů, úroveň základních znalostí obyvatel této planety ho nemile překvapila. Ve srovnání s Pozemšťany měli Hermeťané co dohánět. Kde hledat příčinu? Možná v tom, že předčasná specializace zúžila myšlenkový horizont, ochudila obrazotvornost a zabránila lidem postihnout přírodní fenomény v jejich vzájemném prolnutí a celistvosti. Nebo se snad v důsledku totální mechanizace vytvořila u lidí jakási malátnost a lenost přemýšlet?

Tropinin se pokoušel najít odpověď na tyto otázky u odborníků, s nimiž se setkával. Pokud hovořili o otázkách svého oboru, mluvili zaujatě, znalecky, do nejmenších podrobností rozváděli dané téma, ale stačilo dotknout se některých problémů společenského zřízení, a všichni se jako jeden hlas omezili pouze na šablonovitou chválu profesionálního klanismu a více z nich Tropinin za žádnou cenu nedostal. Snad nejnepochopitelnější mu připadalo, že je omezenost jistých znalostí ani v nejmenším nepřiváděla do rozpaků, naopak považovali jeho otázky za projev jakési netaktnosti a nedůvěry, což se dalo odpustit pouze návštěvníkovi z cizí planety, a to ještě ne jen tak ledajakému. Pokud šlo o jejich znalosti z oborů jiných klanů, byly to základní informace určené učebním programem škol, které dávaly pouze jakoustakous představu, čím se dané klany zabývají a kam se lze v případě nutnosti obrátit. Proto také nejčastější odpovědí na Tropininovy zvídavé otázky bylo: To není moje specializace, obraťte se na toho a toho. Po těchto zkušenostech se Tropinin rozhodl využít všech svých sil a schopností k tomu, aby záhadu planety odhalil. A nejvíc mu pomohou nejspíš setkání s obyčejnými lidmi. Tropinin se osprchoval a oholil. Jako každý den, i tentokrát se v jeho pokoji objevil správce hotelu – pochopitelně robot –, aby se ujistil, že host nic nepotřebuje. Po jeho odchodu se Tropinin rychle oblékl, strčil do kapsy ap, jedním okem mrkl do zrcadla, aby se přesvědčil, že se ničím podstatným neliší od domorodců, a sjel zdviží do vestibulu. U vchodu stál robot. Když Tropinina spatřil, uctivě se uklonil.

„Čím mohu sloužit, siňore?“

„Jdu se jen projít.“

„Přejete si vůz?“

„Ne,“ odpověděl Tropinin rozhodně, „chci se trochu nadýchat čerstvého vzduchu.“

Robot přikývl a otevřel mu dveře. Tropinin vyšel na ulici a ulehčené si oddechl. První část plánu klapla. Spokojeně vykročil vstříc novým poznáním, když ho čísi ruka lehce uchopila za loket a známý hlas se zdvořile zeptal:

„Smím vás doprovodit, siňore legáte?“

Samozřejmě. Bylo naivní myslet si, že ho nechají jen tak bez dozoru.

„Copak jsem hlídán, milý Ulanfu?“ zeptal se.

„Jak vás to mohlo napadnout?“ zvolal Ulanfu. „Naším jediným zájmem je vaše naprostá bezpečnost. Dovolím si vás upozornit, že v neznámém městě vás může potkat ledacos, o možných následcích raději pomlčím.“

S tím nemohl Tropinin nesouhlasit. Plnil funkci zvláštního a zplnomocněného posla a jakákoli nepříjemnost by mohla podstatně zkomplikovat vesmírné vztahy.

„Máte pravdu, příteli. Rád bych se jen trochu prošel nočním městem.“

Procházka byla velice příjemná. Prohlédli si některé městské památky a nakonec Tropinin navrhl, že by se mohli na chvíli posadit do nějaké útulné vinárny. Ulanfu se rozhodl pro Pětkrát pět a hned vysvětlil, že se jedná o speciální kavárnu pro maty a čísla označují úroveň obsluhy a pochopitelně i cenové relace. Nejlevněji je v Dvakrát dva, nejdráž v Sedmkrát sedm.

„A ostatním klanům je tu přístup zakázán?“ zeptal se Tropinin překvapeně.

„Kdepak. Hned se o tom přesvědčíte.“

„A co kuchyně, ta se taky liší podle klanů.“

„Samozřejmě, každý klan má svá tradiční jídla.“

„Ulanfu, nerad bych se vás dotkl, ale co kdybychom zašli někam jinam, třeba do vinárny chemů?“

Ulanfu znejistěl.

„Nezlobte se, příteli, ale hrozně rád bych ochutnal něco typicky chemického. Třeba syntetickou kotletu nebo plynový kompot.“

„Ani netušíte, jak blízko jste pravdě,“ usmál se Ulanfu. „Ale jak chcete. Riskneme to. Ovšem upozorňuji vás – chemové mají velice pikantní pokrmy, používají to nejroztodivnější koření.“

Nemuseli hledat dlouho, vinárna H20 byla nedaleko. Uvnitř bylo plno, ani jeden stolek volný, takže si museli přisednout ke dvěma mladým lidem. Ti měli naštěstí dost svých problémů a okolí nevěnovali nejmenší pozornost.

Hbití roboti-číšníci kmitali mezi stoly. Ulanfu se nenápadně rozhlédl a zjistil, že nikdo z přítomných nepoužívá ap, všichni jsou tedy z klanu chemů. Tropinin zatím objednal jídlo a pití a během několika okamžiků před nimi robot servíroval láhev vína a malé žitné palačinky. Víno mělo jedovatě zelenou barvu. Ulanfu zpozoroval u Tropinina jistou nedůvěru a hlasitě se rozesmál.

„Uklidněte se, kyselina sírová to není, nikdo vás tu nebude krmit chemikáliemi. Ochutnejte, určitě to víno nebude špatné.“

Víno opravdu špatné nebylo a i palačinky Tropininovi chutnaly.

Po jídle se pohodlně rozvalil v křesle a prohlížel si vinárnu. V rohu místnosti seděla větší hlučná společnost.

„Svatba,“ utrousil Ulanfu. Z nějakého důvodu hovořil polohlasně. Možná proto, aby jeho odlišná řeč nevzbudila pozornost.

Nevěsta byla jako každá jiná – v bílých krajkových šatech a v dlouhém závoji. A ženich jak ženiši bývají – v černém obleku a bílé košili. Tropinin si už dříve všiml, že Hermeťané až úzkostlivě dodržují tradice a zvyky z 20. století. Technický pokrok běžný způsob života nijak nepoznamenal.

Za stolem se vztyčil starší obtloustlý muž. Podle toho, s jakou uctivostí mu ostatní naslouchali a jakým potleskem hodnotili jeho slova, Tropinin uhodl, že se jedná o člověka váženého, nejspíš svatebního svědka.

„Moji mladí přátelé,“ řekl významně muž a rozhlédl se po přítomných, „mějte se moc rádi, přeji vám šťastný manželský život a hodně dětí. Avšak ani na okamžik nezapomínejte, že jste chemové. Naší vědě právem náleží palma prvenství v lidské činnosti, na nás ve značné míře závisí lidský blahobyt. Vždyť kdo vytváří umělé materiály, neznámé přírodě a sloužící jako materiálový základ dnešní civilizace? My, chemové. A kdo zásobuje lidstvo palivem a energií? My, chemové. Kdo poskytuje zemědělcům hnojiva, bez nichž by se neuskutečnila zelená revoluce? Opět my, chemové.“

Jeho proslov sklidil bouřlivý potlesk a vinárnou znělo neutuchající skandování. Hosté jeden po druhém vstali od stolu a obklopili svého „generála“. Pouze sousedi Tropinina a Ulanfa seděli dál na svých místech, ponořeni ďo svých problémů. Netrvalo dlouho a všimlo si toho několik svatebčanů. Jeden z nich přistoupil k jejich stolu a podrážděně řekl:

„Jak vidím, vážení, vás naše záležitosti vůbec nezajímají.“

„Co od nás chcete?“ zvedl k němu mladík nechápavý pohled.

„Moc by mě zajímalo, proč se k nám nepřipojíte?“

„Nevíme, jaký máte problém,“ opáčil chlapec.

„Můžu vám ho prozradit. Mluvíme o významu našeho klanu a jeho nedocenění.“

„Souhlasíme s obojím. A teď nás prosím nechte na pokoji.“

„To teda ne!“ zabouřil muž. „Tebe na pokoji nenechám, chlapečku! Vstaň!“

„Nemáte právo…,“ ozvala se opatrně dívka.

„Mlč, beruško!“ křikl agresivně chem. „Vstaň, rozumíš?!“

Chlapec se pomalu zvedl, s hrdostí v očích přistoupil k chemovi a bez jakéhokoli zbytečného gesta ho vší silou udeřil do brady. Chem zavrávoral a svalil se mezi stoly. Okamžitě se kolem něj shlukli ostatní a v následující chvilce se sesypali na chlapce.

„Pomoc!“ vykřiklo děvče a vrhlo se ke svému chlapci.

Ulanfu popadl Tropinina za rukáv a táhl ho ke dveřím.

„Musíme okamžitě zmizet!“

Tropinin po něm šlehl zlým pohledem, vytrhl se mu a přiskočil k dívce. Rány létaly na všechny strany, na Tropinina se vrhlo současně několik chemů.

„Přestaňte!“ křikl vyděšeně Ulanfu. „Vždyť je to Pozemšťan!“

„Je mezi námi mat!“ zvolal jeden ze svatebčanů, „jdeme na něj!“

Nechali Tropinina a vrhli se na Ulanfa. Po několika dalších ranách se vinárnou rozlehl hlas „generála“:

„Okamžitě toho nechte!“

Jako na povel se všechno zklidnilo, hosté se přesunuli na svá místa a dávali se do pořádku. Také Tropinin si ohmatal tělo. Dost ho bolelo rameno a pod pravým okem bude mít nejspíš pořádnou modřinu.

„Generál“ k němu přistoupil a zdvořile se uklonil.

„Promiňte nám, prosím, celou tu nepříjemnou situaci. Dovoluji si doufat, že podle ní nebudete posuzovat naši mravní úroveň. Chlapci trochu přebrali. Jste v pořádku, siňore?“

„Já ano, ale tihle dva mladí lidé určitě potřebují pomoc,“ odpověděl Tropinin a pohledem ukázal na své sousedy u stolu.

„Samozřejmě se o ně postaráme. Nepřipojíte se k naší oslavě?“

„Děkuji, ale už mi to stačilo. Přesvědčil jsem se, že se chemové umějí tvrdě postavit za čest svého klanu.“

„Generál“, jako by přeslechl ironii v jeho hlase, doprovodil ho ke dveřím a dokonce mu daroval malý odznak, který slouží zároveň jako vstupenka do všech profesionálních klubů chemů.

Ulanfu je mlčky následoval.

„Nebojte se, Ulanfu,“ uklidňoval ho Tropinin s úsměvem, „vašemu šéfovi o tom vypravovat nebudu. Koneckonců, sám jsem byl iniciátorem té rvačky.“ Dalo mu to práci, ale nakonec se Ulanfu přece jen upokojil.

„Jsem moc rád, siňore, že vás mohu doprovázet,“ usmál se ulehčeně, „jste opravdu neobyčejný člověk.“

„Obyčejný, příteli, docela obyčejný. Ale řekněte mi pravdu, často u vás dochází k podobným potyčkám?“

Ulanfu se ostražitě rozhlédl a potom souhlasně kývl.

„A co klanový šovinismus, ten tu existuje taky?“ ptal se dál Tropinin.

„Existuje,“ přiznal Ulanfu zmučeně, jako by to byla jeho vina. Po chvíli ještě tišeji dodal: „Vůbec vztahy mezi klany jsou…“

„Chápu. Překrásné.“

Ulanfu mlčel.

7

Přesně půl hodiny poté, co Rom s Ulou opustili prefekturu, zabrzdila před budovou čtyři auta, vystoupilo několik mužů v čele s vysokou strohou dámou a žádali okamžité přijetí u prefekta. Tomu nezbylo než pozvat je do své pracovny.

„Jsem Marta Kapuletová,“ promluvila dáma důležitě. „Toto je kvestor veronské univerzity a ostatní zde přítomní jsou zástupci městských vlád matů a agrů.“

„Těší mě. Čím vám mohu být nápomocen?“

Paní Kapuletová před něj strčila lejstro.

„Tady je příkaz provinciálního soudu k vydání mé dcery Uly a Roma Monteka, kteří u vás byli vzati do vazby.“

Prefekt si přečetl příkaz a roztrpčeně pohodil rameny.

„To je opravdu nepříjemné…“

„Co máte na mysli? Dokument má všechny náležitosti,“ ozval se podrážděně kvestor.

„Ano, zajisté, ale bohužel…“

„Mluvte srozumitelněji,“ štěkla Marta Kapuletová.

„Pochopte, ti dva tu nejsou…“

„Cože?“

„Musím se přiznat, byl mi ten páreček podezřelý, ale musel jsem je pustit, žádný přestupek jsme jim nedokázali. Zákon je zákon,“ vzdychl si prefekt, jako by říkal „čert aby to vzal.“

„Vždyť byli zadrženi pro narušení vlastnického práva!“

„Ano, jistě, ale obvinění se ukázalo neopodstatněným. Sám majitel domu Ferfax podal svědectví, že jim dobrovolně umožnil pobyt ve svém domě a úmyslně nechal dveře odemčeny.“

„Nějaký dům mě absolutně nezajímá!“ sykla paní Kapuletová. „Musel jste přece dostat příkaz k zadržení Monteka pro únos mé dcery!“

„Ano, siňoro. Přečetl jsem si ho právě před vaším příchodem. Prostě smůla. Ale můj instinkt mě nezklamal! Víte, když člověk sedí na této židli dvacet let, má na takové ptáčky čich.“

„Což vám ovšem nezabránilo toho ptáčka pustit!“ Marta Kapuletová se už nedokázala ovládnout a téměř křičela.

„To všechno ten zákon,“ prohlásil trpce prefekt. „Škoda že jsem se k poště nedostal o malinko dřív.“

Paní Kapuletová zlostí zbledla.

„To si zodpovíte.!“

„Nedoporučuji vám pokračovat tímto tónem,“ řekl drsně prefekt.

„Siňora je poněkud rozrušena,“ omlouval ji kvestor. „Promiňte jí to. Pochopte – na vás závisí mnohé. Ti dva přece nemohli utéct daleko. Vydejte prosím příkaz k zahájení pátrání.“

Marta Kapuletová se okamžitě vzpamatovala a změnila taktiku.

„Promiňte mi prosím, to víte, mateřské srdce…“

„Chápu vás.“ Prefekt uklidněně pokýval hlavou. „Nebudeme ztrácet čas.“

Přistoupil k voliči a vydal příkaz. Četa robotů vystartovala pátrat po utečencích. Začali pročesávat město dům od domu, byt od bytu. Operaci řídil sám prefekt a Marta Kapuletová ho doprovázela.

Situace nebyla pro Roma a Ulu právě příznivá. Neměli kam jít, koho poprosit o pomoc, nechtěli riskovat a příliš na sebe upozorňovat. Každou chvílí mohl Roma někdo poznat a zavolat na prefekturu. Zbývalo jediné – spojit se telefonicky se Stortim. Nenápadně prošli městem a vyhledali opuštěnou telefonní budku. Rom vytočil číslo. Na druhém konci drátu nikdo nezvedal sluchátko. Zkusil to znovu a ještě jednou. Marně. Chvíli se rozmýšlel a pak vytočil jiné číslo.

„Voláš domů?“ zeptala se opatrně Ula.

Rom mlčky přikývl. Hrozně si přál, aby sluchátko zvedla matka. V telefonu se ozval otcův suchý hlas a Rom zavěsil. Chtěl Ulu uklidnit: Zavolá za chvíli, Storti si mohl jen odskočit. Jemně jí položil ruku na ramena a přitulil se k ní. Teprve teď si všiml jejího strnulého pohledu, plného hrůzy. Stočil pohled tím směrem. Ulice byla plná ozbrojených policejních robotů.

„Jdou po nás,“ zašeptala Ula.

„Jak jsi na to přišla?“

„Nevidíš naše auto?“

Schovat se v davu lidí, to je teď nejspíš jediná možnost, blesklo Romovi hlavou, popadl Ulu za ruku a vyběhli z budky. Ulice byla plná chodců, zastavovali se a ohlíželi za prchající dvojicí. Ale Rom ničeho nedbal, jeho jediným cílem bylo zmizet z blízkosti prefektury a dostat se do centra. Najednou se před nimi objevila řada dalších policistů. Rom na poslední chvilku vběhl do nejbližší postranní uličky.

„Rome, já už nemůžu,“ vzdychala zničeně Ula.

Rom ji beze slova vtáhl do jednoho domu a zazvonil na první dveře. Bylo slyšet šouravé kroky, potom se ozval stařecký hlas:

„Kdo je tam?“

„Mé dívce se udělalo špatně, potřebuje okamžitou pomoc!“

Chvíli bylo ticho, potom se ozval hlas znovu:

„Nemůžu vám nijak pomoct. Jděte na kliniku.“

Rom nechtěl pokoušet osud podruhé a pomohl Ule po schodech nahoru. Vystoupili až do posledního patra a zmučeně se posadili na schody. Snad policie nebude prohlížet všechny domy! Ale spletli se. Už po několika minutách se v přízemí rozlehly rázné kroky. Rom vyděšeně vyskočil, na nic nečekal a zazvonil na nejbližší dveře. Otevřely se téměř okamžitě a za nimi stál prošedivělý, pohublý muž v brýlích s tlustými skly.

„Mé ženě je špatně a ke všemu nás honí policie, ukryjte nás,“ vychrlil Rom jedním dechem. „Ale přísahám vám – jsme nevinní.“

Muž se pozorně zahleděl Romovi do očí, přenesl pohled na Ulu a mlčky jim pokynul, aby vstoupili. Zabouchl dveře, zavedl je do pokoje a ukázal na mohutný starodávný šatník.

Trvalo sotva pár minut a ozval se naléhavý zvonek. Muž beze spěchu otevřel dveře a vpustil dovnitř prefekta.

„Jste siňor Dezar?“

„Ano.“

„Pátráme po páru mladých lidí. Nežádali vás o pomoc?“

„Ne. Chcete prohledat byt?“

Prefekt zavrtěl hlavou. „Nemám důvod k nedůvěře.“

„Můžete mi říct, čím se ti dva provinili?“

„Opravdu vás to zajímá, profesore?“

„Jsem fil a k mé profesi patří zájem o lidi a motivy jejich činů.“

„Mají se rádi. Jenže patří k různým klanům.“

„Hrozný přestupek!“ souhlasil Dezar.

„Aby ne!“ Prefekt zřejmě přeslechl ironii. „Máme plných čtyřiadvacet hodin, abychom je vypátrali.“

„Přeji vám mnoho zdaru.“

Dezar doprovodil prefekta do chodby. Potom vysvobodil Ulu a Roma ze skříně a nabídl jim šálek kávy. Najednou si vzpomněl, že říkali něco o nevolnosti, a ustaraně pohlédl na Ulu. Rom pochopil a začal Dezarovi vysvětlovat, že si tu nevolnost vymyslel, aby jim vůbec někdo otevřel. Dezar přikývl, pohodlně se uvelebil v hlubokém křesle, nacpal si dýmku, zabafal a potom řekl:

„Povídejte.“

Rom s Ulou na sebe pohlédli: Mohou důvěřovat úplně cizímu člověku, přestože se k nim zachoval tak velkoryse?

Dezar uhodl jejich obavy,

„Jen klidně mluvte. Nebojte se, když už jsem se kvůli vám choval tak neloajálně k vládním představitelům, teď už vám neublížím.“

„Dovol, abych to řekla sama, Rome,“ požádala Ula a začala vyprávět. Až na některé maličkosti pověděla vše. Když skončila, zpytavě pohlédla na Roma. Řekla jsi všechno, odpověděl jí souhlasným pohledem. A navíc jsi mi pomohla pochopit, že bráníme nejen svou lásku, ale i právo ostatních milovat podle svého rozhodnutí. Ty moje milá, miloučká Ulo, opakoval v duchu.

Po chvilce mlčení vytáhl Dezar dýmku z úst a pronesl nepochopitelnou větu:

„Dříve či později se klubko musí rozmotat. Ale kdo mohl tušit, jakou nitkou to začne?“ Zachytil Ulin nechápavý pohled a usmál se. „Promluvíme si o tom ještě později. Teď bych, se rád podíval, co se děje venku, a taky musím ještě něco zařídit.“

„Jestli vám překážíme, řekněte to rovnou. Odejdeme hned, jen co skončí ta štvanice.“ Rom ještě nedokončil větu a už vyřčených slov litoval.

Dezar se však neurazil a jen klidně řekl:

„Zamknu vás tu. Užívejte všeho, kromě telefonu, mohli by ho odposlouchávat. A taky nestůjte blízko u okna.“

Tak se Rom s Ulou znovu stali zajatci, tentokrát ovšem dobrovolnými…

Dezar se vrátil pozdě v noci a v prvním momentě myslel, že jeho hosté nejeví známky života. Našel je v kuchyni, s hlavami skloněnými nad stolem. Byli tak zaujati svými problémy, že si jeho příchodu vůbec nevšimli.

„O čem rokujete?“ zeptal se jich.

Rom vyplašeně, vyskočil a přikryl dlaní list papíru na stole. Také Ula byla zjevně v rozpacích.

„Já vím, že to není správné,“ soukal ze sebe Rom, „Ula mě trochu učila matematiku.“

Dezar pohlédl na papír, popsaný odshora až dolů spletí čísel, a vzdychl:

„Bože, jaké hlouposti vám to vtloukají do hlavy, děti moje. Raději si poslechněte novinky. Začnu tou příjemnější: Mluvil jsem telefonicky s tím vychovatelem. Slíbil, že pro vás najde útočiště někde v Olověných horách.“

Rom si s Ulou vyměnil nadšený pohled.

„Vidím, že vám tato perspektiva docela vyhovuje. Správně. Já sám bych s radostí vyměnil městské pohodlí za čistý horský vzduch a samotu. Musí tam být spousta času k přemýšlení o lidské hlouposti. Storti vás dopraví až na místo. Máš znamenitého vychovatele, Rome. Ovšem realizace celé akce nebude zase tak jednoduchá. Už se kolem vás rozvířilo příliš mnoho prachu. Ano, ano, stali jste se opravdovými hrdiny dne, všechny noviny jsou plné té události, mluví se o ní na každém rohu. Zdá se, že se Hermes pomalu ale jistě rozkládá na dvě nepřátelské skupiny: na ty, co jsou s vámi, a na ty proti vám. Bohužel těch druhých je podstatně víc.“

„A moji rodiče?“ zeptala se opatrně Ula.

„Tvého otce obklopili reportéři a on jim řekl, že nevidí nic zavrženíhodného v tom, že se má jeho dcera provdat za agra. Je připraven dát k sňatku souhlas. Je to odvážný člověk, buď na něj hrdá! Ale musím tě taky zklamat. Veronská občina matů ho odsoudila, tvá matka žádá o rozvod a dokonce studenti na jeho přednášce ztropili výtržnost. Neplač,“ pohladil ji otcovsky po vlasech, „všechno se časem urovná. A teď jsi na řadě ty, Rome. Musíš být silný. Storti mi řekl, že ve vašem domě došlo k obrovskému skandálu. Matka se zřekla svého mladšího syna a nazvala ho udavačem. Jmenuje se Gel, viď?“

Rom seděl strnule, vytřeštěné oči upřeny do neurčita. Nikdy si neodpustím, co se s bratrem stalo, opakoval si v duchu.

„Gel prostě zmizel.“ Dezar si pečlivě vytřel kapesníkem brýle, jako by se mu nechtělo pokračovat.

„Ještě něco?“ zeptal se Rom ztěžka.

„Ano, Rome, ale neboj se, všechno bude v pořádku.“

„Poslouchám.“

„Když se o všem dozvěděl tvůj otec, udělalo se mu špatně, matka musela zavolat pohotovost. Infarkt myokardu. Ale už je naštěstí mimo bezprostřední nebezpečí. Potřebuje jen klid a dlouhodobé léčení.“ Rom energicky vstal.

„Musím tam jet!“

„Samozřejmě to můžeš udělat, ale v tom případě se budeš muset rozloučit s Ulou, a nejspíš navždy.“

Rom dosedl zpátky do křesla. „Pojedeme spolu,“ navrhla Ula. „Nikdo si nedovolí odehnat nás od sebe.“

„Ale dovolí,“ namítl přesvědčeně Dezar. „Rodičům tak jako tak nepomůžete, naopak myslím, že by vás raději viděli mimo nebezpečí. A sami na to doplatíte. Stačí, abyste vyšli na ulici – a zapomeňte na sebe.“

Dezar vstal, zhasl a přistoupil k oknu. Posunkem je zavolal k sobě. U vchodu přecházel policista.

Několik minut seděli mlčky, každý přemýšlel o svém. „Máte pravdu, siňore,“ přerušila ticho Ula. „Ani nevím, jak vám máme poděkovat. Jsme prokleti, naše láska přináší všem leda neštěstí.“

„Hloupost!“ nezvykle příkře namítl profesor. „Nedovedete si představit, jak povzbuzující a blahodárná síla je ta vaše láska! Dobrá, pomohu vám otevřít oči, abyste pochopili sami sebe a svou roli v historii Hermesu. Jste připraveni poslouchat?“ Aniž počkal na jejich souhlas, začal vysvětlovat. „Od dětských let se vám vtloukalo do hlavy, že klanový systém je stvořen samotnou podstatou věcí a má hluboký smysl. Ale ve skutečnosti je tento systém nepřirozený a nesmyslný. Ujišťuji vás, že hermesská společnost se podobá váze kvetoucích květů uprostřed vesmírné pouště. Je jako bažina, tvořená předsudky, tak jako nehybný potok zarůstá mechem. A vy jste, přátelé, bezděky hodili do toho potoka kámen, kolem něhož vznikla jamka s čistou vodou a vytvořily se kruhy, které odstrčily sedlinu k břehu. Mech je houževnatá rostlina, postará se, aby opět ovládl celý prostor. Ale nakonec musí prohrát, protože pod ním je čistá voda, napájená prameny lidové moudrosti.“

Spletité filovy obrazy vyvolaly u Roma a Uly rozpaky, ale zároveň je vzrušovala ta nemilosrdná otevřenost, s jakou odmítal všechno, v co oni věřili a co si přivykli uctívat.

„Já vím, není pro, vás snadné smířit se s tím, že zřízení, které vám přináší slušné hmotné zabezpečení, zahnívá a je nesprávné. Ale uvažujte sami: Svět, v němž žijeme, je nekonečně mnohotvárný a kontrastní. Čím hlouběji proniká lidské myšlení do podrobností, tím snáz člověk ztrácí obecnou perspektivu. Za každý vklad se musí zaplatit nějakou ztrátou, s tím se nedá nic dělat. Už staří myslitelé na naší pravlasti Zemi zjistili, že i přes pestrost světa leží v jeho základu určitá společná materiální substance, že různé formy existence jsou spjaty mezi sebou tisíci viditelných i neviditelných nitek, že spolu s jednotlivými zákonitostmi, které určují fungování těchto forem, existují i zákonitosti univerzální, postihující celý sociální organismus, celou přírodu a dokonce celý vesmír. A odhalit je – to je cíl mé vědy, filozofie. Univerzálnost bytí, aby bylo adekvátní, to znamená správné, přesně pochopené, vyžaduje univerzálnost vědomí – to je nejdůležitější poznatek, k němuž lidstvo došlo v průběhu dlouhého vývoje. Taková univerzálnost vytváří podmínky i pro harmonický rozvoj samotného člověka. Ale je otázkou, jak dosáhnout tohoto vytouženého cíle. Na úsvitu civilizace géniové typu Aristotela, Leonarda, Goetha, Lomonosova, Humboldta ještě dokázali postihnout nepostižitelné. Později se to stalo nemožné. Dokonce filozofie, jejímž údělem je sloužit coby nástroj zobecnění a syntézy, se natolik rozrostla a rozšířila své myšlenkové bohatství, že k jejímu skutečnému zvládnutí byla nutná hluboká specializace, vyžadující celý život bezezbytku. A přitom šlo o ovládnutí dokonce ani ne celé vědy, ale jenom jednoho jejího směru – ontologie nebo gnoseologie, logiky nebo dějin filozofie.

Zbývalo jediné – od dětství poskytovat všem představu o základních vědních oborech s hlavním cílem – formovat šíři myšlení, aby později, kdy se člověk začne specializovat, neztratil živý zájem o všechno, co stojí za hranicí jeho profese. Možná namítnete, že i u nás je tomu tak. Avšak takzvané mezní znalosti, které žáci získávají v hermesských školách, to je pouze žalostný náznak rozsáhlého programu, umožňujícího Pozemšťanům vyvarovat se jednostrannosti a získat solidní erudici i s tím, že jsou to vynikající odborníci.

Problém se vyostřuje o to víc, že rozvoj vědy, nárůst objemu informací je nutně provázen dalším prohlubováním specializace, která lidi odcizuje, rozděluje je do zvláštních profesionálních skupin. Co může zastavit toto obrovské nebezpečí? Pouze umění. Víte o něm něco?“

„Samozřejmě,“ přikývl Rom, „často se u nás mluví o umění hnojit nebo umění sklízet.“

„Jistě, jenže to jsou pouze zbytková rudimentární upotřebení tohoto slova. Já mluvím o něčem docela jiném – o umění jako odrazu světa v uměleckých obrazech! Naprostá většina Hermeťanů nemá o umění pražádnou představu, protože u nás umění vlastně vůbec není, kromě architektury a primitivní taneční hudby v provedení těch mizerných strojů.“

„Chcete říct, že existuje ještě jiná hudba?“ zeptala se Ula pochybovačně.

„Ano. A nejen hudba, ale taky malířství, sochařství, litetatura, kinematografie a umělecké televizní pořady.“

„Televizní pořady?“ překvapeně zvolal Rom. „Vždyť se díváme na televizi každý den!“

„Jistě, ale pouze na pořady dokumentární a vzdělávací. Umělecký pořad je něco úplně jiného. Chápej, Rome, taky jsem nic takového neviděl a mohu si něco domýšlet jen podle starých knih, které jsme přivezli ze Země, těch je ovšem žalostně málo a navíc jsou pod zámkem. Možná se vám někdy podaří poznat, jak to ve skutečnosti vypadá. A poezie…“

„Poezie?“ skočila mu do řeči Ula. „Zvláštní slovo.“ Dezar jí ho už chtěl vysvětlit, ale rozmyslel si to a vytáhl z knihovny chatrný zažloutlý svazek. Opatrně ho rozevřel a začal pomalu číst:

Ne, každou chvíli vidět vás,

být vaším stínem,

který vnímá rty v úsměvu,

váš něžný hlas očima zamilovanýma,

jen vnímati, jen duší pít váš zjev,

v němž tuším kvésti,

vám před očima v mukách mřít a mizet, zhasínat… toť štěstí!

Apy, nezkonstruované pro verše, dávaly doslovný překlad, ale Ule i Romovi zněla jejich rytmická melodie tak neobyčejně a čarovně, myšlenky vyplouvaly jako vzácný a jemný tok na povrch, a oni nepohnutě seděli a naslouchali se vzrušením v očích písním ruského básníka, tolik jim vzdáleného v čase i prostoru.

„Objevil jste pro nás nový svět,“ zašeptala Ula, ještě plná zvláštní něhy. „Bože, kolik toho neznáme!“

„Abych se přiznal, pochopil jsem sotva polovinu toho, co jste nám řekl, siňore Dezare,“ ozval se rozpačitě Rom.

„Tuším to, Rome. Ale myslím, že jste pochopili to nejdůležitější: Zakladatelé našeho společenského zřízení dovedli profesionalismus do absurda, smetli z povrchu umění, a tak předurčili Hermeťany k velice chudobnému životu. Nemusím dále hovořit o přednostech profesionálního klanismu, snad už dokážete tento požehnaný princip správně ocenit.“

„Koho máte na mysli těmi zakladateli?“ zeptal se nečekaně Rom.

Dezar se zatvářil rozpačitě.

„Víte, já jsem filozof, představitel odumírajícího klanu. Nemyslím počtem, to ne. Filozofů je u nás dost, ale těch opravdových, těch je hrozně málo.“

„Tak to nemyslím. Promiňte, nechci se vás dotknout, ale otec mi jednou vypravoval, že existuje nějaká sekta, která vystupuje proti profesionálnímu klanismu. Zapomněl jsem, jak se jmenuje. Říkal, že její členové jednají nezákonně.“

„A tebe teď napadlo, že jsem jeden z nich, viď? Mimochodem, povím ti jejich jméno. Jsou to univerzové.“

Rom rozpačitě přikývl.

„Rome, nezdá se ti to trochu nevhodné?“ vytkla mu Ula. „Promiňte mu to, siňore profesore, je to jenom agr,“ zasmála se, aby přerušila narůstající napětí.

„Proč? Mám rád otevřenost. Ne, kamaráde,“ obrátil se na Roma, „nepatřím k té sektě, protože vůbec nevěřím v boha.“

8

Celý následující den prožili Rom a Ula se svým novým přítelem. Objevovali nové a nové věci, o kterých ještě do včerejška neměli ani tušení, a byli jako obluzeni tím Dezarovým rozhodným útokem na předsudky, které už stačily zapustit pevné kořeny v jejich vědomí. Přece jen se nejprve trochu bránili všemu novému, aby se nakonec přesvědčili o svém omylu.

Pozdě večer se bytem rozezněl domovní zvonek. Za Dezarem vstoupila do pokoje obtloustlá blondýna s křiklavě nalíčenými rty a rudými tvářemi. Ula s Romem se po sobě nechápavě podívali, když je Dezar vybídl, aby se s touto podivnou ženštinou seznámili. „Siňora Petra,“ představil ji galantně. Dáma jim bodře potřásla rukou a, koketně se zasmála: „Zbožňuji krásné mladé muže!“ řekla směrem k Romovi. Potom poplácala Ulu dobrácky po tvářích. „Siňora mi slíbila, že vás odtud odvede na bezpečnější – místo,“ vysvětlil jim Dezar po chvíli.

Copak nás chce profesor skutečně svěřit do rukou té prapodivné osoby? zhrozil se Rom a pozorně se ženě zadíval do očí.

„Propána, vždyť je to náš dobrý známý soudeček!“ vykřikl překvapeně, vrhl se k přestrojenému Stortimu a nadšeně ho objal.

„Před tebou člověk taky nic neutají!“ chechtal se Storti a soukal se ze široké sukně. To už i Ula poznala svého přítele a zachránce a spěchala ho políbit na setkání.

„Však jsem se bál, že mám na ženskou trochu široká ramena,“ hrdě se tyčil Storti. „Ale jinak zkouška nedopadla nejhůř, co říkáte?“

„A k čemu prosím tě taková maškaráda?“ zeptal se Rom. „Myslel jsem, že jsi prozíravější, kamaráde, jdou po vás, chápeš, a nebýt toho převleku, máte je v patách.“

„Jak se daří tátovi?“ zeptal se najednou vážně Rom. „Pomalu se z toho dostává, buď klidný.“

„A Gel?“

„Zatím o něm nejsou žádné zprávy. A nelituj ho, nezaslouží si to.“

Romovi nebylo příjemné slyšet tak nekompromisní odsouzení svého bratra a už vůbec ne od chytrého a velkorysého Stortiho, ale mlčel. Třeba i Gel jednou pochopí…

„A co ty, Storti, jak se daří tobě?“ odvedl hovor jinam.

„Mně? Znamenitě! Vyhodili mě z univerzity, čehož jsem se už dlouho a neúspěšně domáhal. Teď jsem volný jako pták, chystám se vyučovat matematiku, anebo se třeba stanu filozofem jako tady náš dobrý a věrný přítel.“

„Pokud to mohu už dnes posoudit, jste rozený filozof,“ zasmál se Dezar.

„Díky, siňore, ačkoli coby bývalý agr bych se měl vlastně urazit.“

„Storti,“ ozvala se ustaraně Ula, „hrozně mě mrzí, že jste kvůli nám přišel o místo.“

„Neboj se, má milá, já se neztratím. A vůbec, nemluvme o tom, jsou před námi důležitější věci.“ Nato zmizel v předsíni a za okamžik se objevil s obrovitým vakem a vytáhl z něj jakési hadříky.

„Oblékej se!“ přikázal Romovi.

„Co to je?“

„Šaty pro příbuznou siňory Petry.“

„Cože? Ty mě chceš taky nastrojit do ženských sukní?“

„Tebe především, kamaráde. Copak jsi zapomněl, že tvou vzpurnou tvářičku zná málem celý Hermes?“

„A co já?“ špitla Ula. „Vždyť mě taky můžou poznat.“

„Princip maskování je velice prostý. Tebe budeme vydávat za svého příbuzného, tedy Rom a ty jste jako sourozenci. Takže ne abyste se mi objímali na veřejnosti! Rome, hoď Ule své džíny.“

„Vždyť se v nich ztratím,“ namítla pohoršené Ula.

„Něco už s nimi provedeme. Mám s sebou pár špendlíků. Jak vidíš, myslím na všechno.“

Převlékání chvíli trvalo, ale velice se při něm pobavili. Nakonec profesor přelétl všechny zkušeným okem a došel k závěru, že se manévr povedl a je možno risknout transport do Olověných hor.

„Ale čím se tam dopravíme?“ vylekalse Rom. „Ta tvoje automobilová královna nepřežila útok nepřátel.“

„To ti nikdy neodpustím!“ sténal Storti. „Její zkáza zanechá v mém citlivém srdci nezacelitelnou ránu!“

„Pojedete autem mého přítele techa,“ uvedl vše na pravou míru Dezar. „Můžete mu plně důvěřovat. Tak, a musíme se rozloučit. Ať je k vám osud vlídný.“

„Nikdy na vás nezapomeneme, profesore,“ řekla Ula dojatě a políbila ho na tvář.

„Já na vás také ne, přátelé. Díky vám se mi podařilo poprvé v životě nejen přemýšlet o užitku dobré věci, ale snad i uskutečnit něco opravdu užitečného.“

Opatrně se vykradli z domu, naložili nejnutnější zásoby, které jim přichystal Dezar na cestu, a nasedli do auta. Za volantem seděl starší zamračený muž, mlčky jim podal ruku a vyrazil na silnici.

Bez problémů minuli nejrušnější část města a užuž si chtěli ulehčené vydechnout, když je zastavila červená světla silniční kontroly. Služební robot si je podezíravě prohlížel a Stortimu dalo hodně práce a vypravěčského umu, než ho přesvědčil o jejich naprosté bezúhonnosti. Byli propuštěni a teprve na výpadovce se úplně uklidnili. Teď už byli v bezpečí.

Ula únavou a uvolněným napětím zavřela oči. Taky Rom nevydržel a usnul. Vzbudilo je až zaskřípění brzd. „Vstávejte, spáči, právě jsme dorazili do ráje!“ halekal Storti a hrnul se z vozu. Nalézali se uprostřed malého údolíčka – kousíček rovného povrchu, obklopeného hustými lesy, za nimiž vyčnívaly majestátní vrcholy Olověných hor. Údolí bylo vybarveno jasnou zelení vysokých trav, ale nejskvostnější ozdobu představoval potok, stékající prudkým proudem z hor a právě v údolí se rozdělující ve dvě pravidelná ramena. Příroda sama tu vytvořila kout jako stvořený pro sblížení a nerušený život.

Rom s Ulou se rozloučili zběžně s mlčenlivým řidičem a netrpělivě namířili k osamocenému domku. Cihlový dům s mansardou a prosklenou verandou byl pokrytý červenými taškami a zářil novotou, jako by ho právě někdo dostavěl nebo alespoň dokonale opravil.

Trochu je zarazilo, že jim nikdo nevyšel vstříc. Kdo asi budou majitelé toho kouzelného koutku? A jestlipak si s nimi budou rozumět? honilo se oběma hlavou. „Kde je majitel?“ nevydržela už Ula napětí. „Momentík, hned vás s ním seznámím,“ usmál se Storti a vedl je dovnitř.

V kuchyni je čekalo překvapení: stůl prostřený k snídani a u plotny sympatický robot v bílé zástěře. Zručně obracel palačinky a jen na vteřinku od nich odvrátil zrak, aby se s hosty přivítal. Srdečně se usmál a prohodil, aby mu říkali Robi. Storti se mezitím uvelebil za stolem a během vítání slupl tři palačinky se smetanou a medem. Rom a Ula naprázdno polkli, ale netroufli si Stortiho následovat.

„Copak, proč se neposadíte?“ zval je žoviálně vychovatel ke stolu.

„To je tedy ten pán domu?“ usmál se Rom a hodil pohledem po robotovi.

Ten se halasně zasmál.

„Je to poslední model, vážení!“ pochválil ho Storti. „Umí se nejen smát, ale i plakat. Ačkoli nevím, kde se v něm vlastně berou slzy. Můžeme se podívat do návodu.“

„Zavádím si je sám,“ podotkl dotčeně Robi.

„Tak předveď.“

Obrovské slzy sklouzly po kovové tváři.

Storti spokojeně frkl, utřel si ruce do ubrousku, vstal a naladil na tváři slavnostní výraz.

„Rome Monteku, Ulo Kapuletová, předávám vám klíče od tohoto domu, žijte tu šťastně a spokojeně.“ Mrkl na robota a ten odkudsi vytáhl klíč.

Ula vyskočila a vrhla se Stortimu do náruče. Taky Rom měl sto chutí vychovatele obejmout, ale místo toho jen překvapeně vrtěl hlavou a nakonec se zeptal:

„Řekni mi, Storti, kdes vzal tolik peněz?“

„Kdybych měl takovou sumu, abych si mohl pořídit tento fantastický domeček, radši bych ji dal na knížku a žil z úroků. Milý Rome, tvůj vychovatel je jen obyčejný, docela chudý smrtelník. Tento hrad si nechala postavit jedna bohatá vdova z Florencie a nakonec se uvolila prodat ho, ovšem za téměř dvojnásobnou cenu.“

„Tím spíš nerozumím, komu jsme vděčni za tohle bohatství?“

„Upokoj své svědomí, kamaráde. Tato maličkost je zaplacena dvanácti talenty stříbra, které byly vzaty do zástavy. I když se musím přiznat, že mi jde mráz po zádech, když si představím, co bude, až to siňora Kapuletová zjistí. Takže považujte své hnízdečko třeba za zhmotnělý supervýpočet. A tento zázrak techniky,“ Storti poplácal Robiho po zádech, „ten byl získán za jisté cennosti rodu Monteků. Takže, chovejte se k němu slušně, možná v něm poznáte rodinný majetek ušetřený Monteky za několik staletí!“

„Otec!“ zašeptala dojatě Ula.

„A moje máma,“ doplnil ji Rom.

„Ano, milé děti, máte štěstí na rodiče, alespoň z jedné poloviny.“ Ale svědomí vás tížit nemusí. Materiální hodnoty jsou tu proto, aby je člověk užíval. A abyste si nemysleli, že jsem nějaký skrblík, taky jsem si něco za ta léta tvrdé práce ušetřil a nedávno jsem se rozhodl, že se toho zbavím.

„A kam jsi to dal?“

„Pojdte se podívat.“

Vyvedl je druhými dveřmi na dvůr, kde stál zbrusu nový malý náklaďák.

„Tak, ten je váš. Vozte na trh zelí a odečítejte mi podíl zisku. Řekněme deset procent. Co vy na to? Jo, a to ještě není všechno. Vidíte tu stáj? Pojďme se podívat dovnitř.“

Ve stáji stáli dva krásní, ušlechtilí hnědáci.

„Postůjte, krasavečkové.“ Storti je pohladil po načechrané hřívě. „Jo, to byly časy, kdy jsem získával jednu medaili za druhou…“

„Ty jsi koupil taky ty?“ zeptal se Rom.

„Kdepak. Tohle je dárek od Meta a Bena. Vždyť víš, že se jejich rodiče zabývají jezdectvím. Když dovolíte, zůstanu s vámi do zítřka a potom se vrátím do Verony. Aby nevzniklo nějaké podezření.“

Teplý den přímo zval k procházce. Ula s Romem se vydali na projížďku po okolí. Vrátili se až navečer, unaveni a odpočati zároveň. Storti už na ně čekal na verandě a hned je vedl do ložnice. Otevřel masivní skříň a přikázal jim, aby se převlékli. Visely tam krásné bílé šaty a tmavý oblek.

„Co to má být?“ zeptal se Rom udiveně.

„Slavnostní večeře,“ lakonicky oznámil vychovatel a odešel.

Nezbylo jim než se převléct. Po chvíli se před domem ozvaly brzdy auta. Ula vyplašeně přiskočila k oknu. Před domem stál Storti a přátelsky vítal neznámého muže v sutaně.

„Jsi krásná,“ zašeptal Rom za Ulinými zády a se zalíbením si ji prohlížel.

Ve slavnostní náladě sešli do haly. Byl tu prostřený sváteční stůl, v jeho středu se tyčil vysoký dort se svícemi. Storti, také ve svátečním, jim představil svého přítele, pátera Dominiho, a vybídl ho:

„Můžete začít, svatý otče.“

„S čím?“ Rom k němu zvedl oči rozšířené nelíčeným údivem.

„Se svatebním obřadem přece.“

„Ale my na nic takového nejsme připraveni,“ zamumlal rozpačitě Rom.

„Jak to, že nejste připraveni? Není to tak dlouho, co jsi přísahal na svou lásku, a teď chceš couvnout? No když nechceš, vezmu si Ulu já. Chceš mě, Ulo?“

„Dejte jim vydechnout,“ přimlouval se páter. A tak se splnil Romův a Ulin sen: stali se mužem a ženou. A od nynějška neměl nikdo právo rozdělit je. Leda smrt.

3. část

1

Tropinina čekala návštěva Verony. Při snídani přelétl ranní vydání novin a poznal, že volil správně. Nápadné titulky upozorňovaly na neobyčejné události z Verony a sousední Mantovy:

Útěk století! Agr unáší matu!

Obratný násilník uniká z rukou policie!

Vnučka velikého Kapuleta obětí sexuálního maniaka!

Úvodní odstavce podrobně informovaly o zasedání smírčí komise obou občin, přičemž zdůrazňovaly výpověď vychovatele studenta Roma Monteka, který ho podnítil ke spáchání trestného činu, a také slova profesora Čejze. Nazvali je historickými a epochálními.

Tropinin si všiml, že komentáře různých novin se v drobných detailech lišily. V ústředním listě matů Diferenciál se zdůrazňovala nutnost učinit všechna opatření k vypátrání a přísnému potrestání drzého pachatele i jeho pomocníků. Noviny agrů žádaly důkladné vyšetření, aby se zjistilo, zda šlo o únos, nebo o dobrovolný útěk. Nicméně všechny noviny se shodovaly v jednom: milostný vztah příslušníků různých klanů je nepřípustný, protože odporuje zájmům profesionalismu. Pokud jde o oficiální list Senátu Ratio, jeho zdrženlivé hodnocení aféry potvrzovalo, že Senát zatím žádnou definitivní pozici nezaujal.

Skutečný klanový rasismus, pomyslel si Tropinin. Třeba se mi ve Veroně podaří zbavit se aspoň na chvíli těch dotěrných dozorců a zjistím skutečnou pravdu.

V určenou hodinu se objevil Mendesona a odjeli na letiště. Cestou Mendesona seznámil Tropinina s největšími úspěchy Hermeťanů v letectví a ukázalo se, že i v tomto oboru je poměrně fundovaný. Tropinin se rozhodl zkusit to s malým komplimentem.

„Jste živým důkazem univerzálního vzdělání.“

„Ale kdepak. Pouze tím dokazuji, že výjimka potvrzuje pravidlo. Jsem, abych tak řekl, pouze jakási anomálie.“

„Copak se opravdu domníváte, že člověku široký okruh znalostí škodí?“

„Společnosti to nejen škodí, ale znamená to pro ni i dosti velké nebezpečí. Pokud se nestanu profesionálem v určité oblasti, jsem nucen být pouhým pomocníkem Velkého matematika. A kolik takových pomocníků je třeba?“

„A pro samotného člověka to znamená co? Vždyť šíře znalostí vám umožňuje nezměřitelné výhody ve srovnání s jinými lidmi. Žijete daleko plnější, bohatší život.“

„V určitém ohledu máte pravdu. Ovšem musím se přiznat, mnohdy závidím řadovému odborníkovi, který sice neumí posoudit různé věci, ale zato dobře vykonává svou profesi.“

„Mám takový pocit,“ opatrně namítl Tropinin, „že se u vás poněkud přeceňuje efektivnost úzkého profesionalismu. Vždyť když člověk nekonečně dlouho kroutí stejnou matkou, pomalu ale jistě se mění na pouhého robota.“ Tropinin se až lekl. Vždyť možná právě o to usilují Zakladatelé a stoupenci profesionálního klanismu! „Možná trochu přeháním, viďte?“ dodal opatrně.

„Ano, siňore legáte, ačkoli vaše pochybnosti chápu. Dovolím si dát vám jednu radu: Nevycházejte při hodnocení hermesské společnosti z abstraktních pojmů, posuzujte nás podle našeho skutečného života.“

Teprve v komfortně vybaveném letadle Tropinin pochopil, že letí soukromým letadlem samotného Velkého matematika, a pospíšil si s poděkováním za projevenou pozornost.

Letadlo se měkce zvedlo ze země a během několika minut se už Tropinin kochal malebným pohledem na miniaturní město. Překvapilo ho, jak se Hermes podobá Zemi. Klobouk dolů před jeho objeviteli! Podařilo se jim najít ve vesmíru vskutku dokonalou kopii své rodné planety.

Mendesona zřejmě ovládal schopnost hádat cizí myšlenky.

„Ano, Země a Hermes jsou jako bratr a sestra. Složení atmosféry, reliéf, fauna i flóra, téměř ničím se neliší. Pouze člověk se tu nevyvinul. Možná proto, že se objevili kolonizátoři a celé území osídlili.“

„A co umění, siňore Mendesono, jak je možné, že se docela vytratilo z vašeho života?“ rozhodl se Tropinin pro přímou otázku.

„Umění?“ váhavě pronesl vousáč. „Abych vám řekl pravdu, náš člověk jaksi nemá potřebu dráždit svůj nervový systém tóny fug a symfonií nebo divadelními vášněmi.

Všechny tyto nesmysly jenom člověka odvádějí od rozvoje jeho tvůrčích schopností, je to něco jako droga. A pokud jde o zábavu, zcela nás uspokojuje sport. Měl jste možnost sledovat zápasy v motokuželkách? Je to fantastický pohled! Představte si hřiště…“

Tropinin ho nenechal domluvit, měl na jazyku ještě jednu otázku.

„Řekněte mi, příteli, proč se v novinách psalo tak znepokojivě o únosu té dívky, myslím, že se jmenovala Ula.“

„Ach tak,“ zabručel vousáč lakonicky. „Co k tomu říct? Myslím, že i u vás na Zemi se občas stane podobná aféra.“

„Jenže u nás by nikdo neodsoudil agronoma a matematičku za jejich lásku!“

„Nejspíš to bude prostě násilník. Ale pokud budeme počítat s takovou nepravděpodobnou situací, totiž že mezi mužem a ženou z různých klanů, jestliže nemají nic společného, naopak se liší úplně ve všem – v chuti, v kultuře, ve způsobu života, myšlení… pokud by mezi nimi opravdu vznikl jakýsi čit, pak je to bezesporu cit lidí odsouzených k záhubě, správněji k záhubě odsouzený cit. Oni sami mohou dejme tomu přežít, ale jejich láska dříve či později musí zemřít.“

„Jistě. Bude zničena nepřátelstvím okolí – to máte na mysli?“

„Také to. Samozřejmě. Jak jste si možná všiml, já osobně jsem tolerantní a nejsem zastáncem různých krajností klanového patriotismu. U nás sice neexistují hony na čarodějnice ani upalování mudrců a mučení inkvizicí, ale dogmatických ochránců profesionální cti je víc než dost. Nakonec jejich běsnění se dá vydržet. Co je neodpustitelné, je jejich vzájemné odcizení. Vždyť si jen představte, siňore legáte, jak dlouho může vydržet cit u lidí, kteří spolu komunikují s pomocí automatického překladatele!“

„Copak se například agr nemůže naučit jazyk matů?“

„Bohužel ne. Profesionalismus dosáhl takové hloubky, že žádá od člověka celý jeho život, bezezbytku. Už s narozením, s geny rodičů získává základy informací, určujících celé jeho vědomí. Pochopitelně v dospělosti je agr schopen zvládnout základy cizího jazyka, ale to je vše. Jeho nové myšlení je bezděky jaksi chudé a primitivní.“

„Musím se přiznat, moc to nechápu.“

„Nejspíš proto, že srovnáváte jazyky Hermeťanů s pozemskými. Mezi nimi je však zásadní, kvalitativní rozdíl. Vy rozlišujete zvukové symboly obecných pojmů, ale u nás se liší samotné pojmy.“

„Promiňte, ale obecné pojmy přece musejí existovat i u vás.“

„Vzhledem k předmětům světa věcí, vnímaných a hmatatelných, jistě ano. Například židle, tedy předmět k sezení, tužka jako nástroj k psaní. Ale docela jinak to vypadá, když se jedná o jevy abstraktní, zvláště ze sféry různých pocitů.“

„Třeba láska…“

„Třeba láska. Hermeťané neznají obecný pojem tohoto citu, který vzniká mezi mužem a ženou. Každý klan si toto slovo takříkajíc natolik profesionalizoval, že můžeme hovořit leda o jakési analogii. Však posuďte sám: u matů pojem láska odpovídá rovnici, u chemů reakci, u histů analogii, u agrů osevu a tak dál.“

Tropinin se zmučeně opřel do křesla. Všechny ty podivnosti se mu ne a ne poskládat v hlavě. Potřeboval by znaleckou lingvistickou analýzu, aby pochopil podstatu řeči Hermeťanů.

„A kdo se u vás zabývá překlady? Vždyť programování každého automatického překladatele vyžaduje důkladnou znalost profesionálních jazyků.“

„Máte pravdu. Existují u nás odborníci z podklanu lingvistů, který patří do klanu matů.“

„Matů?“

„Proč vás to udivuje? Vždyť jazyk je pouhopouhou soustavou symbolů a právě pro matematiky je snadné nalézat adekvátní výrazy. Metodika je ovšem dosti složitá: Každý profesionální pojem musí získat číselný koeficient a poté pomocí rovnicového systému se k němu hledají odpovídající pojmy z ostatních klanových kultur. Vidíte, jak špatné je být diletantem.“

Letadlo přistálo. Na letišti je přivítali místní vedoucí představitelé v čele s Velkým matematikem Verony. Tropininovi jako vzácnému hostu byl předán symbolický klíč k městu. Po chvíli k němu přistoupil ustaraný Mendesona.

„Velice lituji, siňore legáte, ale musím vás opustit. Má přítomnost v hlavním městě je zcela nezbytná. Avšak nepochybuji, že vám vláda Verony poskytne co nejkvalitnější pohostinství.“

„Budete mi chybět, drahý příteli,“ s falešným smutkem ve tváři řekl Tropinin. Tato změna situace ho totiž nadmíru těšila. „Ale chápu – povinnost je povinnost.“

Nabídli mu luxusní pokoj v nejlepším veronském hotelu s názvem Sedmkrát sedm. Po prohlídce města a slavnostním obědě si mohl konečně trochu odpočinout. Rozvalil se na pohovce, prolistoval zběžně katalogy místních historických památek a usnul. Jeho poslední myšlenkou bylo: Jak se asi do různých klanových jazyků překládá slovo sen? U matů by to mohlo být nekonečno, u chemů snad roztok, u filů třeba okouzlení, u histů mír. Ale u agrů?…

Probudilo ho nesmělé zaťukání na dveře. Protřel si oči, otevřel a vpustil do pokoje otylého muže s masitými tvářemi a šibalskýma černýma očkama.

„Promiňte mi můj neohlášený vpád, ale jistá situace mě přiměla požádat vás o pomoc.“

Tropinin zpozorněl. Ještě to scházelo!

„Možná jste se spletl, nejsem zdejší a opravdu nevím, v čem bych vám mohl být nápomocen.“

„Vím, siňore legáte, jste ze Země. Právě s vámi chci mluvit. Mé jméno je Storti.“

„Nejste náhodou ten vychovatel, který přived! Roma Monteka k trestnému činu?“

„Jsem. Vidím, že jste dobře informován.“

„Ano.“

„A věříte tomu, co píšou noviny?“

„Nemám důvod jim nevěřit.“

„Dovolíte, abych se posadil?“

„Prosím.“

„Nebudete se zlobit, když si od vás vezmu lahvinku ječmenky? Lepí se mi jazyk na patro.“

Tropinin zpytavě pozoroval svého hosta, jak nenucené vytáhl z lednice několik lahví piva, jednu otevřel a vypil ji do dna, sáhl po druhé, znovu si přihnul a teprve potom se svalil do křesla.

„Mimochodem, siňore legáte, všechny ty žvásty v novinách jsou jedna veliká lež.“

„Takže žádný únos se nekonal?“–

„Ne. Konal se pouze útěk dvou mladých lidí, kteří se mají rádi, ale jejich rodiče se rozhodli jejich lásku násilím zpřetrhat.“ A Storti začal podrobně vypravovat celý příběh Roma a Uly.

„Rom Montek a Ula Kapuletová. Zvláštní shoda,“ zamumlal Tropinin.

„Ano, inspektore, agr a mata. Kdo by si to byl pomyslel!“

„Mám na mysli něco jiného. Takže říkáte, že ti dva jsou teď už mimo nebezpečí?“

„Ano, ale asi ne nadlouho. Dám krk za to, že je ti darebáci brzy vyčenichají, a co se stane – na to se bojím i jen pomyslet.“

„A co tedy ode mne chcete?“

„Mohl byste požádat Velkého matematika, aby je nechali na pokoji. Jen se maličko přimluvit…“

„Pochopte, Storti, nemám právo vměšovat se do vnitřních věcí Hermesu. A to už vůbec nemluvím o tom, jaké nepříjemnosti to může přinést mně samotnému. Můžou se tím vážně ohrozit vesmírné vztahy. Jistě chápete…“

„Chápu,“ skočil mu do řeči Storti. „V matematice se sice vůbec nevyznám, ale rozpoznat jeden pár mezi miliardami, to dokáže i hlupák.“

„Zbytečně špičkujete.“

„Špičkuju? Vůbec ne.“

Stortiho tvář přímo vyzařovala upřímnost, zatímco Tropinin se cítil v této situaci velice nesvůj. Je docela možné, že je zbytečně opatrný. Vždyť vláda Hermesu pokládá jeho návštěvu za mimořádně důležitou a jen těžko mu odmítne vyhovět v takové maličkosti. Jenže co když to není jen taková hloupost, co když se ta milostná historka dotýká právě těch nejbolavějších stránek hermesské společnosti? V takovém případě mu zřejmě pomoc odmítnou a dokonce ho mohou zdiskreditovat před Zemí…

Storti zatím věnoval pozornost ječmence a taktně mlčel, jako by tušil, že Pozemšťan pečlivě zvažuje své možnosti. Nezbylo mu než nechat rozhodnutí jeho svědomí. Když ztratil poslední naději, vstal.

„Ještě jednou se omlouvám, siňore legáte, že jsem k vám takto vtrhl bez ohlášení. Poroučím se.“

„A proč se neobrátíte o pomoc k Senátu?“ vzhlédl k němu Tropinin. „Vždyť, pokud vím, klany jsou si u vás všechny rovny a neexistuje zákaz takového svazku.“

„Děkuju za radu. Na to bych sám nikdy nepřišel.“

Tropinin si připadal trapně a rychle převedl rozhovor jinam.

„A vám osobně, siňore Storti, žádné nebezpečí nehrozí? Podle toho, kolik pozornosti vám věnuje tisk…“

„Kašlu na pisálky!“

„Nebojíte se, že by proti vám mohlo být zahájeno trestní stíhání?“

„Neudělal jsem nic nezákonného.“

Ozvalo se naléhavé zaklepání a do pokoje bez vyzvání vstoupil rozložitý muž v doprovodu celého oddílu policejních robotů.

„Jsem prefekt Verony. Prosím za prominutí, siňore legáte. Z nedbalosti místní stráže k vám vnikl cizí člověk. Okamžitě učiním nezbytná opatření.“

„Nepotřebuji nic takového.“

„Děkuji vám za vaši velkorysost, ale udržování pořádku je mou povinností.“

„No nic, musím jít,“ řekl s ledovým klidem Storti.

„Bohužel,“ obrátil se k němu prudce prefekt, „vyzývám vás, abyste mě následoval.“

„Co to má znamenat?“

„Jste zadržen pro narušování veřejného pořádku. Tady je příkaz.“

„No promiňte! Zadržet člověka jen za to, že přišel ke mně na návštěvu? To je přinejmenším nevhodné!“ podivil se podrážděně Tropinin.

„Nepochopil jste mě správně siňore legáte. Zatykač na tohoto muže byl vydán na základě obvinění ze zosnování únosu siňoriny Kapuletové. Pátráme po něm už několik dnů a je mi opravdu velice líto, že jsme byli nuceni zadržet ho za takových okolností.“

„Vidím, že jsem podcenil naši justici,“ usmál se jízlivě Storti.

„Možná byste mohl propustit mého hosta na kauci,“ nabídl se Tropinin. „Můžu poskytnout jakoukoli částku.“

„Nedoporučuji vám míchat se do této záležitosti, siňore.“

„Prefekt má pravdu, inspektore. Nechte si své peníze,“ řekl Storti. „Mimochodem, sotva by stačily, kauce je u nás – ‚ani se neptejte kolik. Jeden můj přítel z Mantovy se dostal do podobné situace, a pokud si dobře pamatuji, musel vysázet přesně 10 752 sestercií.“

„Máte přátele ze stejného těsta, jak je vidět,“ poznamenal suše prefekt.

„To víte, vrána k vráně sedá… Nu, pojďme. Těšilo mě, siňore legáte. A přeji vám příjemný pobyt v našem slavném městě.“

2

Paní Monteková seděla na okraji postele a ustaraně se dívala na muže. Před několika hodinami ho pustili z nemocnice a kladli mu na srdce, aby dodržoval naprostý klid.

Jeden jediný týden – a celý dosavadní život se převrátil naruby. Oba synové jsou pryč, jeden v Olověných horách a druhý utekl bůhvíkam. Nikdo neví, kam se poděl Storti, nemají se od koho dovědět, co je s Romem a Ulou. Ani vyjít na ulici není bezpečné, může se tam jako naschvál objevit nějaký klanový fanatik… Člověk ani neví, koho se má bát víc – svých, nebo cizích? Telefon každou chvíli vyzvání, nezbylo než odpojit ho. Jejich robot jen vyšel koupit něco k snědku a nějací chuligáni mu vymlátili oči a pomačkali žebra, připlazil se domů v hrozně zbědovaném stavu. Paní Monteková si utrápeně vzdychla.

„Anno,“ zašeptal nemocný muž a pohladil ji po ruce. „Velmi jsem se provinil. Vůči tobě i chlapcům.“

„Lež klidně, můj milý, nesmíš se rozčilovat.“

„Na všem mám vinu já, Anno. Málo jsem se chlapcům věnoval, nenaučil jsem Roma oddanosti své profesi. Kdyby svou práci opravdu miloval, nic podobného by se nemohlo stát.“

Ne, ani nemoc nic nezměnila na jeho myšlení, pomyslela si trpce Anna Monteková. Stále stojí na svém – odsuzuje Roma a omlouvá Gela.

Ozval se zvonek a paní Monteková šla otevřít.

„Kdo je tam?“

Za dveřmi se ozvaly známé hlasy:

„To jsme my, siňoro.“

„Met a Ben!“ zasmála se. Opravdu měla z těch dvou radost.

„Dozvěděli jsme se, co provedli vašemu robotu, tak jsme vám přinesli trochu zásob.“ Vtáhli do bytu veliký koš, plný nejrůznějších potravin. Paní Montekovou to úplně dojalo.

„Rom o sobě nedal vědět?“ zeptal se Ben.

Její oči se zaleskly slzami.

„Uklidněte se, siňoro. Určitě je všechno v pořádku.“

„Být tak na jeho místě!“ vzdychl si Met. „Pěkně bych se projížděl se svou milou na našich koníčkách…“

„Moc vám děkuji, chlapci. Jste opravdoví kamarádi.“

Z ulice k nim dolehl zvláštní hluk. Paní Monteková sebou trhla a hned poslala robota na výzvědy. Když se za pár minut vrátil, svíral si rukou hrudník.

„Házeli po mně kamením. Chtějí, abyste vyšla ven,“ syčel s obtížemi.

„Kdo oni?“

„Je jich celá tlupa. Čtyřiašedesát lidí.“ Jenom robot byl schopen během okamžiku všechny spočítat.

Anna sebrala síly a odvahu a vyšla ven, Met s Benem ji následovali.

„Co chcete?“ zeptala se odhodlaně.

Z davu vystoupil Golem.

„Řekněte nám, kde je ten váš povedený synáček, a necháme vás na pokoji.“

„Vy byste byl schopen dotknout se ženy?“

„Mluvte, siňoro, jinak z vašeho domu zbydou třísky!“ křikl Golem.

„Můj muž je těžce nemocen. Nemáte právo nás obtěžovat! Zavolám policii!“

„Nevybavuj se s ní, Goleme!“ ozval se výkřik z davu. Současně odněkud vylétl kámen a Ben se chytil za hlavu a bolestně sykl.

„Počkej, Goleme!“ křikl rozhodně Met, „musím ti něco říct.“

„Není o čem mluvit,“ zahučel dav.

„Je to pro tebe dost důležité,“ nedal se zastrašit Met.

„Tak mluv. Ale rychle.“

Met k němu přistoupil a něco mu pošeptal. Golem ho vztekle chytil pod bradu a zařval:

„Kecáš! Jestli sis to vymyslel, zabiju tě!“

„Přísahám.“

Golem se prudce obrátil k davu.

„Jdeme odtud! Mám na starosti něco důležitějšího.“

Zezadu k němu přiskočil hubený kluk a vztekle sykl:

„Koupil si tě, Goleme!“

„To je Valdesův vnuk,“ poznamenal suše Ben.

„Cos to řekl? Opakuj to!“ šlehl po klukovi Golem výhružným pohledem.

„Koupili si tě. Koupili!“ hystericky křičel mladý Valdes.

Golem po něm chmátl obrovitými tlapami, nadzvedl si ho a mrštil jím o zem. Dav vzdychl hrůzou, ale nikdo se neopovážil odporovat vůdci. Golem, vědom si své autority, se sebevědomě rozhlédl a zamumlal:

„Všechno vám vysvětlím. Tibor unesl Rosalindu a schovává ji u sebe.“

Všichni kolem vykřikli překvapením a rozrušením.

„Copak můžeme nechat agranku napospas nějakému prašivému matovi?“

Dav dal najevo své rozhořčení.

„Za mnou! Směr sídlo Kapuletů.“

Golem vyběhl a všichni ostatní za ním.

„Tak, siňoro Anno, nápor je potlačen,“ ulehčené se usmál Met.

„Jak se ti to povedlo, Mete?“

„Vojenské intriky.“

Zasmáli se a zamířili k domu, aby uvážili, co dál, když se znovu objevil Golem.

„Půjdeš s námi, Mete!“ štěkl.

„A proč?“

„Kdyby tam náhodou nebyla, pěkně si to s tebou vyřídíme na místě.“

„To ti poradil Valdes?“ ušklíbl se Met.

„Mám vlastní hlavu,“ odsekl Golem. Bez dalších slov popadl Meta za límec a vlekl ho s sebou. Ben se sice pokusil zaklínit se mu za nohu, ale Golem ho setřásl jako mouchu.

„Postarej se o siňoru Annu,“ stačil ještě zavolat Met.

„Bojím se o něho,“ znervózněla paní Monteková. „Musíme okamžitě zavolat na policii.“

„Neznáte Meta, siňoro,“ usmál se Ben. „Přelstí celou tu povedenou společnost.“

„Jsou jako zvěř! Bože můj, co se to jen děje? Obyčejní kluci, takoví jako ty, Met nebo Rom – a změní se v takové barbary!“

Met Golemovi nelhal. Krasavice Rosalinda v Kapuletově domě skutečně byla…

Po událostech v Mantově se Tibor rozhodl pokořit tu krásnou a sebevědomou dívku. Na svých dvacet let byl poměrně zkušený intrikán, ale tentokrát si přece jen nevěděl rady. Nedalo se o ni usilovat, na to byla příliš oddaná svému klanu. A navíc další meziklanový incident – to by už bylo příliš. Zbývalo jediné: nějakým mazaným způsobem přivést Rosalindu domů – a pak se uvidí. Tibor si už zjistil, že dívka pochází z poměrně chudé rodiny, takže by ji mohl uchvátit přepych Kapuletova paláce. Je vypočítavá, když nepůjde dobrovolně, najde se snad jiná cestička, i když ne zcela zadarmo.

Plán byl hotov a Tibor přemýšlel dále. Jediný způsob, jak dostat agranku domů, bylo využít právě jejího klanového patriotismu.

Tibor nechal prostřít bohatý stůl pro čtyři osoby, nezapomněl ani na stříbrné příbory. Pečlivě se ustrojil, pozorně se prohlédl v zrcadle a odešel na univerzitu.

Rosalinda zamířila z posluchárny, kde se dneska více než agronomií věnovali senzačním událostem posledních dnů přímo domů. Tibor jí vstoupil do cesty.

„A, siňor Kapulet,“ usmála se, aniž by dala najevo jakýkoli údiv z tohoto setkání.

„Přesně tak.“ Tibor ani tentokrát nemínil odložit svou sebevědomou obhroublost. Nechtěl u ní vyvolat podezření, že schůzku naplánoval. „Něco bych ti chtěl.“

„Jestli mě chceš získat, aby ses pomstil agrům za sestru, nenamáhej se.“

„Jsi moc důležitá,“ řekl Tibor, trochu roztrpčený, že uhodla jeho záměry.

„Neříkej! Myslíš, že jsem si nevšimla, jak jsi mě probodával významnými pohledy?“

„Jsi šíleně domýšlivá, Rosalindo,“ zavrčel Tibor, „a takové namyšlené holky, o ty právě moc nestojím.“

„Ach tak,“ řekla dotčeně dívka, „tak mi jdi z cesty!“

Tibor poznal, že zvolil tu nejsprávnější taktiku.

„Mám pro tebe docela zajímavý návrh. Co bys řekla schůzce? Ty, já, Golem a Per.“

„Kde?“ chytla se dívka téměř okamžitě.

„U nás doma. Naši jsou pryč, nikdo nás nebude rušit.“

Rosalinda trochu zaváhala, ale nedokázala odolat nabídce poznat palác, o němž se po městě vypravovaly legendy. Jako vždy rozhodně řekla:

„Tak jdeme.“

Tibor jen silou vůle potlačil radost. Cestou si dával pozor, aby je nepotkal nikdo známý.

V hale komfortní vily se dívka neudržela a v očích jí zaplálo. Závistivě si prohlížela mramorové schodiště s bronzovým zábradlím, bohatě zdobeným složitou řezbou. Pak se ale vzpamatovala a suše podotkla:

„Kde jsou ostatní?“

„Hned tu budou. Napijeme se?“

Neodmítla.

„Víš, Lindo, oklamal jsem tě. Líbíš se mi,“ řekl po chvíli opatrně Tibor.

„Tušila jsem, že to tak skončí,“ utrousila přezíravě, ale přesto nedokázala docela zastřít spokojenost.

„Dokonce se mi zdá, že jsem se do tebe zamiloval.“

„Pospěš si v těch výlevech, dokud tu není Golem. Pohádal se se svou dívkou a má teď o mě eminentní zájem.“

„Copak můžeš brát vážně takového hlupáka?“

„Proč ne? Nemusí z něho být špatný manžel a můj rozum vydá za oba.“

„Takové děvče jako ty si zaslouží lepší partii.“

„Snad se nechystáš nabídnout mi sňatek?“

Tibor se zarazil. S tou sebejistou agrankou je to těžší, než čekal. Raději by toho měl zavčas nechat. Co kdyby ji poslal pryč? Jenže co jeho ješitnost? Přece to tak nemůže nechat! Nakonec je škoda vzdávat tak úspěšně začatý podnik. Co takhle zkusit nějakou jinou taktiku?

„A jak bys na takový návrh reagovala?“

„Zkus to a uvidíš,“ ušklíbla se pobaveně dívka.

„Tak mi aspoň řekni: líbím se ti?“

Rosalinda rozmarně potřásla rameny.

„Co na tom záleží? Ty jsi mat, já agra. Mezi námi tak jako tak nemůže k ničemu dojít.“

„A co moje sestra a ten Montek?“ namítl Tibor a sám se podivil, že se odvážil uvést takový příklad.

„Nech toho, Tibore. Ta tvoje hra je od samého začátku průhledná až hrůza.“

„Jenže já, Lindo, nic nehraju. Opravdu jsem se do tebe zamiloval.“

Víno mu pomalu stoupalo do hlavy a pomáhalo mu říkat pravdu. Naštěstí se otevřely dveře a do pokoje vstoupil. Kapulet starší.

„Promiň, Tibore, nevěděl jsem, že máš hosta.“

Chystal se hned odejít, ale Rosalinda ho zastavila.

„Nepřekážíte nám, siňore, náš rozhovor je naprosto věcný –“.

Kapulet pohlédl na syna a chápavě se usmál.

„Chtěl jsem se s tebou jenom o něčem poradit, Tibore, ale to nespěchá.“

Tibor se už stačil vpravit do své chladnokrevné a sebevědomé pózy a chystal se k omluvám, když ho zarazily známé hlasy venku, jak to vypadá, dneska jim nedají pokoj! Vyskočil, aby zjistil, co se děje, a srazil se ve dveřích s Golemem. V těsném závěsu vtrhlo do pokoje několik dalších chlapců.

„Co to má znamenat?“ zvolal otec podrážděně. „Co jste zač a co pohledáváte v mém domě?“

Tibor se okamžitě chopil vzniklé situace a usmál se na Golema.

„No prosím, už jsme se tě nemohli dočkat, Goleme. Tati, to jsou mí přátelé.“

„Když je to tak,“ řekl otec pramálo ochotně, „nebudu vás rušit.“ Ještě ve dveřích mu prolétlo hlavou, že se jeho syn spolčil s pěknou cháskou, ale už nic neřekl.

Golem stál na prahu a ostražitě přejížděl pohledem z Rosalindy na Tibora.

„Co tu děláš?“ zeptal se dívky nakonec a zapíchl podezíravý pohled do její tváře.

„Čekám na tebe, jak vidíš,“ odpověděla klidně.

„Copak ti, Goleme, nevyřídili, abys sem přišel? Dostal jsem jeden takový nápad a chci se o něm s vámi poradit.“

„Nikdo mi nic neříkal.“

„Nejspíš tě nezastihli doma.“

„Dovolil si k tobě něco?“ skosil Golem Rosalindu žárlivým pohledem.

„Jak tě to mohlo napadnout? V přítomnosti rodičů?“

„Tak,“ štěkl Golem vztekle, „ten darebák Met tedy kecal!“

„To on ti řekl, že je Linda tady?“ rychle se zeptal Tibor.

„Jo. Počkejte chvilku, já mu ukážu, zač je toho loket!“

„Met se někam vypařil,“ troufl si špitnout mladý Valdes. „Upozorňoval jsem tě…“

„Drž hubu! Dobrá, ale má to u mě schovaný. A vy si dejte padáka!“ křikl na ostatní vzteky bez sebe. Všichni jeho kumpáni se v mžiku vytratili.

„Koukej, Goleme, i příbor jsme pro tebe připravili. A Čtvrtý je pro Pera, musí tu být každou chvilku,“ pokračoval v nové hře Tibor.

Golem, uklidněný, že ho nikdo nevodí za nos, se ulehčeně svalil na židli a hodil do sebe skleničku koňaku.

„Tak vytas se s tím svým nápadem,“ houkl na Tibora. Ten roztržitě pohlédl na Rosalindu, jako by ji prosil o pomoc, a dívka opět nezklamala.

„Pochop, Goleme,“ začala rozhodně, „posledně jsme zbytečně riskovali a policie nám zhatila všechny plány. A proč? Copak jsme nějací banditi, copak se domáháme něčeho pro sebe? Vždyť jsme přece uvědomělí občané, kteří se rozhodli vystoupit na ochranu svaté profesionální cti.“

Tibor si pro jistotu nacpal plnou pusu chlebíčku a jen souhlasně přikyvoval.

„To znamená,“ pokračovala dívka, „že musíme dosáhnout toho, aby nás nepovažovali za narušitele zákona, ale za jeho horlivé ochránce. A co k tomu potřebujeme?“

„Co?“ opáčil Golem a spolkl obrovský kus šunky.

Také Tibor si musel v duchu přiznat, že Rosalindu nechápe.

„Potřebujeme organizaci, která by veřejně vyhlásila své cíle a získala podporu vlády. V takovém případě se nás totiž nikdo neopováží obvinit ze svévolnosti. No a to je právě ten Tiborův nápad.“

Golem hodil pohledem po mladém Kapuletovi. Ten se pomalu začínal bavit a hrdě pronesl:

„Jo, Linda to řekla přesně.“

„Nejsi úplný hlupák,“ prohodil Golem přece jen s určitou dávkou úcty.

„Ne, to nejsem,“ ušklíbl se Tibor.

„A co si taková organizace žádá?“ přerušila je Rosalinda.

„Členské průkazy,“ okamžitě ze sebe vysypal Golem.

„To samozřejmě taky. A dál?“

„Co dál?“

„Přece vůdce.“

„Jeden tip bych měl,“ řekl Tibor. „Profesor Čejz. Je to sice kariérista jak vyšitý, zato ale vynikající řečník. Sám jsi mu tleskal, Goleme.“

„Máš pravdu,“ přiznal Golem. „Ale proč by nám měl velet mat? Na to rychle zapomeň. Jenom koukáš, jak si nás agry podřídit.“

„Golem má pravdu,“ vmísila se do sporu Rosalinda, „tím by se jenom zdiskreditoval tvůj návrh, Tibore.“

„Vůdcem musí být agr,“ rozhodl Tibor.

„To by mě zajímalo, koho navrhneš,“ opáčil Golem jízlivě.

„Navrhuje mne,“ pronesla klidně Rosalinda.

„Cože?“ Tibor i Golem se hurónsky rozesmáli.

„Jen přestaňte cenit zuby,“ chladně řekla dívka. „Za prvé, jak jste si jistě všimli, mozek mi nepracuje o nic hůř než vám. A za druhé, za mnou půjdou nejen hoši, ale i dívky, takže nás bude dvakrát tolik.“

Na Golema tyto argumenty silně zapůsobily.

„Má pravdu,“ přiznal.

„Jestli se za mě postavíte,“ usmála se na ně Rosalinda koketně, „budu se s vámi o všem radit. Začneme tím, že uzavřeme dohodu s Čejzem a využijeme autority, kterou získal svým vystoupením na smírčí komisi. Potom uspořádáme schůzku a pozveme různé novináře, aby nám zajistili nějakou reklamu.“

Tibor si najednou uvědomil, že jeho touha po této dívce poněkud vychladla. Ne, ta není vůbec stvořena pro lásku – s takovým diplomatickým rozumem.

„A proč vlastně ne?“ řekl a přikývl.

3.

Po odchodu Stortiho a policie začal Tropinin usilovně přemýšlet. Měl by udělat něco pro osvobození toho sympatického vychovatele? Ale co by to mělo být? Přímluva u místní vlády by byla zřejmě chápána jako zásah do vnitřních záležitostí, a toho se musel jako posel ze Země rozhodně vystříhat. Navíc by mu určitě řekli, že Storti byl zadržen na příkaz prokurátora a o jeho dalším osudu bude rozhodnuto v přísném souladu s hermesskými zákony. A tím to skončí. Druhému nepomůže a pod sebou si uřízne větev.

Nebo snad existuje ještě jiný způsob? Tropinin si vybavil, jak mu Storti před odchodem dal cosi jako znamení. Když líčil příběh svého přítele z Mantovy, významně se mu zadíval do očí. Ale co může chtít člověk, než ho posadí za mříže? Především asi podat o tom zprávu svým přátelům. To je jasné. Dokonce tak jasné, že je třeba hledat je v Mantově. A co ta podivná částka kauce – 10 752? Nemá právě tohle číslo nějaký zvláštní význam? Jenže jaký? Přece ten vychovatel nemohl předpokládat, že on teď bude zjišťovat, kdo kdy zaplatil podobnou kauci, aby tak vyhledal potřebného člověka! Tato verze je příliš komplikovaná a lze ji tedy vyloučit. Ale… mohlo by to být i docela obyčejné telefonní číslo!

Nebylo rozumné telefonovat z hotelu. Do oficiální večeře na Tropininovu počest zbývala slabá půlhodinka a jistě nikomu nebude podezřelé, když naleznou svého hosta u vchodu do hotelu.

Tropinin se rychle oblékl, vyšel na ulici a vyhledal telefonní automat. Vytočil číslo. Na druhém konci drátu se ozval mužský hlas.

„Je to, prosím, číslo 10 752?“ zeptal se pro jistotu.

„Ano.“

„A s kým mluvím?“

„Koho potřebujete?“

„Říká vám něco jméno Storti?“

„To bude nějaký omyl,“ ozvalo se po vteřince zaváhání.

„Nepokládejte sluchátko, prosím. Zřejmě se obáváte nějakých provokací…“

„Jak jste na to přišel?“

„Nemusíte se ničeho bát, volám na Stortiho přání. Před malou chvílí byl zadržen v mém hotelovém pokoji. Obvinili ho z narušení veřejného pořádku.“

„Kdo jste?“

„Pozemšťan. Možná jste četl o mém pobytu na Hermesu. Můžete pro Stortiho něco udělat?“

„Doufám že ano. Kde se u vás vzal?“

„Přišel s prosbou o pomoc Romovi a Ule.“

„Jedu za vámi. Můžeme se setkat?“

„Ovšem. Přijeďte za mnou do hotelu Sedmkrát sedm.“

„To by nebylo právě rozumné.“

„Dobrá. Sejdeme se u telefonního automatu, zhruba sto metrů od hotelu, vedle prodejny obuvi.“

„Za dvě hodiny jsem na místě.“

„Můžu se zpozdit. Musím na slavnostní večeři.“

„Nevadí. Počkám. Na shledanou… Zapomněl jsem vám říct… mé jméno je Dezar. Střední postava, prošedivělý, v brýlích… budu kouřit dýmku…“

Večeře proběhla přesně podle očekávání a naštěstí se příliš neprotáhla. V určenou dobu čekal Tropinin u automatu.

„Siňor Dezar?“

„Těší mě, siňore legáte. Musím se vám přiznat, toto setkání má pro mne mimořádný význam. Můžeme si promluvit v malém bistru nedaleko odtud. Tam nás nebude nikdo rušit.“

Dezar měl pravdu. Kromě barmana bylo uvnitř prázdno. Posadili se v koutě a objednali si kávu.

„Chci se vás vyptat na spoustu věcí, siňore legáte,“ začal přátelsky Dezar. „A sám vám možná budu moci říct mnohé, co vás bude zajímat. Ale nejprve o tom, proč jsem se chtěl tolik s vámi setkat. Něco jsem už zařídil a doufám, že to nebude dlouho trvat a Storti bude z těch proklatých veronských kobek propuštěn.“

„Zřejmě jste vlivný člověk.“

„Ale kdepak,“ usmál se pobaveně Dezar, „prostě mám přátele, na které se mohu spolehnout.“

„V tom případě mám svědomí čisté a jsem připraven zodpovědět vaše otázky.“

„Vyprávějte mi o Zemi, prosím.“

Tropinin rozhodil rukama:

„Zahnal jste mě do kouta. Je to téma nesmírně široké…“

„Máte pravdu, nevyjádřil jsem se správně. Nezajímají mě tolik vaše technické vymoženosti, jako především společenské zřízení a způsob života Pozemšťanů. V těch nejobecnějších rysech, pochopitelně.“

„Na to vám odpovím rád. Tedy – lidstvo se v první polovině jedenadvacátého století, kdy byla zaznamenána vůbec nejbouřlivější etapa v jeho historii, dokázalo definitivně zbavit hrozby jaderné katastrofy. Veškeré zbraně, chemické, atomové, biologické i elektronické byly zničeny, s výjimkou vojenských prostředků nutných pro zachování obranyschopnosti Země před kosmickými útoky.

Pochopte mě, nejsem schopen dopodrobna vám popsat celý ten historický proces na Zemi, můžu jen říct, že zvlášť složitým problémem této přechodné etapy bylo překonání národnostního egoismu, vytvoření celonárodního zřízení, schopného sjednotit všechny síly i prostředky na řešení takových neodkladných úkolů, jako byla likvidace hladu, bídy, epidemií, ochrana životního prostředí znečištěného stopami civilizace, hledání nových zdrojů energie, využívaní bohatství moří i vesmíru.

Lidé museli pochopit, že i nezbytnost zachování lidského rodu, správně pochopené tolerování lidských zájmů i blaho příštích generací vyžadují, aby lidé přemýšleli, cítili i jednali ne jako představitelé jednotlivých národů, ale jako Pozemšťané.“

„Podobně jako my bychom měli uvažovat a jednat ne jako zástupci jednotlivých klanů, ale jako Hermeťané,“ přemýšlel nahlas Dezar.

„Pochopitelně,“ pokračoval Tropinin, „sjednocení lidstva v jednu bratrskou rodinu nebylo výsledkem nějakého okamžitého činu, naopak táhlo se to velice dlouho a po celou dobu byl veden napjatý boj o principy nového společenského zřízení, hledaly se a zkoušely v praxi jeho nejoptimálnější formy. Proces internacionalizace ovládl nejprve sféru ekonomiky a kultury a byl mohutně urychlen hlavně vědeckotechnickou revolucí. Pokud jde o politickou sféru, tady se tento nový pohled na uspořádání světa prosazoval daleko pomaleji. Postupně byla Organizace sjednocených národů zaměněna Celosvětovou federací v čele se zákonodárným shromážděním, jehož jedna sněmovna byla volena bezprostředně lidem a druhá se skládala ze zplnomocněných představitelů vlád. V průběhu dlouhodobé evoluce národnostní státy odumřely a nyní je pozemská společnost coby jednotné společenství řízena Radou Země, jejíž členové jsou voleni přímým a rovným hlasováním všeho dvacetimiliardového lidstva. K jejím úkolům patří všeobecné plánování sociálně ekonomického a kulturního rozvoje, rozdělování zásob, zabezpečování veřejného pořádku a regulování vztahů s jinými zabydlenými planetami.“

„Vzpomněl jste vztahy s jinými planetami – můžete mi o nich povědět podrobněji?“

„Samozřejmě. Jistě víte, že se zatím nikde nepodařilo objevit jinou formu života myslících tvorů. Všechny obydlené světy, a není jich málo, jsou zabydleny člověkem, který se vypravil do vesmíru a postupně si je přivlastnil, asi jako v dávné minulosti mořeplavci jeden za druhým objevovali a osídlovali zemské kontinenty. Je docela možné, že přírodní podmínky jiných planet zanechaly nevyhladitelné stopy na způsobu života člověka, v průběhu staletí se v jeho vědomí, v charakteru technického pokroku, v sociálních vztazích i společenském zřízení vytvořilo mnoho nového a svébytného. Váš Hermes je toho příkladem.

Avšak na rozdíl od vás, Hermeťanů, obyvatelé naprosté většiny zemských kolonií zachovávají stálý kontakt se svou pravlastí, což dovoluje hovořit už ne o pozemské, ale o vesmírné civilizaci. Tak se zrodil Svaz myslících světů, jinak nazývaný Velký kruh. Podobně jako na Zemi zvítězila internacionalizace, ve vesmíru se úspěšně rozvíjí proces, který můžeme nazvat vesmiralizace.“

„Tím spíš je divné, že jsme dosud zůstávali stranou této stěžejní cesty pokroku.“

„Jsem rád, že tak uvažujete, siňore profesore. Pokud jde o Pozemšťany, můžu vás ujistit, že nikdy na Hermes nezapomněli, ačkoli vaši předkové, když opustili kolébku lidstva, byli svým způsobem dezertéři. Doufám, že se vás toto mé hodnocení nedotýká?“

„Nepatřím mezi fanatické patrioty, siňore legáte. Ale stejně, co tím máte na mysli? Abych se vám přiznal, nepodařilo se mi dosud dozvědět se pravdu, co bylo skutečnou příčinou jejich odletu ze Země. Oficiální verze hovoří o tom, že zamýšleli vytvořit dokonalý vzorek společnosti.“

„Něco v tom smyslu to bylo, aspoň se tak představovala expedice na veřejnosti. Já osobně se však domnívám, že hlavním motivem byl… strach.“

„Strach? A z čeho?“

„Z revoluce a z jaderné války. Prostě se v době nesmyslného zbrojení a přípravy nové války objevila na scéně skupina zámožných občanů, kteří se rozhodli libovolným způsobem opustit Zemi, protože předpokládali, že v brzké době bude celá planeta pokryta jadernými hřiby. Vzhledem k jejich pohádkovému majetku nebyl problém sestrojit maximálně moderní kosmickou loď, zásobit ji vším potřebným na dlouhou cestu a odstartovat.

Celou akci se zpočátku dařilo držet v tajností, kosmická loď byla konstruována na jednom odlehlém ostrově v Tichomoří a trvalo to celých deset let. Během té doby jisté zprávy o připravované expedici přece jen prosákly na povrch a okamžitě se našly stovky multimilionářů, kteří zatoužili uchránit své cenné životy a založit na vzdáleném Hermesu nový ráj. Tak vzniklo sdružení s kapitálem okolo tří set miliard dolarů a postupně se začaly stavět ještě tři další kosmické lodi téže konstrukce.

Nakonec je expedice připravena ke startu. Do kosmických lodí se stěhuje čtyřicet tisíc lidí. Vlastníci lodí se totiž nemohou obejít bez početné skupiny navigátorů, inženýrů a techniků, nezbytných pro zabezpečení samotného letu, potřebují i lékaře, ale také kuchaře, učitele a řadu jiných profesí. Kromě základního personálu musí zůstat místo pro vědce a odborníky z nejrůznějších vědních disciplín, protože na Hermesu se začne všechno od samého začátku. A samozřejmě nesmí chybět ani základní literatura, magnetofonové záznamy a filmy pro pobavení. Část prostoru zaplnily vzorky fauny a flóry… Prostě kosmické lodi odvážely na Hermes takový miniaturní vzorek zemské civilizace.

Zpočátku tato expedice udržovala se Zemí kontakt, oznámila, že dosáhla vytčeného cíle a přistoupila k osídlování planety. Postupně se zprávy o její další činnosti objevovaly stále méně a na Zemi bohužel nebyly podmínky k vyslání nové expedice, která by zjistila, co se vlastně stalo. A teprve nyní, po dlouhé době naprosté odloučenosti, dal Hermes o sobě vědět a požádal o vstup do Velkého kruhu. To je vše, co o celé záležitosti vím.“

„Děkuji vám, siňore legáte. Vaše vyprávění mi pomohlo mnohému porozumět. Když dovoláte, budu teď pokračovat od místa, kde jste skončil.

Už během letu, který trval téměř patnáct let, se, pokud vím, událo mnoho důležitého. V malém kolektivu, izolovaném od společnosti a násilně uzavřeném mezi stěnami kosmické lodi, se vyostřily staré vztahy a zákonitě musely vzniknout nové. Všechno to, co lidé uctívali na Zemi, teď totiž ztratilo smysl, odpadla právní tabu, tradice pozbyly původního posvátného významu. Vždyť jaký smysl nyní mělo, kdo jaké prostředky vložil do cesty, když samotné peníze ztratily svou funkci? Ti nejmocnější o svou moc přišli a byli nuceni postavit se do jedné řady s ostatními. Vlastně tu došlo k jakési nevyhlášené revoluci. Vesmír všechny srovnal do jedné linie.

Následovalo to, že se postupně dostávali do popředí ti, kteří řídili loď, kteří se vyznali v technice i v praktických činnostech, prostě odborníci libovolného směru. A s přistáním na Hermesu jejich role ještě vzrostla, přičemž klíčovou postavou se stal inženýr. Krátce řečeno, civilizace na Hermesu získala od samého počátku přísně technický ráz. A jak už to bývá v podobných případech, bylo nutno podpořit tento stav i ideologicky. Toho se ujali členové expedice s humanitním vzděláním – filozofové, ekonomové, právníci, politici. Výsledkem dlouhých diskusí bylo to, že za základ hermesského společenského zřízení byl postaven princip profesionalismu.“

„A klanismus?“ zeptal se Tropinin.

„Ten se objevil později. Vůbec, abyste rozuměl, siňore legáte, původní zřízení hermesské společnosti neznalo žádné krajnosti, které svou nesmyslností napadají každý nezaujatý rozum, tím spíš nezúčastněného svědka. To se týká i systému vlády, který stanovili zakladatelé naší ústavy. Ta dokonce obsahovala nemálo zajímavého, vytvořeného upřímnou snahou vybudovat skutečně dokonalý mechanismus, schopný fungovat stejně jako elektronické hodiny.

Zajímavý detail: Model vytvořený humanitárními teoretiky byl pečlivě prozkoumán z matematického hlediska. Prošel dokonalými počítači, které objevily slabá místa a ukázaly možnosti korekcí. Nakonec bylo sestavení ústavy ukončeno a po dvaceti letech od osídlení planety byla všeobecným hlasováním přijata. Její nejdůležitější součástí byla Deklarace profesionalismu. Prohlašovala, že obyvatelé Hermesu navždy odstupují od rozdělení podle národnostních hledisek a budou se nadále považovat za členy jedné rodiny – za Hermeťany. Současně se v Deklaraci uvádělo, že jediným sociálním rozdělením bude přirozené členění podle profesí.

Pochopte, těžko tu lze hledat nějaký zlý úmysl. Naši předkové oprávněně předpokládali, že dělba práce je diktována samotnými podmínkami existence lidského rodu a že tedy rozdíl mezi lidmi coby odborníky má přirozený charakter. A aby nedocházelo k nějakým nerovnostem, veškerá činnost byla stanovena jako zasluhující si stejnou pozornost a úctu.

Pokud jde o systém správních orgánů, stal se bizarní směsí tradičního parlamenterismu a technokratické utopie. Navíc Hermeťané podle vzoru Francouzů epochy Velké francouzské revoluce prošli stadiem všeobecného nadšení pro antickou demokracii. Odtud pocházejí taky všechna slova typu edil, kvestor, prefekt a řada dalších. Uctívání Itálie přerostlo do stavu, kdy Hermeťané prostě bezvýhradně uctívali všechno italské. Začali jménem našeho hlavního města a končili jmény jako Neapol, Florencie, Benátky, Verona. Italská jména převzaly i některé rodiny. Ale nechci vás zatěžovat malichernostmi Daleko důležitějším se ukázalo to, co v důsledku dlouhodobé evoluce bylo nevyhnutelné: princip dělení lidí podle odborností, tak jak ho stanovila ústava a ve své podstatě neškodný, v podmínkách jednostranné, přísně technické civilizace přivedl k formování skupin navzájem izolovaných, uzavřených vlastními, specifickými zájmy, názory, chutěmi, tradicemi, a především vlastním jazykem. Tak normální profesionalismus přerostl v totální.

Přibližně před pěti sty lety byla Deklarace definitivně uzákoněna. Od té chvíle idea klanismu získala dominantní význam, všechno s ní stojí a padá a každý detail je proniknut jejím duchem: výroba, život, rodina, škola, zřízení, dokonce i náboženství.“

„Víte, co nedokážu pochopit, siňore profesore? Jak zakladatelé vašeho společenského zřízení, lidé jinak jistě ne hloupí, mohli vyhodit na smetiště s takovým klidem veškerou uměleckou tvorbu?“

„Nemáte tak docela pravdu, siňore legáte. Nikdo neměl v úmyslu likvidovat múzy a ani knihy nekončily v plamenech. Prostě rozvoj umění nikdo nepodněcoval, protože v očích fanatických technokratů nehrálo žádnou roli a pouze odvádělo lidi od hlavního životního cíle – zdokonalovat se ve své odbornosti. Jinými slovy, umění nikdo nezabíjel, jednoduše postupně umíralo samo trvalým hladověním.“

„A ještě jedna otázka, profesore. Dobře, umění technokratům překáželo, nehodilo se do jejich ideálního schématu, a proto ho pochovali. Ale vysvětlete mi, jak se mohlo stát, že Hermeťané, přestože dosáhli takových úspěchů v rozvoji techniky, úplně potlačili rozvoj kosmonautiky?“

„Tato epizoda v naší historii je čímsi jako zakázanou zónou. Podstata tkví v tom, že už v prvních desetiletích, kdy hermesský režim nabyl zřetelných rysů, se našli lidé, kterým se stávající situace příliš, nezamlouvala. Snažili se ovlivnit veřejné mínění, vystupovali s názory, že důraz na technickou civilizaci a přímo zbožštění profesionalismu může mít ty nejzhoubnější následky. Zůstali však ve svých snahách osamoceni, takže jim nezbylo nic jiného než pokusit se o návrat na Zemi. Podařilo se jim získat na svou stranu několik leteckých mechaniků. Tímto kouskem se pochopitelně silně znelíbili vládě, došlo ke střetu, v jehož důsledku byl připravovaný let na Zemi zlikvidován. A tehdy jeden z vlivných fanatiků prohlásil, že je nutno zničit, veškeré kosmické zařízení, stejně jako Achajové spálili své sudy u trojských zdí, aby nikdo nikdy nemohl opustit planetu. Současně bylo přijato rozhodnutí zpřetrhat veškeré kontakty se Zemí, aby nebylo ničím rušeno úspěšné završení Velikého experimentu. Tak se Hermes na celá staletí odtrhl od jiných civilizací.“

„A copak se za celou tu dlouhou dobu ani jednou nezopakoval pokus o odpor?“

„Takové pokusy byly a jsou, ale pouze v podobě pasivních protestů. Víte, jakousi instinktivní touhu po univerzálnosti v člověku nepotlačíte, tu a tam musí prosáknout na povrch. U nás se o tom nahlas nemluví, ale všichni vědí o existenci sekty univerzu. Ti na svých sroceních hanobí totální profesionalismus a navzájem se zasvěcují do klanových tajností. Přestože jsou pronásledováni naší vládou, hledají způsob, jak realizovat skutečně lidskou potřebu všestranného rozvoje.“

„Vidíte, když jsem se zeptal Mendesony, zda něco takového na Hermesu existuje, neodpověděl mi.“

„Mendesona? Ten vousatý vedoucí kanceláře Senátu?“

„Ano.“

Dezar se rozesmál. Tropinin se na něho nechápavě podíval.

„Možná vám to bude připadat paradoxní, ale právě Mendesona je sektář, pouze jiného typu.“

„Jakého?“

„Podobně jako ve spodních vrstvách společnosti se vytvořila sekta univerzu, v těch vznešenějších se zformovala jakási zednářská lóže. A právě Mendesona je její Velký magistr.“

„A čím se zabývají zednáři?“ zeptal se překvapený Tropinin.

„Tím co univerzové. A navíc čtou verše, poslouchají klasickou hudbu, prohlížejí si obrazy. Je to smutné, viďte, že se umění stalo pouze vybranou zábavou snobů.“

„To je neuvěřitelné! A jak se k tomu všemu staví Velký matematik? Vždyť přece musí znát druhou tvář svého podřízeného!“

„Pochopitelně ji zná. Vždyť sám patří k této lóži.“

4

„Ulo!“ zavolal Rom.

Dívka otevřela oči a rozespale se k němu přitáhla.

„Pojď, miláčku, něco ti ukážu.“

Vyšli ven a Rom ji zavedl k zelenajícím se záhonkům.

„Podívej, jaká je tu úrodná půda! Semena, která jsem zasel v den naší svatby, už klíčí!“

„Jsi prostě kouzelník,“ usmála se trochu smutně Ula a nečekaně dodala: „Víš, jsme vlastně hrozně chudí – ty se svou agronomií a já s matematikou. Nic jiného neumíme. A ke všemu se na tom nedá nic změnit.“

„Hloupost,“ namítl Rom, „jsme mladí, máme celý život před sebou.“

Na schodech se objevil Robi.

„Snídaně, prosím.“

Po snídani se vypravili na procházku po nejbližším okolí a objevili další, nové půvabné kouty toho horského kraje. Na zpáteční cestě dostala Ula žízeň, proto navrhla krátkou zastávku v nedaleké vesnici.

„Storti nám radil, abychom se tam raději neobjevovali,“ váhal Rom.

„Ale co,“ bezstarostně mávla Ula rukou. „Přece nejsme žádní zločinci, tak co bychom se báli!“

Osadu tvořilo několik pečlivě upravených domků kolem malého náměstíčka, kde sídlila mimo jiné městská správa, škola, poliklinika a kavárnička. Postávalo před ní několik mužů. Bez zájmu přelétli cizí pár pohledem a dál si jich nevšímali. Nejspíš to byli lidé z města, kteří sem přijeli na dovolenou.

Když Ula spatřila typickou budovu školy, okamžitě na Roma vysypala nápad, který jí už dlouho hnízdil v hlavě.

„Co bys tomu řekl, miláčku, kdybych tu začala učit? Moc se mi po těch mých vzorečkách stýská.“

„To myslíš vážně?“

„Úplně. Přece se nebudu pořád jenom motat kolem plotny a plést se Robimu pod nohama!“

„Na zahradě je práce pořád dost. Doufal jsem, že se ti to zalíbí.“ Jeho hlasem prosáklo rozčarování.

„Jenom bych ti překážela.“

„A navíc, na středních školách vyučují už jenom roboti.“

„To není pravda. Ti, co se připravují na aspiranturu, aby se mohli stát učiteli na univerzitě, musejí povinně absolvovat stáž ve škole. A vůbec – nový supervýpočet už tak jako tak neobjevím a myslím, že mám pedagogické vlohy. A peníze se taky neztratí, nemůžeme přece donekonečna žít z podpory rodičů.“

„Dovedu se o rodinu postarat sám,“ řekl dotčeně Rom. „Ale dobře, když po tom tak toužíš, uč si dětičky.“

Namířili ke škole. Robot u vchodu je dovedl k řediteli. Ten je uctivě přivítal s otázkou, čím jim může být nápomocen.

„Siňore profesore,“ začal opatrně Rom, „moje žena hledá práci a měla by zájem o stáž na vaší škole. Bydlíme nedaleko odtud.“ Rom se zarazil. „Promiňte, zapomněl jsem se představit. Rom Montek. A toto je moje žena Ula.“

„Montek?“ zvolal překvapeně ředitel. „Siňor Montek z Verony – je to snad váš příbuzný?“

„Je to můj otec.“

„Ale podívejme se!“ Ředitel vyskočil od stolu a srdečně potřásl Romovi rukou. „Vždyť jsem s ním studoval na agronomické fakultě! Člověk mimořádných kvalit! Bohužel od té doby jsme se neviděli, takže mi nezbylo než se jen zpovzdálí těšit z jeho pracovních úspěchů. No a jak se mu daří?“

„Je nemocný, ale lékaři doufají, že ho zase brzy postaví na nohy.“

„To je mi líto. Opravdu. Popřejte mu za mě brzké uzdravení. A víte co? Navrhněte mu, aby se přestěhoval k nám. Máme tady léčivý vzduch a práce pro takového odborníka by se u nás jistě taky našla.“

„Děkuji, siňore profesore.“

„Takže vy byste u nás rád zaměstnal svou ženušku? Což o to, taková možnost by tady samozřejmě byla. Předpokládám, že siňora má diplom o absolutoriu agronomické fakulty.“

„Ne tak docela,“ špitla Ula.

„Takže ještě studentka? No nevadí, můžeme vás přijmout i bez diplomu.“

„Věc se má trochu jinak. Studuji na matematické fakultě a ráda bych u vás učila matematiku.“

Ředitel na ni nechápavě pohlédl.

„Nechápu… Jste přece siňora Monteková.“

„Ovšem. Ale jsem z rodu Kapuletů, možná vám toto jméno není tak docela neznámé. A provdala jsem se za syna vašeho přítele.“

„Ach tak… tedy agr a mata… to je velice neobvyklé. Velice. Teď si vzpomínám, četl jsem o tom něco v novinách… Tedy, chápejte, nerad bych kolem sebe dělal rozruch. Taková podivná záležitost… To se nestává často. Ani v našem zapadákově…“

„Můžete mě tedy přijmout?“ zeptala se Ula přiškrceným hlasem.

„No, abych řekl pravdu… Ne, nemohu,“ vzpamatoval se konečně ředitel. „Stážistu na matematiku nepotřebujeme. U nás se zabýváme převážně agronomií. A vedlejší předměty učí roboti. Pochopte, mladí přátelé, kdybych vás přijal, nedovedu si představit, jaké vzbouření by nastalo mezi klanovými patrioty, a kdoví, jak by to se školou dopadlo, nejspíš by ji srovnali se zemí. A taky pro vás by to nebylo právě snadné, to víte, naši lidé jsou schopni všeho. Můžu vám poradit jediné: Vraťte se hezky domů a moc nevystrkujte nos, abych tak řekl. A ty, Rome, nezapomeň vyřídit pozdrav otci.“

Mladí lidé sklesle opustili budovu školy. Kráčeli zvolna po náměstí, u baru přivázali koně ke stromu a vstoupili dovnitř. Místností se převalovaly cáry kouře, u jednoho stolku se pohodlně rozvalovali čtyři štamgasti, před sebou sklenky ječmenky. Rom a Ula si sedli k sousednímu stolu a objednali si limonádu.

„Copak nás budou všude odstrkovat, jako bychom byli nakažení morem?“ vzdychla si utrápeně Ula.

„Nevšímej si toho,“ snažil se ji upokojit Rom, třebaže se sám cítil dost mizerně. „Obejdeme se bez té prašivé školy i bez jejího pokryteckého ředitele.“

„Ale, Rome, pochop, já nedokážu být bez své práce.“

„Ještě chvíli vydrž. Jsem přesvědčen, že se časem všechno zahladí. A zatím můžeme šťastně a spokojeně žít.“ Od baru se ozvaly podrážděné hlasy. „Neblázni, Brune, nech to bejt. Není to naše věc,“ úsečně promluvil jeden z mužů.

„Kašlu na tvůj názor, Pite!“ štěkl druhý a rázně přistoupil ke stolu, kde seděli Rom s Ulou.

„Vypadněte odtud po dobrým!“ procedil sevřenými zuby…

„Proč?“ zvedl k němu Rom nechápavý pohled.

„Jsi ten Montek, co se dal dohromady s matou, co? Hned jsem tě poznal.“

„Však nic nepopírám. Toto je opravdu moje žena. A co má být?“

„Co má být?! Ty nevíš?! Tak aby ti to bylo jasný, mně se vůbec nezamlouvá, když se nějakej prašivěj zrádce uplacíruje v naší vesnici.“

„A mně se zase vůbec nezamlouvá váš obličej, siňore… Nepředstavil jste se nám.“ Rom mu beze strachu hleděl do očí.

„Nezačínej si s ním, Rome,“ prosila ho stísněně Ula. „Pojďme radši pryč.“

Ale na to už tak jako tak nebyl čas, protože chlápek se začal na Roma zuřivě sápat. Ten si ho s přehledem připustil blíž k tělu a silně udeřil. Muž se stočil do klubka a upadl na vedlejší stůl. V témž okamžiku vyskočili od baru další dva hromotluci. Zarazili se však v půli cesty, protože je pevně uchopil silnými pažemi třetí z party. Přimáčkl je na stoličky a houkl směrem k Romovi:

„Palte, já je tu zatím podržím!“

Rom chytil Ulu za ruku, vyběhli ven, skočili do sedel a ujížděli bez ohlédnutí pryč.

„Tak vidíš,“ usmál se Rom, když zarazili unavené koně nedaleko svého domku, „i tady se našli naši ochránci.“

„Ach, Rome!“ vzdychla hořce Ula, „je vidět, že nejsi ani trochu mat, jinak by sis to líp spočítal. Fandil nám jeden proti třem. Jestli se všichni Hermeťané rozdělí stejně, dovedu si představit, jak to s námi dopadne. Ale toho chlapa jsi dostal, to je fakt!“

„Stejně jsme do vesnice neměli jezdit,“ zavrčel Rom.

„Je to moje vina,“ přiznala Ula. „Příště nic nedej na rady své nerozvážné ženy.“

Dojeli pomalu k vodopádu. Zmlkli a zaposlouchali se do temné melodie padající vody. Jejich trýznivé myšlenky pomalu odplouvaly.

„Poslyš, Rome,“ řekla po chvíli Ula opatrně, „myslím, že bys mohl studovat matematiku. Hlavu na to máš a s mou pomocí pronikneš i do supervýpočtů. Můžeš se ještě vyšvihnout. Přece se nebudeme celý zbytek života jenom rýpat v zemi!“

„Ne, Ulo. Narodil jsem se pro půdu. Mám svou profesi rád a nikdy ji nezradím.“

„Ty už mě nemiluješ jako dřív, viď?“ Podíval se na ni vyčítavě.

„Ulo, čím horší je pronásledování, čím vyšší cenu musíme platit za náš vztah sobě i našim blízkým, tím silnější je můj cit k tobě. Ale nechtěj na mně, abych sám sebe zradil. Vždyť já od tebe taky nechci, aby ses vzdala matematiky a věnovala se práci, která je ti cizí. Je sice pravda, že jsem se zpočátku o matematiku zajímal, abychom našli společný jazyk, abych tě získal, a byl bych moc rád, kdyby ses i ty aspoň maličko zajímala o agronomii, ovšem ne tak, abys musela zradit svou profesi. Dost jsem o tom všem přemýšlel a došel jsem k jedinému závěru: Můžeme se milovat a rozumět si, i když zůstaneme každý sám sebou.“

Má pravdu, přiznala v duchu Ula, jen kdyby v těch jeho slovech bylo méně reality a víc citu. Táhne z něho chlad. Takhle se ke mně ještě nikdy nechoval! Jako by se stále víc podobal otci, tomu cynickému agrovi, který dokáže pouze fanaticky milovat svou profesi. Nebylo by snad dokonce lepší skončit to včas?

Ula dlouho mlčela. Rom to považoval za její další rozmar, za snahu ubránit se argumentům zdravého rozumu. Mohlo mě napadnout, přemýšlel podrážděně, že se u mé, ctižádostivé ženy musí dříve či později projevit touha po kariéře a slávě a bude mě tlačit nahoru bezohledně a chladnokrevně. Už matka mě upozorňovala, že je Ula zvyklá z domova na přepych a nadbytek. Že láska nepotřebuje paláce, to je jí naprosto cizí. Jestli to tak půjde dál, bude za chvíli stejná jako její matka, hádavá a vzdorovitá matróna… Má vůbec smysl čekat na takový konec?

Dlouho tak seděli u vodopádu, sami se svými myšlenkami. Potom vzal Rom Ulu něžně za ruku a docela tiše, jen pro její ucho, začal recitovat.

Bez tebe žít nedovedu.

Neumřu, když odejdeš,

nevypiju pohár jedu,

nespoutá mi rozum běs.

Prostě už to nebudu já po té

kruté proměně, ale i ty

budeš jiná, když budeš žít

beze mě.

Přitulila se k němu.

Když se vraceli k domu, viděli, že se něco stalo. Na zemi spousta rozbitého skla, zničené schodiště a jejich Robi se jenom nervózně pochechtával a automatickou metlou dával všechno do pořádku.

„Co se stalo, Robi?“ zeptala se rozrušená Ula.

„Nic zvláštního, siňoro, jenom nějací chuligáni tu trochu zkoušeli své praky.“

Ula s Romem si vyměnili chápavý pohled: nejspíš Bruno se svými kumpány.

„Jinak neprovedli nic?“

„Kdoví, co měli za lubem. Nic dalšího jsem jim nedovolil.“

„Jsi chlapík, Robi,“ pochválil ho Rom.

„Jenom mě mrzí, že nesmím lidem ubližovat. A mluvit jim do svědomí, to zase k ničemu není.“

„A jak jsi je tedy odehnal?“

„Jednoduše. Přitáhl jsem k oknu hadici a proud hezky nasměroval na ně. Moc se jim to nelíbilo a vzali nohy na ramena.“ Robot se spokojeně zasmál.

„To se nedivím, že máš takovou radost, dal jsi jim co proto.“

„To tedy mám, ale směju se kvůli něčemu jinému. Praštili mě kamenem do hlavy a porouchali mi senzorový blok. Teď se musím pořád smát. Chtělo by to nějakou zdravotní sestřičku.“

„A kde ji chceš hledat, Robi?“ staral se Rom.

„Víš co, Robi, klidně se směj dál. Náhodou ti to moc sluší,“ navrhla mu Ula dobrosrdečně.

Ani tato nepříjemná událost jim nedokázala zkazit dobrou náladu. Ula se pustila do úklidu a Rom šel prohledat komoru, jestli by se tam nenašlo nějaké nové sklo. Zasklíval poprvé v životě a práce mu zabrala několik hodin, zato pocítil zvláštní hrdost a spokojenost, když okna získala původní vzhled a Ula i Robi nešetřili chválou.

Právě usedli k večeři, když u domu zabrzdilo auto. Vystoupili z něho Met a Ben.

„Oho!“ zvolali dvojhlasně, „jak je vidět, přišli jsme v pravý čas! Voní to tu znamenitě!“

Po přivítání je mladí manželé zasypali otázkami. Co nového ve městě, jak se daří rodičům, kde zmizel Storti? Za neutuchajícího smíchu ostatních Met vypravoval, jak se mu podařilo zbavit se Golema. Ula sice poněkud vyplašeně podotkla, zda se tím nepřeneslo nebezpečí jenom z jednoho domu do druhého, ale Met ji ubezpečil, že se Golem ve společnosti Tibora a Rosalindy určitě docela uklidnil. Škoda jen, že nevědí, o čem ti tři jednali.

Když probrali ty nejžhavější problémy, Met s Benem se omluvili a zmizeli. Za okamžik však byli zpátky a táhli dovnitř lepenkovou krabici. Prý další svatební dárek. V krabici byl moderní videotelefon. Rom s Ulou ani nevěděli, jak svým přátelům poděkovat.

Večer uplynul v dobré náladě nečekaně rychle a nezbylo než se rozloučit. Zatímco si Ben povídal s Ulou, Met odvedl Roma stranou.

„Asi ve městě není všechno v pořádku, viď?“ začal Rom sám znepokojeně. „Měl bych zajet domů. Aby se ta banda znovu nevrhla na náš dům.“

„To ať tě ani nenapadne, kamaráde,“ řekl Met nezvykle vážně. „Vykašli se na to. Tvůj příjezd jenom roznítí už tak dost doutnající fanatismus. A o své nejbližší nemusíš mít strach. Zcela důvěrně ti prozradím, že ani my nesedíme s rukama v klíně. Podařilo se mi dát dohromady pár príma kluků, kdyby něco, o všechno se postaráme.“

„Takže já tu mám sedět na zadku, zatímco vy budete zachraňovat mou rodinu?“ vybuchl Rom.

„Přijde i tvůj čas, jen se neboj. Cítím v kostech, že je všechno teprve před námi. Ech, už se těším, až tomu hlupákovi Golemovi vrazím kulku pěkně do čela!“

„Netušil jsem, že máš takové krvežíznivé choutky,“ rozesmál se uvolněně Rom.

„Chci tě ještě upozornit, Rome, buďte opatrní. Není dobře, že vás tu objevili ti domorodci, můžou přitáhnout znovu a ne jenom s kameny. Mimochodem, na dně krabice najdeš slušnou dvojku.“

Jen co se rozloučili s přáteli, spěchal Rom zapojit videotelefon.

„Zavolej vašim,“ navrhl Ule. „Jestli chceš, nechám tě o samotě.“

„Jen zůstaň, nemám před tebou žádné tajnosti.“ Roztřeseným prstem vytočila číslo. Na obrazovce se objevila tvář otce.

„Ulo, holčičko moje, jsem tak rád, že tě zase vidím!“

„Vypadáš unaveně, tati.“

„Ale cítím se skvěle! A jak se máte vy tam?“

„Chtěla bych tě seznámit se svým mužem.“

„Tak vy jste se už vzali?“

„Ano, tati. Jsem ti moc vděčná za tvůj souhlas.“

„Tak tedy dobrý večer, siňore Monteku, vlastně – co říkám, dobrý večer, Rome.“

„Dobrý večer, siňore Kapulete. Rád bych vám poděkoval za všechno, co jste pro nás udělal.“

„Samé maličkosti. Jen vám chci říct… promiňte nám ty hlouposti zpočátku. A dávej pozor na tu mou holku, Rome.“

„Můžeš být úplně klidný, táto,“ odpověděla za Roma Ula. „A jak se má máma?“ zeptala se po chvíli přidušeně. „Prý vás rozvedli.“

„Ano. Asi bych ti to neměl říkat, ale nedovedeš si ani představit, jak se mi ulevilo. Konečně mě nikdo neznervózňuje a můžu si klidně bloudit v tom svém matematickém království… Tibor si začal s nějakou dívkou z Rómova klanu. Nepochopím jenom, jak tohle hodlá tvůj bratříček sloučit se svou klanovou nesnášenlivostí. Abych se ti přiznal, Ulo, hodně jsem se v něm zklamal. Ano, ano, špatně známe své vlastní děti… Chci, aby se s vámi Tibor smířil a chystám se s ním o tom vážně promluvit.“

„Hned jak opustíš své království, tati?“

„Jsi pořád stejně uštěpačná, holčičko. Samozřejmě, i tvůj otec má své nedostatky…“

„Právě pro ně tě mám ráda“

Rozloučili se. Teď byla řada na Romovi. Uklidnil se, teprve když spatřil na obrazovce matčinu tvář.

„Jak se daří otci?“ zeptal se nejdříve.

„Už je mu lií.“

„Mami, my s Ulou… víš… vzali jsme se.“

„Vím o tom. Buďte spolu šťastní. Ulo, pečuj o Roma a buď mu dobrou ženou.“

„To vám slibuju, siňoro Monteková. A musím vám říct – vychovala jste skvělého syna.“

„Děkuji ti, moje milá. Moc mě těší, že si rozumíte. A pamatuj si, Ulo – klid v rodině je vždycky věcí ženy.“

„Zkušenosti si vyměňujte raději beze mě,“ skočil jim Rom trochu netrpělivě do řeči. „Mami, víš něco o Gelovi?“

„Ne, chlapče. Nedává o sobě vědět. Nemůžu si odpustit, že jsem na něho byla tak tvrdá.“

„Vrátí se, neboj. Je sice šíleně tvrdohlavý, ale je pevně připoután k našemu domu.“

„Je teď u nás hrozně smutno!“

„Možná bych měl přijet, co říkáš, mami?“ „To tě nesmí ani napadnout! Jen zůstaň hezky, kde jsi.

Však se po čase všechno změní.“

Rozloučili se a Rom ještě dlouho zamlkle stál a přemýšlel.

„Poslyš, Rome,“ vyrušila ho z úvah Ula, „nemůžou nás podle těch hovorů objevit?“ „Máš strach?“

„Ale ne.“ Potřásla rameny. „Jen mě to tak napadlo.“

„Myslím, že ne. Ale jistě to nevím. A vůbec – jaký to má význam? Přece se nebudou za námi honit ještě teď, když už jsme svoji!“

„Proč potom musíme být opatrní?“ „Co já vím? Nejspíš Storti i Met přehánějí.“ V témže okamžiku se jako na zavolanou objevila na televizní obrazovce vychovatelova tvář.

„Dnešní den ve Veroně,“ oznamoval hlasatel. „Na základě obvinění za narušení etiky a veřejného pořádku byl zatčen bývalý vychovatel na agronomické fakultě veronské univerzity Francesko Storti. Jeho trestný čin bude posouzen cenzorem místní občiny a poté provinciální soud vynese rozsudek.“

Rom vyděšeně vyskočil ze židle. „Jedu domů, Ulo!“

„Jedeme spolu, Rome.“

„Prosím tě, Ulo, není to tam bezpečné…“

„Tím spíš. Přece tě nepustím samotného!“ A opět byli na cestě. Dlouho jeli mlčky. Rom už myslel, že Ula usnula, když zničehonic suše řekla: „Naše láska zrodila nenávist.“

Řekla to jen jakoby pro sebe, aniž čekala na odpověď, jako by jen konstatovala fakt. Roma se však tato slova dotkla jako ostří nože. Také ho dříve napadla, teď však byl přesvědčen, že nejsou pravdivá, alespoň ne tak docela. Začal si vybavovat všechno, co se událo od jejich prvního setkání tenkrát na mořském břehu. A trvalo dlouho, než se odhodlal vyslovit nahlas to, co ho stálo tolik přemýšlení: „Ne, Ulo, naše láska nezrodila nenávist, ale boj proti nenávisti.“

5

Když se Storti ocitl v cele ve sklepních prostorách veronské prefektury, rozvalil se na lavici a zamyslel se.

Jeho situace nebyla právě růžová. Během pouhopouhého týdne se změnil z poměrně váženého občana v odepsaného vyvržence. Nemá práci, úspory, tak jako tak mizerné, jsou ty tam, jeho jméno skloňuje celý Hermes. A k dovršení všeho zlého mu hrozí soud a s největší pravděpodobností trest odnětí svobody. Ještě že není v jeho povaze vzdávat se příliš lehce! Co zbývá jiného, než vykašlat se na všechny útrapy a pěkně se zakuklit do filozofického rozjímání. Teprve teď, přemýšlel Storti, mi došlo, proč je každému agrovi užitečné být trochu fil. Budu muset Metovi příležitostně vysvětlit podstatu toho jeho vnuknutí.

Ale co ti dva? napadlo ho. Jak je možné, že nevinný cit dvou mladých lidí mohl vést k takovým nepředstavitelným následkům? Vždyť komu tím svým románkem ublížili? Co tím narušili? Naše mravy? To by ovšem znamenalo, že se ty naše mravy k ničemu nehodí a je třeba je změnit. Jenže jak je změnit, aniž by ses dotkl pilířů profesionálního klanismu? Dezar mě správně poučil, že je současně třeba, aby i klanový systém byl vyhozen na smetiště. Ale kdo má na to dostatek sil, a navíc – co když se tím mimoděk řízne i do samotné podstaty, profesionalismu, na němž přece jen spočívá celý společenský blahobyt? Ten profesor je nejspíš pouhopouhý buřič, před jehož teoriemi se člověk musí mít na pozoru. I filozofovat je třeba s mírou! A vlastně, všechno je to nesmysl na nesmyslu. Nejdůležitější je péct chleba a jedinou nepostradatelnou vědou je tak jako tak agronomie.

Když Storti došel k tomuto závěru, znovu nabyl dřívější neochvějné duševní pohody a pocítil, že k dokonalému štěstí mu chybí pouze pořádná večeře. A s hrůzou si představil, jakou šlichtu mu asi nabídnou.

S rozhodností sobě vlastní posbíral po kapsách pár sestercií a stiskl zvonek nad hlavou postele. Ve dveřích se objevil strážní robot.

„Poslouchej, starý, nemohl bys mi sehnat někde dobrý páreček a lahvinku obstojné ječmenky?“

„O jídlo nemusíte mít starost, siňore. Je naší povinností vás nakrmit.“

„Jasně, mám ale zlé tušení, že ten váš kriminál není ke svým hostům právě štědrý.“ Storti v tom okamžiku dokonce pocítil zvláštní uspokojení, že může soudit jako opravdový zločinec. Příjemné lechtání nervů!

„Máme bohužel zakázáno poskytovat vězňům služby podobného typu.“

„Nepřijdeš zkrátka,“ utrousil Storti.

„K čemu jsou mi peníze?“

No jo, uvědomil si Storti, k čemu vlastně robot potřebuje peníze? A navíc – výdobytky technického pokroku zřejmě neberou úplatky.

„No dobře, tak to udělej jen tak, ne jako službu, ale z kamarádství.“

„Nemohu, siňore. V policejních robotech je namontován blok spolehlivosti. Kdybych porušil instrukci, vypne se automaticky přívod elektronického mozku.“

Ti proklatí techové taky mysleli na všechno, nadával v duchu Storti.

„No dobrá, tak mi přines aspoň tu vězeňskou bryndu.“

„Musíte chvílí počkat. Právě se připravuje.“

Storti se už neudržel a květnatě zaklel. Nic mu nedokázalo tak pokazit náladu, jako průtahy s jídlem, právě když dostal hlad.

„Tak padej. Jdi mi z očí!“

„Už jdu, siňore, ale nejprve se vás chci zeptat, zda jste ochoten přijmout hosta.“

„Jakého hosta, ksakru?“

„Advokáta, kterého jste si objednal.“

„Já?“ Storti se zarazil, ale hned ho napadlo, že se tak chce k němu nejspíš vetřít nějaký jeho příznivec. On sám o nikoho takového nestojí a na advokáta nemá dost peněz. „No samozřejmě, docela jsi mě zmátl tou svou příkladnou poctivostí. Přiveď ho sem.“

Dozorce odešel, ale ve chvilce byl zpátky a vedl mohutného muže v taláru a kosočtvercové čapce a s objemným kufříkem v ruce. Storti se jen silou vůle opanoval, aby nevykřikl překvapením, když spatřil svého přítele Ferfaxe. „Nech nás o samotě!“ obrátil se velitelsky Ferfax na dozorce.

„Prosím, siňore. Musím vás jen upozornit, že na takové záležitosti je vyhrazena pouze půlhodina.“ Robot se poslušně vzdálil.

„Jak ses sem dostal?“ zvolal Storti a nadšeně se se svým přítelem vítal.

„Legát dal vědět o tvém zatčení Dezarovi.“ Ferfax se od Stortiho odlišoval v máločem, ale především byl velice skoupý na slovo.

„Takže Pozemšťan tu mou narážku odhalil! Jak je vidět, nejsou tam žádní hlupáci.“

„Rozhodně nejsou hloupější než my dva. Ty si věčně nedáš pokoj, do všeho se pleteš a já abych se staral.“

„Za to mi můžeš leda poděkovat. Jinak bys dávno umřel na chlast nebo nudou,“ rozchechtal se klukovsky Storti.

„Zatímco ty skončíš na elektrickém křesle.“

Storti už měl na jazyku další repliku, ale přítel ho nepustil ke slovu.

„Mlč, nemám čas na tvoje špičkování. Oblékej se!“

Otevřel kufřík a vytáhl jakési pomuchlané hadříky.

„Co to má být?“

„Jak vidíš, šaty siňory Petry.“

„Chceš říct, že se s tou okouzlující dámou znáš?“

„Říkal mi o ní Dezar. Šerednější bábu prý jakživ neviděl.“

„No dovol!… Jak se odtud dostaneme?“

„Ve sklepních prostorách prefektury se potlouká spousta lidí – personál, návštěvy… Nejtěžší bude proklouznout strážnicí.“

„A dozorce?“

„Hned uvidíš.“ Ferfax bez zaváhání zazvonil.

Když robot přišel, strčil mu před obličej nějaký cár papíru a přitom se těsně přitiskl k jeho tělu. Robot strnul, jeho oči potemněly a v té chvíli se ze všeho nejvíc podobal starému rytířskému brnění. Ferfax už na nic nečekal, kývl na překvapeného Stortiho a oba opatrně vyšli do chodby.

„Cos mu to provedl?“ zeptal se tiše Storti.

„Jen jsem mu vypnul přívod proudu.“ A Ferfax bez dalšího vysvětlování vytáhl z kapsy krátký bílý trn. „Stačí dotknout se na správném místě.“

„A odkud máš to šikovné nářadíčko?“

„Výrobek jednoho známého techa.“

„To tedy klobouk dolů!“

Ferfax se jen pobaveně ušklíbl.

U východu je zastavil strážní robot. Ferfax mu ukázal svoje doklady.

„Tak jste svého klienta našel?“

„Úplnou náhodou. Mezi námi, je to neuvěřitelný hlupák,“ řekl Ferfax a jenom doufal, že Storti bude mlčet, „využívá ho každý, komu se zachce.“

„Myslíte, že se z toho dostane?“

„O tom nepochybuji… A toto je siňora Petra, moje pomocnice.“

„Měl jsem dojem, že jste přišel sám,“

„Jistě, seržante, dáma tu byla už přede mnou, připravovala vězně na setkání se mnou.“

Oči robota nervózně zamžikaly.

„Promiňte, musím si to ověřit. Okamžik.“

Otočil se a zvedl sluchátko. V tom okamžiku k němu Ferfax přiskočil a bodl. Robot strnul v ne právě pohodlné poloze.

Oba muži spěšně vyšli na ulici a dali se do běhu. Netrvalo dlouho a zaslechli za sebou hluk a brzy uviděli i několik policistů. Setřást je bylo více než nepravděpodobné – roboti běhali skvěle, zatímco oni sotva popadali dech. Ale měli štěstí. Když zahnuli za roh, uviděli shluk lidí a bez dalšího rozmýšlení vklouzli mezi ně. Skupinka se víceméně instinktivně ještě více semkla a pustila se do robotů kamením. Netrvalo dlouho a roboti se dali na ústup.

Teprve teď se dva uprchlíci začali zajímat, co je to vlastně za lidi. Dozvěděli se, že byl právě zahájen mítink skalních klanových patriotů, kteří už mají plné zuby ničemů, snažících se pošpinit profesionální klanismus. „A proč jste se sešli právě tady?“ ozvala se siňora Petra. „Copak nevidíš ten dům, teta?“ odsekl jeden z přítomných, podle všeho fyz. „Tady přece bydlí profesor Čejz.“

„Opravdu?“

„Jo. Bude mít proslov k lidu.“

„Máte obrovskou kliku,“ obrátil se na ně jeden hist. „Stanete se svědky historické události a spatříte na vlastní oči velikého člověka! Myslím, že dneškem se otevírá nová éra v rozvoji Hermesu.“

Lidé, kteří postávali opodál, souhlasně přikyvovali.

„A odkud jste vůbec vy?“ zeptal se někdo.

„Z Mantovy,“ odpověděl rozpačitě Ferfax.

„To je skvělé!“ vykřikl fyz nadšeně. „Přátelé, Verona není osamocena, přišli nám na pomoc poslové z Mantovy! Vítejme naše sousedy a spolubojovníky!“

Ostatní hlasitě skandovali různá hesla, potřásali oběma mužům rukou, objímali je a jejich fanatismus vteřinu od vteřiny sílil.

„Klid!“ rozlehl se náměstím hromový hlas.

Všichni obrátili zvědavé pohledy k balkónu, na němž stál solidně vyhlížející urostlý mladík.

„Ale podívejme se,“ zašeptal Storti. „Tak ten hlupák Golem vyměnil motokuželky za politiku!“

Když se objevil na balkóně profesor, náměstí se málem otřáslo v neutuchajících ovacích. Jako vždy upravený, elegantní, dokonce se zdálo, že malinko povyrostl. Vedle něho si stoupla Rosalinda. Její krása připadala Stortimu vždycky poněkud chladná, chyběla jí oduševnělost, ale nyní se její oči horečně blýskaly a přitahovaly všechny pohledy. Davem prolétl povzdech obdivu.

„Spoluobčané,“ promluvil Čejz klidným, vyrovnaným hlasem. „Nemám v úmyslu hovořit dlouho. Není taky proč dělat ze sebe mudrce. Mé poslání je daleko jednodušší. Chtěl bych vyjádřit pouze to, co vy všichni sami cítíte.“

Storti se rozhlédl kolem sebe. Dav netvořili pouze skalní přívrženci profesora Čejze, část lidí se tu objevila zřejmě jen náhodou nebo přišla ze zvědavosti. Jestli se připojí ke zfanatizovaným patriotům, nebo si jen pomyslí, že je zbytečné se takovou hloupostí zabývat, to záviselo na tom, co tu dnes uslyší. A nelze nepřiznat, že ta šelma Čejz (tak si ho Storti pojmenoval už dávno) zvolil tu nejsprávnější taktiku. Žádné velké duchaplnosti, rétorické fráze určené znalému uchu, ale jen krátké běžné věty, prosté a pochopitelné jako obrázek v slabikáři, ale pádné jako rána sekyrou do kmene stromu.

„Nežijeme všichni stejně,“ pokračoval vyrovnaným hlasem Čejz. „Někdo je bohatší, někdo chudší. Ale každý máme kus chleba a střechu nad hlavou. Každý si může být navíc jistý, že to jeho potomek dotáhne dál, pokud se bude snažit. A tím jsme, přátelé, povinováni naší technické civilizaci. Veliké civilizaci Hermesu, neznající sobě rovné v celém vesmíru. Na čem je založena? V prvé řadě na profesionalismu. Dále na systému klanů. Když obojí spojíme, můžeme s určitostí tvrdit: Základ našeho blahobytu – to je profesionální klanismus.

Když má člověk dům, chrání ho. Chrání ho všemi možnými způsoby, dokonce za cenu vlastního života. Dům Hermeťana – to je jeho profese, jeho klan. Já osobně jsem mat a mým útočištěm je klan matů. A žádám lidi jiných profesí, aby mi přiznali právo mít svůj klan. Zároveň jako i já jsem připraven přiznat stejné právo komukoli z vás. Vždyť současně s tím, že chráním klan matů, chráním i klany ostatní. Nejsem patriot matů. Jsem klanista! A jsem přesvědčen, že tak uvažuje i každý z vás. Máme stejný názor, vycházející z naší svaté povinnosti chránit nejenom své právo na osobitost každého, ale i samotný princip profesionálního klanismu.“

Dav zaburácel. Čejz si získal srdce všech bez rozdílu, když hovořil jménem lidu a používal jeho vlastních myšlenek. Jako jeho sluha a jako vůdce lichotil budoucím vojákům své armády, vyzvedal je a současně je stmeloval, učil je disciplíně, taktice, připravoval je k boji.

„Ale proč vůbec vznikla potřeba chránit princip profesionálního klanismu?“ zazněl znovu jeho hlas. „Protože ho jiní ohrožují! Ohrožují ho opovážlivě, hrubě a bezostyšně. A přiznejme si: nezačalo to dnes ani včera. Ruku na srdce – kdo z vás neví o existenci sekty univerzu? Na vašich tvářích to vidím jasně – všichni o ní víme! A univerzové – to jsou ničemové, kteří ztratili stud a svědomí, kterým lásku k vědomostem zastínila narkotika. Hnaní zvědavostí nebo nesmyslným sebevědomím chtějí poznat všechno, a místo toho ztrácejí svou specializaci a stávají se příživníky společnosti. A dovedete si představit, jak by to dopadlo, kdyby pohasl profesionalismus, kdyby každý hlupák chtěl znát všechno? Úpadek mravů, rozklad výrobních sil, degradace vědy, plenění, vydírání, bída, hlad, zdivočení – po těchto zlověstných stupních se budou valit Hermeťané rovnou do propasti, rovnou k nevyhnutelnému konci!“

Storti si všiml, že jeho sousedi se celí rozpálili, jako by, jimi procházel proud vysokého napětí. Stočil pohled na Ferfaxe. Také on si pozorně prohlížel lidi kolem sebe, aby pochopil, co právě probíhá jejich myslí pod vlivem toho pokryteckého krasořečnění.

„Nyní se vás zeptám: Proč univerzové mohou beztrestně napomáhat rozvratu a kazit mládež? Copak u nás není vláda, která je povinna chránit veřejný pořádek? Samozřejmě, máme takovou vládu, máme komise, soudy, policii, vězení, máme prostředky masové informace. Ale celá tahle síla neustále couvá před tlupou buřičů! A dokonce jsou univerzové podporováni, protože tato, epidemie pronikla už i do nejvyšších vrstev společnosti! A proto tvrdím: jestliže vláda není schopna a nechce plnit svou povinnost, musíme to udělat sami!“

Profesorova slova přerušila další salva potlesku. Teď už tu nebyly lhostejné a pobavené tváře, dav se stmelil v jeden zfanatizovaný celek a stále víc a více se podobal Čejzovi samému.

„Abychom splnili tento úkol, musíme být silní!“ Čejz významně zvedl hlas. „A abychom byli silní, musíme být jednotní a disciplinovaní! Po mém vystoupení bude provedena registrace a proběhne demonstrace. Nechť všichni vidí, že čestní a odvážní občané Verony už nedovolí, aby se jim někdo vysmíval a urážel je! Jsem přesvědčen, že se k nám připojí každý pořádný občan.“

„Hurá!“ vykřikla hrstka přítomných.

„Nyní dovolte, přátelé, abych předal slovo jedné půvabné agrance, zakladatelce našeho hnutí. Rosalinda Machiavelli – to je živý důkaz, že hermesské ženy jsou připraveny v tuto rozhodnou chvíli stát po boku svých mužů, otců a bratrů.“

Nad hlavami přítomných se rozestřel zvučný, mikrofony zesílený a příjemně zabarvený Rosalindin hlas.

„Přátelé, vyslechli jsme znamenitou řeč a já jsem přesvědčena, že to, co řekl profesor Čejz, se ozývalo v srdcích nás všech. Nespokojenost všech počestných občanů doutnala dlouho. Ale trestuhodný milostný vztah agra a maty byl poslední kapkou v přetékajícím poháru! Zvu všechny ženy k záchraně našich krbů, k záchraně budoucnosti našich dětí! Přijde doba a univerzové i další ničemové budou po právu potrestáni, ale naším dnešním úkolem je především zvolit vůdce, který dovede klanisty k vítěznému konci.“

„Čejz!“ zvolalo jedním dechem několik přítomných.

„Hlas národa – hlas boží,“ pronesla důstojně Rosalinda. „Veďte nás tedy, profesore.“

„Děkuji vám za důvěru, přátelé, a slibuji vám, že se vynasnažím, abych byl hoden cti, kterou jste mi prokázali. A nyní dovolte, abychom přistoupili k registraci.“

Za neutuchajícího potlesku sestoupil Čejz v doprovodu svých pomocníků z balkónu mezi lidi, kteří ho nadšeně vítali a provolávali mu slávu. Během několika okamžiků byla siňora Petra zařazena mezi ostatní dobrovolníky, Ferfaxe nakonec nechali na pokoji, když je ubezpečil, že se zaregistruje v Mantově. Jen taktak se jim oběma podařilo vymanit se z rukou rozparáděného davu.

„To jsme v pěkné kaši,“ zamumlal Ferfax a nervózně se rozhlížel.

„Nikoli v kaši, ale v přeteklém poháru,“ uchechtl se Storti. „Bojím se, že teď už navždycky budu muset zůstat siňorou Petrou.“

„Dobře ti tak!“

„A co teď?“

„Čeká nás jedna schůzka.“

Tropinin a Dezar byli tak zabráni do povídání, že si přítomnosti advokáta s dámou vůbec nevšimli. Ferfax přistoupil k jejich stolku.

„Dobrý večer, profesore Dezare. Dovolte, abych vám představil siňoru Petru.“

„Velmi mě těší, siňoro. A já bych vám na oplátku představil siňora Tropinina, posla ze Země.“

„My už se známe. Ačkoli nevím, siňore legáte, jak se vám odvděčím,“ řekl Storti.

„Ale já… jsem dosud neměl čest… vás poznat,“ rozpačitě se usmál Tropinin.

„Ach vy jeden!“ koketně špitl Storti.

Ale Ferfax ho dlouho nenechal bavit se v cizí roli.

„Nech těch hloupostí,“ řekl vážně a strhl mu z hlavy paruku. „Není na to čas.“

Vysvobození vychovatele Tropinina upřímně potěšilo. Storti objednal ječmenku a dál se do vyprávění. Dramaticky líčil, jak se jim podařilo uniknout policii, a potom přenechal slovo Ferfaxovi, který vylíčil setkání u Čejzova domu. Dezar překvapeně hvízdl.

„Prachobyčejný fašismus!“ procedil sevřenými zuby Tropinin.

„Ne, siňore legáte, ne prachobyčejný, ale klanový.“

„A co je to fašismus?“ zajímal se Ferfax.

„Objasním cestou,“ slíbil úsečně profesor. „Teď musíme přemýšlet, co podniknout dál.“

„A co chceš dělat? S takovou tlupou nic nezmůžeš.“

„Obrátíme se na vládu,“ navrhl po chvilce přemýšlení Ferfax.

„Jak se na ni můžeme obrátit,“ namítl Storti, „když jsem zločinec, po kterém usilovně pátrají, a tvoje reputace taky za moc nestojí.“

„O to nejde,“ řekl Dezar. „Vláda se asi nepohrne, aby strkala nos do nějakých klanových sporů. Musíme spoléhat sami na sebe. Snad by se ve Veroně našlo pár pořádných lidí, ne?“

„No, snad ano,“ skepticky zamumlal Storti, „ale i ti raději zůstanou někde zalezlí.“

„Je třeba je přesvědčit, že pokud nezabráníme těm šílenostem, bude zítra pozdě a klanisté nikoho šetřit nebudou.“

„Bohužel,“ ozval se Tropinin, „moje situace mi nedovoluje…“

„To chápeme. Buďte klidný, nic vám nevyčítáme. Ta záležitost je věcí Hermeťanů.“

„Na chvíli mě omluvte,“ řekl Storti a odešel k telefonu.

„V každém případě zkusím promluvit s Velkým matematikem,“ nabídl se Tropinin. „Do jisté míry se mnou vaše vláda musí počítat.“

„Děkujeme. Ačkoli, abych se přiznal, nevěřím, že by se tím něco změnilo. Vždyť právě ve vládě je spousta klanových fanatiků a kdoví, jak se v současné situaci zachovají. Musíme být připraveni na nejhorší.“

Storti se vrátil a přelétl všechny útrpným pohledem.

„Špatné zprávy?“ zeptal se Dezar.

Vychovatel přikývl a rozhodil rukama.

„Náš mladý páreček nevydržel ve svém hnízdě a objevil se ve Veroně.“

„To je vše?“ opáčil klidně Dezar.

„Storti ví, proč ho to zneklidňuje. Tady budou prvním terčem Čejze a pomohou mu ještě roznítit plamen nenávisti,“ vysvětlil Ferfax. „Musíme je přesvědčit, aby se okamžitě vrátili.“

„To bude marné. Rom se zapřel jako býk. No dejme tomu, že jako chlapa ho dovedu pochopit, nechce čekat za bukem, zatímco tady se dějí takové věci, a ke všemu je jeho rodina v nebezpečí. Ale Ula?…“

„Tak seberte pár věrných lidí a opevněte dům Monteků. Ráno vám dodám nějaké zbraně a ještě pár dobrovolníků. Snad klanisté nebudou strkat hlavu přímo do oprátky. Už je vidím, jak se dávají na ústup, sotva narazí na pořádný odpor. Taky musíme postavit na nohy univerzy, ti mají své lidi všude, hlavně v novinářské branži,“

Tropinin poslouchal Dezara s narůstajícím zájmem. Ano, tohle je ten správný přístup k věci. Klidný postarší filozof, který rád pohovoří na odlehlé téma, se ukazuje jako opravdový muž činu. Vypadá to dokonce, jako by se k téhle akci chystali už dávno. A právě láska těch dvou mladých lidí shodou zvláštních okolností posloužila jako impuls k tomu, aby konflikt, který už dávno nazrával v útrobách hermesské společnosti, získal přesný obrys a dosud skrytý zápas přerostl v otevřený konflikt.

Také Stortiho rázem opustil jeho dosavadní klid a nečekaně v sobě pocítil vojenského ducha. Zpytavě pohlédl na Ferfaxe.

„Zůstanu s tebou,“ odtušil Ferfax.

Přátelé si srdečně potřásli rukama.

„Buďte se mnou v neustálém kontaktu,“ přikázal jim ještě Dezar a vstal. „A vám přeji šťastnou cestu, siňore legáte. A řekněte o nás svým lidem. To, že o nás Země ví, nám určitě dodá odvahy.“

Tropinin se rozloučil se svými novými přáteli a odjel do hotelu. Ne, nebylo vůbec zbytečné navštívit Veronu. Teď už věděl o Hermesu všechno potřebné, aby mohl učinit správné rozhodnutí.

6

Vyprovázeli Tropinina bez pompy, s níž ho nedávno vítali. Buď se veronská vláda nějak dozvěděla o jeho aktivitě, nebo ji už prostě přestal zajímat. Pouze prefekt se nechal slyšet, že návštěva legáta zanechá v paměti obyvatel Verony nesmazatelnou stopu, a s tím ho usadili v letadle.

Bylo tu poloprázdno. Tropinin si vzal od letušky čerstvé vydání ústředních novin a ponořil se do čtení. Velice podrobně si pročetl zprávy o včerejším mítinku. Nešetřily dohady, že tím celá záležitost ani zdaleka nekončí, že se jistě i v jiných městech najde nemálo těch, kdo půjdou ve stopách Verony. V krátkých rozhovorech klanisté z Milána a Neapole hovořili o záměru navázat s nimi spojení a začít budovat vojenské oddíly z řad místních patriotů. Za hnutí se postavili i někteří senátoři. Pokud jde o vládu, ta se opět zdržela jakéhokoli hodnocení. Nebylo by také jistě nezajímavé dozvědět se, jak na celou záležitost pohlíží sám Velký matematik.

Tropininovu pozornost upoutala další informace. Jeden dopisovatel sděloval nejbližší plány profesora Čejze: vystoupit v Senátu a seznámit vládu i veřejnost s přáním znepokojených občanů. Je vidět, že novopečený duce neztrácí zbytečně čas, když se chystá ke skoku z provincie přímo do hlavního města!

Na letišti očekával Tropinina Mendesona. Nasedli do auta a zamířili do centra Říma. Sotva auto sjelo z výpadovky na širokou městskou magistrálu, Tropinin rozevřel oči údivem: vytlučené výlohy, zničené sloupy elektrického vedení, ulice plné štěrku a nepořádku. „Klanové šarvátky?“ opáčil překvapeně. „Kdepak, tentokrát meziklanové. Město je plné čejzovců. Máte vlastně štěstí, Anatoliji,“ – poprvé nazval Tropinina křestním jménem – „přistál jste na Hermesu zrovna ve chvíli, kdy dosud skryté vady našeho systému vypluly na povrch v celém rozsahu.“

Tropinina překvapilo, jak během krátké doby Mendesona obrátil o sto osmdesát stupňů. Nic nezůstalo ze sebevědomého úředníka, který se s nevšedním diplomatickým umem snažil přivést posla ze Země k uzavření pro Hermes výhodných dohod.

„Poslyšte, Pablo,“ obrátil se na něho, „potřeboval bych mluvit s Velkým matematikem. Mohu počítat s audiencí?“ „Samozřejmě. Šéf sám se chtěl s vámi setkat a dozvědět se o vašich dojmech z cesty do Verony. Ačkoli mám dojem, že mu jde ještě o cosi jiného. Ve tři čtvrtě na tři jsem u vás. Vaše přijetí je naplánováno na čtvrtou.“

V hotelu se Tropinin ponořil do svých poznámek. Podrobnou zprávu napíše až cestou domů. Kdy by měl vlastně odletět? Země nijak nelimitovala jeho pobyt na Hermesu, nechala mu tolik času, kolik bude potřebovat k pochopení charakteru místní civilizace. V podstatě by měl zůstat ještě pár týdnů, počkat, jak se vyvinou stávající události. Nesmí však propást výhodné rozmístění kosmických těles. A navíc – čekat, jak dopadne zápas klanových patriotů s univerzy a volnomyšlenkáři, je stejně zbytečné. Vždyť podobné sociální převraty se mnohdy táhnou celá desetiletí.

Zaklepal Ulanfu a srdečně se s Tropininem přivítal.

„Jak se vám daří, příteli?“ zeptal se inspektor.

„Ujde to, siňore legáte, to víte, problémy jsou všude, ale není to nic proti tomu, co se teď u nás děje.“

„A co konkrétně máte na mysli?“

„Zřejmě jste si cestou všiml stop po včerejším boji. Fanatičtí patrioti viděli v televizi přenos z Verony a vzali mítink u Čejzova domu jako signál k veřejnému vystoupení. Posbírali ostatní stoupence, z čehož vyplývá, že se k tomu chystali už dlouho.“

„No a jak to dopadlo?“

„Nemocnice jsou plné raněných. Jsou i mrtví.“

„A co na to říkáte vy, Ulanfu? Vždyť, pokud si pamatuji, patříte také ke skalním klanovým patriotům.“

„Jistě, jsem klanista, ale ne blázen.“

Za několik hodin už Tropinin vstupoval do pracovny Velkého matematika. Eiler se jako posledně choval sebejistě, nešetřil žertíky, prostě to vypadalo, jako by se vůbec nic neudalo a všechno šlo ve vyježděných kolejích.

Opravdu se dovede tak dokonale přetvařovat, nebo snad necítí žádné nebezpečí? uvažoval Tropinin. Rozhodl se okamžitě přejít k věci. Nejprve zopakoval svou frázi o nevměšování se do vnitřních záležitostí Hermesu a hned nato požádal Velkého matematika, aby nedopustil vypořádávání účtů s Monteky. Chápe sice, že je to věc velice delikátní, protože sňatky lidí z různých klanů neodpovídají tradičním mravům a principům hermesského společenského zřízení, avšak vychází z velkorysého pohledu siňora Eilera a dovoluje si tedy z vlastního hlediska požádat o využití veškerého vlivu vlády, aby ty dva mladé lidi nechali na pokoji. Navíc je pronásledován i Romův bývalý vychovatel Storti, snad by se dalo udělat něco i v téhle záležitosti.

Velký matematik zvážněl.

„Cením si vašeho humánního postoje, siňore legáte, a nehledím na to, že přichází od člověka z jiné planety. Ústřední vláda, za to ručím, se vynasnaží udělat všechno pro to, aby se předešlo jakémukoli násilí. Jen si vás dovoluji upozornit, že tato záležitost patří do kontextu jiných politických událostí.“

„Rozumím. A jak vy hodnotíte stávající situaci?“

„Není důvodu k velkému znepokojení. Čejz a jeho stoupenci jsou stoprocentní avanturisté, kteří se snaží využít meziklanových rozporů, aby se prodrali do vlády. Tento kariérista – stydím se přiznat, že je to také mat – si vůbec neuvědomuje, že ty jeho laciné fráze mohou narušit profesionální klanismus, místo aby ho upevnily. Doufám ovšem, že většina lidí mého klanu, a jiných jistě také, se nepoddá demagogii čejzovců. A tato většina, a to mi věřte, bude mít nakonec rozhodující slovo.“

„Ale nebude už příliš pozdě, siňore Eilere? Vaši protivníci pracují poměrně rychle. Než se líně podřimující zdravý rozum probudí…“

„Však my ho probudíme! Prozradím vám, že Mendesona připravuje vládní dokument, který vše vrátí na svá místa. Abych byl upřímný, i vy byste nám mohl pomoci. Kdybyste s námi uzavřel souhlasnou dohodu o spolupráci Země a Hermesu, podstatně by to upevnilo autoritu naší vlády a povzbudilo její příznivce.“

„Je mi líto, ale víte, že nejsem zplnomocněn podepsat takový dokument. Mým úkolem je pouze shromáždit potřebné informace, na jejichž základě naše vrcholné orgány vynesou svůj verdikt. Podle zásad Velkého kruhu jsou však ještě povinny prokonzultovat záležitost s jinými planetami. Prostě celá věc se i v případě kladného řešení potáhne ještě dosti dlouho.“

„Chápu,“ řekl zklamaně Eiler. „Ale možná byste mohl alespoň předběžně udělat jakési prohlášení nebo alespoň poskytnout interview novinářům, kde byste upozornil na reálnou pravděpodobnost uzavření dohod mezi Zemí a Hermesem.“

Snaží se vtáhnout mě do svých intrik, blesklo Tropininovi hlavou. Musím být velice opatrný. Nepatrně přikývl. Eiler se podíval na hodinky.

„Nyní dovolte, abych vás pozval na setkání, jehož se zúčastní všichni vedoucí představitelé naší společnosti.“

„Děkuji. Je to pro mne veliká čest, ale mohl bych vás požádat ještě o několik minut vašeho drahocenného času? Snad to není příliš netaktní prosba?“

„Samozřejmě. Oni počkají. Poslouchám vás, siňore legáte.“

„Vzpomínáte si na náš první rozhovor? Tehdy jste velice přesvědčivě hovořil o přednostech profesionálního klanismu.“

„Vzpomínám a i nyní stojím za svými slovy. Bohužel se stalo, že váš příjezd připadl právě na dobu, kdy došlo k jistým nedorozuměním, ale ujišťuji vás – je to pouze drobná a nevýznamná epizodka v naší historii. Za týden bude všechno v pořádku.“

„Rád věřím, ale mám na mysli něco jiného. Víte, siňore Eilere, po celou dobu pobytu na Hermesu jsem si pečlivě všímal existujícího systému.“

„Jistě, takový byl koneckonců i smysl vašeho pobytu. A dovoluji si doufat, že jsme vám v tom příliš nepřekáželi.“

„Nemohu si stěžovat, vztahy ke mně byly více než korektní. Avšak má otázka je taková: Domníváte se, že pokroková technická civilizace se může obejít bez totálního profesionalismu?“

„Jsem přesvědčen, že nikoli.“

„Ale na Zemi profesionalismus neexistuje a přesto se cítíme báječně.“

„Řekl bych to asi tak: Není nic horšího než člověk, který špatně vykonává svou práci.“

„Souhlasím. Ale na stejném základě lze říci: Není nic horšího než člověk, jehož svět je ohraničen pouze jeho profesí.“

„Přiznávám, že vaše hledisko má svůj smysl, avšak spojovat hlubokou specializaci s univerzálností je bohužel prakticky nemožné. Je nutno si tedy vybrat – buď ekonomická efektivnost, anebo rozvoj člověka.“

„Myslím, že právě zde je kořen jistého omylu. Snad v úplných počátcích je krajní specializace v jistém smyslu výhodná, ale z hlediska historické perspektivy nutně brzdí rozvoj tvůrčích sil člověka. Nezlobte se, siňore Eilere, ale – ostatní svět daleko předstihl Hermes nejen v umění, které vy prakticky vůbec neznáte, ale i v technice.“

Velký matematik nervózně poposedl.

„Dobrá, vyložím vám karty.“ Ztišil hlas a opatrně se rozhlédl. „I u nás je určitá skupina lidí, kteří se rozvíjejí univerzálně. Například Mendesona.“

„Vyvolenci osudu, takříkajíc?“

„Pochopte, siňore legáte,“ Eiler už teď hovořil šeptem, „není to dostupné všem. Jednak proto, že ne každý má schopnost k všestrannému rozvoji, jednak pro společnost by to byla příliš nákladná záležitost.“

A především proto, přemýšlel Tropinin, že univerzální znalosti vám dávají, milý siňore Eilere, nedocenitelnou zbraň vlády nad jednostrannými znalci, kteří se cele pohroužili do svého profesionálního koryta a nic nevědí o politice ani o umění. Ale zdá se, že nazrává výbuch, i když ne z této strany. V každém případě vím, co jsem vědět potřeboval.

„Pokud budete chtít,“ nabídl se Eiler, „můžeme si na toto téma popovídat ještě později.“

Prošli dlouhou chodbou do prostorného, slavnostně vyzdobeného sálu, kde už se shromáždila celá hermesská elita. Nastalo zdlouhavé představování a inspektor byl po celou dobu středem pozornosti. Připíjel si, odpovídal na nejrůznější otázky, případně se odpovědím vtipně vyhýbal, dokonce si zatančil valčík s chotí Velkého matematika.

7

Setkání skončilo dlouho po půlnoci. Tropinin, unavený nadměrným pitím i pestrými dojmy, spal tvrdým spánkem do okamžiku, než ho ne právě šetrně probudil Ulanfu.

„Vstávejte, siňore legáte, rychle!“

„Co se děje?“ vytřeštil na něho Tropinin ospale oči.

„Začíná mimořádné zasedání Senátu. Určitě byste mi neodpustil, kdybych vás nevzbudil.“

Ulanfu zapnul televizi, Tropinin si přehodil přes ramena župan a s právě přinesenou kávou se uvelebil před obrazovkou.

V obrovském oválném sále Paláce Rozumu bylo nabito k prasknutí. Princeps (tento titul patřil předsedovi zákonodárného sboru) prohlásil, že se Senát shromáždil na základě požadavku veronské občiny, a předal slovo profesoru Čejzovi. Následovaly ovace, kterými mohl profesor ještě před zahájením svého projevu zhodnotit svou šanci na úspěch. Vystoupil na tribunu, důstojným pohledem přelétl přítomné a vyčkal, až se sál utiší.

„Podle toho, jak jste mě přivítali, není těžké poznat, že naprostá většina zákonodárců Hermesu pevně stojí na straně svého lidu, naslouchá tlukotu jeho srdce a je připravena vyjít vstříc jeho spravedlivým požadavkům. Ale bohužel, i zde jsem zaslechl nepřátelské hlasy, proto těm, kdož tu nechtějí být s námi v tuto historickou hodinu, naléhavě připomínám: Vzpamatujte se, občané vám nikdy neprominou vaši zradu!“

„Vyhrožujete?“ ozval se výkřik z davu.

„Nevyhrožuji, pouze přesvědčuji: Odpoutejte se od egoismu a prospěchářství, podřiďte se všeobecné vůli, poučte se ze vzniklé situace, a velkorysí spoluobčané vás přijmou do své náruče! Jinak si stěžujte kde chcete, nikdo vás před jejich hněvem neochrání!“

„Hovořte k věci, siňore Čejzi,“ přetrhl jeho cituplný výlev princeps.

„Tedy, proč jsem zde?“ vrátil se Čejz do své důstojné role. „Protože Hermeťané nehodlají dále jen tak přihlížet, jak univerzové a ostatní sebranka ničí podstatu našeho blahobytu – profesionální klanismus. Udalo se něco neslýchaného – agr a mata vstoupili v nezákonný svazek! A co následovalo? Přijala vláda okamžitá opatření, bije na poplach? Nic takového. Pouze pozorují skrz prsty zlověstné narušitele staletími posvěceného společenského zřízení, ničení tradic našich předků! Do nebe volající, nehorázná nezodpovědnost!“

Přerušil ho povzbudivý potlesk. Kamera zachytila vládní lóži, kde seděla celá Velká Devítka.

„Zeptejme se odpovědných lidí, kteří mají na starosti osudy našeho lidu, co způsobilo jejich nezodpovědný vztah k povinnosti?“ Čejz namířil svůj ukazovák k vládní lóži. „Odpovězte, siňore Velký matematiku.“‚

„Nejsem povinen skládat účty před takovým kariéristou,“ promluvil tvrdě Eiler.

„Řekněme, že jsem opravdu kariérista, ale od vás žádají odpověď ti, kteří vám svěřili vaši funkci, společně s odpovědností za ochranu hermesské civilizace. Mlčíte?“ Čejz nyní vítězoslavně zvýšil hlas. „Je mi jasné proč. Nemůžete se veřejně přiznat, že jste podporoval trestuhodné útoky na klanismus, protože jste se sám zkompromitoval!“

Dav zašuměl, ozvaly se nenávistné výkřiky: „Pomlouvač!“, „Urážka Senátu!“

„Naprosto odmítám obvinění, týkající se urážky našeho zákonodárného zasedání,“ reagoval podrážděně Čejz. „Je to nehorázný výmysl! Naopak, my klanisté věříme v moudrost otců-senátorů, jinak bychom tady přece nebyli!“

„Nechte ho mluvit! Nerušte řečníka!“ naléhali Čejzovi stoupenci.

„Jsem připraven nabídnout vám neochvějné důkazy,“ pokračoval Čejz sebejistě. „Siňor Eiler, a spolu s ním mnohé jiné významné osoby, jsou členy tajné lóže, která odmítá profesionalismus a podporuje univerzy. Na svých setkáních se tito lidé seznamují s profesionálními tajnostmi a dokonce… dokonce se zajímají o umění!“

„A co to je?“ křikl jeden z přítomných.

„Vidíte, obyčejní lidé nemají o umění ani žádnou představu. Nestydím se přiznat, že ani já o něm mnoho nevím. Ctnostný člověk, který ví o existenci hříchu, už není ctnostný. A nyní se vás ptám, otcové-senátoři: Co je nutno dělat, jestliže univerzalismus, ve své podstatě vlastně nevěrectví, se nalézá vně zákona, nebo snad dokonce nad zákonem? Jestliže ryba páchne od ocasu i od hlavy? Odpověď je jednoznačná: Je nutno vypálit ohněm hnilobu i dole i nahoře a ochránit její zdravé tělo před nákazou. A s tímto požadavkem mě sem vyslali Hermeťané, kteří chtějí pečovat o blaho naší veliké vědeckotechnické kultury.“

Čejz se teatrálně poklonil a sestoupil z tribuny. Veřejnost bouřila. Rozpačitý princeps se ani nesnažil zavést pořádek. V lavicích senátorů vybuchovaly ústní spory, na některých místech čejzovci a univerzové přešli k otevřeným potyčkám a schylovalo se k nelítostnému zápasu, když se rozletěly dveře sálu a dovnitř vtrhla skupina ozbrojených klanistů v čele s Golemem. Obklíčili celé přízemí, zablokovali východy, Golem přistoupil k předsednickému stolu a zvolal:

„Mlčet! Čejzovská garda nedopustí žádné účty! Bereme na sebe ochranu Senátu před buřiči a zrádci!“

„Ale dovolte? Jen žádné násilí!“ ozval se stísněným hlasem princeps. „Zavolám policii! Kdo vás sem pustil? Prefekte, okamžitě vyveďte ze sálu všechny, kdo tu nemají co dělat!“

„Mlč!“ štěkl rozzuřeně Golem a položil mu svou obrovskou tlapu na rameno a zatlačil ho zpátky do křesla. „A ty taky seď hezky potichu!“ houkl na prefekta, k němuž současně přistoupili dva z čejzovské gardy. „Pokračujte v zadání! Jak jsem řekl, budeme vás chránit.“

Sál rázem ztichl.

„No tedy, jen pokračujte, milí senátoři!“ vybuchl nedočkavě Golem.

Ze židle odhodlaně vyskočil Velký advokát.

„Přináším návrh, siňore princepsi, uvolnit Hanse Eilera z jeho funkce pro nedůstojné chování a zvolit Velkým matematikem profesora Čejze.“

Sál ani nedutal.

„Děkuji vám za projevenou důvěru. Avšak tento návrh odporuje naší ústavě,“ promluvil Čejz. „Právo volit Velkého matematika má pouze celohermesský kongres klanu matů. Lid mě sem povolal, abych se postavil za ochranu našeho společenského zřízení, a ne abych ho narušoval. Ať dnes přijmeme jakékoli řešení, přísahám, že budu přísně chránit svaté tradice, ustanovené zakladateli profesionálního klanismu.“

Následoval potlesk.

„Vyjadřuji vám svou úctu, profesore. Beru svůj nevhodný návrh zpět.“

„A já,“ přihlásil se o slovo Velký historik, „chci navrhnout něco jiného. V prvých desetiletích existence hermesské kolonie byli voleni dva konzulové. Současná situace nás nutí vrátit se k tomuto opatření. Nevidím vhodnějšího kandidáta na funkci Prvního konzula, než váženého profesora Čejze.“

I tento návrh se setkal s dlouhotrvajícím potleskem, jen zřídka přerušovaným výrazy nespokojenosti a protestů.

„Přistoupíme tedy k tajnému hlasování?“ zeptal se úředně princeps.

„Není proč hlasovat,“ vmísil se Golem, „i tak je všechno jasné.“

„Ne, Je nutno dodržet demokratická pravidla,“ namítl věcně Čejz.

„Dobrá, ale je snad zbytečné hlasovat tajně. Mimořádné okolnosti vyžadují na každém otevřeně vzít na sebe odpovědnost za historické rozhodnutí. Je ostuda schovávat se v takovém okamžiku za anonymní papírky.“

Princeps se zpytavé podíval na Čejze. Ten souhlasně kývl.

„Kdo je tedy pro zřízení funkce dvou konzulů s jejich obvyklým zplnomocněním?… Tedy prakticky všichni.“

„Zeptejte se, kdo je proti,“ připomenul mu Čejz.

„Je snad někdo proti? Nikdo. Zdržel se někdo hlasování? Jeden. Přistoupíme tedy k odhlasování druhého problému: Kdo je pro, aby byl zvolen Prvním konzulem profesor Benito Čejz z klanu matů? Je někdo proti? Zdržel se někdo hlasování? Jeden. Blahopřeji vám, Vaše Blahorodí.“

Za neutuchajícího potlesku vystoupil První konzul na tribunu.

„Srdečně vám děkuji, otcové-senátoři, za projevenou důvěru. Ne z nějaké zištnosti nebo snad ješitnosti, ale z pocitu povinnosti přijímám vládní otěže. Spolu s vámi, s vaším přispěním, zachráním naši civilizaci a vrátím jí bývalý lesk. V nejbližších dnech bude zformována nová vláda a vypracovány projekty nových zákonů. Nesmíme ztratit ani minutu! A nyní vás prosím o schválení kandidatury mého nejbližšího pomocníka. Do funkce Druhého konzula navrhuji Rosalindu Machiavelli z klanu agrů.“

Sálem prolétla vlna rozpaků a dokonce protestů.

„Chápu, že můj návrh bude mnohým připadat zvláštní. Příliš v naší společnosti zakořenily předsudky a je tedy nejvyšší čas vypořádat se s nimi. To, že siňorina Machiavelli je agranka, nesmí podle mého názoru vyvolávat pochybnosti. Smíšené složení konzulátu bude symbolem toho, že nehodláme zajišťovat žádná privilegia jednomu vyvolenému klanu. Považuji zároveň za neméně důležité, aby v něm byly zastoupený naše slavné ženy a mladá generace Hermeťanů. Buďte tak laskavá, siňorino, a vystupte ke mně na tribunu.“

Rosalinda si stoupla vedle profesora a slavnostním hlasem pronesla:

„Jsem nesmírně hrdá na to, že profesionální klanismus našel tolik zastánců v samotném Senátu. Chci jen zdůraznit – všichni se dnes řadíme k čejzovcům a nebudeme litovat vlastního života, abychom vyplnili v nás kladené naděje.“

Rosalindin půvab na senátory hluboce zapůsobil a její slova byla doprovozena upřímným potleskem. Princeps vyzval k hlasování a na jeho závěr řekl:

„Myslím, že máme právo blahopřát sobě i všemu lidu, že jsme svěřili vládu tak vynikajícím konzulům. Siňor Čejz reprezentuje mužskou zralost a moudrost, siňorina Machiavelli ženskou mladost a odvahu.“

Historické zasedání Senátu skončilo. V doprovodu osobního strážce se První konzul odebral do své rezidence, odkud byl bez mrknutí oka odvolán Velký matematik. Sotva vydal první příkazy, objevil se u něho Golem.

„Pěkně jsme je přitlačili ke zdi!“ prohlásil navýsost spokojeně a rozvalil se v křesle. „Ten parchant princeps se hned dovtípil, kdo je tu pánem! Ale přece jen, šéfe, moc bych těm lidem nevěřil. Prodali jednoho, můžou zítra šmahem prodat druhého. Bude lepší poslat je všechny co nejdříve ke všem čertům…“

Má pravdu, přemýšlel Čejz, není to takový hlupák, jak se zdálo na první pohled. Ale chová se poněkud příliš familiárně, to se mi moc nelíbí. Budu ho muset poučit, kde je jeho místo. Ale na to je zatím času dost.

„Poslyš, Goleme, chci ti dát na starost takovou jednu věc. Chápeš, budeme teď všem moc na očích a je třeba dát jim na vědomí, že nehodláme žertovat. Především musíme dát do pořádku tu veronskou záležitost. Mám na mysli páreček, který navařil všechnu tu kaši.“

„Ty zlikvidujeme!“ řekl rozhodně Golem a stvrdil své stanovisko úderem mohutné pěsti do stolu. „A Stortiho a celou tu sebranku taky.“

„Jenom opatrně. Nechci, aby vznikly nějaké řeči. Hezky potichu je strčíme pod zámek.“

No jo, to se pozná inteligent! Já bych mu už ukázal, co je to opatrně! Člověk ty maty nepochopí, hned mají nahnáno, nadával v duchu Golem, ale nakonec jen přikývl.

„Zaleť do Verony ještě dnes a dej to tam do pořádku. Teď mi zavolej Rosalindu.“

Krasavice, vynesená ze špíny na vrcholek slávy, nelenila a pospíšila si ke svému vládci. Čejz ji usadil na širokou pohovku a přisedl si k ní.

„Tak co, spokojená? Doufám, že jsem čestně splnil všechny své sliby.“

„Nevím, jak se vám budu moct odvděčit, siňore První konzule,“ špitla dívka. „A jsem připravena být vaší věrnou společnicí.“

„Ve všem?“

„Ve všem.“

Přitáhl ji k sobě a horkými rty jí zašeptal do ucha:

„Obejdeme se bez zbytečných formalit, viď?“

Přikývla.

Tak se v konzulátě od prvních okamžiků vytvořila příkladná harmonie.

Tropinin se odvrátil od televizoru a tiše hvízdl. Byl tím státním převratem dočista šokován. Začal usilovně přemýšlet o jeho možných důsledcích. Především zřejmě docela ztratila smysl jeho cesta na Hermes, není žádná garance, že nový diktátor bude mít chuť na nějakou spolupráci se Zemí. Z jedné strany by sice pro Čejze bylo výhodné zasloužit se o obnovení normálních vztahů s pravlastí, ale z druhé by kontakty se Zemí určitě podryly profesionální klanismus, který on slíbil upevňovat a chránit. A co bude následovat na Hermesu? Nejspíš represe. Ať už si bude nová vláda vyřizovat účty se svými odpůrci jakkoli, krve bude prolito víc než dost. Čejz jistě dá klanovým fanatikům možnost ukojit svou pomstychtivost, svou nenávist. No a ze všeho nejdřív to odnesou ti dva mladí lidé, jejichž láska přivedla planetu k této blížící se tragédii. Mohu pro ně něco udělat? napadlo Tropinina. Příliš tím budu riskovat, ale nikdy bych si neodpustil, kdybych se alespoň nepokusil. Mám počkat, až mě pozvou k novému vládci, nebo raději sám požádat o přijetí?

Ulanfu, jako by četl jeho myšlenky, řekl: „Nepochybuji, siňore legáte, že vás v nejbližší době pozvou k Prvnímu konzulovi.“

„A vy, příteli, co se chystáte podniknout vy? Já přece jen nasednu do kosmické lodi a zdařbůh…“

„Budu sloužit, pokud mě ovšem nevyhodí. A když vyhodí, budu někde dělat programátora. Však já se neztratím,“ potřásl Ulanfu lhostejně rameny. V ten okamžik vstoupil do pokoje ředitel hotelu. „Přišel sám První konzul. Chce se s vámi setkat, siňore legáte.“

„Vyřiďte Jeho Blahorodí, že jsem k službám.“ Čejz vstoupil rychlým, rozhodným krokem. „Děkuji vám, siňore legáte, že jste souhlasil s mou návštěvou.“

„To vy mi prokazujete čest, siňore První konzule.“

„Bohužel, nenesu dobré zprávy. Jsem nucen požádat vás, abyste co nejrychleji opustil Hermes.“

Tak takhle to tedy je! pomyslel si Tropinin s nevolí. S tím nepočítal ani v těch nejpesimističtějších představách. „Prosím, abyste správně pochopil mé rozrušení. Mám hodnověrné zprávy, že univerzové chystají občanskou válku. S největší pravděpodobností se budou snažit unést vás a použít jako rukojmí nebo dokonce zorganizují atentát, aby vyostřili mé vztahy se Zemí, případně aby ji vyprovokovali k zásahu do našich vnitřních záležitostí. Nechcete přece zastírat, že vaše společenské zřízení odporuje profesionálnímu klanismu a odpovídá spíše představám univerzu.“

„Není to tak docela pravda, siňore První konzule. U nás stejně oceňujeme jak profesionalismus, tak univerzálnost, a dovoluji si tvrdit, že jsme našli způsob, jak obojí organicky sjednotit. A právě toto sjednocení nám umožnilo z hlediska pokroku daleko předejít Hermes. Nemalou rolí tu ovšem hraje právě umění, které vy jste zatratili.“

„Nebudeme vést ideologický spor, koneckonců mě nepřesvědčíte, jsem si jist svým vítězstvím. S univerzy si už nějak poradíme.“ Čejz podrážděně zaklínil prsty, až v nich křuplo. „Ale riskovat meziplanetární konflikt nechci. A taky pro vás samotného budě lepší se vzdálit. Nevíme dne ani hodiny, kdy se ta banda diverzantských univerzu dostane na kobylku vaší kosmické lodi.“

Nestydatý intrikán! nadával v duchu Tropinin. Nebudou to univerzové, kdo se do mě pustí, ale ti jeho drzí a krvežízniví patolízalové! Tropinin se jen silou vůle vrátil do původní oficiální pózy.

„Mám vaše slova chápat jako návrh na přerušení kontaktů?“

„Kontakty nebudou přerušeny, ale pouze odloženy. Až to dám na Hermesu do pořádku, bude Zemi nabídnuto jejich obnovení. Pochopitelně pouze v omezeném rámci. Nedovolíme, aby k nám Pozemšťané donášeli to, co sami vyhazují na smetiště, včetně toho vašeho umění, o kterém nic nevím a vědět nechci.“ Čejz zakončil svou řeč přezíravou grimasou.

Je to nejen ničema, ale i hlupák! blesklo Tropininovi hlavou.

„Loučíme se s vámi, siňore legáte.“

„Ještě okamžik, siňore Čejzi.“ Tropinin schválně nepoužil jeho vznosného titulu. „Přísně dodržuji princip nezasahování do vašich vnitřních záležitostí, ale naléhavě vás prosím, nechte na pokoji mladé manžele Montekovy a jejich rodiny!“

„Dostanou za svůj trestný čin spravedlivý trest.“ Čejzovy oči se proměnily ve štěrbiny a rty v ostré břitvy.

„Ale jak můžete nazývat trestným činem lásku chlapce a dívky?“

„Nikoli chlapce a dívky, ale agra a maty!“

„Přece jen vám radím, abyste nesahal k žádným represím. Kromě jiného vyvolají přísné odsouzení v celém Velkém kruhu.“

„Kašlu na Velký kruh!“ houkl První konzul, prudce se otočil a odešel.

Za patnáct minut Tropinin dorazil na letiště. Kosmická loď byla připravena ke startu. Kapitán mu oznámil, že příprava proběhla pod ozbrojeným dohledem. Kromě několika techů tu nebyl nikdo, Tropinina doprovázel jenom Ulanfu. Srdečně se rozloučili a Tropinin nastoupil do lodi. Usadil se v jednom z křesel v kapitánské kabině a stočil pohled k okénku. Uviděl, jak dva klanisté popadli Ulanfu za lokty a odvedli ho k autu. Tropinin bezradně vzdychl. Rozeřvaly se motory a kosmická loď se stále narůstající rychlostí namířila vzhůru. Hermes se sekundu od sekundy zmenšoval, až se proměnil v pouhou tečku na hvězdné mapě. Nyní by měly ztratit ostrost i moje zážitky z pobytu na této planetě, pomyslel si Tropinin. Ale nestalo se, lidské vědomí to zařídilo jinak. Tropinin si byl jist, že mu ještě dlouho zůstanou před očima všichni sympatičtí a poctiví Hermeťané – Dezar, Storti, Ulanfu, Rom i Ula, a on na ně nepřestane s obavami myslet, nic mu nevymaže z paměti jednotlivé momenty ze společných setkání, nikdy nepřestane hledat pravý smysl jejich gest a slov.

Nyní je však třeba usednout k hlášení, pokud má všechno v živé paměti. Tropinin vstal a namířil do vedlejší kabiny. Překvapením hvízdl. Za jeho psacím stolem seděl Mendesona. „Pablo! Jak jste se sem dostal?“

„Nezapomínejte, Anatoliji, že jsem řadu let řídil veškerý administrativní aparát Hermesu. Abych se vyhnul zbytečnému konfliktu s čejzovci, nezbylo mi než dostat se sem včas. Píchnul mi jeden tech z letiště, ten, který se staral o váš stroj po přistání. Nechal jsem mu za to všechno, co jsem měl, opouštím Hermes s prázdnými kapsami.“

„To vás nemusí trápit. Jednoho Hermeťana navíc snad Země uživí.“

„Zvlášť když tento Hermeťan může podat jisté informao své planetě. Moje bohatství je tady!“ usmál se vousáč poklepal si na čelo.

„Dovedu si představit, jak První konzul zatočí se svou gardou, až se dozví, že vám dovolila uniknout!“

„Náhodou jsem utekl, ještě než se ten kariérista dostal k moci. Tušil jsem, jak to u nás dopadne. Pokud jde o meziplanetární konflikt, mohu vás uklidnit. Takové dvě tři hodinky po našem odletu se moje šaty najdou v parku u potoka a doma jsem nechal pár slov, aby z mé smrti nikoho neobviňovali. Takže Mendesona už jednoduše není, změnil se v utopence a vy teď, příteli, hledíte do očí jeho duchu.“

„Jsem rád, že jste mimo nebezpečí, Pablo, ale jedno mi nejde na rozum: Jak mohl váš utažený režim, když vydržel několik staletí, padnout za jediný den? Jak je možné, že se vaše vláda vzdala naprosto bez boje a nabídla změnu režimu Čejzovi přímo na talíři?“

„Vycházíte z chybného předpokladu, Anatoliji. Režim nepadl, naopak se upevnil. To, čeho jsme byli svědky, to je pouze záchranná reakce. Nemůžete se přece domnívat, že se naše vláda vzdala bez boje! Žádná kapitulace nebyla, byla pouze uvědomělá předávka vládní štafety člověku, který je za daných okolností spolehlivější.“

„Chcete snad říct, že si někdo mocnější vsadil na Čejze?“

„Předem ho nikdo nevybral, ještě před týdnem jeho jméno nikomu nic neříkalo. Prostě se objevil v pravý okamžik.“

„A komu to pomohlo, Pablo?“

„Stovkám rodin, šéfům vysoce postavených společností, které představují pilíř hermesské ekonomiky. Vždyť u nás je klanové korporativní vlastnictví. Každý klan má svoje podniky, jejichž akcie se dělí mezi jeho členy. Teoreticky mají právo hlasovat při řešení výrobních problémů, ale v praxi je všechno v rukou malé hrstky magnátů, kteří ovládají kontrolní balík a současně všechny administrativní funkce. Na tomto systému spočívá kariéra, blahobyt i samotný život a smrt každého řadového odborníka. Ten se drží raději zpátky a vyzvedá na vedoucí posty zasloužilé a loajální profesionály. No a tentokrát naše mafie shledala výhodným svěřit vládu Čejzovi, Průhledná kalkulace: Diktátor utáhne uvolněné matice a potom ho potichoučku strčí do penze. Když sebou bude moc škubat, jeho chyba – tito lidé nemají příliš smysl pro legraci.“

„Můžou se splést, Čejz je podle mě dost tvrdý oříšek,“ namítl Tropinin.

Mendesona jen pokrčil rameny. Teď už mu bylo úplně jedno, jak tato dramatická epizoda v historii Hermesu skončí. Až to Tropinina zarazilo – sotva jeho nový společník setřepal prach z bot, klidně svou vlast vydá v zapomnění. Zřejmě se mi nedostalo toho nejkvalitnějšího vzorku hermesské společnosti, pomyslel si hořce.

„Dobrá, Pablo, máme před sebou dlouhou cestu, času na povídání bude ještě ažaž.“

Tropinin odvedl emigranta do volné kajuty a sám se vrátil. Vytáhl diktafon a rozložil před sebe bloky se záznamy. Odkud by měl začít? Od profesionálního klanismu, nebo od korporativismu, nebo snad od robotizace? Možná od Velkého matematika nebo Prvního konzula?… Po krátkém přemýšlení začal:

Rom se pustil parkem k hlavní silnici. Ani se nemusel ohlížet, bylo mu jasné, že Tibor ho nenechá jenom tak utéct. Hnali se za ním, a až za silnicí ho obklíčili. Pomalu se k němu blížili ze všech stran a nešetřili nadávkami…

8

Roma probudil skřivan. Otevřel oči a rychle je zase přimhouřil, aby se mu nevytratil z mysli chvilkový pocit štěstí. Nad ním šelestil větvemi modřín, vzduch byl nasycen medovou vůní pokosené trávy a paprsky ranního slunce příjemně laskaly pokožku. Všechno je v jeho milovaném sadu jako dřív…

Ale sotva se ohlédl, padl na něho stín strachu. Vedle na lehátku podřimoval Met a kousek dál dva nerozluční kamarádi – Storti a Ferfax. Osádka domu na jeho ochranu. Rodiče a Ula spali uvnitř a Ben hlídkoval.

Kdy se asi nepřátelé objeví, objeví-li se vůbec? Ještě včera zbývala naděje, že legát přesvědčí Velkého matematika, aby zlikvidoval svévolné akce čejzovců, avšak po zasedání Senátu byly všechny naděje ty tam. Rom, jeho staří noví přátelé, všichni se sešli před televizní obrazovkou s rozrušením sledovali, jak se ordinérní profesor matematiky jako mávnutím proutku, proměnil v neomezeného diktátora a domýšlivá Rosalinda v druhou nejvyšší osobu Hermesu. Met si neodpustil květnatou kletbu na adresu hlupáka Golema, který se stal náčelníkem pretoriánské gardy. „Štípněte mě!“ vybuchl Storti při pohledu na to nechutné divadlo, „spím nebo co? To přece není možné!“ Ale byla to pravda.

Za několik hodin hlasatel oznámil, že narychlo svolaný kongres klanu matů zbavil Hanse Eilera funkce. Prvním konzulem nebyl zvolen nikdo jiný než profesor Čejz pro své mimořádné zásluhy na rozvoji hermesské vědy.

Následovala zpráva, že zvláštní a zplnomocněný posel ze Země se ve stanovené době vrací na svou planetu v souvislosti s novými úkoly. Před odjezdem proběhlo v srdečné atmosféře jeho setkání s Prvním konzulem. Legát upřímně poblahopřál profesoru Čejzovi k jeho nové funkci, popřál mu mnoho úspěchů v jeho záslužné práci v boji za blaho Hermeťanů a vyjádřil přesvědčení, že pod nově zvoleným vedením dosáhnou Hermeťané daleko výraznějších úspěchů na cestě profesionálního klanismu. Pokud jde o další jednání mezi Zemí a Hermesem, jsou odloženy do příletu nového posla a jistě budou završeny k oboustranné spokojenosti dvou velkých obydlených světů.

„Copak ten Pozemšťan nepoznal, s kým mluví?“ rozhořčila se paní Monteková.

„Nevěřte jedinému slovu,“ řekl s neskrývanou hořkostí Dezar, „vždyť ho odsud vypudili!“

Všichni zmlkli.

„Nesmíme ztrácet hlavu,“ zabručel Storti, „aspoň teď víme, že nemáme odkud čekat nějakou pomoc.“

„Jenže síly jsou nerovné,“ ustaraně řekl Ferfax. „Kromě těch zdivočelých čejzovců se na nás navalí celý policejní aparát!“

„Jestli celý, to není tak úplně jasné,“ podotkl neurčitě Dezar, ale nic nevysvětlil.

Ferfax namítl, že i kdyby policie nepodpořila přímo čejzovce, stejně se nepostaví na jejich stranu, protože se mezi nimi skrývá odsouzený Storti, a také on sám je v podezření, nehledě na to, že zřejmě půjdou i po Romovi a Ule.

„Nepanikař!“ skočil mu do řeči Storti.

„Ferfax má pravdu,“ promluvil Dezar. „I kdyby se nám podařilo postavit se klanistům na odpor a nějakou dobu se udržet, dříve nebo později nás stejně dostanou. Každá pevnost je zároveň past. Musíme se připravit na nejhorší. Moji přátelé mají ilegální stanoviště v katakombách směrem k Olověnému hřebenu. V nejhorším případě se přestěhujeme tam.“

„Tak proč ztrácíme čas? Zatím nám nikdo nebrání, později nás už nemusejí pustit.“

„Probijeme se! Nesmíme se vzdávat bez boje! Když teď utečeme, dobrovolně se odsoudíme k roli trestanců, kteří se chtějí skrýt před spravedlivým trestem. A právě to čejzovci potřebují.“ Dezar se rozhlédl kolem sebe. „A co si po tom myslí naše omladina?“

„Máte úplnou pravdu, siňore Dezare,“ promluvil za všechny Rom. „Jenom je nám s Ulou hrozně líto, že kvůli nám musíte tak riskovat.“

„Myslím, že je načase vysvětlit vám, přátelé, že chceme zachránit nejenom vás, ale i to, co považujeme za správné, a vlastně i sami sebe. Je to tak, Mete?“. „Nějak tak to je, ale nesouhlasím s žádnou obrannou taktikou. Musíme sami popadnout toho lumpa Golema pod krkem! U nás doma jsou všichni hrozně rozhořčeni tím, co tropí, mohli by vytvořit celou četu!“

„Fantazíruješ, Mete,“ poplácal ho Storti po rameni. „Pokud jde o plané řeči, jsou všichni hrdinové, ale zkus je vyzvat k rvačce, nikoho z baráku nevytáhneš ani heverem!“

„Právě proto musíme jít do boje! Naše nezdolnost povzbudí ty, co sice nesouhlasí s klanovým fanatismem, ale neodvažují se zvednout hlas na protest.“ Dezar zatáhl ze své dýmky a rozhodně dodal: „Teď se musíme dobře připravit na obranu.“ Storti navrhl postavit Dezara do čela akce, což bylo jednomyslně přijato. Následovalo rozdělení úkolů: Ferfax prohlédne a dá do pořádku všechny zbraně. Met a Ben se ostarají o provizi. Rom bude hlídat hasicí přístroje pro případ požáru v domě. Paní Monteková a Ula rozhodně odmítly opustit dům a přislíbily pomoc jako zdravotnice, Storti bude zastupovat Dezara v jeho nepřítomnosti. Rom se odhodlal zajít za otcem a říct mu o jejich rozhodnutí ubránit dům. Otec syna vyslechl mlčky a potom se tiše zeptal: „Jsi přesvědčený, že se chováte správně?“ „Nemáme jiné východisko,“ odpověděl Rom bez zaváhání. „Nějak to už dopadne.“

„Nemluvím o tom, synu. Všichni jsme smrtelní, co má koho potkat, to ho stejně nemine.“ Roma až vylekala myšlenka, jak cynicky otec uvažuje o svých nejbližších. „Od toho okamžiku, co jsem ulehl, pořád uvažuju: Proč se mi tak zamotal život? Nechci ti nic vyčítat, ale přiznej si – všechno to zavinila ta tvá nerozumná láska k té matě. Upozorňoval jsem tě, odmítl jsi mě poslouchat. A tady máš výsledek: ze mne zbyla troska, Gel je kdoví kde, matka hořem dočista zešedivěla. A ty s Ulou, i když se třeba zachráníte, nezbyde vám než žít ve vyhnanství. Z rodu Monteků nezůstane nic, ani dům, ani sad…“

Rom chtěl zakřičet, že to tak není, že se nedá koukat na svět klíčovou dírkou, že vztah mezi ním a Ulou je jako kámen hozený do bláta a uvolňující čirou vodu… všechno to, co věděl od Dezara a co mu pevně zapadlo do paměti. Ale opanoval se. Jaký smysl má vykládat o těchto věcech podlomenému člověku, který se drží jako klíště svých představ? Navíc má otec svou pravdu. Co jsou nebetyčné abstrakce ve srovnání se syrovou životní realitou? Musel opustit všechno, a kvůli němu.

„Ale co, k čertu s ním, s tím naším blahobytem!“ ozval se znovu Montek, jako by uhodl synovy myšlenky. „Nemysli si, nejsem egoista, co se třese o své pohodlíčko. Nejvíc ze všeho se bojím, abys ty, můj prvorozený syn a moje jediná naděje, nesešel na nebezpečnou a nesprávnou cestu. Vždyť před kým se chcete bránit, proti komu chcete namířit zbraň? Proti klanovým patriotům – a mezi ně patří i agrové! Proč chcete ničit náš systém, vzít lidem to, co pro ně znamená smysl jejich existence, proč jim chcete vzít jejich profesi? Tak nejen náš dům, ale všechno ostatní můžeme pustit po větru, všechno, co nabyli naši předkové za celá staletí! Chcete přeměnit Hermes z kvetoucího sadu v poušť! Vzpamatuj se, Rome, ještě je čas, vyžeň tu chásku univerzu, která ti zatemnila mozek! Nezapomínej, že jsi po předcích agr!“

„Nezlob se, táto,“ přidušeně namítl Rom, „ale nemohu zradit lidi, kteří mně a Ule přišli na pomoc.“ Odvrátil pohled od otcovy odsuzující a zároveň prosebné tváře. „Chceme tě převézt na bezpečnější místo, táto.“

„Ne, synku, jen mě nech zemřít pod rodnou střechou. Vidíš, jsi stejný umíněnec jako já. Těžko se mi to říká, ale oni vás dostanou, a správně udělají!“ Odvrátil se ke stěně, aby dal najevo, že dál není o čem hovořit.

Rom chvíli postál, potom za sebou opatrně zavřel dveře.

Bylo mu otce k zbláznění líto a teprve nyní se cítil jako opravdový zločinec. Silou vůle vytlačil z hlavy černé myšlenky a tiše, aby ostatní neprobudil, vylezl na střechu, kde si zřídili hlídkovací stanoviště. Našel tu spícího Bena. Vytáhl mu ze sevřené dlaně dalekohled a pozorně začal prohlížet okolí.

U jednoho domu spatřil podezřelý pohyb. U zdi stáli dva muži a zjevně se snažili vypadat nenápadně. Rom znovu přejel dalekohledem okolní budovy a našel tři podobné dvojice. Teď už nebylo pochyb – nepřátelské pikety sledovaly každý pohyb v jejich pevnosti.

Před dvanáctou hodinou se před Montekovou vilou sešla skupina lidí. Někteří čejzovci nesli portrét svého vůdce a transparenty s nápisy jako Ať žije profesionální klanismus!, Rozbijeme hlavy univerzům!, Hermes opravdovým Hermeťanům! Všichni bez rozdílu měli na rukávech černé pásky a na výložkách odznaky s miniaturními písmeny PK. Bojovou náladu jim jistě dodávala ječmenka, která se zdarma rozdávala v libovolném množství.

Jako první neudržel trpělivost na uzdě jeden fyz, vyběhl z davu a zařval:

„Tak co, vy prašiví univerzové, vyjdete sami, nebo vám máme pomoct?“

Met vyšel odhodlaně na balkón.

„Co nám chcete?“

„Co ti chci, zrádče?!“

„Možná mi chceš říct, koho jsem zradil?“ reagoval klidně Met.

„Svůj klan, co jiného?“

„A co je tobě do mého klanu? Ty jsi co, agr?“

„Ne, naštěstí. Jsem fyz.“

„Takže si myslíš, že fyzové jsou něco lepšího než agrové?“

„Tady není o čem mluvit! Přece nechceš srovnávat atom s hnojem!“

„Tak agrové jsou podle tebe nějací hovniválové?! Jak si vůbec dovoluješ vystupovat jejich jménem?!“ Met se rozohnil. „Je tu mezi vámi nějaký agr? Jak je možné, přátelé, že ho necháte navážet se do našeho klanu?“

V davu to zašumělo. Ať vědomky či nevědomky, Met odhalil nejslabší místo čejzovců. Teď místo něho promluvil Rom.

„Já ani moji přátelé nejsme proti profesionalismu. Máme rádi svou práci a jsme připravení sloužit jí jako doposud, jako každý z vás. Ale na rozdíl od těch, co vám pletou hlavu, chceme, aby si lidé všech profesí byli rovni. Tak co od nás tedy chcete? Proč jste sem přišli?“

Po tvářích mnohých klanistů přelétl výraz rozpaků.

„Má pravdu!“ vykřikl dokonce někdo. „Proč tu tvrdneme? Já jdu domů.“

Několik dalších lidí ho chtělo následovat, když z davu vystoupil rektor veronské univerzity.

„Siňorové, jsem bil a nikdy mě nenapadlo, že bilové jsou lepší než agrové nebo horší než fyzové. V tom má mladý Montek pravdu. Svým krasořečněním však chce zastřít skutečný problém! Shledali jsme svou občanskou povinností vystoupit na záchranu samotného principu profesionálního klanismu. A co znamená milostný svazek mezi agrem a matou, když ne svévolné podrývání základů našeho života? Jen si uvědomte, k jakým důsledkům už to dospělo, podívejte se na rozvrácené rodiny, které dosud žily šťastně a spokojeně! Jsme za rovnost mezi klany, ale jsme zásadně proti tomu, aby se pod touto záminkou rušily samotné klany!“

Jeho slova byla přerušena souhlasným potleskem. „A ještě něco. Netoužíme po krveprolití. Jsme civilizovaní lidé, žádní bandité. Řekněme tedy těmto oklamaným mladým lidem, kteří se dostali do zhoubného vlivu univerzu: Přiznejte otevřeně své zbloudění, přervěte ten nepřirozený svazek s univerzy a vraťte se mezi své – a mírumilovní občané vás rádi přijmou mezi sebe. Slyšíte, Rome a Ulo?“ Rektor energicky přistoupil k balkónu, kde už teď stáli všichni vedle sebe. „Jménem čestných občanů vám nabízím důstojný návrat mezi nás. Jste mí studenti a já věřím, že rozumné jádro, které vám dali pedagogové, zvítězí nad temnými instinkty, že ctnost zvítězí nad špatností.“

Přestože tato řeč připomínala spíše církevní obřad, zanechala ve všech silný dojem. Storti se chystal k odpovědi, ale Rom ho předešel.

„Vím, jak vám odpovím, siňore rektore. Chcete mě a Ulu rozdělit, ale my jsme manželé před zákonem, chápete? A ještě něco. Ať budete dělat cokoli, nikdy se vám nepodaří zabránit jiným dvojicím různých klanů v jejích lásce!“

Tato slova smetla poslední zábrany a Čejzovi stoupenci nehodlali nadále jenom poslouchat. Odstrčili rektora, který se ještě snažil zabránit krveprolití, a vyrazili vpřed. Zapraskaly okenní tabulky, kameny lítaly do všech stran, třesklo několik výstřelů. Ani protivníci nelenili. Proudy vody pod vysokým tlakem vyrazily proti překvapenému davu, podrážely nohy, mátly v orientaci a nutily k ústupu. Po chvíli nezůstala před domem živá duše.

První útok byl úspěšně odražen, ale bylo nutno připravit se na další Čejzovci se zřejmě přichystají k lépe zorganizované akci.

Po chvíli absolutního klidu se však udála jiná, zvláštní věc. K vile Monteků se prodral hlídkujícími čejzovci prošedivělý muž v brýlích s tlustými skly. Nejprve mu nikdo nevěnoval pozornost, potom se ho jeden z klanistů ledabyle zeptal:

„Kampak, příteli, kampak?“

„K siňoru Montekovi, jak vidíte.“

„Tak to si dejte zpátečku.“

„Pročpak? Copak je teď zakázáno navštěvovat známé?“ Rektor, který postával poblíž, překvapeně zvolal: „Vždyť je to profesor Kapulet! Chcete zřejmě, profesore, přesvědčit svou dceru, aby se vrátila domů.“ Kapulet mlčky přikývl.

„Pusťte ho,“ přikázal tvrdě rektor, avšak jeho autorita už vůbec nic neznamenala, přešla do rukou rozhodnějších klanistů. Teprve až jeden z nich shledal možným pustit otce k dceři, dovolili Kapuletovi jít dál.

Jeho příchod vyvolal v domě neskrývané překvapení a ostražitost zároveň. Kapulet však objal Ulu, srdečně se přivítal s paní Montekovou i Romem a představil se ostatním.

„Nejspíš očekáváte vysvětlení, proč jsem zde,“ řekl klidně a přelétl všechny soustředěným pohledem. „Protože je tady moje dcera a její muž, protože jsem pochopil, že nelze sedět v ústraní, když se hanobí lidská důstojnost. Jen mi řekněte, kde mohu být užitečný. Bohužel,“ povzdechl si, „znalost supervýpočtů tady zřejmě nebude k ničemu.“ Jeden po druhém mu dojatě potřásli pravicí. „Budete mít za úkol sčítání protivníkových ztrát,“ neodpustil si ironii Storti.

„Je nutné, abys tak riskoval, tati?“ zeptala se ustaraně Ula.

„Milá dceruško, kromě tebe už nikoho nemám. Možná víš o tom, že mi klanisté sebrali i katedru.“

„A Tibor?“

„Ten?… Ten je na druhé straně barikády.“

„Ale v davu před domem jsem ho neviděla.“

Kapulet jen pokrčil rameny. Bylo vidět, že se mu o tom těžko hovoří.

Z ulice k nim dolehly podezřelé zvuky. Všichni vyskočili z křesel a vyběhli na schodiště. Že by nový nápor čejzovců? Ne, ti se zatím nehýbali z míst. To Dezar přivezl slíbenou posilu – asi patnáct dobrovolníků, připravených chránit Montekův dům, a dokonce se mu podařilo přesvědčit prefekta, aby uvolnil skupinu robotů pro ochranu vlastnických práv. Proti tomu prefekt nic nenamítal, odmítl ovšem zasáhnout do bojů osobně. Zatím není jasné, jaký směr nová vláda zvolí, a prefekt si příliš cenil své funkce.

Storti odvedl Dezara stranou. Rom stál opodál, a tak vyslechl jejich vzrušený rozhovor.

„Co je to za lidi, Dezare?“

„Samozřejmě univerzove.“

„Hm… Myslíte, že můžeme s jejich pomocí počítat?“

„Překvapujete mě, Storti,“ řekl poněkud chladně fil. „Myslel jsem, že jste člověk s širokým rozhledem. A jak vidím, jste plný předsudků, jako všichni ostatní.“

„Nejsem fanatik,“ namítl Storti, „ale nejsem ani stoupencem univerzu.“

„Kam tedy vlastně patříte? Nastala doba, kdy se nedá sedět na dvou židlích.“

„Vaše otázka mě uráží,“ pronesl s nebývalou vážností Storti. Snad poprvé v životě viděl Rom, jak jeho vychovatele docela přešel humor.

„Pochopte konečně, že univerzové jsou lidé jako my, vlastně v jistém smyslu lepší než my. Samozřejmě i oni mají své chyby, zato se neschovávají v houštině, když je třeba se bít za své přesvědčení. Koneckonců, posuďte sám – přišli nám pomoct, v případě nutnosti za nás položí i život, a my je pošleme zpátky?“

„Do jisté míry máte pravdu,“ přiznal Storti pramálo ochotně.

„Mám úplnou pravdu, a jestli se nám podaří zvítězit, dokážu vám to.“ Storti suše přitakal a s tím se rozešli.

Rom pomalu přešel k jednomu z dobrovolníků, věčně usměvavému chlapci zhruba jeho věku. „Ty jsi univerz?“ zeptal se ho přímo.

„Jo.“

„Dlouho?“

„Od dětství. Vychovali mě tak rodiče.“

„No a co děláš?“

„Všechno.“

„Takže všechno jenom tak, povrchně.“

„Hm. Ale je to lepší, než neumět nic.“

Přistoupila k nim Ula a docela prostě se zeptala:

„Poslyš, proč jsi nám vlastně přišel na pomoc? Ty se nebojíš smrti?“

„A proč bych měl umřít? Vaše věc je i naše věc. Však mi taky přijdete pomoct, až bude třeba, ne?“

„To víš, že jo,“ odpověděl Rom.

V hlavním stanu klanistů zatím panovalo velké vzrušení. Objevil se tu Golem, v parádní uniformě náčelníka pretoriánské gardy vypadal vskutku impozantně. Po krátké poradě s místními bossy čejzovců vydal rozkaz sestavit bojové oddíly a vyřídil jim příkaz samotného Prvního konzula: Vystoupit rozhodně, ale pokud možno bez použití síly.

Čejzovci byli připraveni k útoku. Dlužno podotknout, že Golem měl sice tvrdé pěsti, ale jako vůdce si počínal úplně bezradně. Místo aby využil lépe zasažitelných míst, poslal všechny síly přímo k Montekovu domu. Navíc klanisté nebyli vojáci a během několika okamžiků se ze spořádané armády vytvořila loupežná tlupa, která nic nedala na příkazy svého vůdce, a když narazila na odpor protivníka, dala se na zbabělý úprk. Golem se nechoval o nic méně zmateně, chaoticky stavěl do čela nové a nové vůdce, zatímco staré posílal ke všem čertům, nadával jim do zbabělců a vyhrožoval patřičnými tresty, nicméně, když se rozhlédl kolem sebe, zjistil, že mu zbyla sotva půlstovka bojovníků. Nedaleko se sešla poměrně početná skupina místních obyvatel, kteří se doslechli o nebezpečné situaci a spěchali se podívat, co se ve skutečnosti děje. Postávali a mlčeli, stěží se dalo rozeznat, na čí straně jsou jejich sympatie, ale už samotná jejich přítomnost Golema silně dráždila. Dokonce mu hlavou bleskl nápad – přeložit rozhodující střetnutí na zítřek. Bylo mu jasné, že univerzové se jen tak nevzdají – bojovat do posledních sil je pro ně stejně důležité jako pro čejzovce vítězství.

Rozhodný obrat ve vývoji událostí znamenal nečekaný příchod Tibora. Mladý Kapulet nevypadal dobře, byl pobledlý, dlouho neholeny a navíc nadmíru otrávený. Od té doby, co se snažil získat Rosalindu a zamíchal se tak do čejzovských avantýr, potácel se bezradně mezi touhou přidat se k povstalcům a odporem, který v něm vzbuzovali všichni ti lidé se svými lacinými demagogickými názory. Navíc jeho sebevědomí silně utrpělo tím, že Rosalinda, se kterou si ještě donedávna pohrával jak kočka s myší, se vydrápala nahoru a nyní k němu blahosklonně a povýšeně shlíží z výšin jemu nedostupných. A Čejz dal před ním přednost Golemovi, hlupákovi a navíc agrovi. Nejspíš přece jen profesor nemůže odpustit významným rodinám, že ho vždycky tak trochu přehlížely. Jednoduše Tibor utrpěl porážku na všech frontách bez výjimky a už třetí den svou zlost a bezradnost utápěl v alkoholu. Ze stavu naprosté otupělosti mu pomohla až Klélie, když mu oznámila, že se jeho otec přidal k bandě univerzu.

Teď se chtěl Tibor dostat do Montekova domu, ale na příkaz Golema byl klanisty zadržen. Vzteky bez sebe se jim vyrval a zařval: „Táto, slyšíš mě? To jsem já, Tibor.“ Kapulet vyšel na balkón a spolu s ním i ostatní. „Táto, Ulo, mějte rozum, utečte jim, neničte sebe i mě! Slyšíte?“

„Ne, Tibore, je tady se mnou můj muž,“ křikla dolů Ula.

„Ne, synu,“ řekl Kapulet tak, že nikoho nenechal na pochybách, jak mu to rve srdce, „zůstanu tady s Ulou. Pojď k nám.“

Tibor všechny přelétl roztržitým pohledem a v tu chvíli se mu zdálo, že se Rom usmál. To ho připravilo o poslední jiskřičku rozvahy. Ten proklatý agr mě připravil o všechno! zalykal se vztekem. O sestru, o mámu, o postavení a teď i o tátu. V jeho nenávistí zahlcené mysli už nezůstalo nic, kromě nepřekonatelné touhy po pomstě.

Teď i Golem pochopil, co bloudí Tiborovi hlavou, dal klanistům pokyn, aby ho pustili, zezadu k němu přistoupil a beze slova mu vtiskl do dlaně pistoli.

Tibor jako smyslu zbavený zvedl zbraň.

Na balkóně všichni strnuli hrůzou.

„Co to děláš? Zbláznil ses?!“ vyrazil ze sebe Kapulet.

Také Ula něco nesrozumitelného vykřikla.

Met udělal krok vpřed, snad aby Tibora nějak uklidnil.

Zahřměl výstřel. Met se skácel k zemi.

V témž okamžiku Rom vytrhl dvojku z Ferfaxových rukou a zamířil.

Padl druhý výstřel. Tibor se zkroutil a pomalu se sesul na dlažbu.

Výkřiky hrůzy, široce rozevřené oči, chaos… a potom ticho, tíživé a zdrcující.

9

Chrám Svatého Rozumu byl naplněn do posledního místečka. Tisíce lidí přišly, aby se rozloučily se dvěma mladými lidmi, kteří se stali obětí tragických událostí u domu rodiny Monteků.

Smuteční obřad vedl páter Domini. V této chvíli předal slovo rektoru veronské univerzity. Jeho řeč netrvala dlouho. Mluvil o tom, že Tibor i Met byli vynikajícími studenty svých fakult a jistě měli před sebou slibnou perspektivu významných objevů v matematice a agronomii. Mluvil o jejich morálních kvalitách a o tom, že jejich smrt přinesla velikou bolest do srdcí rodičů, jejich spolužáků i všech obyvatel Verony, kteří je dobře znali. „Z této tragické události se musíme všichni poučit,“ pokračoval zvýšeným hlasem. „Každý zásah do principu profesionálního klanismu, kterého si všichni bezpochyby velice vážíme, vede k výbuchům násilí a ke zbytečnému krveprolití. A odtud pramení povinnost všech čestných občanů podpořit nezlomné úsilí Prvního konzula, jehož prvořadým úkolem je vrátit Hermesu mír a pořádek. Můžeme být hrdi na to, že úkol zachránit naši planetu před občanskou válkou byl svěřen takovému vynikajícímu synu Verony, jakým je profesor Čejz!“

Následovalo zveřejnění poselství Prvního konzula, v němž byla vyjádřena jeho upřímná lítost a soustrast rodinám tragicky zemřelých. Profesor Čejz poukázal na nepochybnou vinu sekty univerzu a přislíbil přísné potrestání všech zločinců s naléhavou prosbou, aby každý občan všemi silami bojoval proti odpůrcům nové vlády.

S krátkým projevem vystoupil profesor Valdes. „Met byl můj oblíbený student. Není to jenom jeho, ale je to i naše vina, že jsme ho včas neodtrhli od zhoubného vlivu lidí, kteří si přejí, aby agrové přestali být agry a matové maty. Proti hluboké specializaci, které jsme povinováni všemi našimi dosavadními úspěchy, stavějí tito bezvěrci jakousi všeznalost, tedy neplodné diletantství. Nemyslím, že univerzové jsou uvědomělými nepřáteli společnosti, spíš jsou to jenom zbloudilí fanatici. Ale ať je to jakkoli, jejich kacířské názory jsou více než nebezpečné. Tím že narušují profesionalismus, podrývají fakticky základy existence člověka, snaží se zničit to, co tvoří smysl našeho života. Ať je tedy předčasný odchod dvou mladých chlapců pro každého z nás trpkou zkušeností.“

Vstal Per. Vyznal se ze svého přátelství s Tiborem, připomněl jeho cenné charakterové vlastnosti, skromnost, smysl pro odpovědnost, velkorysost, s dojetím promluvil o jeho lásce k rodičům a nevděčné sestře, jež zavinila jeho smrt.

Po těchto cituplných slovech požádal páter Domini o pár slov profesora Dezara z klanu filů.

Dezar sebou trhl. Po celou dobu usilovně přemýšlel, co řekne. Před očima se mu znovu a znovu zjevovala závěrečná scéna střetnutí u Montekova domu…

Když se dav netečně přihlížejících diváků, které až smrt Meta a Tibora vytrhla z lhostejnosti, dal do chaotického pohybu, nikdo hned nepoznal, proti komu směřuje jeho hněv. Ale Dezar to jakýmsi šestým smyslem neomylně uhodl: Proti všem, protože pro nestranného člověka byly vinny obě strany stejnou měrou. A stejně tak vytušil, že neklamný smysl pro spravedlnost se v prvé řadě postaví proti vrahům. Jeden z nich, Tibor, sám zaplatil životem, zbývalo tedy potrestat druhého. Nesměli teď ztratit ani vteřinu. Dezar popadl za ruku zničeného Roma, kterého by se v té chvíli krve nedořezal, a táhl ho dolů, sotva ještě stačil zavolat na Stortiho a Ferfaxe, kteří dávali dohromady Ulu, aby ho všichni okamžitě následovali. Venku je doslova vmáčkl do sedadel auta, Stortiho posadil za volant a během několika okamžiků vůz vyrazil, proletěl jako střela sadem, rozrazil ozdobný plot a vyřítil se na téměř liduprázdnou silnici, směr Olověné hory. Než se čejzovci vzpamatovali, ztratilo se jim auto z dohledu.

Drama u Montekova domu zatím vrcholilo. Ještě před chvílí netečný dav se okamžitě rozdělil na dvě části – několik lidí vniklo do domu, aby pomstilo Tiborovu smrt, zatímco většina se vrhla na Golema a jeho kumpány. Dezar se přece jen mýlil, když se domníval, že se síly místních obyvatel rozdělí na stejné díly. Svědkové tragédie víceméně instinktivně vycítili, že hlavní vinu nesou útočníci, a najednou bylo všem jasné, koho je třeba potrestat. Klanisté prchali před rozzuřeným davem, Golem se zprvu bránil jako smyslu zbavený, ale nakonec ho přesně mířená rána kamenem donutila k ústupu.

Také v Montekově domě se bojovalo. Tiborovi mstitelé se pustili do všech, kdo byli po ruce, strhl se boj muže proti muži a kdoví, jak by skončil, kdyby ho nezarazil nenadálý požár. Zda byl náhodný nebo ne – to už se asi nikdo nedoví. Všichni se překotně vyhrnuli na ulici, pár lidí vyneslo z domu nemocného pana Monteka a pokoušeli se zachránit i něco z rodinného majetku. V okamžiku, kdy se zřítila střecha, byli už všichni mimo nebezpečí, ale najednou se z domu ozval stísněný chrapot. Ben se ještě pokusil vběhnout mezi trosky, ale Ferfax ho chytil za rameno.

„Robot.“

Hermeťané upírali zdeptané a zahanbené pohledy na dýmající spáleniště. Přírodní živel uhasil živel lidské nenávisti. Paní Montekova tiše plakala, muž jí konejšivě hladil dlaň.

Zatímco kolem Montekova domu zavládlo tíživé ticho, město bouřilo. Na různých místech propukaly krvavé srážky, aniž se dalo určit, kdo s kým vlastně bojuje, zda agrové s maty, nebo filové s chemy, či snad čejzovci s univerzy. Vzplanuly další požáry, množily se krádeže v obchodech. Sanitky nestačily svážet raněné do nemocnic. Policejní roboti odmítli udržovat pořádek a zavřeli se v kasárnách. Veronu zachvátilo totální šílenství.

K ránu město utichlo, jako by povadlo, a když se vzpamatovalo, užaslo, co samo se sebou spáchalo, a s hrůzou čekalo, jaká bude následovat odplata za tento nebývalý výbuch hysterie. Stačilo vzpomenout si na hrozby Golema, kterého se jen stěží podařilo vyrvat z vražedných rukou běsnícího davu a posadit ho do letadla směřujícího do Říma.

Slyšeli jste o tom? První konzul prý nařídil srovnat Veronu se zemí a všechny obyvatele bez rozdílu posadit do vězení… Kdo vám vykládal takové nesmysly, sousede? Ne, všechny ne, jenom každého devátého… Co myslíte, budou při tom brát v úvahu dřívější zásluhy? Vždyť přece, nemůžou strčit všechny do jednoho pytle… Nevím, nevím, siňore, možná budou mít štěstí ti, co se osobně znali s profesorem…

A zatímco obyvatelé z okolí hlavní městské třídy a z luxusní čtvrti, zachváceni nezměrnou panikou, stylizovali své žádosti o milost, nižší vrstvy se uvolněně radovaly. Copak to není legrace? – Ve městě není žádná vláda, ani ústřední, ani místní, město tedy patří nám. Patří nám se vším všudy! Jasně že to není nadlouho, tak se snaž z toho něco vytřískat, máme pré, vždyť nemáme ani zásluhy ani obhájce! Tak se zatím pěkně pobavíme, třeba jenom dneska, ale dnešek je náš! Není třeba šílet jako včera, stačí se jenom trochu projít městem, zaskočit do hospůdky nebo třeba na motokuželky, jestli stadión zůstal celý.

A mezi hlavní třídou a okrajovou čtvrtí ležela ta nejmlčenlivější Verona, která se probudila s rozpaky a s bolestmi hlavy a zamyslela se: Co se to vlastně přihodilo u Montekova domu? Kdo za to může? Univerzové, čejzovci, policie, počasí, ječmenka, nebo snad klanismus, společenský systém, nebo Rom s Ulou? A kdoví, kolik zůstalo mrtvých, jeden z očitých svědků mluvil o hromadě… A slyšeli jste, že se Ula pomstila za bratrovu smrt a chladnokrevně udusila svého muže? Prý teď začne opravdová staletá vendeta: Metovi rodiče se budou mstít Kapuletům, Kapuletové Montekům, Montekové těm, kdo jim zapálili dům, a nikdo netuší, u koho se ten řetěz přetrhne.

Kdo je skutečně vinen? přemýšlel Dezar. Já? Ferfax přece radil zavčas odjet a i čejzovci počítali s tím, že pláchneme a oni oslaví vítězství bez boje. Takříkajíc mírová cesta, výhodná ve všech směrech. Svým stoupencům řeknou: Vidíte, stačilo se tam ukázat, a nepřátelé vzali nohy na ramena. A i pro odpůrce budou mít připravenou odpověď: Dovolili jsme vám utéct, doufáme, že oceníte naši velkorysost a budete pěkně zticha, jinak vám ukážeme, co umíme.

Ne, neměl jsem právo postupovat jinak, zarazil Dezar dotěrné myšlenky.

Pomalu vystoupil na ambon, rozhlédl se a promluvil:

„Téměř jsem Tibora a Meta neznal, proto o nich nebudu hovořit. Věřím, že to byli, každý svým způsobem, dobří mladí lidé. Smrt člověkem vždycky otřese. Tím spíš, když přijde předčasně, a zvlášť, když je náhodná.

Ale Tibor a Met nezahynuli náhodně. To, co se stalo, nazrávalo celá staletí. Mohlo se to udát o desetiletí dříve nebo, později, a nejen ve Veroně, ale třeba v Mantově nebo v kterémkoli městě. Osud si mohl vybrat jiné oběti, ale bez nich to asi nebylo možné. Proč? Protože mezi Hermeťany se utvořila hluboká propast. Rozešli se do svých klanů, zničili obecný jazyk, z lidí se stali agronomové, matematici, biologové a tak dál. Když se s někým seznamujeme, zajímá nás především jeho specializace, jeho přínos pro vědu nebo zásluhy ve výrobě, a teprve potom opravdové lidské kvality.

Ptáte se: Copak je možné obejít se bez specializace? Ovšemže ne! Ale jedna věc je rozumný profesionalismus, a druhá – totální. Člověk se nesmí stát doplňkem své profese. Naopak, profese musí být doplňkem člověka! A klanismus – to je profesionalismus dovedený do absurda! Není to žádné nejvyšší blaho, jak jsme si navykli věřit, ale krajní zlo! Hermeťané se domnívají, že díky jemu se naše společnost stále zdokonaluje, ale ve skutečnosti je opak pravdou.

Nejlepší způsob, jak se o tom přesvědčit, je srovnat Hermes s jinými světy. Dlouhou dobu jsme se od nich úmyslně izolovali, aby nebylo s čím srovnávat. Nedávno naši planetu navštívil Pozemšťan. Setkal jsem se s ním a z jeho vyprávění jsem pochopil, jak daleko vpředu je ve srovnání s námi naše pravlast. Ve vědě a technice, ve způsobu života, v literatuře, malířství, hudbě, prostě v umění, o němž mnozí z vás nemají ani ponětí.

Člověk je ve své podstatě tvor univerzální a Pozemšťané si zařídili život v souladu s přírodou, a ne proti ní. Velice dlouho a nesnadno usilovali o rovnost lidí, a nakonec se jim podařilo odstranit definitivně třídní přehrady, aniž místo nich nastolili přehrady profesionální. Od jazyků různých národů přecházejí postupně k jednotné řeči – pozemské. A tohle všechno jim umožnilo překonat prokletí lidského rodu – odcizení mezi lidmi.

Zítra nebo pozítří sem přijdou zfanatizovaní čejzovci, aby všechno vrátili do původních kolejí. Je docela možné, že se jim na dalších pár let podaří odsunout nevyhnutelný krach klanového systému. Tento systém je totiž odsouzen k zániku! A čím dříve to pochopíte, tím dříve bude moci nastoupit obrození naší planety.“

Během Dezarovy řeči se v chrámu nikdo ani nepohnul. Profesor sestoupil z ambonu a spěšně zamířil k postrannímu východu, kde na něho v autě čekal Ben. Všechno bylo připraveno pro situaci, kdyby se čejzovci rozhodli skoncovat s profesorem přímo v chrámu. Ale nic takového se nestalo, a pokud byli někteří z klanistů přítomni, přece jen se neodvážili porušit smuteční obřad.

Dezar, s rukou na klice, se zastavil. Ticho prořízl podivný výkřik, za ním druhý, až se všechny slily do jednoho rostoucího šumu. Jako by se najednou všichni potřebovali vypovídat.

Co jim celou dobu táhlo myslí? položil si Dezar otázku. Došla moje slova až k jejich srdci a svědomí? Škoda jen, že nesmím otálet. Musím co nejdřív vyrazit směrem ke katakombám, kde už na mě čekají ostatní, abychom společně vztyčili prapor odporu proti čejzovcům. A přitom bych tolik potřeboval vědět, zda se nám podaří shromáždit pod tímto praporem i další lidi, nebo zda je naší skupince souzeno, aby zůstala malá a izolovaná.

Dezar se přece jen pozorně zaposlouchal, ale ničemu nerozuměl. Jeho ap byl sice vynikající přístroj, který dokázal dokonce překládat verše, avšak jeho příjem byl silně omezený, nedokázal současně překládat tisíce hlasů a rozhodnout, který z nich je důležitější, na to jaksi „neměl právo“. Dezar vypnul nefunkční ap a zkusil zachytit alespoň některé z reakcí filů. Navíc znal poměrně hodně slov i z jiných jazyků. Pod střechou chrámu zněly nejrůznější matematické formulace, řadová čísla chemických prvků, součástky strojů se míchaly s pojmy logiky, a všechna ta slova vyjadřovala bolest, vzrušení a rozhořčení. Jaký však mají smysl? S odpovědí na tuto otázku musel Dezar ještě dlouho počkat.

Déle se už zdržet nemohl. S pocitem lítosti a rozmrzelosti za sebou přibouchl dveře a rychlým krokem zamířil k autu.

Příštího dne První konzul vydal edikt, v němž prohlásil Roma Monteka a Ulu Kapuletovou za narušitele zákona. Současně byl vydán zákaz meziklanových sňatků.

10

„Miluješ mě ještě, Rome?“

„Ano, Ulo. Když jsem s tebou, je mi jako v pohádce, všechno vidím růžově. Ale když jsi pryč, propadám se kamsi do propasti a připadám si v osamělosti jako zvíře v kleci. Asi mi to nebudeš věřit, Ulo, ale teď je moje láska k tobě daleko silnější, než kdykoli dřív. Těch osm let strádání a nebezpečí, kdy jsme na všechno byli sami, mě naučilo vidět v tobě nejen vysněnou ženu, ale i oddaného přítele. Jsi jediný člověk na světě, který mě nikdy nezradí, vím to.“

„Zabil jsem tvého bratra, Ulo. Můžeš mi to vůbec někdy odpustit?“

„Pomstil jsi Meta, Rome.“

„Odpustíš mi to?“

„Není co odpouštět, Rome, nikdy jsem tě z toho nevinila.“

„Ulo, miláčku, neviděl jsem tě skoro celý týden. Vidíme se teď sotva v noci.“

„Já vím, Rome, je to hrůza, ale co můžu dělat? Vždyť víš, jakým tempem to teď ženeme. Na úkolu, který v našem kolektivu řešíme, závisí uvedení hrozně důležitých průmyslových objektů do provozu. Otec nám nedá vydechnout, a i Dezar se docela zajímá o naše výsledky.“

„Stala se z tebe neuvěřitelně pracovitá žena.“

„Můžeš být na mě hrdý. Právě dneska mi nabídli vedení jedné laboratoře.“

„A ty jsi s tím souhlasila?“

„Jak jsem mohla odmítnout, když na mě tak spoléhají? Ty bys to snad udělal?“

„Nevím.“

„Nikdy jsem tě nezažila, že bys couvl před odpovědností.“

„Takže se teď budeme vídat ještě méně?“

„Naučíš se trochu vařit, a to je všechno. Ach, Rome, miláčku, a já jsem si myslela, že ti to udělá radost! Přece nemůžeš být takový sobec!“

„Kdes byl, Rome, už jsem o tebe měla strach.“

„Zdržel jsem se na vedení. Posuzovali můj projekt ozelenění Verony. Nedovedeš si představit, jakou polemiku to vyvolalo! A kdo myslíš, že byl mým hlavním oponentem? Gel.“

„Nevím, co tě na tom překvapuje, vždycky ti záviděl tvé úspěchy. A od té doby, co se potloukal nevím kde, je to ještě horší. Nemůže ti zapomenout, že musel použít tvého vlivu.“

„Hlouposti, dovede se o sebe postarat sám. Není vůbec špatný odborník.“

„No právě, není špatný, a tys mu pomohl dostat se na špici.“

„Plně si to zaslouží.“

„Rome, miláčku, pokud tě pro něco miluju, tak pro tvou velkorysost.“

„Jenom pro ni?“

„I pro všechno ostatní… Večeře je na stole. A to si někdo nedávno stěžoval, že jsem málo doma.“

„Představ si, Rome, že se mi přece jen nakonec podařilo vyřešit ten proklatý úkol! Ještě se z toho pořádně nemůžu vzpamatovat.“

„Blahopřeju, Ulo.“

„Promiň, hrozně jsem spěchala, abych se ti pochlubila. Jsem šíleně utahaná, neuvařil bys mi kávu?“

„Jdu postavit vodu.“

„Víš, zakopaný pes byl v té formulaci. Vypadala docela obyčejně a přitom mi dala tak zabrat! Naši asistenti to už dávno vzdali a teď utřeli nos, holoubkové!“

„Kapulet se v tobě nezapře. Ach ty geny!“

„Jaké geny? Co to je? Něco jsi mi už o nich vyprávěl…“

„A tys to pustila druhým uchem ven.“

„Dobře, dobře, neurážej se, příště si to budu pamatovat. Takže hodnota x se zcela změní při neurčité funkci y. Umocníme-li ho na třetí a potom získáme kořen…“

„Ulo!“

„Copak, miláčku, podám ti sušenku, chceš?“

„Ulo, nějak jsi zapomněla, že tu tvou teorii pravděpodobnosti neznám.“

„Co tu má co dělat teorie pravděpodobnosti? To je docela jiná matematika! Vidíš, neměl ses na ni vykašlat!“

„Mám svých starostí až nad hlavu. Ty odtrhuješ kořeny od čísel, zatímco já z nich musím tvořit plody, víš?“

„Nešpičkuj!“

„A ty se nerozčiluj. Pochopil jsem, že se ti podařilo něco velkolepého a mám z toho opravdovou radost.“

„Tak mě honem obejmi, Rome.“

„Ulo, musím s tebou vážně mluvit.“

„Stalo se něco? Nějaká nepříjemnost na vedení? Zase nejspíš nějaký kapric tvého povedeného bratříčka.“

„Bráchu nech na pokoji. Víš, Senát rozhodl zahájit ozelenění jižních svahů Stříbrného hřebene. Velkolepý projekt! Nádherné terasy, na kterých se budou pěstovat tropické rostliny, i tvoje milovaná káva!“

„To je skvělé!“

„Počkej, nech mě domluvit. Nabídli mi, abych řídil veškeré práce.“

„Nikoho lepšího nemohli vybrat.“

„To mi spadl kámen ze srdce. Nevěděl jsem, jak se ti to bude zamlouvat, jestli budeš chtít odjet z Verony.“

„Počkej, jak to myslíš? To znamená, že bys měl odjet?“

„Ulo, asi jsi úplně nepochopila, o co jde. Nemůžu přece každý den dojíždět do zaměstnání stovky kilometrů! Budeme se muset přestěhovat tam, do hor. Je pravda, že to tam ještě není zabydlené, ale ty přece nejsi žádná citlivka!“

„Promiň, Rome, ale opravdu jsem to asi nepochopila. Jak si to všechno představuješ? Co tam budu dělat já?“

„Najde se tam práce pro každého.“

„Myslíš jako hrabat se v zemi?“

„Zpočátku, pochopitelně, tam tvoje specializace nebude potřebná, ale časem si tam třeba vytvoříme vlastní počítačové centrum.“

„Jenže do té doby já zapomenu násobilku. Ne, Rome, to mi nemůžeš udělat.“

„Co tím chceš říct?“

„Nezlob se, ale nemůžu tam s tebou jet.“

„Ale…“

„Prostě nemůžu. Úplně by mě to zničilo! Ty nemáš špetku svědomí, Rome! To mě chceš pohřbít zaživa? Odmítni to, miláčku, prosím tě, odmítni to! Však oni si najdou jiného schopného odborníka! Víš co, navrhni jim Gela. Sám říkáš, že na to má.“

„A já?“

„Miluju tě, Rome, a nepochybuju, že se pro tebe najde ještě spousta šancí, jak se prosadit. Copak bys dokázal být šťastný, když já budu nešťastná? Nebo snad nepatříme k sobě?“

„Ulo, taková příležitost se naskytne jednou za život!“

„Pak se musíš rozhodnout, Rome.“

„Bože můj, co mám dělat?“

„Dobře tedy, miláčku, když to jinak nejde, pojedu s tebou.“

„Ne, Ulo, pochopil jsem, že by to pro tebe znamenalo oběť. A z toho by nic dobrého nevzešlo.“

„Jenže jestli jsi přesvědčen, že máš jedinečnou příležitost, nikdy mi to neodpustíš.“

„A ty mi neodpustíš svoje dobrovolné vězení.“

„Je to začarovaný kruh…“

„Zapomeň na náš rozhovor. Jako by nic nebylo.“

„Představ si, Rome, že se u našeho Tiborka projevil mimořádný talent na matematiku!“

„Je ještě moc malý, na takové chytrosti má času habaděj.“

„Zatímco ty ho taháš k pracem na zahradě. To z něho chceš udělat agronoma?“

„On sám se musí rozhodnout, čím chce být. Já jenom chci, aby měl rád přírodu. Vypravuju mu o ptácích, o ranní rose…“

„Nemám nic proti tomu, ale nesmíš mi bránit, abych mu pomalu začala vštěpovat naše matematické myšlení.“

„Máš pravdu, Ulo, z našeho syna musí být všestranný člověk. Vždyť bude žít ve světě, kde mají lidé jeden jediný jazyk a nemusejí se domlouvat apem jako my dva.“

„Měli jsme návštěvu, Ulo?“

„Přijel Storti, přímo z Říma. Seděli jsme celý večer a čekali na tebe.“

„A jak se daří našemu starému pánovi?“

„Koupe se v paprscích slávy. Nabídli mu možnost přednášet na římské univerzitě, podpořil to sám První konzul. To víš, kolem plno reportérů, nemohl se jich zbavit a parádně se pocvičil v rétorice. Zítra si můžeš v novinách přečíst jeho zajímavé vyprávění o našich společných začátcích. Samozřejmě hlavním hrdinou není nikdo jiný než Storti.“

„A pokaždé se objeví nové neuvěřitelné podrobnosti. Kolikrát jsem mu už domlouval, samozřejmě zbytečně.“

„Pozdravuje tě otec. Storti říkal, že se už v Římě uvažuje vážně o zavedení výuky literární, výtvarné a hudební výchovy do škol.“

„Kde vezmou učitele?“

„Nejspíš z řad univerzu. Nebo se dohodnou se Zemí. Jo, neřekla jsem ti to nejdůležitější. V Římě se proslýchá, že se klanisté znovu dávají dohromady. Prý vytvořili jakousi laboratoř s mohutným generátorem na zeta-paprsky, které zničí naše apy. Prostě chtějí zlikvidovat dorozumění mezi lidmi.“

„No a co vláda?“

„Storti předpokládá, že jsou to jenom neškodné tlachy. Prý tím chtějí čejzovci jenom zastrašit lidi.“

„Není dýmu bez ohně, Ulo. První konzul má nejvyšší čas něco podniknout! Neměl bych k Dezarovi zajet?“

„Až tě bude potřebovat, ohlásí se sám. Nevnucuj se mu.“

„Dobré jitro, Ulo. Jak ses vyspala? Já ti měl takový divný sen…“

„Co kdybychom se šli trochu projít do parku? Nebo ne, v neděli je tam moc lidí. Raději si zajedeme do města.“

„Poslechni si, co se mi zdálo. Jdeme spolu lesní pěšinou a proti nám – Golem s Rosalindou. Okamžitě jsem se nastražil, ale Golem se jenom usmál, podal mi ruku a říká: Neboj se, my ty prašivé maty ještě dostaneme na lopatky! V motokuželkách stojí za starou bačkoru… A Rosalnda…“

„Co říkáš, Rome?“

„Rosalinda tě líbá na čelo.“

„Rome!!!“

„Proč křičíš? Jen ti chci dopovědět ten sen.“

„Ale já ti nerozumím!!“

„Tak se jim to přece jen podařilo! Naše apy jsou k ničemu! Bože můj, a já jsem tu tvou matematiku dočista zapomněl! Vždyť já si pamatuju všehovšudy pár slov… Mám tě rád… větev šeříku, včelí roj, listy trávy…“

„A na druhou plus dvě ab plus b na druhou rovná se a plus b to celé na druhou…“

EPILOG

Kosmická loď přistála na stejném místě jako před deseti lety.

Celou tu dlouhou dobu Hermes mlčel a zničehonic došla na Zemi krátká zpráva s přáním obnovit přerušené kontakty. První konzul žádal o znovuvyslání mimořádného a zplnomocněného posla, Hermeťanům již dobře známého inspektora Tropinina, aby se tím zjednodušil a urychlil souhlas pro vstup Hermesu do Velkého kruhu.

Vyslance Země přivítal neznámý úředník. Choval se sice uctivě, ale poněkud chladně. Tropinin si nemohl nevzpomenout na sympatického Ulanfa. Moc rád by se s ním setkal.

Přímo z letiště Tropinina dopravili do pracovny Prvního konzula s prosbou o malé strpení. Tropinin přistoupil k oknu a přelétl pohledem panoráma hlavního města. Co se tu změnilo za minulá léta? Jaké okolnosti asi přinutily Čejze ke změně politiky? A jestlipak ještě žijí mí hermeští přátelé? napadala Tropinina jedna otázka za druhou.

Ze vzpomínek ho vyrušil zvuk otevíraných dveří. Tropinin se obrátil. Na prahu místnosti stál Dezar. Šel mu vstříc a srdečně ho objal.

„No ne, příteli, vy teď sloužíte u velkého šéfa?“

„Nikoli, siňore legáte, máte tu čest hovořit se samotným Prvním konzulem.“

Tropinin překvapením hvízdl.

„Povídejte, hořím nedočkavostí.“

Dezar začal vyprávět. Nejprve o střetnutí s čejzovci. První roky to s nimi neměli právě snadné, ale postupně jejich hnutí odporu získávalo stále větší podporu lidu, až se stávající režim pořádně zakymácel v základech. Ztráty Čejzovy autority využil Golem a uskutečnil pretoriánský převrat. Zlikvidoval profesora a sám se prohlásil vládcem země.

„A Rosalinda?“

„Stala se jeho ženou. Nepochybuji, že ta intrikánka zosnovala celé spiknutí. Za Čejzovy vlády byla pouhým pěšákem, a když pomohla nahoru Golemovi, počítala s tím, že převezme všechno do svých rukou. Ale přepočítala se. Ten hlupák Golem začal vládnout podle své hlavy. Nevydrželo to dlouho, ale takovou hrůzu si ani nedovedete představit! Cosi na způsob vlády Caliguly nebo Nerona. Poštval proti sobě prakticky všechny klany a vlastně tím uspíšil naše vítězství. Nakonec ho zničila vlastní obrana. No a už je to dva roky, co jsem byl já zvolen Prvním konzulem. Bylo nutné uchovat tuto funkci, aby se zabezpečil pořádek pro etapu reforem. Byl zrušen klanismus, zavedli jsme nový systém vzdělání, pomalu se začalo rozvíjet umění. Docela nedávno Senát přijal novou ústavu. Samozřejmě, zatím to jsou první krůčky, to víte, klanové předsudky se hluboce zakořenily ve vědomí Hermeťanů a bude to trvat ještě celá desetiletí, než se vymýtí docela.

Ano, určitě vás bude zajímat, že mi velice energicky pomáhá siňor Kapulet. Byl zvolen Velkým matematikem. Pracuje ze všech sil, aby se trochu odpoutal od svých těžkostí. Vždyť, chudák, přišel o obě děti.“

„Cože! Co se stalo s Ulou?“

„S Ulou a Romem se už neuvidíte. Je to moc smutná historie, Storti vám o tom jistě bude vypravovat… Mimochodem, stal se znovu vychovatelem na univerzitě. Doufám, že se chystáte navštívit Veronu.“

„Pokud mi k tomu dá První konzul svolení…“

„Nežertujte, milý příteli. Abych byl upřímný, nejvíc jsem se obával, že mě budete podezírat ze snahy stát se diktátorem. Bohužel historie zná nemálo takových příkladů. Ale o mě se bát nemusíte, nezměnil jsem se.“

„O tom nepochybuji, příteli. Vždyť jste opravdový filozof.“

„Vkládám do vaší návštěvy Hermesu velké naděje, Anatoliji. Kontakty se Zemí a vstup do Velkého kruhu nutně potřebujeme. Pomohou nám urychlit všechny přeměny a vytvořit pro ně příznivé podmínky. Máme v plánu ekonomickou spolupráci, širokou turistickou výměnu a samozřejmě zvlášť spoléháme na vaši pomoc při obrození duchovní kultury. Tady, bohužel, musíme začínat prakticky od nuly.“

„Můžete se spolehnout, rádi podpoříme všechny vaše plány, profesore.“

„Spadl mi kámen ze srdce. Opravdu. A nyní vám tedy nabízím výlet do Verony. Zítra mě čeká perný den, musím vystoupit v Senátu. Potom nám už nikdo a nic nebude bránit v přípravách dohody.“

Storti Tropinina vřele objal a zaslzel dojetím. Vychovatel za ty roky přibral na váze, ale z jeho činorodosti a výlučnosti nezmizelo nic. Pohostil svého přítele vybranými pochoutkami agranské kuchyně, samozřejmě vlastnoručně připravenými, a s kávou postavil na stůl i láhev své oblíbené ječmenky.

„Asi vás ze všeho nejvíc zajímá osud Roma a Uly. Je tomu rok, co utonuli. Moře bylo zrovna hodně neklidné, barometr věštil bouřku. Přemlouval jsem je, aby byli opatrní. Marně. Buď je postrkovala odvaha, touha vyprovokovat klid, nebo jejich mladický nerozum… Byli oba znamenití plavci. Jenom se mým starostem smáli… Vzali se za ruce a zamířili do moře.

Bouře je zastihla nedaleko od břehu, mohli se ještě vrátit. Ale usmysleli si, že se pohoupají na vlnách. A stalo se to nejhorší, co se mohlo stát. Dostali se do víru… Ach bože, jak mohli jenom zapomenout, že mořské dno je v těch místech samý pohyblivý písek, který vytváří při vlnobití smrtonosné jámy!“

„To je hrozné!“ vyrazil ze sebe Tropinin.

„Hrozné…,“ zopakoval Storti s nepochopitelnou intonací, ani souhlasnou, ani odmítavou.

Tropinin na něho upřeně pohlédl.

„Něco jste chtěl ještě dodat, příteli…“

Storti uhnul pohledem a vzdychl.

„Někdy mě napadají takové podivné myšlenky,“ řekl zadumaně. „Nikomu jsem se s nimi ještě nesvěřil, ale k vám mám důvěru. Nevím, jak bych to řekl… Prostě zdá se mi, že jejich smrt nebyla náhodná… jako by jim hlas osudu předpověděl takový tragický konec. Připadám vám jako mystik?“

„Pokračujte,“ ozval se tiše Tropinin.

„První roky po vašem odjezdu z Hermesu jsme měli plné ruce práce, boj s čejzovci nebral konce. Museli jsme se skrývat, plnit riskantní úkoly ilegálního centra. Byl to život plný odříkání, vyžadující na každém všechny fyzické i duševní síly pro všeobecný vysoký cíl. Rom s Ulou víc než kdokoli jiný viděli v tomto boji i svou osobní věc – vždyť tobyla jejich láska, která zapálila první jiskřičku a zrodila obrovský plamen. Byli úplně pohlceni romantikou revoluce, obětovali se jí bezezbytku, s veškerým zápalem mládí, a to je ještě více sblížilo, obohatilo vzájemnou náklonnost srdcí poutem přátelství.

Pak občanská válka skončila. Mladý pár se vrátil do Verony. Ula se stala programátorkou, Rom šel ve stopách svého otce a pracoval v agronomickém ústavu. Oba pohltily jejich profesionální povinnosti. No a tato výrazná změna jejich životního rytmu… asi jako když člověk přesedne z auta na pokojného hřebce… ta pro ně nebyla nijak jednoduchá. Byli zvyklí být pořád spolu, a najednou se nemohli smířit s tím, že se nyní viděli sotva po večerech. Navíc je úplně vyvedlo z míry, když se čejzovcům podařilo na několik dní odpojit apy na celé planetě.“

„Jak se to stalo?“

„Použili jakýsi generátor zeta-paprsků. Já tomu čerta starého rozumím. Naštěstí byla tajná laboratoř objevena a zlikvidována. Teď se objevily pokusy využít generátor pro rozvoj kosmických kontaktů. Jak se říká – všechno zlé je k něčemu dobré.“

„Tak je to taky v pořádku.“

„Ano, dnes už o tom můžeme uvažovat docela klidně, ale v tom prvním okamžiku jsme se všichni cítili strašně. Nastala panika, lidi šíleli, došlo i k sebevraždám. Rom s Ulou se dlouho nemohli zbavit strachu, žili jakoby v šoku, v hrůze, že se to může každou minutu zopakovat.“

„Počkejte, Storti, ale vždyť Rom, pokud vím, horlivě studoval matematiku.“

„Ale kdepak! Chudák byl tak vyčerpaný vlastní prací v ústavu, že na nějakou matematiku neměl ani pomyšlení. Nezapomeňte, že Rom i Ula vyrůstali a vzdělávali se ještě jako profesionálové podle starého hermesského způsobu. Oni jako první, aniž si to pořádně uvědomili, hodili rukavici klanismu, ale aby se sami změnili, na to jim už síly nestačily. A copak to tak nakonec není s námi všemi? Vezměte si třeba mě. Hodně jsem se změnil v důsledku těch nekonečných zmatků: nenávidím klanový systém, který jsem dříve považoval za vrchol dokonalosti, a konečně jsem uvěřil i tomu, co náš společný přítel Dezar nazval harmonickou univerzálností. Bojoval jsem za ni, dokonce jsem za ni prolil nejméně půl litru své drahocenné krve. Teď si čtu v zajímavých knížkách, kde se píše o všem možném, přesto v skrytu duše zůstávám zatvrzelým agrem, kterému je popravdě řečeno úplně fuk nějaká matematika nebo jiné moudrosti. K něčemu se vám přiznám, když mi slíbíte, se to nedoví náš milý První konzul: Já tu jeho univerzálnost přijímám jen po velmi malých porcích vlastně jako trest za naše hříchy. Zato stačí, abych se trochu porýpal té naší zemičce, a hned se moje dušička zaraduje!“

Tropinin měl před sebou opět toho starého dobrého přítele Stortiho a musel se zasmát.

„Ještě jste té univerzálnosti nepřišel na chuť.“

„A nejspíš ani nepřijdu, jsem už na takové novoty starý.“

„Ale trochu jsme odbočili,“ řekl Tropinin. Rád by se dověděl všechno do nejmenších podrobností.

„Už nemám mnoho co doplnit. Dlouho jsem mladý pár neviděl, taky jsem měl práce nad hlavu. Nabízeli mi různá významná místa, ale já jsem dal nakonec přece jen předost vychovatelství na univerzitě. A když jsem vyšetřil trochu času a přijel za mladými, cítil jsem se všelijak. Připadali mi jaksi nervózní, žili jakoby v neustálém vnitřním napětí. Zkusil jsem si s nimi o tom promluvit, ale oba to odmítli s tím, že je všechno v nejlepším pořádku. Prý se ze mě stává starý vyplašený dědek a přenáším na ně svou melancholii.

Jenom jednou se mi Rom svěřil. Seděli jsme nad ječmenkou, probírali nové události, nadávali na Čejze a vymmívali se Golemovi a Rosalindě, no a samozřejmě chválili Dezara… I na vás jsme vzpomněli dobrým slůvkem. Najednou mě překvapila jedna Romova myšlenka: Víš, povídá, zničili jsme klanismus, a přesto se nás pořád ještě nechce pustit. Jak dlouho ještě bude trvat, než vyroste nová generace Hermeťanů – nezávislých a osvobozených od zlosti a netrpělivosti, hlubokomyslných a harmonických, přitom ne svéhlavých všeznalců, ale věčných hledačů pravdy, takových, kterým moudrost nezničí city a nevezme jim schopnost milovat tak, jako se milujeme my s Ulou?“

Storti se odmlčel a zadíval se někam do dálek. Tropinin i dlouho netroufl vyrušit ho z jeho chmurných myšlenek, až to nakonec nevydržel: „No a?“ Storti na něho překvapeně pohlédl, jako by se probudil těžkého snu.

„Ach ano, čekáte, co bylo dál… To je všechno.“

„Nechápu. Přece nepodezíráte Roma a Ulu…“

„Hlouposti,“ dotčeně ho přerušil Storti. „Jen si myslím, že napjatý nervový stav, v jakém se ti dva nacházeli, jim přidusil instinkt sebezáchovy. Možná je to nesmysl, možná přeháním, ale nemohu se zbavit myšlenky, že ti dva byli jednou z posledních obětí profesionálního klanismu. A proto ho proklínám!“

Do místnosti vběhl asi pětiletý klučina a Storti se jako mávnutím proutku halasně rozesmál.

„Tak tohle je Tibor. Pojď se hezky přivítat se siňorem legátem. A taky mu pověz, co se učíš.“

„Dobrý večer, siňore,“ řekl způsobně chlapec.

„Ahoj, Tibore, tak pověz, co umíš.“

„Já umím věcí,“ řekl vážně Tibor, „až mi jde z toho hlava kolem!“

„A už víš, čím budeš, až budeš velký?“

„Ještě ne, ale asi kosmonautem. Táta mi vypravoval o Zemi i o jiných planetách Velkého kruhu.“

„Víš co, Tiborku, řekni siňoru legátovi některou z tátových básniček,“ pobídl ho Storti.

Tibor se chvíli zamyslel a potom rázně spustil:

Nic neváží už v naší době slova,

snad právě proto velkou mají moc,

noc černočernou zbarví dozlatova

a zlatý den se slovy změní v noc.

Věc v mlze slov se nepodobá sobě,

z jasného slunce slova stvoří mrak.

Kde slova vzít, jež říci bych chtěl tobě?

Než slova, líp ti lásku zjeví zrak.

„Rom napsal mnoho veršů,“ vysvětlil Storti Tropininovi, „nedávno vyšly knižně – byla to první sbírka na Hermesu. Často je Tiborkovi předčítám. Má vynikající paměť!“

„A nechtěl by ses, Tibore, stát raději básníkem?“

„To chci, a potom taky kosmonautem.“

„To je vynikající! A my na Zemi budeme čekat, až vyrosteš a přiletíš k nám.“

Byl nejvyšší čas rozloučit se se Stortim i Tiborkem. Tropinin se chtěl ještě aspoň chvíli projít večerní Veronou.

Zašel do baru, kde se seznámil s Dezarem v tu památnou noc, chvíli postál před hotelem Sedmkrát sedm, prošel se parkem, který těsně sousedil se sadem rodiny Kapuletů. Teď tam prožívala svůj podzim osamělá paní Marta. Alejí se procházely dvojice milenců a život šel dál svou cestou. Tropinin požádal kolemjdoucího, aby mu ukázal cestu k místu, kde dříve stál dům Monteků. Už zdálky spatřil vysoký bronzový pomník. Znázorňoval dva mladé lidi. Ula obrácená profilem, štíhlá a půvabná, jako by sestoupila z pláten Cranacha nebo Botticelliho. Rom statný, svalnatý, stáli zobrazeni na mořském břehu jako při svém prvním setkání.

Dlouho vydržel Tropinin stát u sousoší a znovu a znovu prožíval všechno, co se tu v minulosti událo. Užuž se chystal odejít, když si všiml nenápadného nápisu na podstavci:

Však věčně bude srdce jímat znova

žal Juliin a bolest Romeova.

Nezbývá mi než poděkovat všem přátelům Hermeťanům, bez jejichž vydatné pomoci by nikdy moje vyprávění nevzniklo. Zvlášť jsem zavázán Stortimu za cenné informace, které mi umožnily s téměř dokumentární přesností vyprávět příběh lásky Roma Monteka a Uly Kapuletové.

Mimochodem, pokud jde o jména – prosím čtenáře za shovívavost, ale určitě jste sami pochopili, že nešlo o žádnou zvláštní shodu, ale pouze o, můj nápad. Jednak se mi skutečná jména hrdinů zdála málo libozvučná, jednak jsem shledal vhodným nabídnout vám tuto paralelu, abyste se bez ztráty času různým dohadováním zamysleli nad tím, jak stejná ve své podstatě a jak zároveň různorodá v konkrétním projevu je melodie lásky. A hlavně – jak nezměrná je její životodárná síla. Ať už v šestnáctém století na Zemi, nebo v pětadvacátém na Hermesu – všude dokáže upřímný a opravdový cit smést přehrady, sblížit protilehlé póly, spoutat milence a současně otevřít dokořán oči společnosti při pohledu na nedostatky jejího zřízení.

Chci být upřímný: Právě proto, že se bouře na Hermesu zrodila z písně skřivana, musel jsem se pustit do mně nepříliš vlastního úkolu a místo zprávy o výsledcích svého poselství napsat román. Doufám, že čtenáři budou velkorysí k jeho uměleckým hodnotám. Vidíte, tady je ještě jeden argument o užitečnosti rozumného profesionalismu. Je to hrůza, když se pekař pustí do šití bot, ale i tak mu nebude na škodu, když se dozví něco o teorii pravděpodobnosti. V tom tkví celá ta veliká moudrost.

Abych řekl pravdu, nejvíc mě potrápily stránky, kde vystupuje na scénu „siňor legát“. Není právě snadné zobrazovat sebe samého ve třetí osobě. Ale v každém případě jsem se snažil vyloučit jakoukoli vlastní reklamu a snad se mi podařilo vylíčit svou roli Pozemšťana v podmínkách Hermesu objektivně. Ale tak jako tak je to záležitost velice choulostivá a žádný člověk se nezalíbí všem. Jedni budou nespokojeni s tím, že se Pozemšťan, třebaže nesměle, ale přesto přimlouval za mladé lidi u Velkého matematika, a dokonce se dostal do rvačky ve vinárně. Jiní mu budou spílat za lhostejnost k osudu Roma a Uly, která podle nich neodpovídá zásadám jednání posla vyspělé civilizace. Tito nechť jsou tak laskaví a vzpomenou si na pokyny, stanovené pro regulaci meziplanetárních kontaktů.

A. Tropinin, velitel meziplanetárních styků.