kolektiv autorů

Setkání pro rok X

VÝJIMKA

Zvonek řinčel pronikavě a nesmírně otravně. Když se ozval podesáté, Kester zaklel, přistoupil ke dveřím a kopnutím je otevřel. Před ním stál člověk, kterého neznal. Neznámý trochu naklonil hlavu a se zájmem si ho prohlížel.

„Dobrý den,“ řekl ten člověk a usmál se. „Jdu k vám na návštěvu.“

„Nikoho nečekám,“ odpověděl Kester, „a nikoho jsem nezval.“

„Vážně?“ zauvažoval neznámý. „Já ale nejdu tak docela jako host. Přicházím pracovně.“

Kester významně pohlédl na hodinky:

„Co chcete?“

Návštěvník dělal, že si toho tónu nevšiml.

„Jmenuji se Salnikov,“ představil se. „Jsem z Výboru pro kosmický výzkum. Prostudoval jsem si tu vaši věc a chtěl bych si něco objasnit.“

„Jo tak!“ Kester se ušklíbl. „Tak to bychom oba ztráceli zbytečně čas.“

„Proč?“ podivil se Salnikov. „V materiálech o té věci jsem nenašel odpověď na jednu důležitou otázku.“

„Tak ji klidně hledejte,“ odpověděl mu Kester; „ale mě při tom vynechťe. Výbor už před rokem vyšetřování přerušil. Sbohem.“

Otočil se a chtěl zabouchnout dveře.

„Poslyšte, Kestere, já vám věřím,“ pronesl tiše Salnikov.

„Cože?“ nechápavě se zeptal Kester.

„Věřím, že jste se nijak neprovinil,“ trpělivě opakoval host. „A mám dojem, že vím, co je třeba udělat, aby vám uvěřili i oni.“

Kester na okamžik znehybněl a jeho rozložitá vysoká postava se jakoby najednou zmenšila. Pohlédl na Salnikova už bez nepřátelství, ale se smutkem a trpkostí z dávné doby.

Jestli mě chcete dostat, abyste ze mě vytáhl nějaké nové údaje…“

„Pusťte mě dál,“ řekl s naprostým klidem Salnikov a Kester pomalu ustoupil.

Salnikov se usadil v jednom z pohodlných křesel v přijímacím pokoji, a zatímco Kester chystal skleničky na pivo, koutkem oka ho pozoroval.

Osamocení Kesterovi bezesporu nijak nevadilo. Ne proto, že by byl ostýchavý, jednoduše se s nikým nepotřeboval stýkat.

Hostitelova kratičká slabá chvilka pominula. Díval se na Salnikova zpod svého nesymetrického huňatého obočí zamračeně a vyčkávavě.

„Pozorně jsem prostudoval ty materiály,“ začal Salnikov, „a je mi jasné, co mi v nich schází. Jak jste se vlastně dostal na Aldam?“

„Stejně jako všichni ostatní.“

„Mám na mysli něco jiného. Vy jste přece nebyl v seznamu náhradníků.“

„Jo tohle myslíte… Vlastně to byla náhoda Meteorolog, který byl veden jako náhradník, si zlomil nohu v Kordilérách. A když zahynul Mellié, byl jsem volný, bloumal jsem v ústavu a čekal, kam mě pošlou.“

„Do té doby jste nikdy mimo Zemi nepracoval, je to tak?“ upřesnil jeho slova Salnikov a Kester přikývl.

„Navrhli vám, abyste letěl na Aldam prostě proto, že jste byl, dalo by se říct, po ruce?“

„Navrhli mi, abych letěl na Aldam proto, že jsem skvělý odborník.“

„Skutečně?“ Salnikova ta odpověď mírně šokovaja.

Na stole se rozlilo trochu piva. Kester okamžitě vytáhl ubrousek a začal stůl tak pečlivě utírat, že Salnikov musel udělat místo i se svou sklenicí.

,A to jste si dokázal vyřídit všechny potřebné formality v tak krátké době?“ divil se. „Postup při výběru kandidátů do skupiny pro dálkové lety je poměrně velice přísný.“

„Já jsem žádné problémy neměl,“ přezíravě konstatoval Kester.

„Prošel jste všemi zkouškami? A co testy pro extrémní situace? Zkoušky psychologické snášenlivosti?“

„V pořádku,“ bez zaváhání odpověděl Kester.

„Jak je to možné?“ Salnikov dal najevo, jak je překvapen. „Podívejte se na výpis z vašich papírů. Osmnáctého ledna jste byl zařazen mezi náhradníky skupiny Aldam IV a devatenáctého jste už odletěl na orbitální základnu.“

„A co má být?“

„Za jediný den není možné projít všemi zkouškami.“

„Myslíte?“ líně se zeptal Kester.

„Samozřejmě!“ Salnikovovo překvapení bylo obrovské; Kester k němu začal pociťovat něco jako lítost.

„No tak dobře,“ začal mluvit Kester, „lékařskou kontrolou jsem tenkrát skutečně neprošel. Měli příliš málo času. Doklady mi vystavili na základě předcházejících zkoušek.“

„To je zvláštní,“ řekl Salnikov. „Poslyšte, a teď byste s takovou zkouškou souhlasil?“

„Ne!“

„A proč?“

„Do toho vám nic není,“ zněla odpověď.

Salnikov se snad ani nedovedl urazit. Přejel si prstem po tváři a opatrně řekl:

„Víte, to je totiž nejzávažnější věc, ve které něco nehraje. Jste přece člověk, jehož vztahy s jinými lidmi jsou, řekněme, vždycky složité, a zkouška snášenlivosti, to je hlavní kritérium výběru pro skupinu dálkové rozvědky. Já jsem stejně nepochopil, kdy a kde jste ho absolvoval.“

„A co má být?“ přezíravě pronesl Kester.

„Jak to — co má být?“ znovu se podivil Salnikov. „Něco takového se přece nikdy nesmí stát!“

„O to právě jde!“ vztekle vyjel Kester. „Jakýkoli nekompetentní omezenec, který se dovede přetvařovat, má tisíckrát víc možností než ten, pro koho je nejdůležitější práce a věc, o kterou jde!“

„Ale?!“ rozhodil ruče Salnikov. „Vy máte pěkné mínění o psychoanalýze.“,

„Vážený příteli, tahle psychoanalýza je propočtena na průměr. Na skoro negramotné lidi a na vrtáky. Na žádnou odchylku nebere zřetel,“ kategoricky prohlásil Kester.

„Jo tak,“ s pochopením řekl Salnikov, „jenomže vy jste přirozeně…“

Kester se ani nesnažil zachytit v Salnikovově tónů ironii.

„No právě,“ potvrdil naprosto suše. „Přirozeně.“

„Ano,“ řekl Salnikov. „Vraťme se ale k naší věci… V lékařském středisku jsem se seznámil s Valentinou Igorjevnou…“

„Čmucháte,“ přikývl Kester, „slídíte. Dostal jste se až k Makarovové. Co ta vám mohla říct?“

„Je to divné, Kestere. Když mluvíte o své bývalé ženě, používáte příjmení. Přece jste spolu prožili celý rok, nejste si tak docela cizí.“

„Podívejte se, vy mě přece nebudete poučovat,“ zavrčel Kester. Přesto se však najednou tak trochu roztesknil.

„Valentina Igorjevna se mi přiznala, no, řekněme, že vám mírně pomohla překonat zábrany psychologů. Upřímně se vám pokusila pomoct, i když věděla, že se dopouští závažného přestupku tím, že antidatovala doklady. Nesmírně s vámi cítí… I teď.“

„Tak co to tu na mě hrajete?“ zeptal se Kester. „Všechno víte, proč se mě tedy na ty věci vyptáváte?“

Že by Makarovová mohla mít kvůli němu nějaké nepříjemnosti, to ho ani ve snu nenapadlo. Salnikov nad takovou lhostejností kroutil hlavou.

„Vím všechno, ale přitom to všechno není. Nedovedu jenom pochopit, proč jste vlastně usiloval o tu cestu.“

„To nepochopíte,“ ušklíbl se Kester. „Raději mi povězte, proč myslíte, že tolik naprosto bezvýznamných lidí zabírá bez jakéhokoli práva taková místa? Sedí na svých zadcích a seděli by dál. Ale kdepak! Celý svůj život odstrkují ty, kdo jsou lepší než oni, kdo jsou nadanější, chytřejší. A tam ve vesmíru je takových nul jako hub po dešti. Jen si vyberte jakoukoli informaci: jsou, nejlepší, chápete to, nejlepší z nejlepších. Obyčejní smrtelníci prý nejsou schopni dosáhnout toho, co dokážou oni. A já toho schopen jsem, aby vám to bylo jasné! Celý život se ze mě snaží udělat blbce! Ale já jsem schopen… já dokážu přinejmenším to, co ti vaši nadutí supermani…“ Kester přerušil svůj, monolog a zahloubal se do svých myšlenek. „Tak co ode mne vlastně chcete?“ řekl konečně.

„Chci, abyste mi vyprávěl, jak se to všechno stalo. Všechno od úplného začátku. A nechte už ležet, sakra, ten pitomý ubrousek!“ rozzlobil se Salnikov, když viděl, že se Kester znovu chystá utírat stůl. „Co jste cítil? Četl jsem vaše hlášení mockrát, já to ale potřebuju do všech podrobností slyšet od vás.“

„Prosím,“ nevýrazně přitakal Kester. „Byl to ten nejobyčejnější výstup. S Jurchanovem a Veschiviallim jsme kluzákem sestoupili, abychom vyměnili napájecí zdroj v meteorologické buňce. Na Aldamu Jurchanov zjistil nějaké drobné závady v seřízení gyrokompasu a rozhodl se, že je odstraní. Požádal Veschivialliho, aby mu pomohl, a já jsem zatím zamířil k meteorologické buňce.“

„Sám?“

„Kluzák přistál nějakých sto metrů od ní. Široko daleko byla rovná step, nebylo se čeho obávat… Pokud ve vzdálenosti, kam člověk dohlédne, není nic nebezpečného….“

„Porušil jste tím ale nařízení, podle kterého nesměl vystoupit na povrch člověk samotný, ne?“

„Do jisté míry ano. Ve skutečnosti ovšem byl za takových podmínek tento zákaz spíš jenom přáním. Jurchanov a Veschivialli proti tomu nic nenamítali. V rádiu jsem neustále slyšel, jak se spolu domlouvali. Občas se obrátili i na mě a já jsem jim odpovídal. U buňky jsem se zdržel déle, než jsem počítal. Dvířka byla porostlá dlouhým mechem, který se pohyboval a reagoval na mou přítomnost. Připadalo mi to jako nějaká odrůda rosnatky. Zřejmě jsem ji měl zničit, rozhodl jsem se však rozebrat zadní stěnu buňky. S tím jsem si hrál snad čtvrt hodiny. Stejně dlouho mi trvala výměna baterie a ustavení stěny na místo.“

„Celou tu dobu jste byl s kluzákem ve spojení?“

„Ano … Aspoň si myslím, že ano. Soustředil jsem se na práci a žádné nebezpečí jsem nevnímal…“

„Kdy jste si uvědomil, že se na kluzáku něco stalo?“

„Už jsem se vracel, když jsem najednou zaslechl, jak Jurchanov vykřikl: ,Co to je?’ A pak vykřikli oba…“ Kešter zavrtěl hlavou. „Bylo to hrozné. Nikdy jsem ještě neslyšel chlapa takhle křičet.“

„A co volali?“

„Byl to prostě křik. Divoký, příšerný. Rozběhl jsem se ke kluzáku. Připadalo mi, že se ve stepi něco mihlo. Nejsem si tím jist, nic jsem neviděl, prostě jsem jenom vnímal nad sebou takový prudký pohyb… Tehdy jsem se na to nesoustředil… Ti dva leželi v kabině s pokřivenými tvářemi. Byli už mrtví. Odstartoval jsem. Okamžitě,“

„V té chvíli jste vy necítil nic?“

„Jestli jsem nic necítil? Cítil jsem hrůzu! Bylo mi nepředstavitelně hrozně. Tam na základně jsem potřeboval nějaký čas, než jsem dokázal všechno souvisle popsat…“

„No a?“

„Musel jsem to opakovat dvakrát nebo snad třikrát. Už tehdy jsem pochopil, že mi tam jednoduše nikdo nevěří. Pokyvovali, dělali, že se mnou cítí, ale v jejich pohledech, a to naprosto ve všech, jsem viděl nedůvěru, podezření,“

„Podezření? A z čeho vás podezřívali?“

„Považovali mě za viníka. To už tehdy. Viděl jsem jim všem až do žaludku, Paryginem počínaje a tou nulou radistou Kvirinem konče. Řada z nich byla ochotna mě obvinit při nejbližší příležitosti z čehokoli…“

„Ale proč?“

„Protože celá ta směna na základně byla výjimečná sbírka diletantů a hlupáků. Výbor by se spíš dobral konce, jak se to vlastně stalo, ale polovička těch lidí byli zcela zjevně závistiví lenoši, připravení očernit každého, kdo dovedl třeba jen o něco málo víc než oni,“

„Poslyšte, Kestere, přemýšlejte trochu o tom, co říkáte,“ neudržel se už Salnikov. „Zahynuli přece dva lidé ze skupiny. To nebyli jenom kolegové, byli to blízcí přátelé mnoha lidí ze základny. Něco takového musí poznamenat každého, a vy je obviňujete z kdovíjakých intrik proti sobě.“

Kester se přezíravě rozesmál:

„Já jsem věděl, že mi nebudete věřit. Celá tahle rozmluva je dočista na nic.“

„Dobře“ řekl suše Salnikov. „Co se stalo dál?“

Kester se zamyslel. Uplynula minuta, dvě.

„Kvůli tomu všemu byly další výstupy na Aldam zakázány. Lékaři se pokoušeli zjistit, proč vlastně zemřeli…“

Smrt Melliého byla považována za tragickou náhodu. Prostě nikdo nedokázal určit příčinu smrti. Jeho kluzák se roztříštil v horském masívu Jižní brány a byl nalezen až dvě hodiny po katastrofě. V naprosto jasném, klidném dni Mellié narazil do stěny kaňonu. Velitel oddílu Parygin pak zakázal vycházet jednotlivě na Aldam a až do případu s Jurchanovem a Veschiavillim nic nezavdávalo příčinu k obavám.

Smrt dvou výsadkářů je přinutila přehodnotit všechno, co se stalo. Jurchanov, a Veschiavilli zemřeli následkem prudkého krvácení do mozku. Jak se mohla dvěma absolutně zdravým lidem, výsadkářům, přihodit najednou taková věc? Nebyla smrt Melliého stejně nenadálou a nevysvětlitelnou? Na tyhle otázky odpovědět nedokázali.

Samozřejmě že na stanici neměl nikdo v úmyslu Kestera obviňovat ze smrti výsadkářů, i když mnozí lidé dávali nepokrytě najevo, že toho nepříjemného, složitého člověka nemají v lásce. Psycholog oddílu Kaminskij si nejednou kladl otázku, jak se vlastně Kesterovi podařilo dostat se do výpravy. Svou nesnášenlivostí, prudkostí a absolutním přehlížením jakéhokoli názoru Kester nutně vyvolával podráždění ve vztahu k ostatním. Sám si to podle všeho neuvědomoval. Zřejmě proto, že ti kolem něho ho dráždili přinejmenším stejně.

Avšak ve svém oboru byl Kester skutečně dokonalým odborníkem, to mu ve vztahu k ostatním trochu pomáhalo.

Neznámé nebezpečí udělalo otazník nad celým programem oddílu. Parygin stál před alternativou: buď program přerušit, nebo na sebe vzít odpovědnost za to, že v něm bude pokračovat v podmínkách nesmírně vysokého rizika, které se nedalo předvídat.

Kdykoli jindy by Parygin zvolil první variantu. Teď však nemohl rozhodovat sám. Před měsícem Boněv objevil přistávací plochu neznámých bytostí, přesně takovou, jakou už objevili na Cerexu a Sfilonu. Tři dny před tragédií Tulin zaznamenal v ovzduší planety podivná vajíčkovitá tělesa.

Když se na výhledové obrazovce objevil řetězec lesknoucích se vajíček, Tulin, který měl v té chvíli službu u teleskopu, jednoduše nechtěl věřit svým očím, a to mu právě svým způsobem zabránilo v tom, že zapomněl spustit kameru.

Vajíčka opsala jakousi křivku, jejíž horní část vedla u hranice troposféry a klesla (nebo snad spadla?) na povrch planety v oblasti rovníku. Tulinovi se nepodařilo zaznamenat souřadnice místa přistání, všechno to proběhlo ve velice rychlém sledu. Určil jen přibližnou oblast v okruhu o průměru osmdesáti kilometrů. Výsadkáři pročesávali to místo dva dny, neobjevili však nic.

Vajíčkovitá tělesa nemají nic společného se známými živými formami zjištěnými na Aldamu. Nepodobala se vlastně vůbec ničemu. Jestliže to bylo skutečně dílo jiného rozumu, jestliže jejich zjevení bylo skutečně předzvěstí toho, po čem lidstvo toužilo, co hledalo, význam práce jejich oddílu získal nepředstavitelně na závažnosti.

Proto se Parygin odhodlal k výjimečnému kroku, i když si velice dobře uvědomoval, že v očích Výboru něco takového může zpochybnit jeho kompetenci jako velitele výpravy tohoto druhu. Parygin oddílu totiž navrhl, aby se rozhodli kolektivně.

Šestapadesát z nich, mezi nimi i sám Parygin, se vyslovilo pro pokračování v programu. Sedmapadesátý, to byl Kester, byl proti. Když si však uvědomil, že jeho rozhodnutí ostatní neschvalují, snažil se, nehledě na svou paličatost, zdůvodnil své jednání tím, že prostě na žádné cizí bytosti nevěří.

Poté se Parygin znovu vrátil ke svým velitelským pravomocem a vyžadoval bezpodmínečné plnění celé řady bezpečnostních opatření vedoucích až k velice nepopulárním prostředkům.

Od toho dne sloužily u výsadkových kluzáků nepřetržitě celé skupiny připravené okamžitě odstartovat na místo možného kontaktu.

Jenom jediný Kester hlídkoval se zjevným odporem, neustále otravoval toho, s kým sloužil, rebelantskými řečmi o tom, že on, Kester, musí ztrácet svůj drahocenný čas na hon na přízraky…

Kesterův kolega byl z toho chvílemi až nepříčetný a na příští hlídku se pokoušel všemi možnými cestami vyměnit si s kýmkoli své místo, jenom aby nemusel už víckrát zůstávat s Kesterem o samotě.

Nečekali zbytečně. Za dva týdny se vajíčka objevila znovu, tentokrát však už byli připraveni. Shodou okolností byl právě v hlídkující skupině Kester. Sloužil v jednom z kluzáků společně s Olginem.

Vajíčka opsala parabolu, klesla na kamenitou plošinu Prvního výsadku, kde nebyl žádný porost, a jejich místo přistání bylo zaznamenáno s naprostou přesností.

Všechny tři kluzáky okamžitě odstartovaly.

Zaměřená oblast byla pro pozorování velice nepřehledná. Strmé skály, klikaté úžlabiny, plochy poseté kamením bez jakéhokoli rostlinstva ve žhnoucích paprscích místního slunce. Boněv, velitel výsadku, se ujistil po několika okruzích v minimální výšce, že místo, kterému je třeba věnovat maximální pozornost v tomto moři nakupeného kamení, je úžlabina téměř v samotném středu skalnatého masívu. Úžlabina, nebo spíš široká rozsedlina, byla přístupná z jediného směru a strmé stěny, v nichž se černaly pravidelné kulaté otvory, byly z výšky dobře rozeznatelné.

Dno úžlabiny bylo hustě poseto velkými a ostrými balvany, takže přistání bylo prakticky nemožné. Boněv se rozhodl pro přistání dvou kluzáků na poměrně rovné ploše před vchodem do úžlabiny. Třetí kluzák se Safonovem a Barbinem na palubě zůstal ve vzduchu, kryl Boněva a plnil funkci retranslátoru, protože spojení se základnou bylo díky mnohonásobně odraženému signálu ve skalním labyrintu velice špatné.

Kolem dokola nebyla sebemenší známka, která by signalizovala nebezpečí. Boněv se poradil s Paryginem a rozhodl se vstoupit do úžlabiny a prohlédnout si některou z jeskyní, aniž by ovšem vstoupil dovnitř,… Dokonce i takové relativně opatrné rozhodnutí zničehonic vyvolalo u Kestera rozhodný protest. Jeho námitky byly zajímavé. Odvolával se na to, že skupina není připravena, že nemají propracovaný žádný systém a jasný plán, což znělo samozřejmě absurdně, když člověk zváží, že ho tu může potkat prakticky cokoli.

Vypadalo to, že, hlavním důvodem jeho jednání byl strach. Olgin se o tom vyslovil zcela jednoznačně a navrhl, že nejjednodušší bude, zůstane-li Kester v kluzáku. Kester se přirozeně rozzuřil a začal velice podrážděně, avšak málo přesvědčivě hájit své stanovisko.

Boněv jejich spor přerušil „a určil, aby Kester šel jako poslední. Všichni čtyři — Boněv se svým kolegou Grigorovičem, Olgin a Kester — ušli padesát metrů, které dělily místo přistání od vchodu do úžlabiny, a bez problémů pokračovali v cestě dál. Od nejbližší jeskyně je dělilo asi tři sta metrů. Safonov sestoupil co nejníže, jak mu to jen dovoloval zrádný terén, a pozorně sledoval, jak krátký zástup lidí postupuje skalními balvany k tmavému otvoru. Neušli však ani polovinu cesty, když se to všechno stalo.

Dokonce ani Safonov si nebyl jist, zda to, co viděl, se neodehrálo jenom v jeho představách. Ve zlomku sekundy se vchody do jeskyň nafoukly, vzedmuly, jako kdyby tam najednou byly bubliny kypící smoly. V témže okamžiku se ve sluchátkách ozval zoufalý výkřik a z úžlabiny vyběhl člověk. Po několika dalších sekundách se jeden kluzák odlepil a prudce zamířil k obloze.

Stalo se něco hrozného. Ani Boněv, ani nikdo jiný, ani kluzák, který odletěl, neodpovídal na volání. Safonov nastavil přístroje do bojové pohotovosti, klesl prudce se svým kluzákem dolů a udělal téměř nemožnou věc. Přistát v takovém terénu ještě jednou, to by mu nepomohla ani všechna jeho zkušenost. Kluzák se jenom zázrakem nepřevrátil a zastavil se na čedičové ploše poseté trhlinami, tedy na místě, kde bez jediného pohnutí ležela tři těla. Vlastně ne, Safonov i Barbin zřetelně viděli, že jeden z těch tří se trochu pohnul.

Snad minutu trvalo, než se jim podařilo dostat se z kluzáku a doběhnout na místo, ovšem i ta minuta byla příliš dlouhá. Všichni tři už byli mrtví.

„Obvinili mě, že jsem je tam nechal v nebezpečí,“ tupě promluvil Kester. „Ale tak to není, je to lež!“ nepříčetně zvolal. „Byli už mrtví! Dostal jsem strach, utekl jsem, to ano. Všichni už ale krátce předtím zemřeli. Deset kroků přede mnou najednou upadli a zemřeli. Nikoho z nich jsem už nemohl zachránit!“

„A co vy? Co jste v té chvíli cítil?“

„Já nevím,“ řekl Kester, „nejsem si tím jist… byl to takový zvláštní pocit. Jako kdyby byl někdo u mne, všude, kolem dokola. Dostal jsem prostě strach… Smrt byla kousíček ode mne… Jsem zbabělec, to je možné, ale nikoho jsem neopustil. Byli už mrtví, to musíte pochopit…“

Jako kdyby ztratil hlas, zasípěl, hlava mu klesla do dlaní a znehybněl.

,A Výbor vám pak jednou provždy zakázal přístup na mimozemské stanice,“ udělal strohý závěr Salnikov.

Kester vzteky přímo vyletěl a všiml si, jak se Salnikov změnil. Seděl před ním zase úplně jiný člověk, člověk s přísnou tváří a tvrdým výrazem v očích.

„Co jste vlastně zač?“ rozčilil se.

„Já jsem člen Výboru,“ odpověděl Salnikov.

„Jo tak!“ Kester se zvrátil do křesla. ,,A při hlasování v té mé záležitosti…“

„Tehdy jsem hlasoval za navrhované rozhodnutí. Každý by to na mém místě udělal. Jiný návrh tam vlastně ani nebyl. Ten váš útěk o všem rozhodl. Nechal jste tam své spolupracovníky, to bylo nejzávažnější.“

Kester chvíli vztekle pozoroval Salnikova.

„Nechápu, proč jsem vás ještě nevyhodil…“

„To je jednoduché,“ odpověděl Salnikov pohotově. „Nikdo vám nevěří. Chytáte se stébla jako tonoucí.“

Kester se před ním vztyčil v celé své velikosti, ukázal na dveře, už otvíral ústa, aby zařval, ale Salnikov ho předešel.

„A tím stéblem jsem právě já,“ řekl naprosto vážně. „Teď mě pozorně poslouchejte. V posledním roce došlo k závažným událostem. Od té doby na Aldamu přistávaly už jenom automaty. Došli jsme k závěru, že ty jeskyně, jsou dílem činnosti rozumných bytostí. A že to vůbec nejsou žádné jeskyně. Jsou to takové zvláštní přistávací plochy. Takže není pochybností — ke kontaktu došlo. Proč skončil tragicky? Aby bylo jasno, na automaty nikdo nezaútočil. Nejrůznější programy připravované pro případ kontaktu byly neúspěšné. V oblasti Aldamu byla zjištěna vajíčka i ve volném vesmíru. Vyhnula se kontaktu s hlídkovými čluny. Vypadalo to, jako kdyby se nám po tom, co se stalo s vašimi kolegy, vyhýbali. Rozumíte mi?“

„Vůbec ne,“ řekl zamračený Kester.

„Tak poslouchejte,“ Salnikov zvedl prst. „Já bych tomu taky nerozuměl, kdyby nedošlo k tomu případu na Cerexu. Před půldruhým měsícem.“

„Na Cerexu? Tam byly také objeveny jejich přistávací plochy?“

„Nejen to. Před půldruhým měsícem došlo ke kontaktu s cizími bytostmi. Skončil stejně tragicky. Zahynuli tam čtyři lidé. Tři na místě, jako vaši kolegové. Ten čtvrtý, planetolog Romanovskij, žil ještě asi den. Příčina smrti byla stejná. Když na kratičké okamžiky přicházel k sobě, pokoušel se nám něco sdělit, něco vysvětlit.“

,A co?“

Salnikov rozhodil ruce.

„Podařilo se porozumět jenom útržkům vět: ,… chtěli… zlo…’ Něco v tom smyslu. Na každý pád tomu tak rozuměli ti, kteří byli s Romanovským v posledních chvílích jeho života. Kdo chtěl zlo, pro koho, to není jasné. K tomu zlu však došlo. Výbor se rozhodl stáhnout z programu průzkum těchto oblastí vesmíru, zříci se dalších pokusů o kontakt, a stanice, které tam jsou, zakonzervovat.“

„Vy jste taky hlasoval pro takové rozhodnutí?“

„Ne, já jsem se zdržel hlasování.“

Kester se s pochopením ušklíbl:

„Tohle já totiž znám. Nesmírně alibistická pozice, když člověk není dostatečně zásadový.“

Z Kesterova tónu bylo jasně vidět, že sám sebe řadí právě k té zásadové menšině. Salnikov v duchu dokonce zaklel.

„Kdybych hlasoval proti, musel bych to zvlášť zdůvodňovat,“ trpělivě mu vysvětloval. „Ta věc je příliš závažná. A já žádné logické zdůvodnění neměl. Nemám je ani teď, mám tedy na mysli takové zdůvodnění, jaké vyžaduje oficiální pozice.“

„Proč mi to vlastně všechno povídáte?“

„Já, Kestere, nemůžu nic dokázat. Nemám nic kromě vlastního přesvědčení.“

„To je nesmírně zajímavé,“ řekl Kester a demonstrativně zívl.

Tohle už Salnikov nevydržel.

„Poslouchejte, Kestere,“ rozčilil se, „tak vás tohle skutečně nezajímá? Celý rok se už pokoušíte dosáhnout změny v rozhodnutí Výboru. Píšete dopisy na všechny možné instituce, všechny obviňujete ze všeho, bezcitností počínaje přes neobjektivnost a skrývanou nenávistí k vám konče. Což je jen tak mimochodem hloupé.“

„To není vaše věc,“ zavrčel Kester.

„Souhlasím, je to vaše věc. Celá a úplně. Právě proto jsem za vámi přišel. Příčiny, které vedly Výbor k přerušení našeho programu, jsou zcela opodstatněné. Cizí bytosti neprojevily sebemenší snahu o rozvinutí kontaktu. A co víc, daly jasně najevo, že si nepřejí s námi jednat. Náš optimismus nás stál deset životů. Proto je kontakt nežádoucí, nebo dokonce nebezpečný. My — a právě my! — to všechno nemůžeme hodnotit jinak.“ Salnikov se najednou odmlčel a obrátil se na hostitele: „Dokážete to pochopit? Setkání s rozumnými bratry je — nežádoucí. Pokuste se proniknout do podstaty těch slov. To je ta pravá tragédie. Odesíláme do vesmíru naše síly, schopnosti, zdroje, hledáme a doufáme, že mezi miliardami hvězd najdeme tu pravou … A když nastane ten výjimečný případ, kdy nás ta neuvěřitelná, šílená náhoda svede dohromady, setkáme se s nepřátelstvím. Nesouhlasím s rozhodnutím Výboru, protože jsem nezvratně přesvědčen, že civilizace na hvězdné úrovni nemůže mít od samotného počátku k rozumnému životu nepřátelský vztah. Nesmíme, nemáme právo přerušit pokusy při hledání způsobu pro kontakt! Přemýšlel jsem o tom, proč tyto naše pokusy končí zkázou. Možná že nejde o nepřátelský akt, třeba jenom nedokázali tomu neštěstí zabránit. Vždyť to, co víme my o nich, vědí oni o nás. Nevíme o sobě vůbec nic! Představte si, že kontakt, na který rozum tak čekal, který tak hledal, je neuvěřitelně blízko. Je na dosah ruky, ale není možný. Kontakt se pro lidi stal najednou smrtelně nebezpečným. Jiný způsob předávání informací, jiná energie myšlení, jiná cesta rozvoje pro rozum. Je toho strašně moc. Z hlediska biologického je to nad lidské síly, rozumíte mi? Jsem přesvědčen, že Romanovskij to před smrtí pochopil a pokoušel se nám vysvětlit, že pro nás nechtěli zlo. Právě že nechtěli. Tak a nijak jinak. Možná že je zaslechl…“

„Kam tím míříte?“ zeptal se Kester. Naklonil se a napjatě poslouchal každé slovo.

„Vy jste byl v oblasti kontaktu dvakrát, a nestalo se vám vůbec nic. Vy jste člověk, který není vůbec uzpůsoben ke styku s lidmi na naší planetě. Jako kdybyste se ani nenarodil na Zemi, Kestere.“

„Běžte do háje!“ vybuchl Kester.

„Pokud jde o váš původ, tak ano. O tom vůbec nepochybuji, ale hlavní smysl nespočívá právě v tomhle. Celý život máte problémy s tím, že pořád nemůžete dosáhnout porozumění. Jste jiný než ostatní lidé, v tom je právě ten váš problém. No nemám pravdu?“

Kester naslouchal a ani se nepokoušel něco namítat.

„A tyhle odlišnosti z vás dělají nezranitelného člověka. Klidně se může stát, že jste jediný člověk na Zemi, který může udělat nemožné. I když jsem si jist, že další lidé vám podobní se samozřejmě musejí najít.“

„No a co má být?“ chraptivě se otázal Kester. Měl úplně suché rty. Doslova trpěl, jak čekal na další slova.

„Jsem si vědom, že mi to nikdo nikdy nedovolí udělat. Jsou to příliš vratké a nepřesvědčivé důvody k tomu, aby bylo možno riskovat ještě jeden život.“ Salnikov sevřel ruce na prsou. „A vy, Kestere, vy jste tím mým nejpádnějším důvodem, který vychází z vašich výjimečných vlastností.“ Odmlčel se, přistoupil k oknu a začal bubnovat prsty na sklo. „My ale nemáme právo neudělat ten pokus! Můžeme ztratit příliš mnoho. Nejen vy a já, ale celé lidstvo. Stručně a jasně, abyste pochopil, zítra odlétám na stanici Aidám IV. Mám za úkol zkontrolovat, jak probíhají konzervační práce. Chcete letět se mnou? Chápete, o co mi jde?“

„Já … mám …“ Kesterovi dalo strašnou práci vyslovit každé slovo. „Mám zákaz… nedokážete přece…“

Salnikov rozepnul kapsu a vytáhl odtud obdélník z umělé hmoty:

„Víte, to už je můj zvyk starat se o všechno předem. Faktem ovšem je, že budete muset letět pod cizím jménem, to vaše je mimo Zemi příliš populární. Tak poletíte?“

Kester vstal. Pokusil se něco říct, ale nedokázal to.

Hvězda, která byla Aldamu sluncem, dosáhla nejvyššího bodu na své dráze a Kester možná teprve teď poprvé pocítil její nesnesitelně prudkou záři. Matné skály nevrhaly žádný stín. Šedivá půda byla zpopelněna žhnoucími kolmými paprsky.

Všechno to bylo jako před rokem. Kester se několikrát zhluboka nadechl a vykročil k úžlabině. Pod nohama mu šustila vysušená kamenná struška. Vchod do úžlabiny se otevřel hned za velkým skalním balvanem. Tady se Kester na okamžik zastavil, zaslechl za svými zády hluk a prudce se obrátil. Od kluzáku k němu pomalu mířil Salnikov.

Zastavil se na dva kroky od balvanu.

„Všechno v pořádku, Kestere?“

Jsi snad slepý nebo co? pomyslel si Kester, ale řekl:

„Všechno je v pořádku. Co vy tu děláte? Běžte zpátky ke kluzáku.“

Salnikov zavrtěl hlavou:

„Půjdu s vámi.“

„Je tam smrt,“ tupě řekl Kester. „To vám snad přeskočilo? Okamžitě se vraťte!“

Salnikov se jen usmál.

„Jestliže zahynete a já se vrátím sám, už mi nikdo neuvěří,“ trval na svém Kester. „Vraťte se.“

„V tomhle se mýlíte,“ namítl Salnikov. „Teď už tomu budou muset věřit! Odeslal jsem na Výbor kazetu s podrobným popisem celého pokusu. A uvažujte dál, Kestere.“ Salnikovův hlas zněl najednou smutně. „Co když“ se mýlíme? Co když… co když se něco stane, musím přece být u toho. Já nemám jinou možnost, to musíte pochopit. Na rozdíl od vás se já sám vrátit nemůžu v žádném případě.“

Salnikov měl pravdu, zcela jistě měl pravdu, a Kesterovi se z toho najednou až udělalo špatně od žaludku. Ještě chvíli přešlapoval na místě, pak vztekle zaťal zuby a vykročil do úžlabiny.

„Hodně zdaru,“ suše řekl Salnikov a vykročil mu v patách.

Ale pro nás oba, chtěl odpovědět Kester, avšak nestačil to.

Už tu byl očekáván. Neznámý pocit, pocit absolutně cizí, v němž nebyl ani náznak nepřátelství, teď to Kester věděl s naprostou jistotou, tu vyzařoval odněkud rovnou u něho, všude kolem dokola. Kester vnímal, že ho očekávají, že mu naslouchají.

Nevěděl, co se odehrává za jeho zády, bál se dozvědět se to. Udělal další krok a strhl si z hlavy přilbu, aby zkrátil to opatrnické vyčkávání, a z myšlenek, které mu zavířily hlavou, se najednou vydělila, rozzářila se a zesílila jedna, ta nejdůležitější, která do sebe vstřebala všechno, čím byl a čím je, která byla naplněna celým světem, tím minulým i budoucím, celým světem a tím člověkem, kterého se Kester ze všech svých sil pokoušel zaclonit svým drobným, slabým tělem: Nesmíte mu ublížit…!

V. Potapov

_________________________________________

A POJMENOVAL JI ÚDIV

Jako vesmírný zajíc maloval můj koráb klikaté čáry od hvězdy ke hvězdě. A v patách se mi neustále hnal stále stejný kosmický vlk, můj věčný průvodce — samota. Pořád ještě nebylo jasné, jestli mě dožene a zvedne zakrvavenou tlamu nad svou kořistí, nebo jestli se mi nakonec přece jenom podaří uniknout mu.

Hvězdy se jako diamantové přívěsky třpytily na černém vesmírném hedvábí, neustále mrkaly, koketně mhouřily oči a lákaly takové tuláky, jako jsem já, avšak pokaždé se ukázalo, že kromě ohně, který dokáže všechno spálit, nebo ledových jednotvárných pustin v sobě nic víc neskrývají,

Takové drsné prostředí, to nebylo nic pro mne. Toužil jsem objevit jiný svět, bez jednoho i druhého extrému: zelenou trávu, ptačí zpěv, vůni života. Kde by stála stařičká města s ulicemi ve stínu stromů, kde by proudily chladivé vody kanálů uvězněné dřevěnými břehy a třpytily se na slunci v tmavě zelené barvě. A ještě bych si přál, aby tam žili hodní lidé. I když mně by stačilo, aby tam žil jeden… nebo spíše jedna… Jediná…! Jak těžké je teď najít takového člověka, když se svět lidí rozšířil na téměř stovku obyvatelných hvězd. Kdo mi poradí, kolem které z nich obíhá planeta, na níž žije právě ona?

Toulky při hledání lásky… Je to legrační a staromódní. Čím víc se však daří životu, tím víc vede člověka k snění, tím výrazněji si uvědomuje nedostatek a potřebu toho, co vytváří podstatnou část lidského štěstí, kdy každý může zvolat: „Společný osud pro obě naše srdce: když jedno zemře, umírá i druhé.“

A hvězdy se tvářily jako akvamaríny, platina a zlato, jako plynoucí oheň, rezavý plamen, já jsem jim však nevěřil.

Seděl jsem na okraji vstupního otvoru se svěšenýma bosýma nohama, houpal jsem jimi a pokoušel se dotknout rozcuchaných kartáčků trávy, rozhlížel jsem se, krčil nos, jak mě lechtalo prudké slunce svítící do tváře.

Vzpomněl jsem si na staré romány, které jsem čítal jako kluk, na kraje vzdálených planet s fialovou oblohou, se zarudlými soumraky, se vzrušující vůní cizího světa, kde všechno tohle bylo tajuplné, varující, ale současně lákavé. A ta moje planeta byla nehledě na lidskou představivost docela obyčejná a dobrá: modrá a zelená. Na květech vysedávali s chvějícími se křídly pestrobarevní motýli a vítr ke mně nepřinášel žádné tajuplné zvuky a výrazné omamné vůně. Přinášel a v celých hrstech zaléval tváře něčím mnohem podivnějším a lákavějším: bzučením, cvrkáním, omamnou záhadnou vůní trávy a dechu půdy.

Poslepu jsem vztáhl ruku k pravému zápěstí, abych stiskl potřebný knoflík na ovládacím náramku a přivolal průzkumné vozidlo, ale nakonec jsem si to rozmyslel. Bylo mi líto rozdrtit pásy vozidla nekonečnou louku táhnoucí se od obzoru k obzoru; měl jsem chuť jít pěšky tak daleko, kolik ujdu, abych se unavil, nadýchal se čerstvého vzduchu, abych si zazelenil košili trávou, abych dostal hlad jako vlk a pak tvrdě usnul. Prostě jenom tak jít a dívat se. Všichni astronauti se rádi dívají, jinak by to ani astronauti nemohli být.

Bylo to zvláštní, potlačil jsem totiž v sobě běžnou opatrnost, ale tento svět mě vábil, byl pro mne bezpečný a živý, jako kdybychom si stáli tváří v tvář, přátelsky se prohlíželi a on mě pohostinně zval, abych do něho vstoupil. Prostupoval mými myšlenkami i srdcem svými zelenými lesy, v nichž dozrávaly plody ve večerním šeření, modrými kapkami jezer, huňatými hlavami pahorků a mělčinami široké průhledné řeky.

Šel jsem poměrně dlouho, díval jsem se, jak rozdováděný vítr prohání po trávě vlny, jak se mi pod nohama rozlétají rozzlobené včely a rozčileně uskakují na všechny strany kobylky, až jsem narazil na panenku se strnulým pohledem, červenými tvářemi, puntíkovaným kabátkem a bílými kalhotkami.

Našel jsem ji v trávě a vůbec mi to nepřišlo divné, jenom jsem se rozhlédl kolem dokola. Hned mi však bylo jasné, že je to zbytečné: ta panenka byla stará, na sluníčku a dešti už stačila dávno vyblednout.

Lidé … tak oni tu žijí lidé, pomyslel jsem si s úsměvem. Docela určitě tady musí být lidé. A přidal jsem do kroku.

Planeta mé očekávání nezklamala: zanedlouho jsem v dálce uviděl uprostřed nekonečné louky lidskou postavu.

Nehýbala se, jako kdyby na mě čekala, a když jsem se přiblížil, stala se z ní kouzelná socha dívky. Byla odlita z bronzu tmavé barvy, nestála na podstavci, ale rovnou mezi květy. Podle všeho si ti, kdo ji vytvořili, přáli, aby vyjadřovala znehybnělý okamžik lidského života. A to se jim plně podařilo.

Usedl jsem vedle ní do trávy, přejížděl jsem jí po tváři utrženým stéblem, dlouho jsem se kochal pohledem na ni a přemýšlel o sobě.

Čím déle jsem na světě, tím více smyslu nalézám ve všem, kolem čeho jsem dříve prošel bez povšimnutí. Všechna krása kolem dokola byla jenom rámem pro mé city, přání, myšlenky, jednání. A Hamlet se mi zjevoval jenom proto, aby mi předal svou bolestínskou otázku, a ti ostatní, kdo mysleli, oddávali se snům, stávali se pouhým potvrzením mých vlastních zjištění. Příroda rovněž měla svou hodnotu a působivost tehdy, když se někde vedle mne v trávě ukrývala něčí štíhlá ruka a prsty jako něžný nerv lásky se ke mně vztahovaly stébly trávy a když se kvítek ohýbal pod okrajem dívčích šatů. A to všechno objímalo modrou oblohu, spojení a zmatek duší.

Co se změnilo?!

Mám dojem, že jsem začal chápat nepředstavitelnou nádheru a složitost světa.

Polední slunce se svými horkými oranžovými skvrnami položilo na zavřená víčka, zahřívalo vzhůru otočenou bosou patu, prsty jako kdyby se vpily do vlhkého mechu, do trávy a každým vydechnutím se do mne vléval klid a nádherná naděje.

Zaclonil jsem si oči hřbetem ruky, otevřel jsem je a pohlédl na sochu dívky. Tiskla si zahnuté prsty na prsa, odtahovala od sebe okraj tenkých šatů a mířila vstříc znehybnělým oblakům.

Když jsem se na děvče dost vynadíval, utrhl jsem kvítek, který rostl vedle ní a který se mi líbil, a vložil jsem jí ho mezi prsty. Na rozloučenou jsem pohladil sluncem rozpálenou dívčí tvář a pokračoval v cestě.

Znovu jsem stál tváří v tvář nedohledné louce, trávě a květům, zelenému nekonečnu hladícímu kotníky. Neušel jsem příliš daleko, a najednou jsem zatoužil dostat se k lidem, kteří vyrobili tuto loutku ve vyrudlých kartounových šatech, kteří stvořili tu krásnou bronzovou dívku. Planeta mě znovu vyslyšela: pohádka mě oslepila paprskem, donutila mě zamhouřit oči, obzor zahalila do oparu, který se rozplynul a odhalil mému pohledu neuspořádaně poházené domky na vzdáleném okraji lesa. Ty domy stály uprostřed nesešlapané trávy, jako kdyby je sem shora postavily něčí ruce.

Rozhlédl jsem se, přistoupil k jednomu z nich, v duchu jsem ho překřtil na „vesnický hotel“, otevřel jsem skřípající dveře a vstoupil dovnitř.

Po prudkém světle mě oslepilo pološero, a teprve po chvíli jsem rozlišil těžké dubové stoly, tmavé olivové stěny s hnědými ornamenty starých stromů a žlutá, téměř bílá prkna na podlaze, jejich chlad a drsnost, kterou vnímala má chodidla.

Jeden ze stolů byl prostřen, ale nějak divně. Všechna jídla a pití jednoznačně vyzývala k posezení v jejich milé společnosti pouze jednoho. Druhý příbor, objímající tenkýma stříbrnýma rukama modrý talíř s prohýbanými okraji, vysedával osamoceně naproti. U oběda zpříjemňoval mou samotu, bezděčně mě nutil představovat si před sebou něžné do bronzova opálené zápěstí nehlučně se pohybující nad stolem.

Když jsem se najedl, odstrčil jsem od sebe nádobí, hlavu jsem si položil na stůl a zavřel oči; tvář jsem přitiskl k drsnému vyhřátému dřevu, po němž jsem dlouho přejížděl prsty, vnímal každý hrbolek i každé promáčknuté místo, vdechoval vůni nedávno umytého dřeva.

Když jsem se probudil, okny se dovnitř dlouhými stíny prodíral večer. Vyšel jsem na verandu a usedl na schůdky.

Objal jsem si kolena a mlčky jsem sledoval, jak se kolem mne prodlužují stíny, jak zvolna tmavne tráva pohlcující šero, a vzpomněl jsem si na slova jedné z knih, kterou mám ze všech nejraději:

„Proseděl u stolu až do rána, usnul s hlavou položenou na rukách, pak se probudil a viděl, že nastalo ráno. Vstal, tvář si protřel dlaněmi. Panoráma domů mizelo v lehkém srpnovém oparu. Snažil se nepohlédnout na neznámou místnost, kde prožil řadu let, překročil hromadu papírů a hrubého plátna, odešel z bytu a zamkl za sebou. Když vyšel z hlavního vchodu, jeho sluchu se zmocnil tlumený neskutečný hluk ulice. Obrysy domů se stahovaly do lehké srpnové mlhy. Bylo slyšet pracovní hluk, zvonily tramvaje. Vytáhl z kapsy klíč od bytu, poodešel k okraji chodníku a klíč pustil do nejbližšího kanálu. Domy odcházely do lehké srpnové mlhy. Musel žít dál. Tramvaje zvonily…“

Vždyť já jsem také úplně stejně zahodil klíč od neznámého mně bytu, v němž jsem žil dlouhá léta, a vyhrál jsem. Já jsem žil! Už jsem se nenudil sám se sebou. Něco nepostižitelného a současně významného se změnilo. A pomyslel jsem si: člověk přece ve skutečnosti jenom třikrát v životě vidí a vnímá krásu kolem sebe: když miluje, když je sám a když zestárne — při těchto stavech procitnutí, které nás navštěvují…

Tak uplynula v příjemné nehybnosti celá věčnost, až se z modrého nebe stalo nebe černé, až na něm vystoupily hvězdy a z lesa se začala plazit mlha.

Položil jsem si ruce na ramena a vtom jsem si uvědomil, že jsem celý promrzlý. Vstal jsem a vstoupil do vesnického hotelu.

Jemné měkké světlo linoucí se ze stěn a od stropu zvýrazňovalo útulnost toho obydlí, oddělovalo je od černé studené noci. Neznámým jídlem prostřený stůl spolu s tichou hudbou zval k večeři, ničeho jsem se však ani nedotkl. Přešel jsem na opačný konec místnosti, kde se vrzající schůdky ovíjely kolem mohutného vyřezávaného sloupu, vystoupil jsem do horního patra a stál jsem v chodbě s několika dveřmi. Strčil jsem do těch nejbližších, vstoupil dovnitř a ocitl se v malé místnosti.

Všechno tu bylo jednoduché: stůl, na něm váza s obrovskou kyticí květů, darem denní louky, dále postel, skříň a židle. Přistoupil jsem ke stolu, sklonil se nad květy a objevil mezi nimi tentýž, který jsem daroval bronzové dívce. Prvně za celý večer jsem si na ni vzpomněl, a teď jsem na ni myslel neustále. Odložil jsem si a ulehl. Pak jsem natáhl ruku k váze a vzal z ní květ. Kapky vody stékající po jeho stéblu mi pokropily bradu, prsa, stékaly mi po krku.

Zavřel jsem oči a cítil jsem únavu, ale i štěstí. Jako kdyby mi tento podivuhodný svět pronikl do srdce, vysál z něho všechen smutek a samotu nashromážděnou z různých koutů vesmíru za dlouhá léta putování, a stvořil z toho to, co se neuskutečnilo tento den, tuto noc.

Bez pohnutí jsem ležel ve tmě, dlouho jsem nemohl usnout, nepřál jsem si vstoupit do bludiště panství toho světa.

Myšlenkami jsem se znovu vrátil k dívce na louce. K její uvolněné ruce, která štíhlými prsty uchopila výstřih šatů a poodhalovala něžnou oblost ňader, vrátil jsem se k její živoucí kráse vtělené do netečného bronzu.

Pouhých několik úderů srdce dělilo myšlenku od skutečnosti, schůdek dole tiše zaskřípal, ozvaly se lehké kroky po schodišti… a v otvoru pootevřených dveří se objevila Ona.

Bylo ticho. Jenom měsíc se chvěl bílými skvrnami na hrotech jejích prsů…

Měla v sobě všechno to sluneční teplo, které nashromáždila za celý den a které mi nyní předávala. Byla plamenem ohně, u kterého jsem se hřál a před kterým jsem se skláněl jako kdysi dávno lovec.

Napadlo mě, že to je opravdové uctívání ohně!

Byla to kouzelnice, které se podřizoval čas, hned se protahoval do dlouhých milých hodin, hned se sevřel do klubíčka tísnícího se v krku, do šílených dostihů divokých koní pokoušejících se rozdrtit mě zevnitř ostrými zuby, rozmetat mě na svých černých kopytech, nepostihnutelně se měnila každým okamžikem, byla chladná a klidná, pak šíleně se chvějící, hned poddajná, hned tvrdá jako bronz. Byla to žena, která milovala.

Ráno mě probudily zvláštní něžné zvuky. Opatrně, abych neprobudil mou noční návštěvnici, jsem vstal, přistoupil k oknu a stanul celý ohromený. Žádná vesnice tu už nebyla. V lehkém ranním oparu se přede mnou prostíralo nádherné město. Nízké budovy přímo jako vytesané z křehkého nazlátlého kamene se ukrývaly uprostřed zeleně něžně poznamenané podzimem, bělavá mlha visela vskrytu v zastíněných ulicích, rozostřovala obrysy domů a stromů, pestrobarevné špičaté střechy s širokými okraji zvlněnými jako u krajkových sukní byly zality jasným sluncem. A na každé z nich něžně a melodicky zněly v závanech větru velké křišťálové koule a mihotaly svým nekonečným počtem hran.

Uchopil jsem ji za ruku, Tu, kterou jsem pojmenoval Milovaná, a šli jsme ulicemi prastarého města, kde už nikdo nežil dobře sto let, kde dlažba byla ukryta pod slabou vrstvou písku a v mezerách vyrážela čistá zeleň.

Vcházeli jsme do domů, obklopovaly nás cizí předměty mlčící a navěky oddané, zalité šedomodrým světlem pronikajícím sem barevnými skly oválných oken. Bizarní ornamenty pokrývaly zlatisté zdi. Jako živoucí vlna sklouzávaly výrazné modré čáry, do jejich běhu se zcela přirozené stavěly fialové elipsy, prstence, žluté trojúhelníky a zelené čtverce. Kresba se úžila, byla stále tmavší, pak začala být výraznější a výraznější a náhle se rozletěla v důmyslném, vzoru bezmocných růžových a fialových oválů. Postupně se v hlavě rozeznívala tichá a čistá melodie, hned sílila jako mohutná vlna, hned mizela, jako kdyby se dávala ovládat tvary a stupnicí barev. Každý dům zpíval svou vlastní píseň, broukal, naznačoval základní melodii a dával, každému vědět o dnešní náladě svých hospodářů. O dnešní náladě… Ovšem z kterého dne? Z kterého století? Z které věčnosti? …

Chvílemi vál vítr, poté po dlažbě přímo jako akrobat dělalo přemety poslušné tmavohnědé liští. Vítr se proháněl, ulicemi, vířil prach a v celých hrstech ho házel na křišťálové koule na střechách, vzápětí utichal, aby si poslechl jejich nádherné, kouzelné tóny., Pak znovu sebral síly a rozletěl se, hvízdal a hučel v úzkých uličkách, utichal, když doletěl na břeh starého kanálu, přeskočil ho a kličkoval mezi rezavými kopci vyhlodanými časem.

Občas už ho přestávala bavit ta nekonečně díouhá hra, začal Jí cuchat vlasy, rozpustile mi je házel do tváře, urazil se nad naší netečností, zatajil dech a vydechoval pak jenom z prastarých zdí, a dlažby nepostřehnutelně proměnlivou a chvílemi jakoby známou vůni mlčenlivého tajemství.

Přišel a uplynul den.

Ve vesnickém hotelu nás čekala večeře připravená něčí starostlivou rukou. Zněla hudba: Zápolily spolu tři neznámé hudební nástroje, vzrušeně se překřikovaly splétaly své hlasy, kroužily, smutněly, zpívaly o neuskutečnitelném — o lásce, věčnosti, touze, která letí vesmírem a volá — kde jsi, lásko, kde jsi? Její štíhlé prsty ležely u tenké nožičky poháru, sotva viditelně pulsovaly, v perleti Jejích nehtů se střídalo měkké světlo. A všechno bylo pohromadě: hudba, bělost hladce utkaného ubrusu, bledost zlatistého šampaňského v poháru, její rozptýlená krása, to vše ve mně vzbuzovalo jistotu v kouzlo naší budoucnosti a v jistém, přesto nemyslitelném našem štěstí.

Když jsem se ráno probudil, dlouho jsem neotvíral oči, abych mohl ještě o chvíli prodloužit pocit z noci. Mé myšlenky se toulaly někde v zákoutích vzpomínek, byly hluboké a já jsem se v nich rozplýval tak nemilosrdně, že jsem se dlouho nemohl vrátit

Nakonec jsem otevřel oči a na stole ve slunečním trojúhelníku prodírajícím se sem krajkou okenice seděl motýl.

Právě to mě vrátilo do skutečnosti. Přistoupil jsem k oknu a z plných plic jsem vdechl teplý, suchý vzduch.

Už je pozdní ráno, pomyslel jsem si, ani na okamžik jsem se nepodivil, proč jsem sám, zmocňoval se mě jenom lehký smutek, vzpomínky na něco neopakovatelně krásného mě zcela naplňovaly po celou zpáteční cesta Také mi bylo líto kvítku, který ještě včera večer ležel ve váze, který však nyní zmizel, a mně se ho nepodařilo nikde najít

Šel jsem nekonečnou zelenou loukou zpátky k svému korábu, měl jsem obavy, jak v tomto jednotvárném zeleném moři najdu to jediné místo, které jsem potřeboval. Něco mi ale napovídalo, že to místo jistě najdu. Nebyl to rozum, bylo to něco jiného, něco uvnitř a já jsem neuvažoval nad tím, jak mám roztřídit všechno, co se stalo, na pravdu a sen. Jako v začarovaném víru tance se to všechno slilo dohromady: do nekonečně nepravděpodobného, ale současně i skutečného vidění. Rozum tomu nevěřil, ale mé srdce vědělo. A oba, srdce i rozum, potřebovaly, aby se tato pravda nebo lež (třeba lež!) opakovala ještě jednou. Bylo to nutné! A něco mi napovídalo, přesvědčovalo mě, že se to opakovat bude!

Teď už mi bylo jasné, co se stalo s mnoha lidmi, kteří se nenávratně ztratili ve vesmírném nekonečnu. Osamělé planety je přivábily a zmámily, když zhmotnily jejich sny a myšlenky, když dokázaly proměnit nádherný bronz v živoucí štěstí…

Stála jako předtím vyhřátá sluncem a dívala se neznámo kam s mírně pootevřenými ústy. Skoro stejně, jako předtím. Ale její prsty už nesvíraly jeden, ale dva květy!

Přistoupil jsem k ní a políbil ji.

Ne, to se mi nezdálo, že její rty odpověděly, věděl jsem, že se to stane, věděl jsem, že nakonec jako poštovní holub, ať už odletím kamkoli, vždycky najdu cestu domů, na tuto planetu, kterou jsem po tom všem, co se stalo, pojmenoval Údiv. Budu létat, ale vždycky se budu vracet, protože teď mám kam, protože jsem konečně objevil svůj svět, i když je to svět přeludů, přitom ale svět opravdových citů, ten životodárný pramen, kde jsem nalézal sám sebe, abych žil a byl silnější ve skutečném světě.

V. Kantor

______________________

ŠPUNTOVKA

Zvěř je tu neviditelná, pokud mezi ni ovšem nepočítáme kanárkovité ptáčky, a ty aby vzal čert!

Dlouhý chlap s hubeným, opáleným obličejem se vztekle rozhlédl a odplivl si do trávy tak, aby slina dopadla co nejdále od jeho natažených nohou. Stéblo trávy se zakývalo. Nedaleko sedící tlouštík s odulou bledou tváří se s odporem odvrátil, ale dělal, že nic neviděl. Bál se, nechtěl se dostat do sporu, důvod byl jednoduchý, dlouhán měl podstatně širší ramena.

Bylo vedro, slunce se prodíralo listovím a malovalo v trávě oslepující skvrny. Vyhřátá země voněla. Z drobných louží, které tu zůstaly po včerejším dešti, stoupala pára.

Tlouštíkovi bylo smutno a seděla v něm tíseň. Situace, do které se dostal, mu připadala bezvýchodná. Nikdy v celém životě se mu nic podobného dosud nestalo a ani by ho nenapadlo, že na vylétané kosmické trase může k něčemu takovému dojít. Stalo se však, a to kvůli takové hlouposti, kvůli drobné závadě. Když pospíchal domů ze služební cesty, která se trochu protáhla, když vezl dárky pro ženu a čtyřletého syna, když už prožíval radost ze setkání, musel přistát na neznámé zalesněné planetě …

O planetu vlastně ani tak nešlo, ta se mu zamlouvala, i vzduch se tu dal dýchat, les byl tak vlídný, že po půlhodině, kterou potřeboval na opravu motoru, vystoupil ven, aby se trochu protáhl a nalokal čerstvého vzduchu. Vtom u vzdáleného okraje lesa uviděl jinou raketu, které si dosud v zápalu práce nevšiml. Od rakety vedl neupravený průsek, jako kdyby tu někdo před malou chvílí bez ladu a skladu pokácel stromy. Přišel sem a pak… Běžel dál a dál do nitra lesa, stále se vzdaloval od jeho okraje, protože tam hrozilo největší nebezpečí. Aspoň mu to vtloukal do hlavy ten dlouhán v kombinéze. Vlekl ho za ruku, neustále ho popoháněl. Už den a noc takhle bloumají po lese. A měl vlastně štěstí, že ho ten člověk v půli cesty chytil….

Dlpuhán ještě naposledy zatáhl z cigarety a cvrnknutím ji odhodil. Nebyl oholen, kombinézu měl na prsou roztrhanou, trčela z ní vlákna žáruvzdorné hmoty, na nohou velké boty s vroubkovanou podrážkou. Nohy měl až po kolena strašně špinavé od zaschlého bláta, které se ani nepokoušel odstranit. Seděl zády opřen o kmen stromu, nohy v těžkých botách natažené před sebe, na kolenou mu ležela puška.

„Tak teď zapni mozkové závity,“ řekl dlouhán. „Jestli nevymyslíme, jak se odtud dostat, bude to náš konec. Je ti to jasné?“

Spadla šiška. Oba současně pohlédli nahoru. Po větvičkách přeskakoval malinký růžový ptáček, proklepával zobákem kůru a oběma připadalo, že si je prohlíží. Dlouhán zvedl pušku.

„Já toho prevíta zastřelím!“

,A proč?“ zeptal se bázlivě tlouštík.

„Proto! Copak si myslíš, že si tu poletuje jen tak pro nic za nic? Je to zaměřovač, chápeš? Tu máš, střel si po něm sám, jestli chceš.“

„To ne,“ rychle odpověděl ten s odulou tváří, jak kdyby se toho návrhu polekal. „Copak se musí kvůli každé maličkosti střílet?“

,A co si myslíš? Zbraň je přítel a nenosí se pro parádu.“

Ptáček vzlétl, chvíli zůstal viset ve vzduchu, jako kdyby si je prohlížel, a pak se ukryl v koruně stromu. Dlouhán znovu odložil pušku a podrážděně řekl:

„To chce něco dělat a ne pořád jen mlátit hubou.“

To, že tenhle chlapík je připraven vystřelit kdykoli a z jakéhokoli důvodu, bylo tlouštíkovi jasné už z jeho nočních vyprávění. Leželi na mechu pod nízkými mokrými větvemi veliké jedle, nebo to aspoň bylo něco, co se jedli hodně podobalo, a dlouhán mu tlumeným hlasem vyprávěl: „Bylo nás šest, všichni jsme pracovali v úkolu, létali jsme tam a zpátky na té zatracené trosce tři hodiny denně, a pak? Vína byla nealkoholická, lov byl zakázán. Příšerná nuda, chápeš? Ale já jsem chlap! Tak jsme se rozhodli, že si zaletíme na tuhle odpornou planetu, abychom se podívali, jestli k něčemu je.“

Při sebemenším hluku se dlouhán odmlčel a pevně sevřel pušku. Vždycky to však byly jenom závany větru nebo těžké kapky, které pleskaly z chvojí na vlhkou zem.

„Stejně je neuvidíš ani neuslyšíš, ta zatracená zvířata,“ pokračoval dlouhán v nastalém tichu. „Jednoduše existuješ, a najednou nejsi. Zmizíš, a konec. A kdo ví, kde už něco chroustá tvé kosti. Nejhorší jé, že nevíš, kam střílet. Hned jak jsme dosedli, bouchli jsme sem z laserového děla, abychom si vyčistili trochu cestu, a vůbec taky kvůli pořádku. Viděls ten průsek? Tak jsme tam práskli, vystoupili, a najednou byl pryč náš dělostřelec. Existoval, a najednou nebyl. Nedokázali jsme hned přijít na to, co se vlastně stalo, šli jsme ho hledat. Jdeme, pro výstrahu střílíme kolem sebe, ale široko daleko není živé duše. A pak se ztratili další dva …“

Dlouhán vyprávěl, tlouštík si v kapse hrál s dětskou hračkou, špuntovkou, kterou koupil pro syna, a myslel na to, že kdyby je doopravdy někdo napadl, tahle „zbraň“ mu moc nepomůže. A s opravdovou pistolí by si jen těžko dokázal poradit, byl příliš neohrabaný, příliš si zvykl na ten svůj usedlý život…

Vykládat se to dalo všelijak, ale tlouštíkova přítomnost dodala dlouhánovi chuti do života. Když se ztratili jeho kolegové, lítal jako šílenec po lese a nemohl se přiblížit k raketě: připadalo mu, že u vchodu hlídkují neviditelná zvířata. Vstupní otvor byl dokořán, připomínal mu dvířka do pasti, přesto ho to smrtelné nebezpečí nesmírně přitahovalo. Jeho poslední přítel se pokusil proniknout dovnitř, střílel kolem vchodu tříštivými střelami — a zmizel. A pak na téhle zatracené chrpově modré louce přistála raketa, z ní vylezl nějaký človíček a namířil si to k té pasti, jako by se nechumelilo…

„Tak už tu dřepíme dost dlouho,“ řekl dlouhán a vyskočil. „Musíme zas hnout kostrou.“

„Kam půjdeme?“

Jazyk tlouštíka moc neposlouchal, a nohy taky ne. Jenom se žalostně zašklebil, ale z místa se nepohnul.

„Kam, kam … K tvé raketě přece, kam bychom šli!“

„A co ta…“

„Kdo?“

„Zvířata,“

Dlouhán se rychle rozhlédl. Ten tlouštík má pravdu, zvířata mohou být všude. I tady. Tak na co by tady čekali? Musí se probít, pokud ještě má někoho vedle sebe.

„Tak už dost s tím filozofováním. Vstaň a pošlapeme!“

Tlouštík zavrtěl hlavou. Seděl na trávě, opíral se lokty o kolena a špuntovka ve vnitřní kapse ho tlačila do boku.

Tlouštík se bál pohnout Téměř fyzicky vnímal své brzké zmizení v zažívacím traktu nějakého zvířete a bylo mu z toho zle. Dlouhán na něho namířil pušku.

„Stačí to jenom zmáčknout, jasný?“

Tlouštík zvedl hlavu. Ústí hlavně bylo černé, takové malé a hrozivé, přesto všechno zůstal sedět. Není to jedno, kde člověk zemře? Přece jen však odvrátil oči, protože vypadal příliš smrtonosně ten malý otvor, který bral svou čerň z nitra hlavně.

Vzpamatoval se, až když pocítil kopnutí do žeber, schoulil se a převrátil na bok. Z úst mu po tváři stékal pramének krve, v hlavě mu hučelo, ale žádnou výraznou bolest necítil, to se jistě převrátil do měkkého mechu u paty stromu. Tlouštík pootevřel oči a těsně vedle sebe uviděl velké boty se zaschlým blátem. V jejich tíživé nehybnosti bylo něco hrozivého a nelítostného. A nikdo mu nemůže přijít na pomoc.

Dlouhán ho chtěl kopnout, najednou ale na mokré trávě uklouzl, nešikovně sebou plácl na zem, takže mu vypadla puška. Tlouštík se otočil, namáhavě si klekl, naklonil se a ruku strčil do vnitřní kapsy. Dlouhán sáhl po pušce, ale strnul. Tlouštík stál dva kroky od něho a pistolí mu mířil doprostřed čela. Tak on to není jen tak nějaký bačkora! Na dlouhána nemířila pistole prvně v životě, věděl, že když výstřel nezazněl hned, že se už střílet nebude. Přesto všechno ale… S napětím sledoval chvějící se ruku. Ten houska nestřílel, krev na tváři mu oschla, pokoušel se volnou rukou ji otřít. Jestli to vyjde, bude si s ním moct dělat, co se mu zachce. Samozřejmě že těm, kteří se tu ztratili, nesahá ani po kolena, ale jemu nic jiného nezbývá. Jenom aby nestiskl spoušť! Já jsem ho přece taky nezastřelil. A ani jsem to udělat nechtěl, chtěl jsem mu dát jen trochu za vyučenou. Byl to můj omyl, neměl jsem tušení, s kým mám tu čest….

Na hlavu mu spadlo trochu trouchniviny ze stromu. Růžový ptáček se mu usadil rovnou nad hlavou a nepřestával klovat do kůry. Křečovitě se zachvěl, ale zvednout ruku, aby si odstranil z vlasů nečistotu, to si nedovolil. Tlouštík si toho všiml a trochu sklonil pistoli.

„Jsi silná osobnost,“ řekl. „Já ne. To ti dává právo kopat do mne. Já mám ale zbraň a taky jí použiju, když to bude třeba.“

„Jasný,“ řekl dlouhán. „Tak se už nerozčiluj. Mír.“

Sklepal z hlavy trouchnivinu, sedl si a zkřížil nohy. Po pušce už ale nešel.

„Poslyš,“ obrátil se na mlčenlivého tlouštíka. „Mám skvělý nápad. Fakt skvělý.“

Ten nápad mu připadal neuvěřitelně jednoduchý a dokonce čestný. Nejdůležitější teď bylo tlouštíka nějak přesvědčit, pak se zachrání. Co od něho předtím chtěl? Chtěl, aby šel jako první a zjistil, jestli nejsou v raketě nějaká zvířata. Teď tam ale půjde sám, spřádal plány dlouhán. Musí mi ovšem dát tu pistoli. Copak ta palice dubová nedokáže pochopit, že tu nemohou takhle zůstat, že je tu něco sežere jako malinu a nezůstane po nich ani stopa? A ani se nepozná, odkud přišli.

Ani na okamžik nezapochyboval, že se ten tlusťoch už rozhodl. Musí se vrátit za každou cenu. Musí se dostat domů. Tam, kde na něho čekají. Riziko je to obrovské, ale nicnedělání je ještě horší. Pravda, jakmile si jen vzpomněl na zvířata, bylo mu z toho nanic; co když ale zvířata zničehonic odešla? A ten bandaska jako kdyby se s tím už smířil.

„Hele, kamaráde,“ začal znovu dlouhán, „poslouchej.“

Mluvil pomalu, opatrně volil slova, aby zněla přesvědčivě a ani v nejmenším výhružně.

„Já jsem to už pochopil. Ta zvířata jsou neviditelná, ale sama podle všeho vidí. Vidí i naše zbraně. Skrývají se. Možná že se vznášejí ve vzduchu nebo kdoví kde ještě. My po nich střílíme, chápeš, ale nikdy je nezasáhneme, a ona pak zničehonic — chlamst! A nazdar! Ale pistole, to není puška nebo samopal, s tou se dá přijít až těsně ke vchodu a teprve tam ji vytáhnout a začít střílet. Je to tutovka, můžeš být klidný, nemineš se.“

Tlouštík mlčel.

„Ale aby sis nemyslel kdoví co,“ řekl honem dlouhán ve strachu, že tlouštík odmítne, „já půjdu s tou pistolí první.“

„Ne,“ řekl tlouštík. „Já půjdu. Je to ale pistole s tlumičem, výstřel třeba ani neuslyšíš.“

„Jasný.“

Dlouhán vyskočil a pohlédl úkosem na tlouštíka.

„Tu pušku si zas můžeš vzít,“ dovolil mu.

Schylovalo se k večeru. Ptáčci zmlkli, ale několik jich přece jenom s pištěním sledovalo obě postavy, přeskakovali ze stromu na strom. A víc nikde ani živé duše, až k okraji lesa s tou chrpově modrou loukou.

Tlouštíkova raketa seděla velmi blízko stromů, člověk by se k ní mohl dostat několika skoky, na to by ale musel mít dost sil. Dlouhán zůstal na kraji lesa a vyčkával, tlouštík šel pomalu kupředu a v kapse svíral špuntovku. Na těch několik skoků mu ovšem nezbývaly síly. Ať tam nejsou zvířata! říkal si v duchu. Ať tam nejsou zvířata! Nemůžu přece tu hračku dát do rukou tomu chlapovi, hned by věděl, co to je. Jenom ať tam nejsou ta zvířata!

Ruce ho nechtěly poslouchat, vstupní otvor ne a ne otevřít. Po značném úsilí se mu to podařilo. Vkročil dovnitř. Tady taky nikdo nebyl. Nikdo na něho nezaútočil. Nechal vstupní otvor otevřený a rychle zamířil do ovládací kabiny, zabouchl za sebou dvířka a přitiskl tvář k okénku.

Dlouhána uviděl hned. Rozhlížel se na okraji lesa a pak pomalu vykročil k raketě. Pušku měl připravenou. Zastavil se. Pak se rozběhl a znovu šel krokem. Chrpy rozdrcené velikými botami označovaly směr jeho cesty. Teď zase utíkal. Několik kroků od rakety zvedl pušku, vystřelil nahoru, před sebe, dolů. Jedna kulka zazvonila o plášť rakety. Dlouhán se vrhl k vstupnímu otvoru.

Tlouštík vyšel z ovládací kabiny, aby za dlouhánem zavřel. A vzápětí nemohl udělat ani krok. Ten člověk tu nikde nebyl.

„Hej, kamaráde, kde jsi?“ vykřikl do prázdna.

Nikdo se neozval. Vstupní otvor byl dokořán, zvenku sem dopadlo světlo. Tlouštík opatrně vyhlédl ven. Nikde nikdo. Vystoupil z rakety a obešel ji. Bylo to marné. Jenom ptáčkové si tu pozpěvovali.

Vrátil se a beze spěchu za sebou zavřel vstupní otvor, zamířil do ovládací kabiny a nastartoval motor.

„Domů,“ řekl si pro sebe, „domů.“

O. Larionovová

_________________________________________________

U MOŘE, KDE ZAČÍNÁ ZEMĚ

I když ho od planety dělilo kolem půl tisícovky kilometrů, Sergej Volochov stále ještě nemohl s jistotou říct, jestli je obydlená. Tři malé družice, kolem kterých proletěl, mohly být umělého původu, přesto však nedokázal konstatovat nic určitého.

Nejdřív musí přistát a pak se uvidí.

Volochov uložil program svému kybernetickému zařízení: ještě tři oblety a pak přistání na vodu v rovníkové oblasti. Kdyby se s ním něco stalo, pak by totiž automat mohl raketu ještě samostatně řídit podle zadaných propočtů. Může dojít ke spoustě nepředvídaných událostí při přistání na neznámé planetě, i když se tolik podobala Zemi. Ale je to přece jen cizí planeta a navíc to bude Volochovovo první samostatné přistání, nebudeme-li počítat cvičná přistání na Regině 2. Navíc mu nefunguje meteorický lokátor a dálkové spojení, přitom je daleko, tak daleko, kde ještě nikdo nebyl, všichni před ním totiž dosáhli nejvýše šesté dálkové oblasti, on byl nyní v sedmé.

Koráb letěl po přesně propočtené spirále. Nedokončil ani první oblet, přesto už Volochov věděl, kde se pokusí přistát. Na západním výběžku rovníkové pevniny. Tam, kde žlutý jazyk pouště sahá až k samotnému oceánu a protíná úzký nazelenalý pruh pobřežního rostlinstva. To je vhodné místo. Jestli ti dole nemají ještě postaven žádný kosmodrom, navrhne jim, aby ho vybudovali právě tady.

Usmál se. Tyhle kontakty, tyhle tolik vytoužené kontakty, o nichž blouzní žáci prvních ročníků astronavigáčních škol! Ale vždyť vlastně i on začal takhle bláznit: přistanu a začnu s nimi budovat kosmodrom… Nejdřív ale musím přistát.

Volochov pohnul rameny, aby si zkontroloval, jestli je dobře připoután, a zamířil se svým strojem kolmo dolů. Nemusí přece létat kdoví jak dlouho kolem dokola, stačí dva oblety a může sestoupit. Byla to mladá planeta, nenarazil na žádný radiační pás, a nebylo by nic příjemného na něco narazit právě teď, kdy ho od přistání dělí půldruhého obletu, kdy koráb vstupuje pomalu na noční polovinu a tahle noc nastavuje svůj hřbet hustě pokrytý nejasnými chvějícími se světly velkých měst.

Ale vždyť tam dole jsou opravdu města, zarazil se Volochov. Ohromná, pečlivě uspořádaná města.

Na denní stranu se dostal znovu velmi rychle a okamžitě zamířil se svým strojem dolů. Každou chvílí se měla objevit ta pouštní rovníková pevnina, kterou si vybral pro přistání. Sestoupil na tři tisíce metrů. V těchto oblastech planeta zřejmě nebyla obydlena. Bylo to skvělé, přistane na nenápadném místě, v klidu si opraví lokátory a meziplanetární spojení, pak ho podle všeho objeví místní obyvatelé …

Volochov zpomalil. Jestli mají prostředky pro spojení nad zemí, je docela možné, že se s ním budou chtít seznámit už ve vzduchu, přinejmenším proto, aby mu ukázali cestu na svou přistávací plochu. Tak by aspoň zcela jistě jednali lidé. Je ovšem fakt, že by ho mohli zachytit jedině radary, nad pouští se totiž vznášely dost husté mraky. Umělé klima? No…

Pohlédl na němé lokátory a převedl koráb na ruční ovládání. Jenom nespěchat. Sestoupil o dalších pět set metrů.

Slabá clona oblačné fáty morgány zůstala nad ním a pak najednou pochopil, že nažloutlý masív, který se rozprostíral pod ním, mohl být čímkoli, jenom pouští ne. Tak za prvé ta spousta tmavých pruhů nebyla příliš výrazná, jako kdyby byla ze zvláštního dýmu a rozplývala se. Koryta nebo kanály. Podivuhodný geometrický obrazec. To nemohla vytvořit sama příroda. A za druhé nejde o písek. Je to žluté rostlinstvo připomínající pozemskou savanu. Pevnina přeměněná na plantáž, tak to bylo. O přistání tady nemůže být ani řeč, musí až k oceánu a přistát nejspíš na vodu.

Až u samotného obzoru se táhl nevýrazně zelený pobřežní pás. Volochov zapojil antigravitátory. Stroj pomalu sestupoval a tehdy Volochov pochopil, že se mýlil podruhé: pod ním nebyla žádná savana, ale obrovité město táhnoucí se po celé pevnině. Nízké podivně rozvržené budovy shora připomínající hieroglyfy se vzájemně propojovaly; to, co ho zmýlilo, byla podivná clona vznášející se nad domy, náměstími, ulicemi a splývala s obdélníkovitymi bledě žlutými zahradami. Bezpochyby šlo o nějakou pružnou živou formu rostlinstva dychtivé toužícího po tropickém slunci. Bylo velice rozumné ukrýt celou tuto pevninu takovou dozlatova nadýchanou sluneční plachtou.

To všechno ovšem nebyl zdivočelý a zpustlý porost v mrtvém světě. Zlatistá džungle skrývající pod sebou opuštěná města…

Musel však myslet na přistání. Záhadu případných vymřelých pevnin tu budou řešit ti, kdo přiletí po něm, a ti budou moci přiletět jenom tehdy, jestliže se mu podaří šťastně přistát na této planetě a jestliže se mu podaří opravit přístroje pro dálkové spojení. Znovu zrychlil let, aby se co nejdříve dostal k oceánu, avšak pod ním se táhla nekonečná smaragdová louka, až ho napadlo, jestli by neměl zamířit k jihu. Vtom však už uviděl bílý pás příboje a zdánlivě nehybný pohyb vln šedočerného oceánu.

Posadil koráb sto, sto padesát metrů od čáry příboje. Asi půl hodiny napjatě vyčkával, jestli se pod ním neproboří půda, avšak přístroje neomylně hlásily bezpečnou půdu, bezpečný vzduch a celou spoustu dalších jistot. Jak to tak vypadalo, planeta se rozhodla být dobrou hostitelkou až do konce.

Jenom nikam nepospíchej, říkal si Volochov. Teď je ta pravá chvíle vyčkat a ničemu nevěřit. Pokud mohl soudit podle přístrojů, dalo se vyjít ven bez skafandru, určitě by to taky udělal, kdyby nebyl na korábu sám; když však přistání proběhlo tak hladce, nechtěl nic riskovat ani tehdy, když přístroje tvrdily, že riziko se rovná nule. Přece jenom …

Ještě jednou přehlédl celou kabinu, vypnul světlo a odešel do výstupního prostoru. Za zabezpečenými dvířky vnějšího vstupního otvoru bylo všechno v naprostém pořádku, aspoň si to tak říkal a pohledem pátral po vhodném ochranném biologickém obleku. Všechno probíhalo v příliš velké pohodě…

Odložil ochranný biologický oblek, vytáhl sinteriklonový skafandr s maximální ochranou. Pružná látka skafandru vypadala na první pohled jako poddajná a snadno zničitelná, avšak Volochov věděl, že ani acetylenový řezač, ani ultrazvukový nůž, ani přímý zásah z laseru nejsou s to prorazit tuto pružnou průsvitnou látku. Tam, kde se přilba spojovala s vlastním skafandrem, byl pevný prstenec a Volochov pečlivě zkontroloval toto spojení. Bylo dokonalé; pedanticky prověřil všechno ještě několikrát, dokud si nebyl naprosto jist svou bezpečností.

Jeho koráb nebyl žádným výsadkovým člunem. Byl to malý, spolehlivý hvězdolet z Kolyčevova systému, a ten dokázal přistát pouze na planety pozemského typu, nic víc. Pásové vozidlo s sebou vézt nemohl. Proto se Volochov rozhodl, že od korábu nikam odcházet nebude, že jenom chvilku postojí na cizí planetě. Kdo by taky na jeho místě něčemu takovému odolal? Pro sestup nepoužil výtahu, spustil schůdky, a tak se dostal na povrch planety, která mu nabídla útočiště.

První kroky dopadly dobře. Bylo to tu docela zajímavé. Ovšem jen potud, pokud mohou být obrovské duny smaragdového písku zajímavé. Samozřejmě to nebyly opravdové drahokamy, byly to sloučeniny mědi, které byl v tomto prostředí nadbytek. A ten koeficient vnitřního lomu! Až to oči oslepovalo! Některá místa připomínala něžný, docela živý květ. Musí být ale opatrný na místní vodu. Je tu přece taková spousta mědi! A kolik tu musí být polymetalů! Bylo by dokonce podivné, kdyby se při takovém bohatství nedostali ani k nejjednoduššímu létajícímu stroji. Ale zase s takovými městy … No nic. Však my je to naučíme. Postavíme jim gigantický metalurgický závod. Nejdříve však musí opravit přístroje pro meziplanetární spojení.

Volochov se vydal zpátky ke korábu, vtom však uviděl, že od duny u oceánu k němu míří bosé děvče. Až po kotníky se bořilo do zeleného písku. Šaty tvořily dva kusy bílé látky na ramenou spojené kameny, za které by kdysi na Zemi člověku nabídli půl království; šaty byly přepásané páskem upleteným z trávy.

Děvče se zastavilo před Volochovem a něco mu říkalo vysokým rozzlobeným hlasem. Volochov se usmál. Děvče promluvilo znovu: teď už bylo možno rozlišovat jednotlivá slova, každé v sobě mělo otázku Nejspíš chtělo vědět, odkud přišel Z kterého města, z které země.

„Přišel jsem z hvězd,“ řekl Volochov a ukázal nahoru. Děvče rovněž pohlédlo nahoru a zamračilo se, jako kdyby si tím pohybem něco připomnělo.

„Zendzi?“ zeptalo se nejistě.

Volochov zůstal nerozhodně stát Třeba to „zendzi“ znamenalo duch, bůh a možná že se jenom pokusilo opakovat jeho vlastní slova a takhle je zkomolilo. Nevěděl si rady, jak by je požádal, aby sem přivedlo někoho staršího. Nemůže být přece na tomhle opuštěném břehu samo. Děvče se však s dětskou umíněností pokoušelo pochopit, co je to, za divného člověka, od hlavy až k patě oblečeného v takovém vedru. Umíněně a neústupně opakovalo dvě slova. Nejspíš to byla stále stejná slova, pokaždé je však proneslo v jiném jazyce. A tak to udělalo snad desetkrát. Děvče, které by znalo deset jazyků? Ne, tady není něco v pořádku.

Děvče ten jednostranný rozhovor pomalu přestával bavit. Uraženě mávlo rukou, najednou vykročilo k Volochovovi a vzalo ho kolem krku. Mělo vlhké prsty, a jakmile se dotkly sinteriklonu na kosmickém skafandru, ozvalo se slabounké zaskřípání, jako kdyby se někdo dotkl skla. Vtom Volochov pocítil, jak do skafandru pronikl horký vzduch. Ruce mu bezděčně vyletěly vzhůru, avšak dívka ho předešla, postavila se na špičky a sundala mu přilbu.

Sáhl na skafandr. Tenká, pevná látka. O něco výš byl spojovací zámek, který se uvolní teprve po jeho impulsu. Avšak tohle spojení bylo zcela nepoškozené. O něco výš však nahmatal slabounký ostrý kraj — sinteriklon byl rozříznut…

„Co to máš v rukou?“ zvolal Volochov a docela zapomněl, že mu nemůže rozumět, legračně přitom zvedal bradu, aby se neřízl o okraj skafandru.

„M?“ zeptalo se děvče.

„Ruce!“ znovu vykřikl Volochov a ukázal jí své dlaněmi vzhůru.

Děvče na ně se zájmem pohlédlo, pak naprosto stejným způsobem před sebe vztáhlo ruce své.

Nebylo v nich vůbec nic.

„Ru — ce!“ najednou jasně a stejně vyzývavě opakovalo. „M?“

Zvedlo jednu ruku.

„Ruka,“ odpověděl Volochov. „Jedna ruka.“

Děvče přikývlo, pak přiblížilo prst k ústům, naslinilo si ho. Volochov nestačil ani mrknout, když k němu znovu vykročilo a dvěma prsty přejelo po skafandru shora dolů. Ten se pomalu otevřel a začal sjíždět k zemi. Volochov vytáhl jednu nohu, pak druhou. Skafandr zůstal ležet bezmocně v písku.

„M-m,“ proneslo spokojeně děvče. „Ruka. Ruce.“

„Noha,“ odvážil se pokračovat Volochov, „nohy. Hlava, oko, ústa, nos.“

Děvče všechno vážně opakovalo. Volochov se ohlédl.

„Skafandr,“ řekl a ukázal na cáry sinteriklonu. „Nebo spíš to, co kdysi skafandrem bylo.“

Děvče se zamračilo. Znovu mělo ten soustředěný a umíněný výraz, jaký mívají hodné holčičky, když si hrají se svými panenkami. Děvče podalo Volochovovi ruku, a ten dostal najednou strach. Dotklo se však už jen jeho vlasů a tázavě na něho pohlédlo.

„Vlasy,“ pojmenoval je Volochov, „ucho… košile… prst… krk…tkanička… hodinky…“

Už po něm nic neopakovalo. Ruka děvčete rychle a na první pohled bezmyšlenkovitě přejížděla z jednoho předmětu na druhý, nikde se však nezastavila dvakrát. Zanedlouho dostaly všechny části těla a obleku svá jména: neodvážil se zkontrolovat, jestli si skutečně děvče všechno zapamatovalo. Potřeboval mu vysvětlit, že sem má přivést dospělé, ale dostal se tím do slepé uličky. Možná že měl to děvče odtud vyhnat, určitě by se vrátilo tam, odkud přišlo, a přirozeně by všechno vyprávělo. Avšak hra s neznámou bytostí se děvčeti viditelně líbila a ani v nejmenším se nechystalo odejít.

„Stát,“ řekl a postavil se jako při povelu Pozor!

„Sedět,“ pokračoval a dosedl na písek.

„Ležet,“ a předvedl to.

Děvče ho pozorovalo s hlavou mírně nakloněnou, pak rychle ukázalo na sebe, na něho a znovu tázavě proneslo:

„M?“

Volochov vstal. Nechápe to. Tomuhle nerozumí. Očistil si kolena od písku a pro jistotu řekl:

„Čistit se.“

Znovu proneslo stejným způsobem otázku.

„Ale ne, já nic nepředvádím. To si jen myslím.“

„M?“ proneslo děvče rozzlobeně. Viditelně se zlobilo pokaždé, když něco říkal a rukama nedoplňoval smysl slov. Nedodržoval pravidla hry.

Rozhodl se pro poslední pokus.

„Jít,“ řekl a šel po svahu písečné duny. „Utíkat.“

Děvče se rozběhlo vedle něho. Ukázalo se, že k břehu je to kousek, moře se skrývalo za dunami.

„Oceán,“ řekl a ukázal rukou.

Děvče se však znovu zlobilo.

„No co je?“ zeptal se Volochov. „Vždyť přece pravidla dodržuju. To je doopravdy oceán. V naší řeči.“

Děvče se dále štětilo jako rozzlobené zvířátko a zamávalo na něho rukama. Pak udělalo několik rázných dlouhých kroků.

„Aha,“ pokýval hlavou Volochov, „nedodržuju posloupnost. Probírali jsme slovesa. Jít. Já jdu,“ udělal pár kroků, „ty jdeš,“ ukázal na ni prstem. „Jdeme,“ a ukázal na oba.

Zastavilo se.

„Stát,“ řeklo, nechalo klesnout ruce a legračně zvedlo bradu. „M?“

„Já stojím, ty stojíš, my stojíme.“ Trpělivě při tom ukazoval prstem.

„M,“ řeklo spokojeně. „Já sedím, ty sedíš, my sedíme. Skafandr?“

„Skafandr leží,“ odpověděl Volochov. Po tom, co udělalo se skafandrem, se už ničemu nedivil. „Leží.“

„Já, ty, my, on.Ty-m?“

Volochov porozuměl.

„Volochov. Já jsem Volochov.“

„Firat,“ řeklo děvče prostě.

Otočilo se a šlo k vodě. Sedlo si tak, že se mu bosé nohy dotýkaly vlhkého písku omývaného oceánem: v jamkách u pat se začala shromažďovat voda.

Usedl vedle Firat. Něco se od té chvíle změnilo. K té změně došlo ve chvíli, kdy děvče vyslovilo své jméno. Až do toho okamžiku Volochov myslel jenom na to, že musí opravit spojové zařízení a že děvčeti musí vnuknout, že potřebuje mluvit s dospělými, a proto aby odešlo a přivedlo je. Snažil se nemyslet na svůj rozřezaný skafandr. A teď se přistihl při torti, že vysílačka může počkat a rozmluva s dospělými podle přesně vypracovaného programu na základě nepředstavitelného slepence ze všech pozemských jazyků a matematiky, díla nespočetných výzkumných ústavů „pro první kontakt“, nemá zase tolik naspěch. A že nejdůležitější a nejzajímavější je dívčina pěst, v níž něco sevřela. Ruka se pomalu otvírala a na opálené dlani ležela hrstička nazelenalého písku.

„Písek,“ řekl trochu zklamaně Volochov. Ani nevěděl proč, ale očekával něco zvláštního.

Firat rychle sevřela pěst a znovu ji otevřela. Písek se jí zřejmě vysypal a na dlani zbyl až do té chvíle ukrytý kamínek. Obyčejný šedivý kamínek. Suchý.

„Kámen.“ Pochopil, že je to pokračování vé výuce.

Znovu sevřela dlaň, rozevřela ji a místo kamínku v ní ležela mušle.

Volochov se pokusil namluvit si, že mušle byla ukryta v kamínku. Kamínek však byl o něco menší než mušle. Řekl si, že se nebude ničemu divit, a tak nehnul ani brvou, když se jí místo mušle na dlani objevil neživý vysušený krab, kousek vodní rostliny domodra zbarvené a nakonec malá zlatá rybka, která vystrašeně mávala ploutvemi. Tak ji pojmenoval on — zlatá rybka. Firat ji pak proměnila; v černou, posléze v bílou, a až takhle rybka prošla celým barevným spektrem, byla za odměnu vpuštěna do moře. Přišla řada na malinkaté lidičky velké jako malíček; obyčejné, nemotorné lidi připomínající trpaslíky z nějaké reklamy, neměli vůbec nic společného s tím, jak si Volochov představoval Palečka,

Firat si uhladila šaty a vysypala lidičky na klín. Ti začali pospíchat a Volochov jen s námahou stačil říkat, co právě dělají. Nic neopakovala, jenom občas ukázala na některou z postaviček. Kdyby si skutečně zapamatovala všechno, co jí říkal, musela by už mít docela slušný slovník.

Možná však, že si z toho nezapamatovala nic. Možná že mu jenom takhle předváděla své hračky.

Jestliže si však takhle osvojovala jeho jazyk, proč potom neudělala jediný pokus, aby ho seznámila se svým jazykem?

Taková chvilka úvah, takové drobné pozastavení stačilo, aby pocítil, jak je unavený. Uvědomil si, jak dlouho už takhle’ vysedává na opuštěném břehu, jak dlouho už ho klame místní slunce, které jen pomaličku postupovalo na obloze, zatímco doma by už dávno nastal večer.

Přejel si rukou po čele. Bylo šílenství zůstat tak dlouho pod žhnoucím sluncem. Navíc pod sluncem cizím.

„Horko,“ řekl a obrátil se s tím na Firat. „Musíme do, stínu. Stín,“ opakoval a ukázal na namodralou siluetu prostírající se na písku.

Firat na něho pozorně pohlédla, pak přejela prstem po obvodě stínu vlastního a spokojeně přikývla:

„Stín. Dobře. Třeba takový stín?“ Rozpažila ruce, jako kdyby to byla křídla, a velice rychle jimi zamávala.

„Dobře,“ souhlasil Volochov, i když se mu nechtělo moc věřit, že ho pochopila správně.

“Zelený stín — dobře?“ pokračovala ve vyptávání Firat

„Zelený — dobře, modrý — dobře, nebo třeba černý.“

Firat na něho pohlédla velice udiveně, až se Volochov definitivně ujistil, že ho nepochopila. Firat zatím vložila do úst dva prsty a pronikavě zapískala. Volochov se bezděčně usmál, byl to takový klukovský úsměv, pozemský.

Za vzdálenou dunou se objevilo něco zeleného a obrovskou rychlostí se to sem blížilo. Volochovovi nejdříve připadalo, že je to nějaký malý létající stroj, po chvíli už myslel, že je to pták. Když to však bylo blíž, uviděl bytost připomínající parejnoka — úzké hadovité tělo, malý zobák a metrové plochy zcela průhledných plovacích blan, které z bytosti dělaly čtvercový kobereček s chvějícími se třásněmi.

Tak taková bytost znehybněla dva metry od nich, avšak Firat si poklepala na koleno asi tak, jak člověk k sobě volá psa.

Bytost žalostně vypískla.

„Bojí se,“ řekla Firat, otočila se na Volochova a zasmála se. „On se bojí ty.“

Začala něco vysvětlovat svým jazykem, mluvila laskavě a přesvědčivě, asi jako předtím s Volochovem.

Bytost zamávala plovacími blanami ještě rychleji, Volochov neměl odvahu nazvat to křídly, a bázlivě se přiblížila. Znehybněla nad hlavami obou sedících a vrhla na ně chladivý zelený stín.

Hned se lépe dýchalo.

„To je dobře,“ řekl Volochov, „ale já musím na koráb. Opravovat.“

„Opravovat?“ přeptala se Firat a starostlivě nakrabatila čelo. „Mluv jasně.“

Volochov se bezmocně rozhlédl kolem sebe. Na písku se povaloval nějaký klacík, který sem zřejmě vyvrhlo moře. Zvedl ho.

„Můj koráb,“ opakoval a maloval do písku obrysy hvězdoletu, „je poškozený.“

Zvedl klacík před oči a názorně ho zlomil. Firat polekaně pohlédla na zlámaný klacík ve Volochovových rukách, pak se rychle obrátila tam, kde nad písečnými dunami čnělo tělo korábu.

Vytrhla Volochovovi z rukou zlámaný klacík a začala rychle kolem namalovaného korábu dokreslovat tečkované čáry. Jako kdyby se namalovaný koráb rozlomil a do všech stran se rozletěly stovky jeho částí.

„Radiace?“ dovtípil se Volochov. „Ne. Neboj se. Žádná radiace. Tenhle koráb je postaven na jiném principu. Ale ty se možná bojíš něčeho jiného, ne radiace?“

Firat pozorně naslouchala, pozvedla husté nedětské obočí a pak s jistotou prohlásila:

„Bojím.“

Vstala a hrdelním hlasem táhle zavolala. Tak volají lidé, kteří chtějí, aby jejich volání bylo slyšet co nejdále, protože ten, koho volají, může být kdekoli. Volaný se objevil za nedalekou dunou a zamířil přímo k nim. Volochov vyskočil a bezděčně za sebou ukryl děvče.

Byl to bílý medvěd s kulatou tlamou a dlouhýma ušima, vlastně spíš připomínal novofoundlandského psa, podle sněhobílé srsti zase víc ledního medvěda. Ať to však byl kdokoli, úzký, na konci rozdvojený jazyk a trojitá řada zubů podobná žraločím z něho nedělaly vůbec nic mírumilovného.

Zvíře se zastavilo rovnou před Volochovem, který stále ještě obětavě chránil vlastním tělem Firat. Pak naklonilo huňatou hlavu a rozesmálo se. Byl to upřímný, přátelský, lidský smích doprovázený nazlátlými světélky a rozdvojený jazyk se mu mírně bezmocně chvěl za trojitou řadou ostrých zubů.

„Fuj, ty čerte!“ řekl Volochov a taky se s úlevou zasmál. Cítil, že se choval přitrouble, i když neudělal nic nelogického.

Firat se najednou objevila za širokým zvířecím hřbetem a rozzlobeně něco říkala. Volochov jí nerozuměl, ale znělo to, jako kdyby říkala: tady není nic k smíchu, pusť se do práce a neztrácej čas. Pak ještě něco dodala a ukázala na koráb. Zvíře tím směrem pohlédlo, pak se podívalo na Volochova, otevřelo tlamu a srozumitelně proneslo několik slov. Dlouhými skoky zamířilo ke korábu. Doslova se při skocích ve vzduchu vznášelo, teprve nyní bylo vidět, jak lehké a pružné tělo se skrývá pod neuvěřitelně dlouhou a huňatou srstí.

„To je ale plyšová hračička,“ řekl Volochov. „Ono to umí mluvit?“

„Jistě,“ poněkud udiveně odpověděla Firat.

„Jak se to naučilo?“ nevzdával se Volochov.

Firat pokrčila rameny.

„Já mluvím, ty mluvíš, on mluví.“

Byla to skutečná odpověď? Zvíře se mezitím vrátilo. Nic neřeklo, jenom přikývlo, jako kdyby tím chtělo dát na srozuměnou, že je možno se ke korábu přiblížit.

Firat vzala Volochova za ruku a společně vyrazili k hvězdoletu. Zvíře uvážlivě s pokyvující hlavou jako velbloud vykročilo vedle Firat. Chvíli šla s rukou položenou na hlavě zvířete, brzy ji to však přestalo bavit a obratně zvířeti vyskočila na hřbet. To kráčelo dál, jako kdyby se vůbec nic nestalo.

„Otec,“ řekla Firat, a Volochov vzápětí uviděl lidi, kteří mu kráčeli vstříc za třpytícím se tělem korábu. Ten, který šel jako první, zrychlil krok. Setkali se až u schůdků.

Ten člověk byl opálený, měl černé obočí a podobal se Firat. Držel v rukou pružnou žlutou větev se sotva viditelnými lístečky. Zřejmě to byla tatáž rostlina, která pokrývala obrovské město prostírající se po celé pevnině. Člověk kývl na Firat, ta naklonila hlavu. Pak pocuchal hlavu zvířete a stejným způsobem se dotkl Volochovova ramene. Zřejmě tu nejsou zvyklí vítat se slovy. Volochov proto naklonil hlavu stejně, jako to udělala Firat, aby tak umožnil příchozím jako prvním položit otázku.

Ti se však na nic neptali. Přistupovali k němu jeden po druhém, dotýkali se jeho ramene a jenom se přátelsky zeširoka usmívali. Volochov vyhledal očima toho prvního, kterého Firat nazvala svým otcem, uviděl ho však vystupovat po spuštěných schůdkách korábu. Vykročil a chtěl ho následovat, avšak Firatiny prsty mu pevně sevřely zápěstí. Prudce se otočil.

„Není třeba,“ řeklo děvče. „Ty není třeba. Oni nerozumějí ty.“

„No to je nádhera!“ Volochov jenom pokrčil rameny. „Jak se tam ale vyznají?“

„Vyznají se v tvůj koráb. Jazyk korábu rozumí všichni.“

„Ty mi ale rozumíš!“

„On ne čas rozumět ty.“

„Rozumět ti,“ opravil ji Volochov.

„Rozumět ti,“ opakovala poslušně. „Já čas mít rozumět a…“

Bezmocně se rozhlédla, jako kdyby se pokoušela říct něco, co měla doslova na jazyku, ale nemohla najít pravý výraz. Volochov nepochopil, co měla v úmyslu říct.

„Dobře,“ řekl, „vrátíme se ke korábu. Ty myslíš, že budou vědět, co k čemu slouží a opraví to?“

Firat se opět zamračila, jako kdyby tím chtěla říct: to mám pořád opakovat jedno a totéž? Jednou jsem řekla, že to spraví, tak si sedni a čekej.

Firat přivolala své zvíře, to nehlučně přišlo a ulehlo jí u nohou. Sedla si taky do písku a hlavu si opřela b bílý hřbet zvířete. Zřejmě to bylo velmi pohodlné. Na Volochova nepohlédla a už s ním nemluvila, jako kdyby zapomněla, že tu vůbec je. Ten se rozhodl vyčkat, jak všechno dopadne, poodešel do krátkého nazelenalého stínu, který vrhal koráb, a začal chodit sem a tam, až kam mu dovoloval stín. Tak uplynulo asi půl hodiny.

Najednou se dolní schůdky pohnuly, Volochov pohlédl vzhůru a uviděl všechny dobrovolné pomocníky sestupovat. Pospíšil si k Firat, musí je přece zadržet, požádat je, aby počkali, až si přinese tabulky, knihy, až oficiálně naváže kontakt. Firat mu v tom pomůže.

Předešli ho však. Ten starší, podle všeho to byl Firatin otec, řekl své dceři pár vět, zněly úsečně a stroze. Děvče ho vyslechlo, složilo ruce na prsou a sklonilo nízko hlavu. Potom jeden po druhém přistupovali k Volochovovi a přátelsky ho znovu s manekýnskými úsměvy popleskávali po rameni. Nejdřív jeho, pak bílé Firatino zvíře. A jeden po druhém zmizeli za smaragdovou písečnou dunou.

„Hotovo,“ řekla Firat. „Můžeš letět. Koráb poškozen nebyl. Prostě… nechtěl jenom poslouchat. Už to není. Odleť!“

V jejím hlase nebyl ani smutek, ani roztrpčení, prostě se otočila a tiše odcházela k moři.

Volochov cítil, že ho neoklamali, že koráb je teď v pořádku a že může letět rovnou na Zemi, nedokázal to však udělat. Bílá postavička se pomalu loudala k moři a bylo tady něco, čemu ani trochu nerozuměl, takže sám nevěděl, proč najednou zavolal: „Firat, počkej!“ a rozběhl se za ní.

Dohonil ji až u vody. Na volání se ani neotočila.

„Počkej, Firat,“ řekl celý udýchaný. „Tohle přece nejde. Já teď odletím a třeba se už nikdy neuvidíme.“

Pozorovala ho zcela klidně. Jistě, odletí a skutečně se už nikdy neuvidí, ale to jí žádné starosti nedělalo. Co je jí do toho?

„Poslyš, Firat, vždyť ses ani nezeptala, odkud jsem. Třeba otec nebo ti, co byli s ním, k nám budou chtít jednou přiletět, k nám na Zemi … Na tu planetu, kde jsem se narodil. Vždyť vy tohle dokážete, ne?“

Firat pomalu zavrtěla hlavou.

„Všichni mají moc práce. Tam.“ A mávla rukou směrem k pevnině, kde leželo žluté město. „A tam.“ Rukou ukázala rovnou nahoru na oblohu.

Poprvé v jejím jednotvárném hlase zaslechl sotva postřehnutelný stín trpkosti — všichni mají práci.

„Nebo třeba ty, až vyrosteš…“

Znovu zavrtěla hlavou.

„Tvou planetu nepotřebujeme. Vy dokonce ani neumíte …“ Neznala potřebný výraz. Luskala prsty, jako to dělají lidé, když se snaží na něco si vzpomenout, ale jí začaly z prstů najednou létat veliké sněhové vločky. Stačily roztát, ještě než dopadly na zem, a Firatiny prsty dostaly najednou barvu bronzového třpytu, pak červeného zlata, tleskla do dlaní a nad písečnou plání se rozlehl ohlušující mnohonásobný hlas obrovitého gongu.

Vzápětí mělo děvče ruce docela jako před chvílí.

„Vy nedovedete to…“ Mluvila tiše, jako kdyby se omlouvala. „Neumíte…“

„Dělat zázraky,“ napověděl jí Volochov. „To tedy skutečně, nedovedeme. Pokud ale můžete, přesto přileťte k nám na Zemi. Zázraky u nás nenajdete. Ale máme slunce úplně jiné, než máte vy, není to takové bleďounké kolečko připomínající minci, naše slunce je zlaté, asi jako jsi měla před chvílí dlaně, je jako květ pampelišky, takovéhle… takovéhle …“ Maloval do vlhkého písku, jak ten květ vypadá, a do tenkých čar hned pronikala voda. „Je žluté, rezavé, pálivé…“

Šli po úzkém pruhu písku omývaného vodou. Volochov stále mluvil a mluvil, skláněl se, maloval něco, pak obrázek překročil a šel dál, pořád vyprávěl o Zemi, o jejích mořích, která dokáží získat jakoukoli barvu purpurovou počínaje a sněhobílou konče, o fialových vrcholcích hor, o zelených měsíčních nocích nad stojatou vodou spících řek, o něžném nebi krátce před svítáním, o bronzově zlaté cestě, po které je možno doběhnout až k samotnému slunci, ještě než se stačí ukrýt za moře; maloval do písku jako sviště veliké klokánky a jako kachny velikánská sluníčka sedmitečná. Do uspořádaného zvěrokruhu se zařadily kouzelné obrazce mořských hvězd a kudrnatá tělíčka mořských sasanek, až u samotné vody si tlamu zakrýval vymyšlený kocour, kterým končil Volochovův pokus představit celou naši galaxii. Titěrná tečička představovala Zemi, krčila se na krajíčku někde na zádech vymyšleného kocoura.

„Volochove,“ řeklo najednou děvče a zastavilo se. Poprvé za celou tu dobu ho přímo oslovilo. „Je to zbytečné. Odleť.“

Jistě, takhle by se dalo mluvit donekonečna, a přesto by se na věci nic nezměnilo. Firat už stejně nikdy nepotká. Oni prostě Zemi nepotřebují, řekla mu to. Když však tak dlouho vyprávěl o Zemi, vrátila se mu původní jistota v sebe samého, a teď, když už mu nezbývalo než otočit se a zamířit ke korábu, byly pro něho všechny ty zázraky docela lhostejné, byl mu lhostejný rozřezaný skafandr, zlaté dlaně, ale přesto si uvědomoval, že před ním stálo docela obyčejné bosé děvče Firat, které zanechá tady u moře, kde začíná neznámá země, nechá je tu, aby je už nikdy neviděl; Volochov se k děvčeti sklonil a bosá Firat udělala totéž, co by udělala na jejím místě každá pozemská dívka — zavřela oči.

Měla drsné a suché rty. Tak drsné a suché, že se jich pak chtěl ještě dotknout prsty a ověřit si, jestli je to možné. Jenom však přejel rukou po rozcuchaných vlasech, oddělil z nich dlouhý tenký pramínek a otočil jí ho kolem krku. Pořád měla zavřené oči.

Volochov o krok poodstoupil, otočil se a vykročil ke korábu. Za zády mu stála s rukama svěšenýma bez jediného pohnutí a se zavřenýma očima Firat.

Slunce bylo domodra a došeda, ještě nestačilo dorazit až k obzoru a začalo se pomalu rozplývat v popelavém oparu, který mu stoupal vstříc od hladiny večerního chladnoucího oceánu. Písek pod nohama stačil docela zčernat. Firat udělala několik kroků a zastavila se. Ne, takhle to nemůže zůstat, to se nesmí stát, že by to nenašla.

Klesla na kolena a začala hmatat rukama po vlhkém písku. Vlny se sem tiše přikrádaly a dotýkaly se jejích prstů. Kroky zaslechla, teprve až když zazněly rovnou vedle ní. Zvedla oči a uviděla otce.

„Proč ses nevrátila do města?“ zeptal se.

Jenom zavrtěla hlavou. Velká ostrá písková zrnka se jí zabodávala do kolen.

„Tamten,“ otec ukázal na duny, kde se přes den tyčil kužel korábu, „tamten odletěl?“

Firat naklonila hlavu.

„Tak co je?“

Firat pomalu vstala.

„Proč jsi ho pouštěl, otče?“ zeptala se. „Jak jsi to mohl udělat? Jak jsi mohl ty, tak moudrý a zkušený muž, který všechno ví, jak jsi mohl nepochopit, že to byl stejný člověk, jako jsme ty a já? Já jsem se mohla snadno zmýlit, znám toho zatím příliš málo. Považovala jsem ho za rozumné zvíře, asi jako jsou všechna má mluvící zvířata, navíc on sám přiznal, že nedovede… Říkal tomu dělat zázraky. Sám mi řekl, že nedovede dělat zázraky…“

Firat se rozplakala.

,A pak mi vyprávěl o té planetě, z které přiletěl, já si ale nepamatuju, ani trošinku si nepamatuju, o čem to vlastně mluvil. Všemu jsem tehdy nerozuměla, ale teď si nevzpomínám na jediné slovo. Když jsem ho prvně uviděla, obrátila jsem se k němu v jazyce deseti hvězd, neznal ani jediný. Koráb ho přestal poslouchat, já jsem si myslela, že ho jenom nedovede přinutit poslušnosti. Tehdy jsem si myslela, že neumí vůbec nic, ale on prostě jenom nechtěl…“

„A co vlastně tedy dokáže?“ zeptal se opatrně otec.

Firat svěsila hlavu ještě níž.

„Když už měl odletět, sklonil se ke mně, položil mi ruku na rameno a v té chvíli bylo naše slunce, naše malinké bílé slunce najednou obrovské a dočista zlaté, jako kdyby do sebe vstřebalo všechno zlato hvězd, začalo tak žhnout, až zelený písek v poušti také zezlátl, jako květ kogorojny, která ukrývá naše město, daleko na obzoru vyrostly vysoké fialové hory lehounké jako mráčky a těm horám zářily doruda jejich vrcholky. To nebylo zlato našeho slunce, které zalilo naši poušť, ani zeleň jejího písku nezmizela, shromáždila se do jediné řeky plynoucí do oceánu bez jediného zvuku: zelená hvězda, která do té doby nebyla na obloze, se zrcadlila v té řece. A nebylo na světě, v celém tom obrovském světe nic, co zůstalo stejné jako předtím, otče!“

„A co bylo pak?“ zeptal se.

„Pak už slunce pohaslo a nastala noc…“ Šero zhoustlo a neviditelné vlny přibíhaly až k Firatiným nohám. Začínal příliv. „Poletíme domů,“ vyzval ji zničehonic otec. „Pojď.“ „Ne,“ řekla Firat, „Tady někde mi v písku’ namaloval, jak je možno najít jeho hvězdu. Tady v písku, až docela u vody.“

Vztáhla ruku a na dlani se jí rozzářilo nazelenalé světýlko. Foukla do něho, aby se víc rozhořelo, pak zvedla nad hlavu tenhle svůj malý zázrak a vydala se dál po vlhké cestě umyté přílivem.

… a na Zemi

D. Koreckij

______________________________

LOGICKÝ VÝBĚR

Voda byla teplá, písek rozpálený a vzduch snad rozžhavený, já jsem byl dočista vysušený a kličkoval jsem mezi opálenými děvčaty v plavkách, která si pohazovala míčem. Své šaty jsem měl stále na stejném místě, avšak aktovka byla pryč. Ulehl jsem na lehátko z umělé hmoty a zavřel oči. Kdyby si měl zloděj mou aktovku nechat a kdyby se mu ji podařilo dokonce otevřít…

Neměl jsem chuť soustřeďovat se, koupání a slunce mi sebralo poslední síly, ale musel jsem to udělat, a tak mi dalo dost práce přinutit se k tomu. Zloděj aktovky se objevil asi po pěti minutách, byl to urostlý mladík s drzou tváří, v níž seděl výraz strachu. Nechápal, co se s ním děje, nevěděl, proč se sem vrátil, ale instinkt a dosavadní zlodějské zkušenosti mu napovídaly, že tady nic dobrého nemůže čekat.

Položil aktovku na místo a já ho propustil, ještě chvilinku váhal, jestli je skutečně volný, pak se ale vyřítil.z místa a kličkoval mezi spoustou lidí, kteří ho nechápavě pozorovali.

„Co se mu stalo?“ zeptal se soused po mé pravici, muž středních let s mohutnou postavou. „Je to blázen nebo co?“

„Nejspíš,“ řekl jsem. Měl jsem spoustu času, udělal jsem si tedy trochu stínu a usnul jsem.

„Další záhadný únos!“ ozval se pronikavý klukovský hlas, který mě vrátil do skutečnosti. „Ze svého bytu beze stopy zmizel profesor Cristopher! Kdo je na řadě teď?“

Koupil jsem si noviny. Na první stránce jsem četl palcové titulky: „Hrozivá záhada století!“, „Kam se ztrácejí vynikající vědci?“, „Kdo těží ze zmizení vynikajících mozků?“

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se mě soused, který se mi už hodnou chvíli díval přes rameno a nakonec nevydržel mlčet.

„Co bych si o tom měl myslet? Jako vždycky jsou to novinářské kachny, aby se jim zvedl náklad.“

„Myslíte?“ zakroutil hlavou a olízl si rty. „A kam se podle vás poděl Christopher?“

„Prosím vás! Je někde se svou milenkou nebo zpronevěřil státní peníze, koupil si nový pas a teď žije někde pod cizím jménem.“

„Ale prosím vás!“ Můj spolubesedník zvedl ruku na znamení protestu. „A co ti ostatní? Dva fyzici, genetik, molekulární biolog, chemik, tady máte přece seznam,“ a zapíchl prst do novin. „Šestadvacet lidí! Ti jsou taky někde se svými milenkami? Třeba řádí nějaká nakažlivá choroba?!“

„Tak tohle nevím. Ve světě se toho děje každý den tolik, že kdybychom měli vycházet z podobných příznaků, objevíme stovky dalších neobjasněných případů.“

„No právě,“ vložil se do řeči soused po levici, byl to tlouštík tak strašně opálený, že se musel snad každým okamžikem začít loupat, „obyčejná shoda okolností, které by si člověk za normálních okolností ani nevšiml. Prostě jenom aby se hlupáci na světě nenudili. Tady tohle si přečti, milý čtenáři, a ničeho jiného si nevšímej. No podívejte se!“ vytrhl mi noviny z rukou, „až na poslední stránce je tím nejdrobnějším písmem napsáno: Zpráva státní astronomické společnosti. Doposud nebyla objasněna příčina tak velkého seskupení hvězd na obloze, i když to pro naši planetu nemůže znamenat žádné nebezpečí…“ Tlouštík se jedovatě zachechtal: „A tohle si dovolí napsat po měsíční hysterii o špatném znamení na obloze, o vesmírné katastrofě, o konci světa. Je to jasné, nemá se o tom psát! A aby odvedli pozornost lidí jinam, udělali si pěknou senzaci: zničehonic začnou mizet vynikající lidé!“

„Nevím, nevím,“ kroutil hlavou soused po pravici. „Jenomže u nás v ulici,“ naklonil se k nám a ztišil hlas, „u nás v ulici taky zmizeli dva — muž a žena. O nich se samozřejmě v novinách psát nebude: jsou to obyčejní lidé, nikoho nezajímají, nejsou jako ten Cristopher! Jsou to ale naši sousedi, bydleli tam, a najednou jsou pryč. Co vy na tohle?“

„Na to se můžu vykašlat!“ vyjel tlouštík a odplivl si. „Mě by zajímalo, proč se na tom zatraceném nebi objevila taková spousta hvězd?! A co mě zajímá ze všeho nejvíc: budu žít, nebo to mám spočítané? Kdo mi dokáže na tohle odpovědět?’

Já byl jediný, kdo mu mohl na tuhle otázku odpovědět Jediný, tedy aspoň na celé téhle polokouli. Podle toho, jak ten tlouštík mluvil, jak blábolil a zvyšoval hlas, bylo jasné, že má trochu upito. Rozhlížel se kolem sebe smutnýma očima a zřejmě čekal, že ho bude někdo utěšovat. Neměl obavy o osud civilizace, ten neměl obavy vůbec o nic s výjimkou vlastní kůže. Lotr slušného formátu. Nedokážu se vlídně dívat na zvířata s lidskou tváří. Ale já jsem ostatně ani neměl v úmyslu vlídně se na něho dívat.

„Obraťte se na astronomickou společnost,“ poradil jsem mu a skládal jsem si věci, „a taky méně pijte v tom vedru, pak nebudete mít takové ztřeštěné představy …“

Můj spolupracovník Gorik na smluvenou schůzku nepřišel, přesto jsem nechtěl hned myslet na to nejhorší; Dvě hodiny jsem na něho čekal v kavárně a popíjel zelenou limonádu. Byla odporná a ani za ta dvě léta jsem si na ni nedokázal zvyknout.

Ve vzduchu sedělo dusno, lidi kolem dokola byli nervózní a podráždění, spousta jich byla opilých. Byl to děsivý pohled na oblohu posetou nekonečnou spoustou hvězd. Nijak to nenapomáhalo k pohodě, nejhorší ze všeho bylo, že se člověk nemohl spolehnout ani sám na sebe.

Tobolgan bydlel v činžáku se spoustou dalších nájemníků, šlo se k němu po schodišti páchnoucím po kočkách a já jsem si vzpomněl na ty veselé rodinné domky postavené v nádherném prostředí.

Před vysokými vyřezávanými dveřmi s oprýskanou barvou jsem se na okamžik zastavil a pokusil se tvářit, jak jsem měl, a v jednom okamžiku mi dokonce připadlo, že se mi to podařilo. Zvonek zazněl, že ho bylo sotva slyšet. Vzápětí cvakl zámek. Ve dveřích stál největší filozof celé planety, odborník na logické systémy, autor stovek článků, desítek monografií a základních učebnic, doktrín o etických principech. Malinký plešatý človíček v županu, tvář připomínající opičku, vcelku nepříliš vábný zevnějšek.

Častokrát mě už ohromil zevnějšek, který neodpovídal významu odborníka, nyní mě však ohromilo něco docela jiného: Tobolgan věděl, kdo jsem a proč jsem přišel.

„Tak takhle vypadáte,“ promluvil pomalu a pozorně si mě prohlížel studenýma pronikavýma očima. „To takhle vypadáte doopravdy, nebo je to výsledek transformace?“

Vůbec se choval nesmírně sebejistě a považoval se za pána situace: v kapse měl malou pistoli a tou se hodlal zastřelit, až nastane vhodný okamžik.

„Co je vám? Že by nervy? No tohle jsem nečekal, představoval jsem si, že bytosti z jiných planet se dokáží dokonale ovládat“

Na čele mi vypětím vyvstal pot: odstranil jsem náboj z komory, ale nedokázal jsem už vybít zásobník. V takovém stavu jsem za ním neměl chodit, všechno mohlo dopadnout úplně jinak.

„To jste tedy na omylu,“ snažil jsem se, aby mi hlas zněl naprosto klidně a vyrovnaně. „Vnímáme svět stejně jako vy. Můžu dál?“

Tobolgan ustoupil. Zvědavost v něm zvítězila nad strachem. Pořád zůstával především vědcem.

,A mýlíte se ještě v jedné věci.“ Snažil jsem se chovat zcela přirozeně, když jsem usedl do křesla. „Nemáme žádné uchvatitelské cíle. A to o těch mozkových trustech’, to je taky nesmysl. Nebýt těch změn tam nahoře v seskupení hvězd, ani by nás nenapadlo objevit se u vás, aspoň v tomhle se nemýlíte.“

„Podívejme se! Tak vy dovedete číst myšlenky? Ostatně co je tady k divení? Jste přece nesmírně vyspělá civilizace!“ Ani by mě’ nenapadlo, že veliký Tobolgan může mít v sobě tolik ironie. „Je to obtížné?“

„Ani moc ne, ale vyžaduje to obrovské množství nervové energie. Pokud jde o morální stránku věci, číst myšlenky je přípustné jenom v příslušně vymezeném počtu případů.“

„Teď takový případ nastal?“ řekl jedovatě Tobolgan.

„Ano. Ale abyste se necítil špatně, umožním vám rovněž nahlédnout do mého mozku. Aspoň tak rychleji pochopíte a uvěříte, že se vás nechystá nikdo nikam unášet. A třeba necháte na pokoji i tu vaši pistoli.“

Když jsem skončil se svým telepatickým přenosem, cítil jsem, že jsem se definitivně vydal ze všech sil. Tobolgan seděl mlčky se zavřenýma očima. Musel teď vážit příliš mnoho věcí, když už však dokázal předpovědět můj příchod, jistě byl připraven víc než kdokoli jiný a bude to pro něho jednodušší.

„Jak se vlastně jmenuje tamto? Poslední slovo zdůraznil takovým zvláštním způsobem.

„Sbližování galaxií. Částečně se navzájem dotknou: dojde k prolínání periferních spirál… Bohužel právě vaše hvězdná soustava je v zóně kontaktu…“

,A je nějaká pravděpodobnost, že tím Navoja nijak neutrpí?“

„No… Jestliže při průchodu nedojde k bezprostřední srážce hvězd a planet, jestliže se gravitační výboje nedotknou oběžných drah a nepoškodí ovzduší, jestliže… Prostě pravděpodobnost se tu rovná třem procentům.“

„Takže naděje prakticky žádná.“ Tobolgan nepřipouštěl žádné iluze. „Pak tedy… Kolik času nám ještě asi zbývá?“

„To určuje spousta dalších faktorů. Tři až pět let, možná o něco více.“

,A tak jste se tedy do toho začali vměšovat vy… Myšlenka je to sama o sobě nádherná … Vyhledali jste vhodnou hvězdnou soustavu, nádhernou planetu, nesoucí jméno Navoja II, všechno vypadá nesmírně ušlechtile… Má to všechno ale jeden malý háček.“ Tobolgan zvedl ukazovák. „Kolik lidí takhle stačíte přepravit?“

„Kolem padesáti tisíc.“ Už mi bylo jasné, kam tím míří.

„Jenom?! Ale na Navoji je půldruhé miliardy lidí!“

„Lepší je zachránit alespoň část, než nechat zahynout všechny,“ říkal jsem mu přesvědčivě, jako kdyby tohle na tom všem nebylo právě to nejdůležitější.

„Nepochybně. Jenomže podle čeho vybrat právě těch padesát tisíc?“

„Podle počtu obyvatelstva v jednotlivých skupinách, aby bylo zachováno sociální složení společnosti…“

A teď nastane to nejdůležitější.

„Jaké společnosti?“ Tobolgan se trochu nadzvedl a nos se mu zachvěl jako zobák dravému ptákovi.

„Já vám nerozumím,“ snažil jsem se promluvit co nejpřirozeněji.

„Hned tomu porozumíte,“ vstal a začal přecházet po místnosti. „Proč jste přišli právě za mnou? Kousek odtud žije můj kolega Mason. Absolutně nenadaný člověk, naprosto prázdná hlava, jeho ,díla’ jsou opsaná odkud se jen dá, ale chce se mu žít přinejmenším stejně jako mně. Navíc má ženu a tři děti… Ostatně tahle vaše ušlechtilá činnost se vztahuje taky na blízké lidi kolem těch vybraných? Ne? No tak vidíte! Proč, prosím vás, chcete zachovat proporcionalitu společenského složení na úkor tohohle chudáka?“

„Víte o tom, že na Navoje nedokáže nikdo vysvětlit fenomén hvězdné oblohy’?“ přešel jsem do útoku. ,A to proto, že astronomie je v plenkách, o astrofyzice a kosmologii nemáte ani ponětí. Svého času u vás někdo začal v téhle oblasti pracovat, byl ale prohlášen za šarlatána, omezence a pavědce. A kdo tohle vyhlásil? Šarlatáni, omezenci, pavědci, kteří zaujímali ve vědě klíčová postavení! Na Navoje II se nic takového nesmí opakovat.“

„No to je taky odpověď,“ řekl se smutným úsměvem Tobolgan. „Vaším cílem není záchrana navojské civilizace, ale vytvoření civilizace nové. Takového vylepšení modelu…“

,A to je špatné?“

Odmlčel se, svraštil ještě víc čelo, které bylo samá vráska.

„No což… Poslyšte, vy jste tam u vás už překonali všechny potíže, dosáhli jste vrcholu moudrosti a víte, jak má vypadat Navoja II?“

„Jak bych vám to řekl… Problémů je tam dost. A do dokonalosti máme daleko: vždyť s každým dosaženým vrcholem před námi vyvstane další, ještě vyšší. Je však nutno dosáhnout absolutního vrcholu vědomostí, aby bylo možno vybírat, nechat zaniknout rozumný život nebo ho přenést na méně nebezpečné místo?“

„Celá otázka spočívá v tom — jak ten život ,přenést‘? Z nepatrné části cihel zničeného domu nelze přece postavit přesně stejný dům. V nejlepším případě nejvýš jeho zmenšenou kopii.“

„Lidská společnost je na rozdíl od neživé přírody schopna rozumné reprodukce…“.

,A vy máte právo určovat cesty pro její rozvoj?“

„Mám obavy, že nemáme.“ Neměl jsem chuť dohadovat se s autorem známých filozofických myšlenek, ale neměl jsem na vybranou. „Ne vždy však je správné rozhodnutí všelékem. Dokonalé stavby nemusí být vůbec životaschopné. Víte, u nás je takové podobenství o oslovi, který se dostane mezi stejné stohy sena a začne teď logicky uvažovat, do kterého stohu se má pustit. Nakonec chudák umře hlady. Nezlobte se na mě pro takovou chmurnou alegorii, ale nechcete přece, aby Navoju postihl stejný osud!’„

„Hm, osel mezi stejnými stohy sena …. A samozřejmě že má k oběma stejně daleko … To je zajímavé! Tady v tom se právě skrývá chyba a já ji hned odhalím.“ Rychlost, s jakou Tobolgan dokázal měnit běh svých myšlenek, byla obdivuhodná. Ožil, zrůžověl, chytil tužku, hledal papír, ale jako kdyby tím bylo uvedeno do činnosti nějaké neviditelné relé, hned se ovládl. „Dobře, až pak…“ Mávl rukou. „Jenže vy přehlížíte to nejdůležitější. Samozřejmě, váš cíl je ušlechtilý, to bezpochyby. Za jakou cenu toho ale chcete dosáhnout? Shromáždíte nejnadanější vědce a vytvoříte vybranou společnost Tady je však ještě něco navíc — pouze hodnosti, tituly, postavení při výběru nestačí, zbývají ještě schopnosti, práce, úspěchy. A jak to chcete udělat s takzvanými prostými lidmi? S dělníky, rolníky, tesaři?“

„Tady hraje úlohu ještě další kritérium, podle kterého vážíme člověka. Je platné pro všechny lidi; čestnost, pořádkumilovnost …“

„To jsou nesmírně důležité pojmy, které se navíc neustále mění. Ale dejme tomu, že jste zvolili právě tyto. Proč? Musí být přece při takovém výběru logika, nebo ne?“

„Všiml jste si, že čestní lidé jsou zranitelnější než zbabělci a lidé bezpáteřní? Podívejte se, odpovězte mi: Kdo se z těchto lidí dříve vrhne do hořícího domu, aby zachránil dítě, nebo kdo jako první uvolní místo ženě v posledním záchranném člunu v potápějící se lodi? A teď jsme právě u toho. Podle vás je to logické? Já tvrdím, že to je největší nespravedlnost! A co přirozený výběr? Komu hraje do kapsy? Hlupákům a příživníkům! Mně osobně se nelíbí, když vítězí takovéhle typy. Logický výběr má svůj význam v tom, že má vylepšit zákonitost!“

„A už jste vůbec přemýšlel o tom, že kdyby se člověk nemohl sebeobětovat, že by se pak hrdina ničím nelišil od zbabělce? Kdybychom člověku vzali tuto vlastnost, připravili bychom ho o jeho mravní převahu!“

„To je zvláštní pohled na věc“

„Vůbec ne, je to jenom pohled z druhé strany. A přirozený pohled: každý život má dvě stránky, dvě hlediska. Jde jenom o to, kterou z nich si zvolíme.“

„Znovu jsme se vrátili k logice, jak vybírat?“

„Nejde jen o to. Prosím vás, kdo vlastně rozhoduje s konečnou platností o evakuaci jednotlivých obyvatel z Navoje?“

„Bohužel já.“

„Tak takhle to dokonce je?!“ Tobolgan rozhodil ruce.

„A to děláte docela sám?“

Odmlčel jsem se. Ten Tobolgan dovedl dokonale odhalovat nejzranitelnější místa.

„Není to příliš velká odpovědnost? A nebojíte se občas, že se můžete zmýlit? Vždyť jsme si před malou chvilkou spolu vysvětlili, že nemáte dokonce ani vyhraněnou představu o tom, koho zachránit a koho nechat zahynout.“

Ne, v takovémhle stavu jsem sem neměl chodit. I kdybych ale byl třeba v té nejskvělejší formě, nedokázal bych Tobolgana přehrát. Každý máme svým způsobem pravdu. Pokud jde o logiku, má pravdy víc než já. V naší Radě také byly názory, že by bylo lepší a morálnější, kdybychom se nevměšovali: nejsme přece odpovědní za kosmické katastrofy, ovšem vměšování do rozvoje cizí civilizace, to si tedy zodpovíme. Když nikde jinde, tak určitě sami před sebou. ]á však takovou logiku neuznávám. Ani ostatní účastníci celé operace ji neuznávají. Více starostí mi dělala jiná logika, logika těch, kteří požadovali, aby Navoja byla informována o katastrofě, která jí hrozí, a aby se obyvatelé planety sami společně pokusili najít východisko…

„Tak vy tedy přemístění z Navoji odmítáte?“ Tentokrát můj hlas zazněl chraptivě a unaveně.

„Co se stane, když to udělám?“ Tobolgan znovu strčil ruce do kapes.

„Nic. Vstanu a odejdu. A vy zapomenete na to, o čem jsme spolu mluvili.“

„Mám zapomenout? To je ale ponižující! To přijde člověku líto … Proč s námi vlastně děláte takové ceremonie? Vy jste supervelmoc, vyslanec s pravomocí rozhodovat o osudu lidí a planet! Nevíte, co to jsou pochybnosti, jste neomylný, takže…“

„Já bych si s vámi docela ochotně vyměnil místo.“ Něco takového jsem ovšem už neměl říkat, ale nedokázal jsem se udržet. „Dával bych najevo, jak jsem nespokojený, ukládal bych vám drobné logické úkoly, sám bych se považoval za hodného a spravedlivého, nedalo by mi moc práce dělat ze sebe uraženého, sám bych se litoval a uklidňoval. Musím ale dělat něco jiného. Na Navoje nás bylo vysazeno dvacet, samí dobrovolníci. Po deseti na jeden kontinent. Otázky, kterými jste mě dnes bombardoval, jsme už mockrát vyslechli u nás doma, tady nás s tím trápili den co den, hodinu co hodinu. Vykonávali jsme však zatraceně těžkou práci, a nepříjemnou práci, a ledacos se nám podařilo!“ Byl jsem z toho mluvení celý udýchaný. „To ovšem neušlo vašim bystrým službám — veřejné policii, tajné policii, rozvědce, kontrarozvědce. Zvláštnímu úřadu. Tady všude mé kamarády odsuzovali k trestu smrti jako špióny z Agregánie, a v Agregánii je zase soudili jako vaše diverzanty. Po jednom takovém případu je přestali věznit, ale jako zvlášť nebezpečné osoby je stříleli ze zálohy. Dnes jsem už zůstal sám!“ Ani jsem si neuvědomil, že jsem začal křičet. „Jsem unavený, v takovém stavu vyčerpání jsem se dostal tak daleko, že nadměrně vydávám nervový potenciál. A jdou už i po mně, jenomže já jsem jako vymačkaný citrón. V tom stavu přijdu za vámi a pokouším se vás přesvědčit, vás, největšího logika z Navoji. Tak tedy si ty své pochybnosti vezměte, vezměte si tu neomylnost. Ani pořádně nevím, proč jsem vám tohle všechno vyžvanil.“

Tobolgan naslouchal pozorně a dokonce soustředěně.

„Tak si to pojďme spolu vyměnit! Já si sednu do toho vašeho pohodlného křesla, nepodívám se na oblohu tak dlouho, dokud se mě nezmocní deprese, pak mě napadne, že existuje zajímavé a jednoduché východisko z jakékoli situace.“ Hodil jsem do vyblýskaného popelníčku malý lesknoucí se náboj se špičatou kulkou. „A co budete dělat vy? Budete to všechno pozorovat? Pustíte se do osídlování Navoji II a začnete tam posílat průměrné lidi a lotry všeho kalibru? Nebo nebudete dělat vůbec nic?“

Tobolgan mlčel.

„Mějte ale na zřeteli, že ať se rozhodnete jakkoli, nebudete mít od svědomí pokoj a někdy budete odporný sám sobě. Budete si klást tisíce otázek, na které si nedokážete odpovědět. Budete se prohýbat pod břemenem odpovědnosti, budete mít strach z chyb a v zádech vám bude sedět neustálý pocit, že na všechno, co děláte, nemáte vůbec žádné právo. Takhle se ale pracovat nedá, nezbude vám než zatnout zuby a postupovat podle svého nejlepšího přesvědčení. To aby vás tohle všechno žralo až do konce života…“ Vstal jsem, vzal aktovku a ještě jsem pokračoval: „Poslyšte, ale místo si s vámi nevyměním. Jsem teď na dně, to ale přejde. Víte, nenávidím chorobně spravedlivé lidi, kteří mají pokaždé pravdu, protože stojí stranou a ničeho se neúčastní. A upřímně se vám taky přiznám, že nesnáším železnou logiku. Proto jsem se přihlásil jako dobrovolník.“ Při těch slovech jsem se naklonil k Tobolganovi a podíval se mu do očí.

„Mně je vás líto,“ zničehonic promluvil Tobolgan. „Je mi vás strašně líto. Protože jste na sebe vzal právo rozhodovat, vybírat. Protože neumožníte, aby takového práva využil někdo jiný. Protože těm jiným ani neumožníte, aby se dozvěděli, co se vlastně děje.“

„Vy osobně máte možnost rozhodnout se …“

„Já? A ještě dalších padesát tisíc? Jenomže tady jde o celé lidstvo, kam patřím. A ty vaše propočty… Morálku není možno naprogramovat. Jsou věci, které se nedají dosadit do žádné rovnice. Máte před sebou i jinou volbu. Stát se soudcem, prokurátorem a advokátem, ale současně taky člověkem. Člověkem! To není logika, to je morálka.“

„Co se bude dít na Navoje?“

„Co se bude dít! Cokoli se bude dít, je ve srovnání s tím, jaký osud jste připravili pro planetu, ničím … Člověk má právo jít do budoucna s otevřenýma očima. Jedině pak bude možno najít východisko.“

„Víte, to kdysi byl takový mudrc. Jmenoval se Cicero. Ten řekl, že užitečné nemůže být mravní jenom proto, že je to užitečné. Jenomže mravní je vždycky užitečné.“

„Ano, a ještě jednou ano. Jste silní, hodně toho víte. My jsme slabí. Ale jenom společně nalezneme východisko. Musíme je najít. Věděl jsem, že se takové východisko hledalo. Vytvořit silovou přehradu v prostoru oddělujícím Navoju… Přesunout celou planetu… Dokonalá nulová přeprava pro evakuaci všech Navojců… Už je ale nejvyšší čas, aby byla tato přeprava vynalezena.“

Všechno, co bylo navrhováno, bylo příliš nejasné, nespolehlivé. Ale přesto! Tobolgan má pravdu. Rada to bude muset uznat.

„Oznámím to na své planetě.“

„Všechno bude v pořádku, uvidíte.“ Tobolgan mě uklidňoval.

… Probudil jsem se čerstvý a sebejistý, i když zásoba energie se v plném rozsahu neobnovila. Tobolgan byl skvělý kuchař, s obrovskou chutí jsme spolu posnídali. Pak dlouho myl nádobí, já jsem zatím seděl rozvalený v křesle, oči jsem měl zavřené a na nic jsem nemyslel. Zítra sem dorazí druhý oddíl dobrovolníků, sto padesát lidí. Teď už to bude snazší práce i lehčí život. Ale i nebezpečnější.

V. Poliščuk

_____________

KONTAKT

Ráno co ráno bylo navlas stejné — devítidílné schodiště po devíti schodech, posléze tři sta čtyřicet dva kroky k metru. Lukomskij jich právě urazil jedno sto šedesát osm, když ho zastavil ochraptělý hlas:

„Dobrý den, Valeriji Lukjanyči!“

Lukomskij se spletl v počítání kroků, zastavil se na zledovatělém chodníku a podrážděně odpověděl:

„Dobrý den, chlapče!“

Bytost s dětskou čepicí, v obrovských botách na hubených nohách se zimomřivě přikrčila a zachraptěla znovu:

„Vy mě asi nepoznáváte, ale já jsem Serjoža. Z Lipecka.“ Bytost se na chvíli odmlčela, nervózně polkla a připomněla mu:

„Já jsem váš syn.“

Teprve nyní si už s patřičnou hrůzou uvědomil, že je třicátého a že začínají zimní prázdniny. A že jeho bývalá žena mu před týdnem, ano, určitě to bylo před týdnem, telefonicky oznámila, že mu pošle syna, který byl samá , pětka, aby s ním prý něco udělal. V tom okamžiku Lukomskij před sebou spatřil chlapské televizní otce a promluvil sametovým barytonem:

„Jsem rád, že tě vidím. Strašně ale spěchám. Tady máš klíč, bydlím v bytě tři sta osmnáct. Něco si vem v ledničce. Večer budu zpátky, kamaráde.“

Nenapočítal ani tucet kroků na chodníku a už se cítil nesvůj kvůli tomu televiznímu barytonu a kvůli tomu, připitomělému oslovení „kamaráde“. Lukomskij byl naměkko a propásl okamžik, kdy si pravidelně sedal v metru na své vysezené místo v koutku u dveří. Do práce doraziL úplně vyveden z míry.

„A jak ty se na to díváš? Ty snad věříš na kvadratickou teorii?“ Samozřejmě něco takového mohl čekat. Jak se nevyvede ráno, jde k čertu celý den. Lukomskij měl rád, když si mohl nejdřív sestavit přesný program svého dne, a byl v pohodě jedině tehdy, když se všechno odvíjelo přesně podle stanoveného scénáře. Podle dnešního plánu se měl dopoledne věnovat bádání nad vzorcem, který si vymyslel už minulý týden. Avšak ve dveřích ústavu se ho zmocnil rozpálený kolega Plaškin z teoretického oddělení. A když člověk potká Plaškina, vždycky je to nadlouho. To je známá věc pro každého, kdo pracoval v Ústavu pro meziplanetární kontakty třeba jen tři dny.

„Tady nejde jen o teorii,“ našeptával dál Plaškin. „Filimonov se rozhodl, že ho sesadí. Co tomu ale řekne Rada? Proto se tě taky ptám na tvé stanovisko. Když se velké síly postaví proti sobě, všechno může záležet na těch malých lidech, třeba i na takových, jako jsem já a ty. Už je nejvyšší čas Burceva odstranit. U nás ve výboru mají tenhle názor všichni. Kvadratická teorie už zastarala. Jenomže na druhé straně to Filimonov totiž nemusí dokázat…“

Lukomskij ho přestal poslouchat a otráveně uvažoval o tom, že bude muset zapomenout na únavu a začne usilovat o to, aby měl svou samostatnou laboratoř. Měl dojem, že čím vyšší funkci člověk má, tím spíš může pracovat o samotě, tím méně lidí má tu drzost pokusit se narušit připravený plán dne. Kdyby byl Lukomskij vedoucím laboratoře, těžko by se Plaškin odvážil otravovat ho tím svým blábolením. A kdyby se toho přece jenom odvážil, jak snadno by mu mohl v letu říct — promiň, pospíchám na poradu — a vzápětí zmizet ve své pracovně.

Kvadratická říkali teorii, podle níž pravděpodobnost kontaktu ve vesmíru s obydlenými světy závisela na hustotě hvězdné hmoty v galaxii, na jejím tvaru a stáří. To všechno bylo vyjádřeno strohým geniálním matematickým vzorcem. Ředitel ústavu profesor Burcev vzorec sestavil před více než třiceti lety. Dosáhl toho, aby tu stála tato obrovská budova vzbuzující spoustu závisti, avšak nyní, jak se dával slyšet Plaškin se stoupenci Burcevova zástupce Filimonova, blížil se den odplaty. Radioteleskopy prohmataly všechno, co zářilo, svítilo nebo blikalo do vzdálenosti tisíců a miliónů světelných let v oblasti vesmíru, která byla vybrána podle profesorova vzorce, avšak žádné signály zachyceny nebyly. A na ty moudře promyšlené šifry, které se po celá léta odesílaly ze Země i z družic, nikdo neodpovídal. Filimonov triumfoval a připravoval se na rozhodující administrativní boj, protože měl připravené hospodářské rozklady o hodnotách, které přišly vniveč na ověřování paličaté ředitelské teorie.

V takovém Plaškinově blábolení si Lukomskij vzpomněl na panovačný hlas náměstka ředitele, na vystrašenou sekretářku, která hledala v knihovně „nějaký latinský citát“ pro svého šéfa speciálně proto, že zápolil s dopisem zahraničnímu kolegovi a do dopisu citát potřeboval, a na okamžik mu bylo tak divně, dokonce racionálně líto starého ředitele. I když už není žádný bojovník a dobrých osm let nedokáže vybojovat pro ústav ani jediné přidání na platu. Ať už je ta teorie třeba i zastaralá. V paměti se mu vybavila věta z jednoho článku v novinách: „Když člověk mluví s profesorem Burcevem, bezděčně se rozpomene, že za dob jeho mládí byla věda oblastí, kterou se zabývali inteligentní lidé.“

Zbavit se Plaškina a zavřít se konečně ve své pracovně, to se Lukomskému podařilo teprve po hodině. Přesně o tu hodinu se Lukomskij rozhodl odložit plánovaný čas na oběd.

Nic nemůže odolat síle analytického myšlení, uvažoval, když se pokoušel soustředit na práci. Talentovaný není člověk, který má velký mozkový potenciál, ten má prakticky každý. V bitvě mozků zvítězí ten, kdo dovede soustředit na uložený úkol všechny, docela všechny rezervy svého mozku. Naprosto tomu věřil a předpokládal, že se dokáže soustředit v každém okamžiku, jenom když mu nezačne vyzvánět telefon, jenom když mu nebude za zády sedět Plaškin.

Vzorec, který Lukomskij vymyslel, měl určit závislost mezi úrovní vývoje civilizace a možnostmi spojových prostředků, které jim jsou dostupné. Lukomskému bylo úplně jedno, jak případní obyvatelé jiných planet vypadají, co jedí, jak a o čem přemýšlejí. Mnohem důležitější pro něho byly pracovní frekvence vysílačů, prvotní informace, které vlastníci těch vysílačů chtějí odeslat do éteru, způsoby kódování a další věcné podrobnosti, které neměly se sentimentalitou nic společného. Kdo ví, třeba by jeho mozek v tu chvíli skutečně stvořil zajímavý obsažný vzorec, ale co čert nechtěl, najednou zazvonil telefon.

Lukomskij vztekle chytil sluchátko a znovu, kdoví pokolikáté, uslyšel otravný skřípavý hlas, snad to byl starý člověk, snad dítě, který mu volal vždycky v tu nejméně vhodnou chvíli a zasypával ho nesrozumitelnými, nesmyslnými otázkami. Tentokrát byl Lukomskij poctěn následujícími slovy, která byla pronesena bez jediné pauzy: „Voní lepidlem a hnilobou voní terpentýnem malíř už napnul plátno kým budeš živý modele není-li to lhostejné nejsi-li naživu a pracuješ-li zbytečně.“

Co znamenají tato slova? Nakřáplý hlas tu větu usekl, aniž se pokusil vyjádřit za slovy otazník.

Lukomskij v životě nečetl verše. Praštil sluchátkem. Den byl pryč, žádný vzorec světlo světa nespatřil.

Cestou domů počítal kroky, dělil třemi čísla poznávacích značek projíždějících automobilů, propočítával, jak pravděpodobná je jejich srážka v metelici a jak velký náklad by mohla uvézt najednou, byla to bezmyšlenkovitá pravidelná cvičení, která mu pomáhala udržovat mozek v kondici.

A znovu zapomněl, že má syna.

,A nebudete mě bít do hlavy?“ to byla první otázka, kterou mu Serjoža položil, když usedl k úkolům. Pohlédl na otce, natáhl krk, a Lukomskij si uvědomil, že tuhle tvář už musel kdysi dávno vidět.

„Maminka mi totiž vždycky slíbí, že mě do hlavy bít nebude. Jenomže já mám zpomalenou reakci, takže je to se mnou těžké. Kazím jí život,“ pokračoval chlapec ochraptělým hlasem, a otec se v tu chvíli rozpomněl. I na tu tvář s pihami na nose, se široce otevřenýma smutnýma očima. I na hubený dlouhý krk s vystouplým ohryzkem … To všechno viděl v hluboké studni, ve dvacetimetrové betonové rouře vykopané kolmo do suché, dusivé stepi. Rozpomněl se, že to byl on sám s tím nataženým krkem, jak hledí do studené roury jako do teleskopu a jak touží přemístit se na její druhý konec.

Teď se však díval z toho druhého konce…

„Nebudu tě bít do hlavy, kamaráde, nebudu,“ uklidňoval syna televizním barytónem a rozhodl se, že mu bude dávat jen ty nejjednodušší úlohy.

Lukomskému nedělaly starosti hodiny strávené s tímhle pětkařem, spíš mu vadila skutečnost, že je středa, a ve středu obvykle přicházela Elektrina. A co ta řekne, až uvidí chlapce, to ví pámbu.

Neuplynula ani hodina a Lukomskij už na Serjožu křičel, protože si nedokázal poradit s úlohou o dvou lodích plujících proti sobě. Přerývaný, zmatený křik zaslechla Elektrina, která si tiše otevřela vlastním klíčem. Byla z toho v rozpacích, protože Lukomskij v té době měl podle plánu relaxovat, číst oddechové detektivky nebo sledovat televizi.

Když člověk s životními zkušenostmi zaslechne jméno Elektrina, Pašna nebo Novella, udělá si představu o věku i zevnějšku takového člověka bez sebemenšího zaváhání: unavená tloustnoucí žena po čtyřicítce, k níž se takové zvláštní jméno jen těžko hodí.

Elektrina Ivanovna Stupinová přednášela matematickou logiku a vůbec se neodlišovala od všedního davu žen ověšených taškami, plnících od pěti do sedmi večer obchody a autobusy v takové míře, až si Lukomskij doopravdy myslel, že tyhle ženské tvoří převážnou většinu obyvatelstva. Považoval tuto její všednost za obrovskou kladnou vlastnost, která mu umožnila jeho přítelkyni Elektrinu zařadit do skupiny zcela tuctových žen a od toho okamžiku si nedělat standardní starosti s nějakým citovým vztahem k ní. Z toho se mu dařilo doposud vždycky vyjít se zdravou kůží.

Elektrina Ivanovna totiž, uměla odpouštět.

Lukomskij upadl do rozpaků, když byl přistižen, jak řve na syna, který si za žádnou cenu nemohl zapamatovat, jakou rychlostí teče řeka. Návštěvnice neřekla ani slovo, přiběhla k chlapci, objala ho, ukryla mu hlavu, kterou si Serjoža už ze zvyku schovával.

„Běž odtud,“ to bylo všechno, co řekla ohromenému Lukomskému.

„Tohle nemá žádný smysl!“ zaslechl už v kuchyni. Hlasy pak utichly, a když po chvíli zase něco slyšel, oslovovala toho kluka nepřístojně, sentimentálně Serjožíčku a on ji tituloval Rino. Žádná Elektrino Ivanovno nebo paní Elektrino, ale takovým nejnevhodnějším familiárním způsobem. Teprve pak Lukomskému došlo, že v tom, o čem celou hodinu syn tak zmateně blábolil, o minutách a sekundách těch plujících pitomých lodiček, aby se dostaly na místo setkání, nehraje rychlost proudu žádnou roli.

Lukomskij šeptem vynadal hloupým autorům úloh a šel se dívat na televizi. Měl obavy z toho, že teď bude muset obnovovat běžné a rozumově dokonale uspořádané vztahy s Elektrinou. A jak by to měl udělat, o tom neměl ani potuchy.

Ředitel ústavu Nikolaj Platonovič Burcev si teprve na stará kolena zařídil domácí pracovnu. Kdysi v tomto zaprášeném pokoji zavaleném časopisy spávali, dělali úkoly, prali se a zase se smiřovali jeho synové, posléze vnuk a dvě vnučky. A on své knihy a články spisoval buď uklizený v kuchyni, nebo seděl na posteli se svazkem papírů na kolenou. Teď se všichni mladí rozjeli. Profesor zbyl v pracovně a dokonce i ve všech ostatních místnostech bytu sám: Kapitolina Jegorovna, jeho žena, zemřela před třemi lety.

V ten večer, kdy se Lukomskij pokoušel zasvětit svého syna do tajů matematiky, Nikolaj Platonovič si uvědomil, že nemůže vstát z křesla. Taková dosud nepoznaná slabost přišla po obvyklé dávce práce nad dalším rukopisem zcela nečekaně.

Profesor si vzpomněl na řádky z Iliady.

Uvědomoval si, že nekonkrétní básnické výrazy mají ve své podstatě větší životaschopnost a jsou úspěšnější než samotní tvůrci dokonalých rovnic. Možná že by lyrici navázali kontakt s bytostmi z jiných planet spíš než fyzici a radiotechnici. Takhle si Nikdlaj Platonovič zažertoval sám se sebou a najednou ho napadlo: A jak jsme na to vlastně přišli, že cizí bytosti také spí a mohou navázat kontakt, který jim předkládáme?

Co vlastně na úplném začátku dělal člověk, když se setkal s něčím neznámým, cizím, záhadným — to už je jedno, jestli to bylo živé nebo mrtvé. S úctou a ohleduplně to studoval? Chránil to neznámé a opájel se tím? Vůbec ne. Především to rozbíjel. Bezohledně sekyrou nebo výbušninou. Šikovně skalpelem nebo laserovým paprskem, ale docela jistě to zničil. A pak to roztřídil, usmrtil; prozkoumal, analyzoval.

Co bylo velice často v samotných začátcích kontaktu mezi vzdálenými pozemskými civilizacemi, které se prvně setkaly? Agrese a ničení. Agrese občas nahrazovala porozumění, umožňovala za pochodu rozetnout na místě různé gordické uzly. Dnes to víme: Za každý úspěch, nad kterým se zatočila hlava, museli potomci celá staletí platit úspěšným vítězům.

Představme si například, že někde existuje civilizace, pro niž všechno, co je živoucí, má nesmírnou cenu;, civilizace, která vůbec není výbojná a není schopna bránit se útoku barbarů, kteří si života neváží… Copak taková civilizace neudělá všechno, aby nevstoupila v kontakt se zavrženíhodnou společností, od níž se dá čekat všechno možné?

Není právě tohle důvodem, proč se neozývají, proč vesmír takhle reaguje na naše signály?

A právě když si Nikolaj Platonovič položil takovou otázku, zjistil, že nemůže vstát z křesla.

Natáhl ruku k telefonu, aby zkusil zavolat lékaři, svému starému kamarádovi z univerzity, když vtom mu telefon zazvonil přímo pod rukou.

„Vaše bioproudy šokují,“ pronesl kovový rozkřapaný hlas, který ho překvapil kostrbatými formulacemi. „Teď usnete. Potom pomohou.“

Pak se ozvaly krátké přerušované tóny a Nikolaj Platonovič okamžitě cítil, jak od něho odchází mnohaletá nespavost a hlava mu klesá na rameno.

…Ještě nikdy se neprobudil tak pozdě. Ještě nikdy se profesoru Burcevovi nestalo, aby nevěděl, jak se dostal do postele. Vstal s lehkostí, jakou už dlouho nepamatoval, a byl překvapen vůní, která se vznášela v pokoji. Voněla tu nahořkle hořčice a kdoví proč levandule, právě takovým mýdlem se myl před třiápadesáti lety, první ráno po svatbě. Na to, co se mu zdálo, si profesor jako doposud nemohl vzpomenout.

Znovu volal ten otravný, snad dětský nebo stařecký hlas. Monotónně bez jakékoli intonace se zeptal, jestli Lukomskij považuje za největšího vojáka všech dob Chrolvu. Lukomskij jaktěživ neslyšel o žádném Chrolvovi, pohrozil Bezpečností a praštil sluchátkem. Třeštila mu hlava a neměl jedinou chuť do práce.

Příznaky toho, že není v pořádku, se objevily už cestou k metru: počítal jako obvykle kroky a dvakrát se spletl, i když logicky vzato v pořádku být mohl. Včerejší obavy byly liché. Elektrina přišla, i když trochu později. Žádné scény nedělala (a právě z toho měl příšerný strach). Jenom tak zničehonic mu oznámila:

„Usnul.“

A pak se najednou zeptala:

,A proč ses vlastně rozvedl?“

Lukomskij nebyl schopen odpovědi, protože nastala chvíle, kdy přesně podle plánu usínal, bylo třiadvacet dvacet. Když upadl do spánku, snad ještě zaslechl, možná že si to jenom představoval, jak tichnoucí ženský hlas říká:

„To jsou neuvěřitelné schopnosti… Za hodinu ten chlapec zvládl integrální počet. A Gódelovu teorii už …“

Lukomskij měl pocit, že se beze slůvka odporu podřizuje povelům rozkřapaného kovového hlasu, opatrně a s láskou pomáhá bezmocnému řediteli vstát z křesla a ukládá ho do postele. A pak dělá věci, jaké nedělal nikdy v životě: přikládá k patám ředitele hořčičné náplasti, přináší tabletky a vodu na zapití, domlouvá mu, aby se uklidnil a usnul. Ředitel ho bez odmlouvání poslechl, jenom mu říkal, aby s ním už neztrácel čas a šel okamžitě k dítěti, které prý na něho čeká. A pak měl pocit, že čachtá v rozbředlém sněhu, někdo zastavuje a veze ho domů autem s raketovým motorem.

Lukomskij se ještě ani nemohl vzpamatovat ze spánku, nesmírně opatrně, jak to nikdy nedělal, aby neprobudil Elektrinu, se v úplné tmě doplíží do sousední místnosti, kde vidí Serjožu mírumilovně spát a ve spaní pohybovat rukama, jako kdyby se chystal k letu. Vtom si ale všiml, že má na nohou zablácené boty, v levé ruce že má hořčičnou náplast. Rázem se úplně probudil a zbytek noci proseděl v kuchyni, při čemž trápil mozek nesmyslnými hypotézami. Po takové noci, navíc po dalším telefonu s tím přitroublým hlasem, neměl na vzorec ani pomyšlení. Proto dostal vztek, když se telefon ozval znovu. Poznal však Elektrinin hlas:

„Nebudeš mít nic proti tomu? Za chvíli přijde Serjoža. Strašně ho váš ústav zajímá. Je na tebe pyšný,“ dodala ta žena a zničehonic opakovala včerejší netaktní otázku:

„Proč ses sakra vlastně rozvedl?“

„Četl jsem, Valeriji Lukjanyči, váš poslední článek v Kosmickém věstníku,“ zaslechl Lukomskij, když se mu po hádce s vrátným přece jenom podařilo přivést syna do své pracovny. Tady si velice rychle uvědomil, že Serjoža zná i všechny předcházející jeho články (kde se k tomu mohl dostat, když šlo většinou o vzácné akademické časopisy?!), a že zná dokonce celý průběh diskuse o kvadratické teorii do nejmenších podrobností.

„Tak proč, prosím tě, máš pětky?“ vyjelo mu z úst.

„Víte, já mám zpomalené reakce. A Jelizaveta Dmitrijevna, naše třídní, je cholerik, často dává přepisovat žákům úryvky z knih. Já vzhledem k své podstatě nedokážu přepisovat doslovně, každý text potřebuje trochu upravit…“

Lukomskij na něj koukal jako blázen.

„Já si myslím,“ pokračoval zatím chlapec, „že intelekt se rozvíjí jako přizpůsobitelný mechanismus u dětí se zpomalenou reakcí. Když vezmu třeba takového Kolku Koroljova z našeho bloku, ten nic takového nikdy nepotřebuje. Všechno pochopí okamžitě, okamžitě všechno zopakuje, a to dokonce přesně. Má úžasnou koordinaci pohybů.“

„A zkusil sis aspoň jednou promluvit s učitelkou nebo s matkou?“ přerušil ho Lukomskij. „Přece by pochopily, že nejsi vrták.“

„Jelizaveta Dmitrijevna nesnáší žvanily. Mluví jedině s rodiči. A maminka zase nemá čas. Má práci a vede neuspořádaný soukromý život.“

Vtom zazvonil telefon, Serjoža najednou ztratil vážný výraz ve tváři a zeptal se:

„Můžu to zvednout?“

„To víš, že ano,“ souhlasil Lukomskij. „Já už jdu stejně na poradu.“

V Úkrytu spojů umístěném v nitru Oranžové pouště zarachotilo záznamové zařízení. Neforemná akustická soustava začala rychle zaznamenávat zvučný chlapecký hlas:

„Zřejmě máte obrovský paměťový rozsah. Proto doufám, že i když jste stroj, význam intonace ohodnotit dokážete. V jazycích lidí, a zvláště v našem, spočívá spousta informací nikoli jen ve vlastních slovech, ale v pauzách mezi nimi, v citoslovcích, v artikulaci. Chápete ty termíny?“

Mechanický nakřáplý hlas — snad stařecký, snad dětský — odpověděl:

„Chápu.“

„Zvláštní místo mají slovíčka, o kterých se dá říct, že hrají úlohu feromonů. Víte, mravenci vylučují takové signální látky, aby mohli komunikovat s jedinci svého druhu. Tak tedy v jazyce se také vyskytují takové jakési slovesné feromony, při jejichž použití jako kdyby člověk signalizoval: patřím k vám, patřím k vám. Často takovou úlohu mohou plnit slovíčka, která neinformovanému člověku mohou připadat trochu hrubá. Nepoužívají se vždycky proto, aby někoho urazila. Třeba výraz, na který jste se ptali — hrom aby do tebe uhodil! — může mít spoustu nejrůznějších významů. Všechno záleží na kontextu a společnosti, v které je to vysloveno. Nejčastěji to je prostě feromon. Proto jsem pochopil, že jste stroj. Člověk by takovou otázku nikdy nepoložil…“

Stroj se už zapojil, aby položil další otázku, ale jeho pozornost upoutalo další záznamové zařízení, které se rozeznělo tak, že přehlušilo první. V úkrytu se ozval další hlas. Byl to tichý, avšak velice zřetelný hlas někoho, kdo měl hodně zkušeností:

„Demografové předpovídají, že koncem příštího století bude počet obyvatelstva sice obrovský, avšak ustálí se. Můžeme doufat, že poté se vyváží i chorobné procesy zmítající vaší planetou. Nelze si představovat, že pak nastane doba přepychu…“

„Haló, haló, já vás neslyším,“ pronikal do toho chlapecký hlas.

„Možná že propadne do nenávratna minulosti taková forma plýtvání, jako je lidská genialita. Pro nás nemá smysl uvažovat o podrobnostech budoucnosti, o příštím všedním životě. Nastal však čas, kdy je třeba pochopit, že kontakt mezi civilizacemi není jen technickým úkolem. Úspěchy naší kultury nejsou skrovné, avšak mnozí z nás, takzvaní mechanici, mají o tom adekvátní představy.“

„Poslouchám vás,“ obrátil se konečně na chlapce stroj, který si už stačil zařadit do programu milou intonaci.

„Já už jsem vám řekl v podstatě všechno. Mohl bych se dozvědět, jak se to dělá, že můžete zatelefonovat přímo sem? Nemohl byste mi dát své číslo?“

Stroj polekaně zaskřípal, podle programu dělal, že nerozumí, a zeptal se, kdy bude moci zavolat nejmoudřejšímu spolubesedníkovi znovu.

„To jsou složité otázky, zřejmě má pravdu soudruh Filimonov, já jsem už starý na řešení všech těchto otázek najednou. Jediné pro mne čestné východisko je, že požádám o důchod. S tím se já, profesor Burcev, obrátím ria Radu a požádám o uvolnění do dů …,“ pilně zaznamenávalo druhé zařízení.

„Tady mě už nezastihnete,“ volal chlapec, „příště mi volejte…“

Na fialové obrazovce se objevila mapa a zářící bod se po ní rozběhl k městečku Lipeck. Pak souřadnice, a telefonní číslo zmizely v paměti — tam, kam směřovaly všechny informace předané z Ústavu za desítky let marného hledání kontaktu nebo zachycené strojem při zapojení na pozemskou telefonní síť.

Středisko pracovalo automaticky, do Oranžové pouště lidé neměli přístup. Kdo ví, co přiletí Spojovým paprskem zamaskovaným v pulsarové explozi: bude to přátelský pozdrav, nebo raketa s jadernou hlavicí? Tento zákaz byl vysloven, když stroj eliminoval ze zmatku signálů Burcevův kvadratický vzorec.

Teprve potom půdoznalci z planety Kufi-Ku zjistili, proč dokáží ústavní radioteleskopy tak bezchybně objevit obydlené světy. Vzorec znali ve všech těchto světech, vždycky na něj upozorňovali ty, kdo nechtěli uvěřit v nepředstavitelné možnosti mozků, které se občas vyskytnou v nitru primitivně organizovaných, bouřlivě se rozmnožujících, avšak válečnických populacích. Rovněž upozorňovali i na smrtelnou hrozbu vyplývající z toho, že někdo mocný donutí tyto mozky vynalézat ničivé prostředky.

O zdraví profesora Burceva se starala zvláštní meziplanetární komise, která pečovala kromě něho o čtyři lidi, kteří se doposud na Zemi nijak neproslavili. Kanálem spojujícím úkryt s rezidencí komise nyní byla odeslána žádost, aby do péče byl zahrnut ještě jeden vynikající jedinec, obyvatel Lipecka, první člověk na Zemi, jehož intelekt je v plném rozsahu dostačující pro přímý dialog se Spojovým strojem.

K této významné události došlo právě v době, kdy se ručičky pozemských hodinek přiblížily k časovému úseku, kdy obyvatelé této planety zapomínají na vzájemné nepříjemnosti a urážky, kdy se snaží jeden druhému udělat radost a dělají tak vlastně všelijaké zázraky.

„Bude z něho pořádný člověk, žádný motýlek,“ prohlásila Elektrina, když lipecký vlak odvážející Serjožu zmizel z nádraží.

„Motýlek? Co tím myslíš?“ zajímal se Lukomskij.

„To jste vy všichni mužští, co se pletou do vědy…. Jen se narodíte, už k tomu směřujete. Inženýr s diplomem, to je taková kukla, kandidát věd, to už je kukla vyspělejší, doktor, tomu už narostla křídla — já nejsem k ničemu kompetentní, nepřekážejte mi v práci…“

Co proti tomu může člověk namítat? Valerij Lukjanovič na ni konečně dokázal pohlédnout očima nezastřenýma matematikou a viděl, že tato normální ženská snad chápe něco, co je nedostupné jemu, vynikajícímu teoretikovi.

V. Kolupajev

______________________________________

NA SILNICI VE MĚSTĚ

Na silnici se shromáždil dav lidí, jak se obvykle děje, když někoho porazí auto. Tak tohle je další důvod, pomyslel si Ignatěv. Auta prostě musí z ulic pryč. Dálnice se mohou stavět i pod zemí. Vracel se z únavné porady a v hlavě měl jako v úle. Řídil krajskou komisi, která měla prostudovat otázku převedení silnic a dálnic pod zemský povrch. On sám byl rozhodným zastáncem této myšlenky, protože však byl předsedou, snažil se zůstat nestranný. Komise všechno zvážila: náklady na takové práce, méně znečištěné ovzduší, menší množství autonehod. Všechna pro a proti byla zvážena, přesto se ručička vah nepřiklonila ani na jednu stranu. Ještě by potřebovali nějakou maličkost ve svůj prospěch, nějakou drobnost, aby se ta ručička pohnula z nuly.

Ignatěv došel k davu lidí a najednou zaslechl volání své nejmladší dcery:

„Tatínku!“

Tatínek se strašně polekal a prodíral se davem, a tiše přitom volal Táničko, Táničko.

Lidé se před ním rozestupovali. Nejdřív uviděl volhu višňové barvy, posléze spatřil své dcery. Všechny čtyři, byly živé a zdravé. Stály před autem a držely se kolem krku. Za nimi bylo prázdné prostranství, takový kruh, do kterého nikdo z lidí kdovíproč nevstoupil.

Šestiletá Tánička měla zjevně strach. Bylo to patrné. Jistě by už byla dávno utekla, ale starší desetiletá Ira ji pevni držela kolem ramen. Vedle sebe stála dvojčata Olja s Marinou, těm bylo nedávno osm let.

Nejstarší samozřejmě věděla, že v tom, co udělaly (to kvůli nim se totiž shromáždil takový dav lidí), nebylo nic správného. Z jejích očí bylo možno vyčíst, jak horečnatě hledá východisko z té nepříjemné situace.

Dvojčata se dívala nevraživě, a v tom pohledu bylo pevné odhodlání. Jako první uviděla Ignatěva Tánička, prudce se sestrám vytrhla a s pláčem (tatínek teď byl blízko, co by si nezabrečela) se k němu vrhla.

Hrály jsme si tu hrá-á-ály…“

„Tak ted to začne,“ povzdechla si Ira.

„Stejně je ale dál nepustíme,“ řekla Olja.

„Ani si nemáme kde pohrát,“ pohodila hlavou Marina a odvrátila se.

Ani jedna z těch tří se nepohnula z místa.

Ignatěv k sobě přitiskl Táničku a rozpačitě se zeptal:

„Co se tu stalo? Co jste zase provedly?“

Už je nejvyšší čas, aby si zvykl na vzpurné povahy svých dcer, pořád se mu to ale nějak nedaří. Pořád si myslí, že se teprve nedávno naučily chodit. Kdy stačily tak rychle vyrůst?

„Poslechni, vážený soudruhu Ignatěve!“ Dvířka auta se otevřela, vystoupil rozzuřený soudruh Čičurin, vedoucí oddělení výstavby městského národního výboru, Ignatěvův odpůrce v projektu podzemní dopravy. „I když máš plnou hlavu té své skvělé myšlenky, tak bys měl taky vědět, že auta ještě po ulicích jezdit mohou. A potom, od které doby si berou dospělí na pomoc malé děti, ke všemu ještě vlastní?“

„Děti,“ přísně řekl Ignatěv, „co jste to tu provedly?“

Teprve nyní se zaposlouchal, co říkají hlučící lidé kolem něho. Vyjadřovali se o dětech nepříznivě, zaslechl dokonce slovo „šlendriján“. Mnozí z nich však ani netušili, co se to tu děje, zastavovali se prostě jen tak. Jeden mladík, student uměleckoprůmyslové školy, si najednou sedl na bobek, něco si prohlížel, pak vstal a řekl:

„To je ale kus umění!“

„Tak co se to tu děje?“ zeptal se Ignatěv.

„Tvoje dcerunky se takhle postavily přes cestu a nechtějí mě nechat projet,“ vztekle vysvětloval Čičurin. „Co jim tedy povíš?“

„Iro, co to tu vyvádíte? Vždyť tohle je silnice!“

„Tak za prvé tudy jede někdo jednou za uherský rok,“ spustila Ira.

„A my tu stavíme město!“ prohlásila Olja. „No podívej!“

„Jasně, copak se smí jezdit přes domy?“ pokračovala ve vzpouře Marina.

„Tatínku, tatínku, ten pán nám rozboří naše domečky!“ Tánička už přestala plakat, i když se ještě pořád bála na krok se vzdálit od tatínka.

„No tak, Ignatěve!“ bouřil Čičurin.

„Tak tu nestůjte, prosím vás,“ rozhodil Ignatěv ruce a unaveně pohlédl na lidi kolem. „Vždyť se nic nestalo. Hned to vyřešíme. No tak, prosím vás, běžte si po svých.“

Lidé se začali rozcházet.

Jenom děvčata zůstala na svých místech. Byla trochu rozzlobená, ani v nejmenším však vystrašená, dokonce měla radost, protože si uhájila své, nedostala strach ani z auta, ani z tolika lidí kolem.

„Normálně jedu,“ vyprávěl Čičurin, „a ty tvé holky lezou po kolenou na silnici. Něco tam malují. Zpomalil jsem a myslím si, že hned uhnou. Jako kdyby mě ale neviděly. Dokonce jsem na ně zahoukal, ještě že sem Bezpečnost moc nechodí. Musely mě slyšet. Zahoukám znovu. Nato vstala ta tvá prostřední.“

„Olka?“

„Jo, ta. Vstala a rozpřáhla ruce. Něco na mě volá. Zastavil jsem. Než jsem stačil vylézt z auta, už tam stály všechny čtyři…“

Kolem nich proletěl naprosto tiše nějaký záblesk a pak se ozvalo něco jako tlesknutí. Dospělí sebou trhli, nikdo nic takového nečekal. Tváře děvčat se slavnostně rozzářily takovým dětským vítězstvím nad dospělými.

„Za chvilku tam vyroste další kytička,“ řekla Tánička a zdola pohlédla na tatínka, jako kdyby čekala na souhlas s jejich jednáním nebo přinejmenším nějakou podporu.

„Nebude trvat dlouho a vůbec to tu bude samá kytička,“ řekla Olja a příšerně se zamračila.

„Jo! Aby po nich jezdila auta?“ Marina sevřela rty, když tu otázku položila.

„Tak už buďte chvilku zticha,“ řekl přísně tatínek a obrátil se na Čičurina: „A co bylo dál?“

„Vystoupil jsem. Povídají mi, že dál ta silnice nevede. Dál že je město.“

„Proboha, jaké město?“

„Město na silnici. Na silnici je prostě město. To znamená, že auta dál jezdit nesmějí. K tomu prostě došly. Jen se pokochej!“

Ignatěv s Čičurinem udělali pár kroků. Ignatěv najednou bezmála upadl. Rovnou před ním, snad to mohl být tak metr, z asfaltu čnělo stéblo nějaké rostliny. Už bylo vysoké aspoň dvacet centimetrů. Byly na něm dokonce i lístečky, měly tmavozelenou barvu a rozbíhaly se po nich tmavé žilky. Na konci stébla vyrostlo poupě a po deseti sekundách se před ohromeným Ignatěvem rozvinul květ. Sněhobílý květ, svěží, s pěti okvětními lístky, nebývalý a nesmírně krásný.

„Kytička nám rozkvetla!“ zvolala Tánička a vytrhla se tatínkovi z ruky.

Tři dcery přestaly vytvářet živou zeď, také přišly ke kvítku a dávaly přitom pozor, aby nešláply na žádnou křídovou čáru.

„Jé, ten je krásný,“ zašeptala Olja. „Takový tu ještě nemáme. Že ne, holky?“

„Máme,“ s jistotou řekla Marina. „U sto prvního domu včera takový vykvetl.“

„To vážně chcete tvrdit, že ty květy si rostou jen tak z asfaltu?“ zeptal se Ignatěv.

„Tatínku!“ polekaně zavolala Táňa. „Šlápneš na domeček!“

Tatínek honem couvl.

„]á jsem tedy taky nikdy neslyšel, že by si kytky jen tak rostly z asfaltu,“ přidal se k Ignatěvovi Čičurin.

„Tady není nic k poslouchání, tady se musí koukat,“ řekla Olja a zamračeně pohlédla na dospělé: co té její drzosti řeknou?

„To jsou kosmické koráby malinkatých lidiček,“ vysvětlovala Ira.

„Cože? Už teď přestali přistávat?“ nespokojeně se zeptala Marina.

„Jo to jsou koráby cizích bytostí tam shora,“ s úlevou se rozesmál Ignatěv.

Vtom se ve vzduchu zase bíle zablesklo.

„Musíme postavit ještě dva domečky,“ prohlásila Ira.

„Včera jsme pro ně uspořádaly koncert,“ začala Olja. „Strašně mají rádi hudbu. Prosili nás, abychom jim dnes večer zase zahrály. Tatínku, že nám půjčíš tu velkou harmoniku?“

,A pro koho že jste to dělali?“ zeptal se Čičurin.

„Pro malé lidičky,“ řekla Ira.

„Tati, copak ty je nevidíš?“ obrátila se Olja na otce.

Ignatěv pozorně pohlédl na asfalt. Nu což, jeho dcery uměly kreslit. Zvlášť ta nejstarší. A fantazie mají dost všechny čtyři. Na silnici byly namalované domy, bylo jich asi deset. Přízemní i jednopatrové. Cihlové i dřevěné. S vyřezávaným zápražím, komíny, se zahrádkami před domečky, s cestičkami. Městečko bylo barevné. Fantazie děvčat tak nějak divně a prazvláštně vyjadřovala běžné představy o architektuře.

Nedalo dokonce ani moc práce, aby člověk pochopil sloh tohoto pestrobarevného městečka. Byl to zvláštní dětský sloh. Tady mohla klidně být jedna zeď vyšší než druhá, střecha mohla ukrývat třeba jen polovinu, domu, komín mohl vyrůst nakřivo. Květina mohla být vyšší než dům, a ti malincí legrační človíčkové …

Ignatěva najednou napadlo, že ty človíčky nenakreslila dětská ruka. Postavičky znehybněly v nejrůznějších pózách. Tady žena rozvěšovala záclonky do oken komického domečku. Zahradník zalévá záhon. Babička uprostřed vnoučat. Muži, kteří se shromáždili v přátelském kroužku. Je jim vidět ve tváři každá vráska, každý záhyb oděvu. Výrazy ve tvářích jsou zachyceny jako ve skutečnosti.

„Ale ano, vidím je,“ promluvil konečně Ignatěv. „To město se vám výjimečně povedlo. Je hezké. A kdo maloval ty malinkaté lidičky?“

„Vážně je to moc hezké!“ zvolal Čičurin. „Po takové nádheře se opravdu nemůže jezdit…“

„Tati, vidíš aspoň ty kytičky?“ zeptala se Olja, která se opět mračila. Začala ji zlobit ta nechápavost dospělých. „Co jich tu v poslední době vykvetlo na asfaltu!“

Ignatěv se ohlédl, pokusil se na chvíli zapomenout na svou komisi, na porady, na přípravu materiálů k hlášení a na všechen ten každodenní shon.

Co se to kolem dělo?

Asfalt na mnoha místech hořel, měnil barvy, blikal, zářil květinami. Květinami nejrůznějších barev a tvarů. Snad se na asfaltu vyskytovaly všechny barvy duhy.

Čičurin začal najednou pospíchat, rychle se rozloučil s Ignatěvem i jeho dcerami a honem k autu.

„Musím jet Za chvilku by se odtud člověk nedostal. A ty tvé holky nedovolí smazat jedinou kytku. Co se to jen děje…?“

Auto opatrně zatočilo a nejmenší možnou rychlostí kličkovalo, v některých místech dokonce couvalo, až se dostalo na dálnici.

„Po květech se nesmí šlapat,“ učitelským hlasem pronesla Marina.

„Samozřejmě, samozřejmě,“ rychle souhlasil Ignatěv.

„Taťko, my ale všechno říkáme dočista vážně.“

„Tenhle květ si můžeš třeba uříznout a vzít si ho domů, ale místo něho vyroste hned jiný,“ řekla Ira.

„To jsou kouzelné kytičky,“ vysvětlovala Tánička. Pro ni byla ještě spousta jiných věcí kouzelná.

„Tati, vždyť už přece všechny děti na světě vědí, že na Zemi přiletěli malincí človíčkové,“ oznamovala Ira.

„Setkaly se dvě civilizace a dospělí si toho ani nevšimli. To je pěkné,“ kroutila hlavou Marina.

„Jsou hodní, veselí, mají rádi hudbu! A jak dovedou tancovat!“ nadšeně prohlásila Olja.

„Jenomže nemají kde bydlet,“ roztrpčeně poznamenala Tánička.

„Počkejte, počkejte,“ zarazil je Ignatěv. „Ne všechny najednou, jedna po druhé. Tak třeba ty, Iro.“

„Už celý den přilétají na Zemi koráby malinkatých lidiček. Když letí, nejsou vidět. Jenom se vždycky tak trochu zableskne.“ Ignatěv přimhouřil oči, protože asi metr od něho proletěl miniaturní blesk a na asfaltu vyrostla jasně oranžová kytička. „To jsou jejich koráby,“ pokračovala Ira. „Aspoň si to myslíme. Když vystoupí z korábu, objeví se na tom místě kytička. Jsou hodní. Jako kdyby byli namalovaní. A jakou měli radost, když jsme jim udělaly domečky.“

„Vždyť to je všechno namalované,“ zakoktal Ignatěv.

„Ale ne, ne, tatínku,“ přerušila ho Olja. „Oni jsou živí. Pohybují se, povídají si s námi. A přiletěli k nám z jiné hvězdy, protože tam nemají kde žít. I města jim rozjezdila auta.“

„Tak oni se dokonce pohybují?“ divil se Ignatěv.

„No jistě,“ řekla Marica. „Jak by se mohli nehýbat, když jsou živí. Jenom se strašně bojí dospělých a zvláště aut, to se okamžité přestanou hýbat.“

„To je nějaká pohádka,“ zašeptal Ignatěv. „Tak jim řekněte, aby se mě nebáli.“

„Uliáši, Mello!“ zavolala Tánička. „Nebojte se, to je náš tatínek.“

A malé městečko ožilo, všechno se dalo do pohybu, bylo tu plno hluku sestávajícího z neznámých zvuků a nesrozumitelného volání. Ploší človíčkové ožili v tom pestrobarevném pohádkovém dvourozměrném městečku.

„Ptají se,“ překládala Ira, „jestli jim tu dovolíme žít. Jestli je tu zase neumačkají auta, jak se jim to už jednou stalo.“

„Já si myslím, že je nic a nikdo neumačká. Vy to přece nedovolíte, ne?“

„Nedovolíme, nedovolíme,“ volala děvčata jedno přes druhé.

„A ještě nás prosí, jestli bychom pro ně neuspořádali koncert,“ řekla Olja. „Tak my si půjčíme tu velkou harmoniku, ano?“

,A unesete ji?“ zapochyboval Ignatěv.

„Uneseme!“ znovu se všechna děvčata rozkřičela najednou.

Ignatěv jenom pokýval hlavou.

„My jsme si nad nimi vzaly patronát,“ řekla Marina. „Všichni kluci a holky jim malují města. A pak uvidíme, čí bude nejhezčí.“

„A proč já jim nerozumím ani slovo?“

„To my jsme jim taky hned nerozuměly,“ prozradila Ira. „Trvalo to nejmíň hodinu.“

„Tak můžeme pro tu harmoniku?“ netrpělivě se zeptala Olja.

„Pojďme. To jsou mi ale zázraky!“

„Hurá! Přichystáme pro vás koncert!“

V dvourozměrném městečku dávali malinkatí ploší lidičkové najevo svojí radost.

Ignatěv se svými dcerami zamával lidičkám a zamířil domů. Všechny děti z celého okolí malovaly legrační domečky. A dospělí, aniž věděli, proč je venku takové ticho, měli radost z té večerní pohody.

Všech pět hlučně vpadlo do bytu.

„Ticho!“ zavolala na ně z pokoje maminka. „V televizi vysílají něco důležitého.“

Tatínek položil prst na ústa.

„Vysíláme důležitou zprávu,“ povídal vzrušeně hlasatel. „Četné radiostanice na Zemi zachytily zprávu od neznámých rozumných bytostí. Rozumné bytosti, které si říkají dvourozměrci, prosí o souhlas, zda by se mohly usadit na naší planetě. Nyní se právě sestavuje zvláštní komise, která naváže s cizími bytostmi kontakt. Prosíme všechny posluchače, aby nám poslali své názory na tuto otázku. Počítá se s tím, že komise skončí svou činnost během pěti měsíců…“

„Pámbu ví, kde se touláte,“ řekla maminka. ,A tady se zatím dějí takové věci! Honem si sedněte, co když budou ještě něco zajímavého vysílat.“

„Ale my už…,“ spustila najednou Tánička, tři sestry i tatínek se na ni tak podívali, že hned zmlkla.

„Seberte harmoniku, bubínek, malou harmoniku a běžte si ven,“ zavelel Ignatěv.

„No to určitě!“ rozzlobila se maminka. „A kdopak bude jíst?“

„Až pak,“ uklidnil ji tatínek, „vždyť neumřou hlady.“

Děvčata se začala chystat. Hlasatel znovu předčítal zvláštní zprávu a opakoval ji už kdoví pokolikáté. Všichni dospělí na celém světě seděli u televizorů. A děti na celém světě, aniž slyšely hlasatelovu zprávu, malovaly na asfaltových cestách města. Malá i velká, barevná i jednobarevná, mnohopatrová, kamenná, i města z rákosí. Se záhony, lesy, pahorky a řekami.

A kratičké bílé záblesky každou chvíli protínaly nebe a pokaždé hned potom na asfaltu rozkvetly fantastické květy.

Avšak v dětských městech na asfaltu bylo fantazie přece jenom mnohem víc.

K. Bulyčov

______________________________________

KOSMICKÝ VÝSADEK

Stalo se to v srpnu, byla právě sobota, horko a pěkně foukal vítr. Penzista Nikolaj přemluvil své sousedy, tedy profesora Mince Lva Christoforoviče a Kornelije Udalova, aby tento den spolu strávili na jezeře Kopenhagen, aby si tu odpočali od městského shonu, od rodiny i práce.

Jezero Kopenhagen leží asi dvacet kilometrů od města, musí se tam autobusem, pak se jde ještě pěšky takovou pěšinou, která vede smíšeným lesem.

Pokud jde o název jezera, nedejte se mýlit. Kdysi tam stála usedlost statkáře Gulje (Gulkina), což byl veliký anglofil domnívající se, že Kopenhagen je anglický admirál. A to samotné pojmenování se vžilo v celém okolí právě proto, že znělo tak zvláštně.

Kornelij Udalov s sebou táhl udici, chtěl si totiž trochu zarybařit, profesor Minc vlekl pod paží svou přenosnou laboratoř, chtěl tu odebrat vodu ke zkouškám, protože si usmyslel, že v jezeře bude pěstovat slávky pro národní hospodářství. Nikolaj Ložkin měl v plánu opalovat se podle vzoru jogínů. Nejdřív si vybrali místo ve stínu pod rozložitou borovicí a utábořili se tam — rozprostřeli prostěradlo, položili na ně zásoby, posilnili se a klábosili o nejrůznějších problémech. U jezera polehávali ještě nějací lidé, ale bylo takové vedro, že nikdo ryby nechytal, všichni odpočívali.

„Už dlouho se nic nestalo,“ řekl Udalov. Svlékl se, byl teď v modrých plavkách s kytkou na boku, na hlavě papírovou čepici, aby mu sluníčko nepřipálilo pleš.

„Určitě se něco stane,“ prohodil starý Ložkin. „Počasí je docela pěkné. Takové jsme tu neměli od roku 1878.“ A aby to bylo jasné, namaloval do písku letopočet, od něhož vedl šipku, a vedle ní připsal — 1978. „Je to přesně sto let.“

V té chvíli se jim nad hlavou objevil kosmický koráb. V naprosté tichosti zůstal viset nad jezerem, jako kdyby obletěl celou galaxii, protože hledal tak nádherné jezero a teď se na ně nemohl vynadívat.

„Heleďte!“ řekl Udalov. „Cizí bytosti z vesmíru.“

„Já jsem to říkal,“ pokýval hlavou Ložkin.

„Tihle u nás ještě nebyli,“ konstatoval Udalov a vstal, přitom si posunul papírovou čepici do týla. Tvářil se nesmírně vážně.

Profesor Minc, který se ještě nesvlékl, si jenom povolil kravatu, ale taky vstal a ruku natáhl do přesně určené vzdálenosti od očí, aby mohl změřit, jak je koráb veliký.

„Tak tyhle jsme ještě neviděli,“ přitakal Ložkin. „Ti jsou dočista noví.“

„A přiletěli zdaleka,“ uvažoval profesor Mine, když dokončil své měření. „Pí-mezonové urychlovače mají jaksepatří opotřebované.“

Udalov s Ložkinem se podívali pozorněji a souhlasili s Mincem. Pí-mezonové urychlovače potřebovaly opravit.

Koráb pomalu klesal níž a níž, blížil se ke břehu, až znehybněl nad samotným okrajem vody. Vrhal při tom stín na písek.

„Za chvilku začnou vystupovat,“ uvažoval Udalov.

Ano, souhlasil s ním v duchu Ložkin. Teď se otevře vstupní otvor a do, písku vystoupí neznámá civilizace. Nejspíš půjde o přátelskou návštěvu, i když není vyloučeno, že by mohla být nepřátelská, že by to mohla být síla nám naprosto cizí, která sem přiletěla s cílem pokořit Zemi. Co ale člověk může dělat, když do města je to dvacet kilometrů a ke všemu autobus jezdí jen jednou za čas.

Z korábu se vysunula spousta sond a přístrojů.

„Zjišťují podmínky,“ odhadoval Udalov.

Minc jenom přikývl. Bylo to totiž jasné i bez vysvětlování.

Přístroje zmizely.

A pak se stalo něco, co nikdo nečekal.

Otevřel se jiný otvor v dolním prostoru. Místo kosmonautů vypadl na břeh přímo jako ze sila chuchvalec zelené hmoty, celé se to podobalo špenátové polévkové konzervě, které nedávno prodávali v Domě potravin. Otvor se vzápětí zavřel. Zelená hmota se roztekla po písku jako hustá břečka a blížila se k vodě. Koráb se vznesl a zmizel.

„Tak tohle vypadá na vodní civilizaci,“ vážil situaci Mine.

Ložkin, který si už v duchu stačil přeříkat uvítací proslov, protože měl životní zkušenosti a rovněž i zkušenosti z veřejné činnosti, na to neřekl nic. Zelená břečka neměla žádné orgány, ke kterým by se mohl obrátit s takovou řečí.

Proto Ložkin jenom šeptal, aby ta břečkovitá cizí bytost nic nezaslechla.

„Tak tohle považuji za chuligánství. Zaneřádí to celé jezero a lidi se v něm koupou.“

„No to se tedy koupat nemůžou,“ prohlásil Kornelij Udalov. „Není vyloučeno, že ta cizí bytost má příliš křehké části těla a lidi by je mohli poškodit“

„Vždyť je to nějaká plíseň, žádná cizí bytost,“ udělal za vším definitivní tečku Ložkin.

„Co když je radioaktivní?“ položil otázku Udalov. •

„Tak to hned zkontrolujeme,“ řekl Minc a otevřel svůj kufřík, v němž byl skládací mikroskop, spektrograf, Geigerův počítač, zkumavky, chemikálie a další přístroje.

Děda Ložkin byl plný nedůvěry k zelené cizí bytosti, která se zatím doplazila k vodě a rozprostřela se v tenké zelené vrstvě na jejím povrchu. Vylovil inkoustovou tužku a na kus překližky vymaloval tiskacími písmeny. KOUPÁNÍ, CHYTÁNÍ RYB, PRANÍ PRÁDLA ZAKÁZÁNO. JE TO NEBEZPEČNÉ!

Překližku pak připevnil ke kmeni borovice a lidé se před tím sdělením zastavovali a četli si je.

Minc sestoupil k vodě a sklonil se nad zelenou břečkou. Počítač mlčel, což bylo aspoň trochu uklidňující zjištění.

„Je docela dobře možné,“ obrátil se na Udalova, který stál za ním a zajišťoval ho, „že jde o kosmický výsadek.“

„No to mi je tedy líto,“ kroutil hlavou Udalov. „Já jsem byl totiž doposud vždycky pro přátelství mezi kosmickými civilizacemi.“

„Jestli se ta zelená plíseň začne rychle rozmnožovat a pokryje svou vrstvou celou naši planetu, pak agresorům z cizí planety nedá moc námahy zmocnit se celé Země.“

„Na něco takového se dá vymyslet mnohem jednodušší způsob,“ řekl Udalov.

„Copak něco víme o jejich psychologii?“ položil otázku Minc. „Co když takhle pokořují cizí planety odjakživa?“

Jeden z lidí stojících stranou oznámil:

„Musím domů. Potřebuju na zahrádce ještě sklidit rajčata. Co když ty cizí bytosti všechno otráví?“

Zakrátko ho následovali další lidé, kteří se sem přišli vykoupat nebo si zarybařit. Většina tu však zůstala, protože pro průměrného občana je nejpřitažlivější setkání s něčím neznámým, setkání s vesmírným tajemstvím.

„A teď,“ oznámil profesor Mine, „musíme sledovat chování plísně ve vodním prostředí.“

Začal nabírat do zkumavek vodu a prohlížet cizí bytost mikroskopem.

Ani Udalov neztrácel čas. Nejdřív namaloval ve vzduchu kruh a trojúhelník, tím chtěl poukázat na znalosti geometrie společné všem rozumným bytostem, pak vytáhl u borovice své kalhoty, aby cizí bytosti názorně předvedl Pythagorovu větu. Plíseň si Udalova ani nevšimla, vzápětí však všichni vyslechli Mincovy závěry.

„Jde o substanci, která není ani v nejmenším nebezpečná,“ prohlásil profesor. „Jsou to mikroskopické vodní rostliny, jednoduché organismy vyskytující se i na Zemi. Rozumově se od sebe ani v nejmenším neliší.“

„To ovšem ještě nic neznamená,“ namítl Udalov, přestal však mávat kalhotami a oblékl si je. „Třeba když se spojí všechny dohromady, vytvoří se z nich jednotný kolektivní rozum.“

„Když dáš dohromady dočista všechny hlávky zelí, vznikne hromada, ale rozum tam nenajdeš,“ odmítl takový názor Minc.

„A co když se to rozmnoží a pokoří to celou Zemi?“ položil otázku Ložkin. „Vy sám jste přece na něco takového upozorňoval, Lve Christoforoviči.“

„Něco takového už mohli udělat v dávné minulosti,“ odporoval Mine „Tahle vodní rostlina žije na Zemi už miliardy let.“

„Usmrtí to všechny ryby,“ vyslovil svou obavu mladík v nátělníku.

„Ryby se tím už živí,“ odvětil mu Mine.

Tak byla vyvrácena teorie o kosmickém výsadku, v nenávratnu byl Ložkinův proslov a vniveč byly obráceny Udalovovy pokusy s Pythagorovou větou. Minc se prostě vyznal. Když jednou prohlásil, že kosmický koráb prostě vysadil na břeh jezera Kopenhagen hromadu drobných vodních rostlin, tak to tak bylo.

Zklamaní diváci se roztrousili po břehu a Mine se se svými sousedy usadil pod borovicí s cedulí, která toho tolik zakazovala, a začal uvažovat, co by tohle všechno mohlo znamenat. Není přece možné, aby z vesmíru na Zemi někdo poslal koráb jenom proto, že sem chtěl dopravit hromadu vodních rostlin.

Vodní rostliny, které zůstaly na břehu, rychle vysychaly na prudkém sluníčku, černaly, pohlcoval je písek.

„Určitě z toho máme dokázat, že umíme logicky uvažovat,“ řekl Udalov. „Zkoušejí nás. Jestli se jich lekneme nebo nelekneme.“

„Myslíš, že by nás mohli pozorovat?“ zeptal se Ložkin.

„Samozřejmě.“

Mine vstal a vydal se po břehu, aby si ověřil hranice, kam až se rostliny dostaly. Jezero si žilo svým mírumilovným, klidným sobotním životem a ničím nepřipomínalo nedávnou návštěvu kosmického korábu. Mine o něco zakopl. Myslel, že to je kámen, kopl do toho špičkou boty, ale to, co považoval za kámen, neodletělo, zato Minc, který měl jenom sandály, si pěkně narazil palec u nohy.

„Au!“ vykřikl.

Udalov mu už pospíchal na pomoc.

„Kámen,“ odpověděl mu Minc. „Je celý porostlý těmi vodními rostlinami.“

Jenomže nějaký pátý smysl Udalovovi napověděl, že o žádný kámen nejde. Rychle sedl na bobek, odhrabal vodní rostliny, které byly ještě lepkavé a vlhké. Jeho obavy se naplnily. Poměrně malý zlatistý válec, jehož horní část Vyčnívala z písku, Se pomalu zavrtával a snažil se uniknout do hloubky.

„Tak tady máme tu cizí bytost,“ řekl Udalov vítězoslavně a jako vycvičený krtek hrabal oběma rukama v písku, aby odtud válec vylovil.

Válec nebyl velký, zato pořádně těžký. Mine ožil a vytáhl ze svého kufříku ultrakrátkovlnný přijímač, který tam měl jenom proto, že v tom jeho zavazadle bylo všechno, co se mohlo někdy nějak hodit. Přijímač naladil a oznámil jim:

„Já jsem si to hned myslel! Ten válec vysílá signály na stále stejné neměnné vlně.“

„A je na něm něco napsáno,“ konstatoval Udalov.

Skutečně měl pravdu.

„Ono se to dá rozšroubovat,“ oznamoval další objev.

Rozšroubovali válec. Uvnitř objevili svinutou kovovou fólii se stejnými písmeny, jako byla na povrchu.

„Zřejmě to je esperanto,“ oznámil Mine, když si text prohlížel, „jenomže to je nějaký jiný jazyk. Ani ta písmena neznám. To ovšem nevadí, koncovky a předpony jsou jasně odlišitelné, interpunkce taky, celá ta struktura je jednoduchá. Dejte mi deset minut a já, jak by to ostatně udělal na mém místě každý jazykový génius, ten text přečtu.“

„Tak jo,“ souhlasil Udalov. „Já zatím skočím nakrájet salám a otevřít pivo.“

Udalov připravil jídlo, Mincovi dali taky obložený chléb, a po deseti minutách přestalo být neznámé písmo tajemstvím. Minc totiž použil při své práci zkušenost Champoiliona-Knorozova a dalších velkých mistrů, odborníků na luštění klínového písma starých Mayů.

„Tak pozor,“ promluvil Mine. „Jestli vás to zajímá, přečtu vám překlad celého toho poselství. Není to nezajímavé.“ Minc se tichounce uchechtl.

„Tak nejdřív ten nápis na válci: ,Otevřít za čtyři miliardy let.‘ “

„Cože?“ zeptal se pro jistotu Ložkin.

„Za správnost toho překladu ručím.“

„To jsme to pak neměli otvírat,“ zaváhal Udalov. „Oni s tím měli nějaký záměr, a my jsme to nedodrželi.“

„To já tak dlouho žít nebudu,“ konstatoval Ložkin. „Nevím, proč bych toho měl tedy litovat. A navíc — nejdřív jsme to otevřeli a pak jsme se o tom jejich zákazu teprve dozvěděli.“

„A teď ten text,“ pokračoval Minc. „ , Drazí obyvatelé planety, jejíž jméno doposud nebylo vymyšleno …‘ “

„Ve vesmíru přece je už jméno naší planety na spoustě míst známé!“ namítl Udalov.

Mine počkal, až námitky utichnou, a pokračoval:

„,Dnes uplynuly čtyři miliardy let ode dne, kdy automatický koráb-rozsévač naší rodné planety Prekrupican uskutečnil nenápadný, zato však významný krok ve vašem vývoji. Zastáváme panspermickou teorii i praxi, odesíláme do všech koutů vesmíru koráby naložené primitivní formou života — vodními rostlinami. Ty, když se dostanou na neobydlenou planetu, vyvíjejí se, protože jsou nejjednoduššími a nejnenáročnějšími živými bytostmi. Po mnoha miliónech let dají vzniknout složitějším bytostem, posléze se objeví dinosauři a mastodonti, až konečně člověk-opice uchopí do svých končetin hůl a začne vyslovovat jednotlivá slova. Posléze si vystaví příbytek a vynalezne rádio. Vězte tedy, že vy, kteří jste nám tak vzdáleni v čase i prostoru, naši příbuzní ve svém vývoji, jste vynalezli rádio a zachytili signály našeho pouzdra pohřbeného před čtyřmi miliardami let na břehu neobydleného a pustého jezera, protože jsme před čtyřmi miliardami let do jeho vody zasadili vodní rostliny. Nenecháváme tu úmyslně naši zpáteční adresu, protože to je doba nesmírně vzdálená. Darovali jsme vaší planetě život a udělali jsme to pro vás naprosto nezištně. Pokud jste pouzdro našli a přečetli si naše poselství, znamená to, že jsme dosáhli svého cíle. Můžete nám poděkovat. Šťastnou evoluci, přátelé!’„

„Tak to je všechno,“ oznámil Mine a ani se nesnažil skrývat rozpaky. „Přišli s tím trochu pozdě.“

„Já jsem hned říkal, že jsou to rozumné bytosti,“ ozval se Udalov. A tvrdil jsem, že v nich není nic nepřátelského.“

Udalov věřil v přátelství ve vesmíru a poselství ve válci ho v tom jenom utvrdilo.

Mikroskopické vodní rostliny si plavaly po jezeře a karasi je požírali. Ložkin však byl najednou strašně smutný.

„Co je?“ zeptal se ho Udalov. „Co se ti, prosím tě, nezdá? Že tu nenechali adresu? Tu najdem. Zaletíme si k nim a společně se tomu všemu zasmějeme.“

„Ale já teď nemyslím na adresu,“ řekl Ložkin. „Myslím si, že bychom se měli poohlédnout po tom druhém pouzdře.“

„Po jakém, prosím tě?“

„No přece po tom, které na Zemi někdo nechal před čtyřmi miliardami let.“

J. Nikitin

_____________________________

SETKÁNÍ V LESE

Savelij vykračoval, ani ho nebylo slyšet. Čtyřicet let už byl lovcem a za tu dobu se člověk naučí chodit jako myška, jinak by si mohl o úspěších při lovu dát nejvýše zdát. A v těchto krajích je lov obživou pro lidi široko daleko.

Narazil na stopu jelena chua-lu, jak mu říkají Oročové. Tohoto skvrnitého jelena docela nedávno přestěhovali, do Ussurijského kraje. Ať prý si tu žije a přivyká cizímu prostředí. Za jeho odstřel by člověk musel zaplatit pokutu tisíc rublů. Jako kdyby každý nedokázal pochopit, že nikdo nebude ničit v těchto krajích tak nevídanou krásu. Jinak tomu však bude poté, až se rozmnoží, až se tu zabydlí, až přestane být vzácným, jako třeba tenhle, po jehož stopě se Savelij vydal… Jelen, nebo jak se mu říká v knihách, jelen evropský, šel opatrně, vyhýbal se stromům s nízkými větvemi. Je to přirozené, mladý jelen maral s parůžky. Ty staré už shodil, chodí s novými, které mu ještě nestačily zatvrdnout. Stačí se jen trochu škrábnout a hned teče krev. A tak chodí s hlavou zvrácenou vzhůru a počítá hvězdy.

Savelij přidal do kroku. Za zády mu v batohu šustila silná péra velikánského tetřeva, kterého střelil cestou. Všechno je v pořádku, ještě pár hodin, a bude mít svého jelena. Půda pruží pod nohama, je tu samý mech a obří kořeny, dýchá se mu skvěle. Co víc si člověk může k životu přát?

V husté trávě narazil na mohutný jelení paroh. Dvanáct výrůstků „lesknoucích se na slunci, taková nádhera! Někde nedaleko musí být ještě jeden. Jelen je přece nikdy neshazuje oba najednou: nejprve odpadne jeden a s tím druhým se snaží potýkat sám, naráží do stromů, aby mu parohy netáhly hlavu k jedné straně.

Rozpršelo se. Nebylo příliš příjemné postupovat zvířecí, stezkou. Nemusí se sice prodírat křovím, přesto mu však voda z křovisek a stromů skrápí oděv. Za nějaké dvě versty bude muset vylévat vodu z bot. Jenom jedinou útěchu měl — že jelen také neběhá v takovém počasí příliš rád po lese. Najde si rozložitou jedli a pod ní se schová.

Savelij se naučeným pohybem prosmýkl pod visícím vosím hnízdem a zničehonic se zachechtal. Vzpomněl si, jak ho loni v létě za stejného deště požádali, aby dovedl na základnu mladého geologa, jinak nepředstavitelného náfuku. Geolog mu hned na začátku cesty přikázal, aby šel před ním a prutem setřásal s keřů a větví stromů kapky vody. Savelij šel, a když před sebou uviděl podobné hnízdo, prutem do něho švihl. Sám ještě stačil projít… Ale jaké vřeštění se ozvalo za ním!

Déšť ztrácel na síle. Savelij pohlédl volným místem mezi korunami stromů a přidal do kroku. Po chvíli už jen zlehýnka pokrápávalo, při takovém hluku však jelen kroky ani nezaslechne, to by ho člověk mohl málem chytit holýma rukama. A navíc ze své skrýše pod jedlí neodejde dříve, dokud nepřestane pršet docela.

Uviděl před sebou loučku zarostlou mohutným krajkovím listí kapradí. O kus dál se zelenala obrovská jedle.

Najednou Savelij před sebou spatřil, jak se pomalu rozhrnují větve stromu a jak odtud vyplouvá krásný jelen. Byl to on! Ztepilé mladé zvíře se dvěma výrůstky na hlavě, s nádhernou lesklou srstí. Pohazoval hlavou a nedočkavě nasával západní vítr. Uši se mu nervózně chvěly, svaly na nohou jen hrály.

Savelijovi bylo jasné, že se jelen může každým okamžikem rozběhnout cestou necestou kdoví kam. A nemusí to být jen proto, že by vycítil nějaké nebezpečí. Savelij není žádný začátečník, jeho neucítí na velkou dálku ani tygr. Ten jelen byl prostě mladý, zdravý, plný síly, se kterou si nevěděl rady, protože do jarního lovu bylo ještě daleko a hned tak nebude muset s někým zápolit.

Strhl pušku a skoro bez míření vystřelil. Jelen na okamžik znehybněl ve svém skoku, pak dopadl všemi čtyřmi na kyprou zemi a řítil se mezi keři.

Savelij doběhl na místo, zkušeným okem objevil stopu, kousek ji sledoval a pak si teprve oddechl. Ze srdce mu spadl kámen. Měl zpočátku strach, že jelena přesně nezasáhl, zvíře utíkalo příliš svižně. Našel však krev. Po obou stranách stopy. Bylo to jasné, daleko neuteče.

Hodil pušku přes rameno a už beze spěchu sledoval stopu. Do vysokých bot ho šlehala pružná šťavnatá tráva, ostošest se bezstarostně překřikovali cvrčci. Všude, kam jenom pohlédl, se tyčily obrovité vějíře kapradí. Jejich spodní část byla zbarvena doruda, uprostřed barva přecházela do oranžové, špice svítily jasnou zelení. Až docela nahoře se vypínalo šťavnaté pouzdro semeníku. Oročané je trhají a vaří v mléce. A to je nějaká dobrota!

Stopa vedla roklinou dolů. Před sebou zaslechl podivný slabý zvuk, ke všemu se ochladilo. Tráva tu byla ještě hustší a pružnější. Mezi stromy vykoukl kus nebe.

Savelij přidal do kroku. Tenhle potok jelen sotva překoná. Ostatně ani jemu nebude na škodu, když se napije trochu studené vody a jen tak si tu chvíli posedí.

Jelen ležel dva kroky od potoka. Už nad ním poletovala spousta hmyzu, na tlamě se mu stačili usadit ovádi. Ti jsou vždycky všude první.

Zahnal hmyz od zvířete. Najděte si živého, ať je to čestný boj, mrtvý se nemůže bránit.

Stáhl kůži a vykuchané zvíře nejdřív ze všeho zatížil kameny na dně potoka. Studená voda ochrání maso lépe než jakákoli lednička. Když všechno půjde normálně, bude se moci vrátit. Nejdůležitější jsou pro něho teď parohy. Musí je vyvařit a vyluhovat pentokrin, to už je to nejmenší… Věda říká, že je to nejlepší lék na světě.

V té chvíli Savelij zaslechl to zvláštní brebentění. Rychle se ohlédl. Nějakých deset metrů od něho stálo několik podivných bytostí. Panebože, to byly ale zrůdy! Velké asi jako dospělý člověk, oči jako naše vážky jim zabíraly přes půl obličeje, uši úplné preclíky, tenké kachní tlapy s červenými blanami mezi prsty. A pokud jde o celkový dojem — podobaly se ještěrkám.

No tohle! Jak se mohly dostat tak blízko, aniž by je zaslechl? Kolem dokola je suché chrastí, samý vývrat, šustivé listí. A to ho všichni považují za nejlepšího lovce v kraji!

Jedna z bytostí udělala tři kroky kupředu. Savelij měl chuť sáhnout po pušce, ale opanoval se. Na první pohled to byla veliká ještěrka na zadních nohách, a pokud mu je známo, pokud sahala jeho zkušenost, ještěrky nebyly nebezpečné. Děti je pořád chytají za ocásek, dokud jim ho neutrhnou.

„My jsme z Antaresu,“ řekla jedna z bytostí slaboučkým hláskem. „Transgresujeme vaším galaktickým sektorem. Nemáte nic proti tomu?“

„Ne-e,“ odpověděl Savelij. „Co bych proti tomu měl mít? Nesmíte jenom bez povolení zabíjet zvěř a zvláště skvrnitého jelínka se nesmíte ani dotknout. Jinak si tu choďte, jak se vám zlíbí. Tak tedy z Antaresu, říkáte? To musí být setsakra daleko, co? Nejspíš někde až v sousedním kraji, ne? Nikdy jsem ani nezaslechl, že by tam někde žily mluvící ještěrky.“

Stále je soustředěně pozoroval. Takové obludy, ani ryba, ani rak. Kdo by to jenom řekl, co všechno se na tom světě děje! Člověk si chodí po lese, nic nevidí, nic se nedozví, nic se nedoslechne …

„Máme málo času,“ pokračovala ta podivná ještěrka.

„To je jasné,“ zabručel Savelij nespokojeně, „dneska každý někam pospíchá. Celý život pospícháme. Ale ve městech, tam jsou na tom ještě hůř…“

„No právě,“ řekla bytost, „čekají nás na oběžné dráze. Chtěli bychom vsak od vás něco koupit. Souhlasíte? Tedy jestli v zásadě souhlasíte …“

„Pročpak by ne?“ řekl Savelij opatrně, „před pořádnými …,“ na chvilku se zarazil, „… před pořádnými lidmi člověk nemusí mít žádný strach. Chcete prodat, nebo vyměnit? Nebo jak tam u vás tohle…“

Rozhodl se, že bude opatrný. Aby ho nenapálili.

„Tak v zásadě by to tedy bylo možné?“ zeptala se bytost.

„A copak byste chtěli získat?“ zeptal se Savelij.

Bytost se zarazila. Všechny ostatní, které doposud mlčely, zavrzaly, zacvrlikalyí zneklidněly. Některé nedůvěřivě vrtěly hlavami s vypoulenýma očima, jako kdyby si říkaly — to víte, že nic neprodá, zbytečně se namáháme.

„Přirozeně chápeme,“ řekla bytost, která byla nejvíce vzrušená, „že nejsme schopni zaplatit skutečnou cenu, ale spoléháme na vaši velkorysost a štědrost. Jste neuvěřitelně marnotratní. Zaplatíme vám, čím si jen budete přát: slitky zlata, brilianty, jakýmkoli množstvím uranu, technickými objevy. Čím budete chtít.“

„No, to je slovo,“ řekl Savelij, „… ale to, co povídáte o štědrosti… to je nesmysl,“ To na mě neplatí. Tak co vlastně chcete?“

Bytost se po špičkách přiblížila k Savelijovi a opatrně ukázala na jeho rukáv.

„Cože?“ zeptal se nechápavě Savelij.

„Tady tohle. Tady, jak to leze, vidíte to? To zeleňoučké s takovými vousy.“

Savelijovi lezla po rukávu docela malá tiplice. Byla skoro průhledná v tenoučké blance na slaboučkých nohách. S obrovskou námahou hmyz překonal manžetu rukávu, vlezl mu na hřbet ruky, teď sotva viditelně pohyboval nožičkami a lehoulince ho lechtal.

„Tak tuhle potvůrku!“ řekl Savelij a nedokázal v těch slovech skrýt svůj údiv. „Tiplice!“

„Ano! Ano! Potvůrka, Tipula, Tipula maxima nebo jak se jí ještě říká. Na získání složitějších organismů prostě nemáme dostatek prostředků. A tolik bychom si přáli získat alespoň některý z nich!“

Bytost zasněně ukázala blanitými prsty na spoustu hmyzu vznášejícího se nad Savelijovou hlavou.

„Hm … No jo …,“ brumlal si pro sebe Savelij, „To teda jako… Jo, jo… Je to jasný, samozřejmě. Tak takhle je to! A já jsem si myslel… Nevadí, my se tam k vám taky dostaneme…“

A vzácná potvůrka se škrábala dál a dál. Narazila na chlup na ruce a zůstala bezmocně stát. Tykadla jí bezmocně mávala a ohmatávala překážku, která se tu vzala kdoví odkud. Začala bezmocně šátrat nohama ve vzduchu, ale neměla se za co uchytit. Celý nervózní Savelij se pokoušel mušku uchopit do dvou prstů. Avšak celá jeho opatrnost byla marná: na prstech mu zůstala sotva patrná mokrá skvrna. Titěrná kapička z poloprůhledné blanky beze stopy zmizela.

Cizí bytosti se zachvěly.

„Vy jste tak marnotratný,“ zašeptala bytost s odsouzením a současně i obdivem v hlase.

„No jó-ó-ó,“ řekl Savelij. „Já jsem si ale myslel, že chcete třeba nějaký traktor nebo tak…“

„My nepracujeme v muzeu,“ řekla bytost. „Nás, podobně jako i všechny vědce našich hvězdných soustav, zajímají jenom ty nejsložitější agregáty. Jde nám o tak složitá zařízení, jaká lze vůbec vytvořit nebo vyprojektovat, zajímají nás takové agregáty, na jaké nedokážeme zatím ani pomyslet. Třeba právě tahle potvůrka.“

Savelij pocítil, že se mu točí hlava. Neznámá bytost však mluvila naprosto vážně.

„Ba, ba,“ dokázal ze sebe dostat Savelij.

„Vědci našich galaxií už dlouhou dobu usilují o vytvoření samostatně se organizujících, samostatně se zdokonalujících, samostatně… a tak dále — mechanismů. Doposud se však při vší naší technické úrovni nepodařilo vytvořit takové supersložité zařízení. A tak vás prosíme, abyste nám alespoň jedno takové prodali, když jich máte takovou spoustu.“

„No tos řekl moc pěkně,“ přikývl Savelij a mávl rukou po hmyzu, aby ho zahnal. „Máme jich spoustu, a proto toho jednoho, když už to musí být, vám můžu za přístupnou cenu přenechat. Proč bych přece nevyšel vstříc dobrým … lidem? U vás zřejmě nic takového nemáte, co?“

„Nemáme,“ odpověděla bytost zkroušeně. „Ani u nás, ani nikde široko daleko. Vaše planeta je v galaxii jediná, kde je možno spatřit samostatně se organizující mechanismy. Máte u vás nepředstavitelné poklady! Byli bychom dokonce ochotni nechat vám tu za ně náš hvězdolet, ovšem pak bychom se neměli čím vrátit domů.“

„No jo. Tak si poslužte.“

Ještěrky radostně zapištěly. Dvě z nich se okamžitě někam rozběhly a přinesly velikánskou pancéřovou skříňku se světýlky a knoflíky. Starší z těch dvou opatrně uložila do skříňky lístek s právě koupenou drahocennou tiplicí.

„Děkujeme vám!“

Starší ještěrka se mohla blahem rozplynout. Blanité tlapy si oddaně přitiskla na prsa.

„Co byste si za to přál?“ zeptala se.

„Moment,“ řekl Savelij. „Na mě nesmíš, milánku, tak zhurta. Vy pořád někam pospícháte … Kdybyste tak pro mě měli nějakou flintičku …“

Ještěrka okamžitě stáhla z ramene vlastní zbraň, která vypadala jako nějaká hračka.

„Prosím! Univerzální zbraň. Teribella. Nemusí se nabíjet, energii čerpá z kulového galaktického seskupení. Prakticky se nedá poškodit. Je tam změněná stavba atomů. Tady máte ukazatel s dělením od jedné do sta. Když ručičku nastavíte na číslo jedna, náboj bude dostatečně silný na jednodenní omráčení jednoho malého zvířátka. Hodnota číslo tři umožňuje paralyzovat to největší zvíře. Na odstranění skály středně velké stačí ručičku nastavit na desítku. Zachází se s tím prakticky stejně, jako s puškou vaší konstrukce. Tohle je muška, tohle hledí, pažba, a tohle je kohoutek…“

„Tak za tohle vám tedy děkuju,“ řekl Savelij. „A přijďte zas. Já mám rád dobré lidi. Dáme si trochu čaje, poklábosíme, co je kde nového …“

„Jsme vám nesmírně vděčni,“ řekla bytost. „Děkujeme vám za pozvání. Určitě je využijeme. Teď nám však dovolte, abychom se odporoučeli.“

A ještěrka začala couvat. Za jejími zády se vytvořila kdoví jak a kdoví odkud červená záře, ještěrka udělala ještě další krok a byla pryč. Ostatní bytosti v té záři zmizely už před chvílí.

Najednou se udělalo ještě větší světlo a něco zarachotilo. Savelij nic takového nečekal, přimhouřil oči, a když je otevřel, na lesní loučce nebyla ani noha. Kdepak popovídat si trochu v klidu, poklábosit, kdepak vypít si trošku čaje…

Spustil se déšť, nebe zabouřilo a Savelij strčil teribellu do batohu. Raději si s takovými věcmi moc nezahrávat. Až přijde domů, pak se na to teprve podívá.

Za chvíli bylo po bouřce. Jak se teď v takovém nádherně čistém vzduchu dýchalo! V srdci mu ale ležela taková divná tíseň. Uvědomoval si, že má v hlavě nějaký nepředstavitelný zmatek a že myslí na něco docela jiného, než by si sám přál. Tak ty ještěrky sem tedy přiletěly z nějaké jiné planety? A to pak tedy znamená, že každá taková muška u nás na zemi je něco tak drahocenného? Že každý projev života je tedy něco jako posvátné? Jak to ale, že si ti podivíni prostě nenalovili těch mušek kolik chtěli, že tu nenachytali žáby, ryby a ptáky a jednoduše neodletěli? To proto, že ctí zákony?

Savelij se pomalu vlekl domů. Nešlo se mu dobře. Batoh mu tížil těžký tetřev a obrovské jelení parohy. A taky tam ležela teribella.

Byla to vynikající zbraň. Nejlepší ze všech zbraní na světě. Avšak tíseň v něm s rytmem kroků stále rostla, čím dál, tím víc ho tížila, měnila se v docela určitý pocit. Savelij se s ním pokoušel svádět boj. Bojovala s tím pocitem celá jeho bytost, celá čtyřicetiletá zkušenost lovce, pána tajgy.

Teribella, nejlepší ze všech zbraní na světě… Savelij ještě cítil čerstvý chlad blyštící se hlavně a dřevěné teplo pažby, které v tu chvíli jako kdyby doslova vrůstalo do jeho ramene. Je ta jejich zbraň taková nějaká moc dokonalá … Ty ještěrky, no, dejme tomu, že z ní střílejí. Jenže člověk, člověk to přece dělat nemůže…

A. Bolnych

______________

PYTLÁCI

Petr Kuzmič zatáhl hlavu mezi ramena a ustrašeně se rozhlédl: prasknutí suché větvičky pod nohama mu v uších zaznělo jako dělová salva. Měl pocit, že se každým okamžikem musí za stromem objevit hajný Fjodorov a řekne: „Tak už tě mám, milánku!“ A Petr Kuzmič neměl ani trochu chuť setkat se s ním. Do zahájení lovecké sezóny zbýval ještě celý týden, a Petr Kuzmič už měl ve svém batohu… Avšak Fjodorov se odnikud neobjevil. Petr Kuzmič si zhluboka vydechl, otřel si pot z čela, nadhodil si na rameni pušku a vyrazil dál.

A pak najednou stanul jako solný sloup. Rovnou před ním, mohlo to být takových pět šest metrů, trůnila liška. Zavřel oči, zatřásl hlavou, ale když oči otevřel, liška tam seděla pořád. A co víc, zažívala, protáhla se, ulehla a lovce, který stál a koukal jako na zjevení, si ani nevšímala.

To zvíře je snad hluché, pomyslel si. Nebo že by to byl nějaký cvok?

A vtom, si představil nádherný límec z lišky, avšak ta představa dostala rázem jinou podobu: viděl se, jak nese živou lišku domů… Na co by mu mohla živá liška být, to si ovšem neuměl pořádně představit. Co má ale dělat, když mu to zvíře doslova leze do rukou?! A tak se začal pomalinku, krůček po krůčku k lišce přikrádat.

Tři metry, dva … A Petr Kuzmič skočil. Liška v posledním okamžiku uskočila a on nabral jenom hrst suchého listí. Poodběhla kousek dál, znovu usedla a docela nepřítomně se začala drbat za uchem. Petr Kuzmič skočil znovu. Liška mu zamávala ocasem a zmizela v hustém ořeší. Celý rozzuřený zapomněl na opatrnost a vrhl se za ní. Když se potrhaný a poškrábaný prodral křovím, liška už byla daleko vpředu. Zvedl pušku a rychle po sobě zahřměly dva výstřely. Zvíře se otočilo a uraženě, Petru Kuzmičovi aspoň připadalo, že se urazilo, zaňafalo.

„Tak ty takhle!“ vykřikl.

Lesem se vzápětí nesla kanonáda, trpký pach ze spáleného prachu byl najednou silnější než vůně podzimu, a Petr Kuzmič bez přestání zuřivě nabíjel, jenomže liška se mu vždycky nějak dostala z mušky. Nakonec se mu ji přece jenom podařilo zasáhnout, jeden výstřel lišku zasáhl do boku. Vypískla a odkutálela se do nějaké rokle. Petr Kuzmič s radostným voláním odhodil pušku a vrhl se za ní. Vtom cítil, že ho nějaká síla táhne vzhůru. Stromy, rokle, liška, to všechno se mu najednou míhalo před očima v divokém kolotoči…

Když přišel k sobě, snažil se rozpomenout, kde vlastně je. Les byl pryč, pryč byla i rokle… Ležel na podlaze v nějaké prázdné neznámé místnosti. Za jednou stěnou, která byla zcela průhledná, se táhla chodba, jejíž konec mizel v šeru. Stěna byla z umělé hmoty. Petr Kuzmič se tomu ani moc nepodivil, lidi dneska vynaleznou kdovíco. Začal hledat východ. Jenomže dveře tu žádné nebyly.

To ho to pěkně sebralo, zkoušel se někoho dovolat; ale ani na zdvořilé žádání, ani na podstatně tvrdší výrazy se nikdo neozval. Začal bouchat pěstí do zdi, pokoušel se prokopnout ji podpatkem. Všechno bylo marné. Vytáhl nůž a zkoušel, co tomu zeď řekne. Nůž ale jen těžko pronikl centimetr dva hluboko, a když ho Petr Kuzmič vytáhl ze zdi, tváře mu zalil proud bezbarvého plynu…

Jakmile se znovu vzpamatoval, všiml si, že místnost je zalita jasným světlem a v chodbě za průhlednou stěnou někdo stojí. Podíval se pozorněji a z úst se mu vydralo zasténání. Tyčila se před ním průměrně velká růžová chobotnice. Čtyřma očima pozorně sledovala lovce, mechanicky pohybovala liščí loutkou, z jejíhož prostřeleného boku trčely nějaké dráty.

Zatracený Vaňka, co to do toho svého piva namíchal, když má po něm člověk takovéhle vidiny? napadlo ho, ale najednou zaslechl:

„To je velice zajímavý exemplář! Má nepředstavitelně vyvinuté instinkty, s něčím podobným jsem se doposud nesetkal. To zvíře je třeba okamžitě prozkoumat!“

Petr Kuzmič se prudce otočil, ale v místnosti kromě něho stejně jako předtím nikdo nebyl.

Chobotnice se mezitím důstojně vzdálila.

„Ne, fakticky je nejvyšší čas pustit se do toho. Slyším hlasy, vidím růžová zvířata…,“ brumlal si pro sebe a přistoupil ke zdi. Znovu do ní začal bušit. Jakmile přestal, v chodbě se objevila známá chobotnice, nesla nějaký přístroj připomínající fotoaparát s teleobjektivem. Ten teleobjektiv chobotnice namířila na Petra Kuzmiče a známý hlas promluvil:

„Tak co změříme nejdřív? Hodnotu intelektu, samozřejmě… Hm, pouhých dvacet bodů. Vlastně to ale odpovídá, soudíme-li podle chování v lese, je to zřejmě dravec a dravci jsou vždycky hloupí. Podíváme se na hladinu agresivity…“

Petr Kuzmič nenávistně pohlédl na osminožce.

„Chcípni, potvoro jedna!“

A chobotnice poodstoupila stranou. Petr Kuzmič pak zaslechl:

„No tohle! Stupnice je na dvě stě bodů a ono to nestačí! Co to může být za zvíře? Bude třeba zacházet s ním mnohem přísněji…“

Petr Kuzmič pocítil, že se vznáší vzhůru, ale že nemůže pohnout rukama ani nohama. V hlavě se mu teď proháněly nepěkné myšlenky. Vzpomněl si na jeden film, kde vystupovala rovněž chobotnice, která měla ke všemu titul profesora, a létala v kosmickém korábu… Tenkrát to bylo v biografu, zato teď…

„Pusťte mě odtud! Pusťte mě!“ vykřikl.

Nic se však nestalo. Petr Kuzmič bezmocně utichl. Tahle chobotnice zřejmě dokáže vnímat jeho myšlenky a hlas vůbec neslyší. Proč ale jenom ten jeho hlas neslyší?

V chodbě se zničehonic objevila chobotnice pohybující se takovými podivnými poskoky. Poznat něco z výrazu její tváře nebylo snadné, ale Petru Kuzmiči připadalo, že ji něco nesmírně rozrušilo.

Uplynulo další půldruhé hodiny. Petr Kuzmič už byl skoro zoufalý, ještě nikdy se nedostal do podobně hloupé, bezvýchodné situace. Jeho, lovce s dvacetiletou praxí, nachytala na tuctovou mechanickou hračku nějaká chobotnice! Drží ho tady u stropu a podle všeho ho odvezou kdovíkam k sobě… A k tomu všemu je určitě napadne, aby si ho vycpali. Tak špatně se Petr Kuzmič ještě nikdy v životě necítil…

V dálce znovu zazněl hlas chobotnice:

,A co s tím mám společného já? Mám přece povolení!

Tak se podívejte!“

Druhý hlas, bylo jasné, že jde o nadřízeného, ji přerušil: „To je zcela zbytečné, váš společník v Loveckém výboru už přiznal, že vám povolení vydal nezákonně.“

„Lže!“

„Lže? Tak tedy vy skutečně nějakého společníka máte? Však uvidíme. Váš účet v bance je zkonfiskován, vy jste zatčen. A ta zvířata musíte okamžitě pustit…“

Najednou jedna ze stěn pukla a uvolnila, průchod. Neznámá síla Petra Kuzmiče pustila na podlahu, a sice bezbolestně, ale velice rozhodně ho vystrčila k východu. Na nic víc nečekal a vrhl se do chodby. Doslova vyletěl ven. Ohlédl se na kosmický koráb podobající se stříbrně kouli a všiml si, že vedle něho stojí koráb úplně stejný. Co mu síly stačily se rozběhl pryč z toho hrozného místa. Utíkal cesta necesta, narážel do stromů, zaplétal se do křoví, padal, vstával a znovu utíkal…

Nakonec se přece jenom uklidnil a usedl na kmen stromu, aby si chvíli odpočinul. Bylo to zvláštní, v kapse měl totiž cigarety i sirky, na zádech se mu houpal batoh. .

S nesmírnou chutí vdechl kouř cigarety, když najednou za sebou zaslechl:

„Tak už tě mám, milánku!“

Petr Kuzmič vyskočil a ohlédl se. Pár kroků od něho stál hajný Fjodorov.

G. Maximovi

__________________

SPOJKA

Kdykoli si na to vzpomenu, lituji, že mi ty hodinky upadly. Aspoň, by jako dřív ukazovaly přesný čas, já bych byl naprosto klidný a nic bych netušil. Pak toho ale najednou litovat přestanu: Vždyť právě kvůli téhle neopatrnosti jsem se já, jenom já, setkal zatím s něčím, s čím se setkalo jen málo lidí, jenom pár jedinců na celé Zemi. V této chvíli právě ničeho nelituju a se zatajeným dechem pozoruji display. Není na něm vůbec nic, mé digitálky jsou rozbité.

Tak co se vlastně stalo? Stále více je mi jasné, že teď tu záhadu neodhalím.

Zimní noc za, okny houstne. Hodinky leží přede mnou na stole. Vpíjím se pohledem do tmavomodrého ciferníku a vzpomínám, jak k tomu všemu vlastně došlo.

Začátek byl zcela jednoduchý. Můj strýc je vědec a před půldruhým rokem mi věnoval digitálky. Samozřejmě že mi je začali závidět všichni mí přátelé. Vždyť nikdo z nich žádné podobné neměl.

Jemně zdrsnělý povrch pouzdra kolem sebe sířil nekonečnou spoustu světélek. Oválný ciferník se stahoval sám podle síly ruky, stačilo jenom hodinky navléknout.

Ani jsem strýci nestačil poděkovat, okamžitě jsem stiskl knoflík… Na ciferníku se rozsvítilo datum, čas… Na tak malý ciferník to bylo informací víc než dost. Nejvíc mě ale udivila samotná čísla. Krásně zaoblená, na všech ostatních hodinkách byla čísla kostrbatě zalomená. Dál se od ostatních lišila čísla barvou. Žádná černá nebo zelená, ale tmavomodrá a navíc se lehce mihotala. Dlouho jsem se od hodinek nemohl odtrhnout a stále jsem pozoroval to jejich podivné světlo a rychle se měnící čísla. Teprve pak mi došlo, že musím strýci, který seděl mlčky přede mnou a s úsměvem mě pozoroval, poděkovat.

Brzy jsem si na své hodinky tak zvykl, že jsem si na ty, které jsem měl předtím, ani nevzpomněl. Nesundal jsem je, ani když jsem hrál volejbal. Zvykl jsem si na ně, to je tedy pravda, ale někdy jsem měl obrovskou chuť ten dárek rozebrat a podívat se, jak to vypadá uvnitř. Obyčejné hodinky jsem si sám rozebral a dokonce i opravil. Ovšem digitálky se mohou snadno poškodit a strýček by mi něco takového jistě neodpustil.

Přesto přišel den, kdy jsem je mohl rozebrat bez obav. V koupelně mi jednou upadly. Byla to rána, že se mi zastavilo srdce. Na první pohled se nic nestalo, ani sklo se nerozbilo. Jen přestaly ukazovat

Snad deset dní jsem je neustále vytahoval ze stolu a tak trochu doufal v zázrak. Avšak hodinky nešly a nešly, až jsem se konečně rozhodl dát je do opravy.

Jenže najít opravnu na takovéhle hodinky, které nikdo neměl? Sběhal jsem celé město, ale všude jenom kroutili hlavou. Jeden z hodinářů se dokonce odhodlal hodinky otevřít, vzápětí zkroušeně zakroutil hlavou a prohlásil, že hodinky takové konstrukce vidí prvně v životě a že pochybuje, že by je vůbec někdo mohl opravit. Bylo mi jasné, že nemám šanci. Odešel jsem. Přestal jsem věřit, že existuje někdo, kdo by to dokázal.

Doma, dokonce si už ani nevzpomínám, co mě k tomu přimělo, jsem se rozhodl sejmout z hodinek víčko, abych se na vlastní oči podíval, jak jsou hodinky zařízeny a co se s nimi vlastně stalo. Neměl jsem co ztratit.

Sejmout víčko nebylo tak jednoduché, nakonec přece jenom s cvaknutím odskočilo. Pod ním bylo ještě jedno víčko s malým otvorem pro baterii.

Dalo mi práci vyjmout baterku — co když se něco stalo s ní? — pro jistotu jsem ji očistil a znovu uložil na místo. Hodinky však nešly jako předtím. A tak jsem sejmul i druhé víčko.

To, co bylo pod ním, mi samozřejmě nic neříkalo. Nějaké titěrné neznámé součástky nevídaného tvaru. Dlouho jsem se díval do propletence maličkatých součástek a byl jsem rozčarován, že tomu vůbec nerozumím … Těžko se mi to už vysvětluje, ale tehdy mi připadalo, že jeden z titěrných spojů je trochu víc stranou než má být. Vzal jsem tenoučkou jehlu a opatrně, abych se nedotkl jiných součástek, jsem se pokusil vrátit spoj na původní místo, ale vtom se mi ruka najednou zachvěla, jehlou jsem škubl a její ostří zajelo rovnou mezi ostatní součástky…

Co bylo dál? Dál už mi nezbývalo než schovat hodinky do stolu.

Bylo mi jasné, že jsem je tentokrát poškodil tak, že je nikdo neopraví. Rychle jsem zatlačil obě víčka, stiskl několikrát knoflík, ale bylo to marné, přirozeně. Povzdechl jsem si a zastrčil hodinky do nejzazšího kouta. Ani mě přirozeně tenkrát nenapadlo, že stojím na prahu neuvěřitelných událostí.

Po několik dní jsem se snažil na hodinky nemyslet. Jednou večer jsem to ale nevydržel a znovu mě napadlo, jestli se hodinky neumoudřily. Zase jsem zmáčkl knoflík. A najednou se to stalo — ciferník se rozsvítil a začalo se dít něco neuvěřitelného.

Nejdříve v šílené rychlosti zablikaly číslice — nejenom sekundy, ale i ty, které ukazovaly roky. Pak se najednou místo nich objevila písmena. Pak tam byly znovu číslice. Následovala nějaká naprosto nesrozumitelná směsice písmen a číslic. Najednou samé sedmičky. Byl jsem z toho leknutím celý pryč, až jsem v té chvíli knoflík pustil, avšak sedmičky svítily dál a světlo bylo stále výraznější.

Stejně nečekaně, jako se objevily, také zmizely. Pak se ciferník znovu rozsvítil. Nejprve se na něm rozsvítily postupně číslice od nuly do devíti. A následovala písmena — celá abeceda, která končila interpunkčními znaménky. Nakonec ciferník zhasl, ale já jsem na něj stále civěl jako opařený: dělo se něco, co jsem nebyl schopen pochopit.

Po pěti minutách ciferník zazářil znovu. Nejdřív se objevily tytéž sedmičky, vzápětí se začaly rozsvěcovat celé řady písmen. Písmena se skládala do slabik, slabiky vytvářely slova. Nechtěl jsem věřit svým očím, když jsem četl:

„Dobrý den, posíláme ti pozdrav, člověče, který jsi s námi vešel v kontakt. Není nám ještě známo, jak se ti podařilo navázat s námi spojení…“

Je to neuvěřitelné, ale v té chvíli, dobře si to pamatuji, jsem si ohromeně pomyslel: Určitě jsem v hodinkách něco pokazil, vytvořil jsem tam jiný obvod… a teď z nich je vysílačka…

„… Nyní ses stal spojkou mezi pozemšťany a námi,“ četl jsem dál. „Už dlouho pozorujeme vaši planetu, studujeme ji. Zatím jsme s vámi nenavázali kontakt; mohlo by to narušit běh vašich dějin. Na navázání kontaktu v plném rozsahu je příliš brzy. Tak to je stanoveno v našem Řádu…“

Díval jsem se na ciferník vystrašeně a skoro jako hypnotizován. Zřejmě se mi ještě nepodařilo v plné míře pochopit, co se to stalo. Nevím, jak by se na mém místě chovali jiní lidé. Na ciferníku se začala objevovat další slova:

„… Je ovšem pravda, že náhodně nebo v případě krajní nouze jsme vcházeli ve styk s některými pozemšťany. To však nebylo v rozporu s naším Řádem, protože nám bylo jasné, že místní dosah a krátkodobost takových kontaktů lidem neumožnily přinést nějaké důkazy o tom, že k něčemu podobnému skutečně došlo. Nás takový stav věcí plně uspokojoval, protože nešlo o porušování Řádu.

Když ses napojil na naši vlnu, bylo podle signálu jasné, že k tomu došlo náhodně. Rozhodli jsme se využít této možnosti, protože nyní potřebujeme doplňující informaci o Zemi. Čekej na spojení zítra v tuto dobu.“

Ciferník pohasl stejně nečekaně, jako se rozsvítil. Chvíli jsem se ani nepohnul a pořád jsem se na něj vytřeštěně díval. Na co jsem tehdy myslel? Už ani dobře nevím. To, co se stalo, jako kdyby mě připravilo o rozum, prostě jsem tam seděl a tupě civěl na tmavý ciferník.

Vím, že celý následující den jsem neměl stání. Co se stalo včera večer? A stalo se to vůbec? Nezdálo se mi to všechno jenom? Vždyť mou nejoblíbenější četbou byly vědeckofantastické příběhy! Jestliže se to ale skutečně stalo, proč se to přihodilo právě mně? Ve skutečnosti to všechno na sebe navazovalo: nejprve jsem upustil hodinky, pak jsem je začal opravovat a nějak jsem je přeměnil na kosmický vysílač…

Navečer jsem hodinky vytáhl ze stolu a s mrazením v zádech jsem čekal.

Všechno se opakovalo jako poprvé. Nejdřív zablikaly číslice a písmena, pak sedmičky a teprve potom nastalo další vysílání.

Ten večer mi vyprávěli, jak studovali Zemi, co všechno vědí o jejím původu, o přírodě. Začetl jsem se do krátkých, výstižných textů a bylo mi divné, že je možné v tak kostrbatých větách předat tolik informací. Znovu mi připadalo, že se toho nezúčastňuji já, ale někdo jiný, a já že se na to jen dívám … Tentokrát k přerušení došlo náhle. Připadalo mi, jako by jim v tom někdo zabránil. Rychle se rozloučili, dokonce ani nedokončili větu a požádali mě, abych vyčkal dalšího vysílání, které se mělo konat následujícího dne ve stejnou dobu.

Třetí vysílání se o několik hodin zpozdilo. Bylo nejkratší a… poslední. Sdělili mi, že za týden se mnou vejdou v kontakt.

A tak teď přemýšlím a nemohu odtrhnout pohled od tmavomodrého ciferníku. Třeba to vůbec žádný kontakt nebyl? Třeba se mi to všechno jenom zdálo, vždyť jsem pokaždé viděl slova na ciferníku pozdě večer, kdy se mi oči už zavíraly únavou… Něčemu takovému ale nechci věřit. Zřejmě se z mých digitálek stal kosmický vysílač a hodinky za nějakou dobu přestaly fungovat i v této úloze.

D. Lvov

_________________________________________

KRIBLE - KRABLE - PIC!

Robot K-95 se vyhýbal lidem. Ne, nebál se jich a neupadal v jejich přítomnosti do rozpaků, jenom po nich netoužil. Takového ho prostě vyrobili na planetě s těžko přeložitelným jménem.

Když ho dopravili na Zemi a když se usadil na výběžcích švýcarských Alp, strýček Willi, tak se totiž robot sám v našem městě pojmenoval, tu začal žít jako samotář. Na návštěvu k němu nikdo nechodil. Jestliže nějaký nudou a samotou zdeptaný soused k němu po letech přece jenom zaskočil, čekalo ho — mírně řečeno — odměřené přivítání. K-95 skrze zuby cedil slova s takovými přestávkami, že i obyvatel zvyklý na vysokohorské mlčení se přestal cítit ve své kůži. Stačí ještě dodat, že strýček Willi se nikdy nenapil alkoholu a že tím pádem ho nikdy žádnému hostii ani nenabídl, dále že v kartách nebyl schopen rozeznat pikovou šestku od kárového kluka, takže vám to všechno musí být zcela jasné: jeho život plynul v osamění a klidu.

Tak tomu bylo ovšem jenom na první pohled. Ve skutečnosti měl robot celý den doslova nabitý, protože se zaujetím a patřičnými odbornými vědomostmi vykonával svou základní funkci — strážce tajného kosmického majáku. Navíc byl K-95 prvotřídním odborníkem (jiný by se taky takhle na Zemi nedostal) na opravy kosmických korábů. Vždy byl připraven odstranit závadu jakéhokoli kosmického korábu, který by přistál poblíž jeho domku.

Avšak století míjelo za stoletím a K-95 neměl příležitost předvést své kvality. Co se dá dělat, na druhou stranu mu to nijak zvlášť nevadilo. Tak aspoň hodnotil svou situaci vždycky, když se zahleděl na hvězdnou oblohu …

Čas od času, nejvýše však jednou za padesát let, K-95 sestoupil dolů mezi lidi. Strávil mezi obyvateli města pět šest dní, pak se zase vyškrábal k sobě nahoru a odeslal na svou planetu podrobné hlášení o všem, co viděl. Tam se zájmem sledovali rozvoj pozemské civilizace …

Jednou, to bylo takhle na začátku našeho příběhu, se robot K-95 vydal do města. Prošel už předměstím. Šel rovnoměrným krokem unaveného člověka (4,27 kilometru za hodinu), nevěnoval pozornost světu kolem sebe. Roboti nedokáží rozptylovat svou pozornost nepodstatnými věcmi. Ovšem právě tahle výjimečnost se stala příčinou tragédie. Strýček Willi si nevšiml, jak se přímo proti němu vyřítil náklaďák. Rozlehlo se skřípění brzd, šofér zuřivě kroutil volantem, všechno už ale přišlo pozdě. Přední kola patřičně pochroumala strážce kosmického majáku a robot přestal fungovat. Lékař, který se dostavil na místo nehody, mohl jenom konstatovat okamžitou smrt; tělo strýčka Williho bylo uloženo do země v nejodlehlejším koutě hřbitova. Leží tam podnes. Co se takovému kovovému tělesu může stát?

Řidič nákladního auta neměl žádnou vinu, odnesl to jenom pořádným leknutím.

Pokud jde tedy o ty dva, bylo by to všechno. Nechme robota K-95 na pokoji, asi tak, jako se nechává na pokoji puška, kterou lovec pověsí po lovu na stěnu.

Náš příběh však ještě nekončí. Znovu se dostáváme do tvrdého prostředí vrcholků zasněžených švýcarských Alp-, znovu kráčíme vstříc nebezpečím, dobrodružství a samozřejmě i lásce.

Nastal březen. Slunce vstávalo jako obrovitá koule, stoupalo k nadhlavníku a po zledovatělém sněhu rozstřikovalo miliardy jiskřiček. Vyjít si na procházku v takovém čase, to je slast, nad kterou není. Tak uvažoval i náš nový hrdina, mladý aspirant moskevské univerzity z katedry světových literatur. Přijel sem na praxi a už cestou snil o tom, jak si, zajezdí na lyžích na alpských svazích. Byl to tak živý sen, že po měsíci klidného života si půjčil od svých přátel speciální slalomové lyže, vyjednal si týdenní dovolenou a vyrazil do hor…

Jo, promiňte, málem bych zapomněl, jmenoval se Saša. Alexandr Petrovič Černoborodov. Švýcaři nejsou známi jenom svým výtečným sýrem, ale i svým taktem, protože když se Saša zmínil o svém záměru, ani v nejmenším ho nepřemlouvali a nevarovali, že podobné vycházky do hor v sobě skrývají spoustu nebezpečí. Přesto se jeden z nich s jistými pochybnostmi v hlase zeptal:

„Poslouchejte, Alexandre Petriči, vy umět vůbec pojíždět s lyžemi?“

Dostalo se mu však rozhodného ujištění, aby neměl obavy, a způsobem, který je tolik vlastní místním obyvatelům, Saša dělal, že si ani nevšiml rozpačitého ruměnce, který se rozlil po bledé tváři jeho kolegy.

Tak tedy byl březen. Někdy tak kolem poledne, jeden z poměrně nízkých vrcholků švýcarských Alp. V takovém prostředí se prvně setkáváme s naším hrdinou. Jak se na ten kopec dostal, to nás nemusí zajímat. Raději se podíváme, jak se právě chystá ke svému prvnímu většímu startu na lyžích.

Urovnal si tmavé brýle, pozorně prohlédl vázání, pohlédl do údolí a tíseň mu sevřela hrdlo. Přece jenom to bylo dost vysoko. Kdyby jenom dost, bylo to pořádně vysoko.

Náš hrdina by se nemohl stát hrdinou našeho příběhu, kdyby v sobě nepřekonal strach, neodrazil se hůlkami a nerozjel se se zaťatými zuby dolů.

Zázraky se na světě nedějí. O tom se můžeme vzápětí snadno přesvědčit, když se podíváme do učebnice fyziky ze sedmé třídy… Saša otevřel oči a zjistil, že sníh, který se mu dostal do nosu a do uší, je stejně mokrý a protivný jako doma. Pak vstal a v obavách pohlédl na lyže. Ty obavy byly opodstatněné. Levá lyže narazila na zrádný parízek a zlomila se. Tohle už zavánělo tragédií. Alexandr Petrovič věděl, že lyže byly vyrobeny na zakázku a že stojí spoustu peněz. Sehnat je, to bylo něco nepředstavitelného.

Chvíli vážil svou finanční situaci, pak si hodil lyže přes rameno, bořil se nejméně po kolena do alpského sněhu a pustil se tam, kudy podle jeho mínění vedla mezinárodní silnice.

Den dost rychle odevzdávalvládu noci, když si konečně náš hrdina uvědomil, že jde úplně jiným směrem. Už se téměř rozhodl, že se vrátí, když najednou v dálce zahlédl malou chaloupku.

Vnímavého čtenáře samozřejmě napadlo, kam se asi náš hrdina dostal. Jistě, byla to chalupa strýčka Williho…

Alexandr zabouchal na dveře. Zjistil, že je otevřeno, dveře docela přívětivě zaskřípaly a otevřely se. To je divné, že tu nikdo není, pomyslel si Saša, a k tomu ještě ty otevřené dveře. Jistě si ten, kdo tu bydlí, jenom někam odskočil a brzy se vrátí. Nevadí, půjdu dovnitř.

Náš hrdina nemohl tušit, že obyvatel tohoto domku už dávno není mezi živými. (Ostatně říkat o robotovi, že je nebo není mezi živými, to je příliš riskantní, to by mohlo vyvolat spoustu nevole mezi vědci. Řekněme to proto jinak: náš hrdina nevěděl, že domácí pán už dávno není v provozu. A i když ta věta vypadá po všech stránkách dost podivně, ba dokonce hrozně, věcně je naprosto správná i z vědeckého hlediska, a právě o tohle jde autorovi ze všeho nejvíc…) Pokud jde o zámek na dveřích, tak ten tam byl, ale jak Saša zaklepal, vyslal tím vlastně nevědomky impuls pro mechanický otvírač dveří, který byl uveden do činnosti a dveře otevřel.

Saša vstoupil do místnosti, chvíli jí přecházel a shledal, že tu je dost chladno, a tak se rozhodl zatopit v krbu. Strýček Willi zásadně tenhle lidský vynález přehlížel, dávalo to víc kouře a sazí než tepla, ale přesto tu krb měl, aby nebudil pozornost.

Saša rozdělal oheň, usedl do křesla proti krbu a s rozkoší položil promrzlé nohy na mřížku. Sladce se protáhl a usnul.

Zdálo se mu o jídle. Nádherně vonělo vedle něho na talíři, chvíli to byly pelmeně s octem, chvíli horký bujón. Saša už uchopil lžíci a chtěl se pustit do jídla, vtom se však objevila moucha; Kroužila kolem talíře a odporně bzučela.

Náš hrdina se tak otřásl odporem, až se probudil. Moucha byla pryč, ovšem i s jídlem, ale to bzučení, nebo lépe řečeno sílící hučení, které postupně přecházelo do basového rachotu, to zůstalo. Byla ho plná místnost, i skla v oknech drnčela. Nakonec rachot dosáhl kulminačního bodu a Saša cítil, že se zachvěl celý dům. Pak nastalo ticho.

Že by zemětřesení? projelo hlavou našemu hrdinovi. To je pak lepší být na čerstvém vzduchu, jako blesk se vyřítil ven.

A venku stanul jako solný sloup. Kousek od něho stál v celé kráse létající talíř. Docela jistě to byl on. Saša ho okamžitě poznal. Ne nadarmo byl na univerzitě jedním z nejneústupnějších zastánců možného kontaktu s cizími civilizacemi.

(Nám je přirozeně hned jasné, co se stalo. Nastal právě ten výjimečný případ, kvůli kterému byl na naší planetě robot opravář K-95.1 něco takového se může stát.)

Ozval se tupý kovový úder a ve dně talíře vznikl otvor. Z něho poměrně elegantně vyskočila na zem cizí bytost a řekla:

„Ene, bene, raba!“

„Cože?“ zeptal se náš hrdina. Jisté rozpaky mu musíme prominout. Každý den člověk přece nevidí na vlastní oči bytosti z cizí planety.

„Ene, bene, raba!“ opakovala cizí bytost a udělala rukou netrpělivé gesto. Pojď co nejrychleji dovnitř korábu, copak nevidíš, že na to čekám?

Saša tedy šel. Tady by se dala napovídat spousta věcí třeba o paralyzované vůli, o psychoimpulsu, který Alexandra donutil uposlechnout, ale z úcty k faktům je nutno přiznat, že se nic takového nestalo. Prostě náš hrdina neměl potuchy, co dělá. Byl z toho všeho prostě dočista ohromen.

V patách za cizí bytostí bez pobízení vstoupil do korábu, ocitl se v oválné místnosti s klenutým stropem a ovládacím pultem uprostřed. Jako kdyby všechno, co tu stálo, bylo určeno ke hraní: stůl, který byl na třech nohách připevněn k podlaze, dvě křesla před pultem. Samotný ovládací pult vypadal jako protáhlé stojací zrcadlo. Rám vysoké úzké obrazovky byl vyzdoben jemným vzorem, páčky a přepínače se perleťově leskly a vcelku to všechno připomínalo víčka titěrných skleniček od voňavek a laků na nehty.

Tyto výrazné barvy však Alexandrovu pozornost neupoutaly. S očima dokořán hleděl na cizí bytost rodu ženského, protože v jasném světle před ním stanula krásná blondýnka s modrýma očima. Měla na sobě stříbřitou tuniku, po které přebíhaly nafialovělé záblesky.

„Riki!“ řekla bytost z cizí planety a udělala pohyb směrem k Sašovi.

Náš hrdina přešlapoval z nohy na nohu a statečně mlčel.

„Riki! Riki — tiki — tavi!“

Alexandr Petrovič si uvědomil, že tady něco neklape.

„Nesmíte se na mě zlobit, ale já vám nerozumím … promiňte …“

Dívka k němu přistoupila.

„Určitě si mě s někým pletete,“ koktal Saša. „Au, co to děláte?“

V dívčí ruce se zatřpytila nějaká tyč, kterou docela chladnokrevně Sašovi vrazila do ramene. Strašně to bolelo a bylo to ponižující. Saša uskočil.

„To je bezvadný způsob pro seznámení! Takhle by se mohlo jednomu klidně i ublížit…“

Sáhl na rameno a ucítil něco teplého.

Náš hrdina byl člověk, který něco snese, o tom jsme se už mohli přesvědčit, když se odhodlal sjet ten prudký svah. Odmalička však nesnášel pohled na krev. Teď se vytřeštěně díval na ruku, na níž byla skvrna od krve. Tedy říci, že se díval, to by nebylo přesné. Saša na ruku jenom pohlédl koutkem oka a úplně mu to stačilo.

Vědomí se mu vrátilo na měkké posteli, v níž poznal sklápěcí křeslo. Zvedl trochu hlavu, rozhlédl se. Jeho větrovka, svetr a košile, to všechno leželo na podlaze, rameno měl pečlivě převázané. Rána ho ani trochu nebolela, pro jistotu však přece jenom trochu zasténal. Okamžitě se v protější stěně otevřely dveře a objevila se světlovlasá neznámá.

„Proč dělat, že bolet, Když to nebolet? Že to nebolet?“ řekla.

„Vy umíte mluvit naším jazykem?“ Saša se údivem posadil.

„Je to pravda,“ usmála se dívka. „Ty spal, já prostudovat tvůj psychoobraz. Zevnitř. Já i jazyk naučit. Není složitý moc, že?“

„Samozřejmě,“ řekl džentlmensky Saša. „Mluvíte perfektně.“

A od té chvíle přestal vnímat všechny nedostatky v jazyce neznámé. Uděláme to tedy jako on.

Jmenuji se Riara,“ řekla udivenému Alexandrovi. „Jsem na praxi v ústavu pro kosmickou filologii na planetě…“ Jméno té planety vypusťme, protože je složité je napsat, natož vyslovit, je v něm totiž osmačtyřicet souhlásek a jenom jedna samohláska. „Je to kousek odtud, pouhé dva světelné roky. Žijí tam milé bytosti. Mají sice šest rukou a osmnáct očí, ale tomu se dá rychle přivyknout… Tak tihle mí noví přátelé mi vyprávěli, že v této oblasti je nádherná trasa pro kosmoslalom. Včera jsem si od přítelkyně vypůjčila kosmolet, já vlastní nemám, a vydala jsem se sem.“

Riara si povzdechla a byla najednou strašně smutná.

„Den začal nádherně. Já samozřejmě tyhle modely moc řídit neumím, počítá se tu totiž s tím, že pilot má šest rukou, přesto mi to zpočátku šlo všechno jako po drátku. Pak se mi při prudké zatáčce poškodil brizajt. Věděla jsem, že nejbližší opravna je na planetě Země, proto jsem koráb nasměrovala sem. Přistál za mne automat. Ten se přece nemohl zmýlit, nebo ano? Místo robota ses však objevil ty. Jsi tak legrační. Stál jsi s vytřeštěnýma očima docela jako robot. Taky jsem tě za něj považovala. Napadlo mě, že se ve tvém mechanismu něco pochroumalo, tak jsem tě chtěla opravit. Pak mi teprve došlo, že jsi živý… Co říkáš, Sašo, automat se možná přece jenom spletl a přistál na jiné planetě? Robot tu pořád není… A s polámaným brizajtem se odletět nedá. Prostě teď nevím, co mám dělat. Bylo by mi strašně trapné, kdybych musela volat na pomoc mé šestiruké přátele. Řekla jsem jim přece, že umím jejich kosmolety dobře řídit.“

Poslední větu vyslovila tak nepředstavitelně žalostně, že našemu hrdinovi bylo vše jasné — brizajt musí opravit za každou cenu.

„Ukaž mi ten tvůj přístroj, Riaro,“ řekl a vstal. „Když tu není robot, třeba to zvládnu sám.“

„Jsi moc hodný,“ zašeptala vděčně Riara a pohladila ho po tváři. Saša se začervenal.

„Co se děje uvnitř toho přístroje, o tom nemám potuchy,“ řekla Riara. „Když ale stisknu knoflík, na pultě se musí rozsvítit modré světélko. A to právě přestalo svítit.“

A teď pro našeho hrdinu nastal klasický případ — buď anebo…

Saša přistoupil ke krychli a popleskal ji rukou.

„Máš nějaké nářadí?“

„Samozřejmě,“ ožila najednou Riara, „celou sadu. Hned to přinesu.“

Vyšla ven a vzápětí se vrátila s krásnou lakovanou skřínkou v náručí.

„Tak tohle je všechno, co mám.“

Alexandr se nadechl jako plavec před startem a vzal od ní to všechno.

„Jak se to otvírá?“ zeptal se po několika marných pokusech.

„Ale Sašo, to je strašně jednoduché,“ zasmála se Riara. „Podívej!“

Luskla prsty a víko skříňky se vymrštilo vzhůru.

„Obyčejný psychoimpuls!“

„Skutečně jednoduché,“ Saša pohlédl s obavami na skříňku.

„Ten brizajt se otevírá stejně?“

„Ne, ten je připevněn šrouby. Je to zastaralá konstrukce.“

„Aha!“ řekl s nadějí v hlase.

A hned se pustil do práce.

Na první pohled zcela jednoduchý přístroj byl uvnitř tím nejsložitějším propletencem vodičů a dalších součástek. Saša s hrůzou a beznadějí pozoroval ty bezstarostné obrazce. Bylo to nesmírně zvláštní, ale jeho zoufalý pohled Riaru naprosto uklidnil.

„Že bys něco snědl, co?“ řekla, když si uvědomila své povinnosti hostitelky. „Půjdu udělat něco k jídlu.“

A Saša osaměl. Sedl si na bobek a bez sebemenší naděje osahával jednotlivé vodiče. Byla to zoufalá situace.

Jenomže Riara uvěřila, že tuhle věc dokážu opravit, uvažoval. Odkud na to jenom sáhnout? Ba ne, lepší bude na to vůbec nesahat, aspoň to víc nerozbiju…

Alexandrovi se ve tváři usadila zoufalost. Uchopil kryt, dal ho zpátky na místo, takže před ním znovu ležela ta úhledná skříňka.

„Zatracená potvoro!“ ulevil si vztekle náš hrdina, protože se nemohl dál ovládat, a ze všech sil praštil do skříňky pěstí.

Vtom se rozsvítilo na ovládacím pultě světélko. Zářilo si svým klidným, rovnoměrným namodralým světlem a dokonce i úplný amatér musel pochopit, že brizajt znovu funguje.

(Vy, kdo jste skeptičtí, přestaňte se nedůvěřivě usmívat. Jestli nevěříte, že se světélko rozsvítilo po té ráně pěstí, pak se na chvíli zamyslete. A vzpomeňte si, jak vysílali, dejme tomu, hokejové utkání národního mužstva s výběrem profesionální kanadské ligy, jaká to byla bitva, při níž létaly od bruslí jiskry, jak gól visel ve vzduchu, a jak v té nejnapínavější chvíli zhasla obrazovka. Marně kroutíte všemi knoflíky, televize prostě řekla dost a hotovo! A pak nastává ten okamžik — rozčileně bušíte do přístroje pěstí tak dlouho, až se obrazovka zničehonic znovu rozzáří právě ve chvíli, kdy brankář loví touš ze sítě. A vy začnete křičet s komentátorem, s celým stadiónem ,góóól!’… Ruku na srdce, skutečně se vám něco podobného ještě nikdy nestalo?)

Tak tedy světélko svítilo.

Saša stiskl knoflík, světélko zhaslo, stiskl znovu, rozsvítilo se. Náš hrdina si nedokázal vysvětlit, jak se to stalo, rozpačitě se ohlédl a jeho oči se setkaly s Riariným vděčným pohledem. Až se mu tváře rozhořely a srdce rozbušilo…

O srdci však budeme mluvit až později.

Dívali se dlouze na sebe, takže z toho vznikla… Ne, autor se neopováží soudit, co z toho vzniklo.

„Budeme večeřet,“ řekla Riara, i když chtěla zřejmě říct něco úplně jiného. A Saša radostně přikývl.

Myslíte, že jsou lidé, kteří věří v lásku na první pohled? Ale ano, jistěže jsou! A ti, kdo tomu nevěří, ti ať raději dál nečtou.

Riara se Sašou měli před sebou týden. Celý týden!

Byli spolu na spoustě planet, Riara ukázala Sašovi krásu vesmíru, ovšem tato krása nebyla pro našeho hrdinu ničím ve srovnání s krásou Riary. Jenom ona se mu líbila na té stovce planet.

Líbila se mu v temných Ašerských lesích.

Líbila se mu v růžových jeskyních Siniany.

Zamiloval se do ní jako Romeo do Julie, jako Orfeus do Euridiky, jako Gior do své Liory. Ten smutný příběh o Giorovi a Lioře mu vyprávěla Riara.

Prostě — měli se rádi. A bylo jim spolu dobře.

Týden však uplynul a oni znovu přistáli u chalupy strýčka Williho. Saša rozdělal oheň v krbu. Usedli k němu a mlčky pozorovali jazyky plamenů.

Pak se Riara zeptala:

„Jak ses sem dostal?“

Saša jí vyprávěl svůj pohnutý příběh. Ukázal jí dokonce i lyži.

„Ale můj drahý,“ zvolala Riara, „to je přece nesmírně jednoduché!“

Přejela rukou nad zlomenou lyží a ta byla najednou vcelku.

„Obyčejný psychoimpuls.“

„No to je doopravdy jednoduché,“ usmál se Saša.

Uvnitř mu ale bylo hrozně… Jak jsme si už slíbili, nastal čas, abychom se zmínili o srdci. Náš hrdina se cítil nádherně, ale současně mu bylo příšerně. Blížila se chvíle, kdy se museli rozloučit. Ještě okamžik, a jeho Riara mu zmizí v bezedných vesmírných hlubinách. A kdy se vrátí? A nezapomene na něho ve společnosti šestirukých přátel ?

I Riara byla smutná. Autor povídky nehodlá posuzovat psychologii obyvatel z jiných planet.

Nastala chvíle odletu.

„Tak se budeme loučit,“ řekl co nejstatečněji Saša.

Riara se usmála a pohladila Sašu po tváři.

„Saša, já tebe mít rád,“ zašeptala. Autor v tomto případě neměl sílu převádět tato slova do bezohledných pravopisných pravidel.

Pak už létající talíř jenom slabounce zabzučel a spolu s Riarou odnášel i Sašovo srdce …

Takhle vypadá konec…

Smutný příběh, že? Přiznám se vám, že ani mně z toho veselo nebylo. Co se ale dá dělat, vždyť přece ani autor vědeckofantastických příběhů nemá právo opomíjet zákony logiky. I když … počkejte! Zbyl nám tu přece ještě ten robot! Vzpomínáte si, jak jsem napsal, že si ho necháváme na vhodnou dobu jako pušku, kterou pověsíme na hřebík? Tak tedy ať tam tato zbraň visí a čeká…

Jsme znovu u jádra věci… Na daleké planetě vyvolalo Riarino oznámení o robotově konci roztrpčení. Bylo nutno okamžitě najít náhradu. Kde ji ale yzít? Výroba robotů tohoto druhu je věcí nesmírně složitou a dlouhodobou, takový kosmický maják má své vrtochy a je nutno ho neustále sledovat. A tehdy Riara…

Všechno to však vezměme pěkně popořádku.

Byl podzim a všude spousta bláta. Mohlo být tak kolem osmé hodiny listopadového večera. Alexandr Petrovič Černoborodov seděl v kuchyni, smutně si prohlížel Riarinu fotografii, pojídal chléb obložený švýcarským sýrem. Myšlenky se mu však toulaly někde strašně daleko. Odváděly našeho hrdinu od švýcarského sýra do švýcarských Alp. Vtom zavřeštěl zvonek u vchodových dveří, a ten ho vrátil do skutečnosti. Saša pospíchal otevřít.

Na malé plošince u schodů stála Riara, vedle ní stálo na podlaze malé zavazadlo. Nevěříte?

Naši hrdinové se znovu setkali.

„Jak ses sem dostala?“ zeptal se až po chvíli Saša.

A Riara mu vyprávěla to, co my už víme.

„Když jsem se dozvěděla, že robota není možno na Zemi vyslat,“ dokončila své vyprávění, „doporučila jsem místo něho tebe. Chápu, že to pro tebe není jen tak, třeba to všechno ani nesvedeš…“

„Já že to nesvedu?“ Našemu hrdinovi se najednou vlila do žil nepředstavitelná síla. „Já že to nedokážu? Já opravím celou vaši kosmickou flotilu! Levou rukou!“

Zajímavé bylo, že se přitom ani nezačervenal.

„Já ti věřím,“ zašeptala Riara. „Podařilo se mi přesvědčit Radu naší planety. Poslali mě sem, abych tě uvedla do funkce. Bylo to hrozné. Ještě nikdy jsem neskákala padákem. Teď jsem ale musela… Dopravíme maják někam kousek odtud, uzavřeme prostor a nikdo ho kromě nás neuvidí. Je to jednoduché. Všechno zařídím sama …“

Vtom si Saša ztěžka povzdechl.

„A co dál?“ zeptal se a hlas se mu chvěl. „Pak mi zase odletíš?“

Riara se začervenala.

„Ale prosím tě, říkala jsem přece, že jsem seskočila padákem. Copak se dá padákem někam odletět?“

Tak tohle je opravdový konec povídky. Krible — krable — pic! Přeložíme-li tato slova z Riarina jazyka, znamená to — kdo chce, našemu příběhu věří, kdo ne, nemusí.

S. Bardin

_______________________________________

PODMÍNĚNÝ KONTAKT

Odvážný svobodomyslný nápis vyvedený na rubové straně černé desky ikony pradědou Beglajem — „Bůh není!“ — odpočívá nyní na čestném místě ve vnukově pracovně. V roce 1954 k těm slovům připsal další z rodu Beglajů slova: „Ty jsi!“ A právě tím položil základy svého příštího profesorského stavu.

To, že se na ikoně objevil dvojí nápis, mohlo vést k dvojímu výkladu, jako kdyby se tím autor obracel k bohu a vzýval ho. Zřejmě proto desku s takovým rozporným obsahem babička moudře uklidila na půdu.

Po letech stále ještě mladistvý, ve vědě však už dostatečně vážený a vyrovnaný doktor Beglaj syn (kybernetika, teorie předávání informací) našel na půdě staré dědovy chalupy zašlou desku, měl z ní obrovskou radost, protože byla právě doba velkého shánění ikon, svícnů a empírových pozlacených křesel. Desku otočil a trochu ho dojalo, když objevil nápis, který ve světle nových volných diskusí dostal zcela nový smysl připomínající to, co vyjádřili Picco della Mirandola, Marie de France, Francois Voltair a Nikolaj Lochov: ,Bůh není, ty jsi!’ Umístil nález ve své pracovně na chalupě vedle staré sošky představující nalíčeného Šaljapina v kostýmu ze známé Faustovy árie od Gounoda.

Byl slunečný větrný den, takový obyčejný, jakých bývá v červenci poblíž Moskvy hodně. Beglajova rodina, sestávající pouze ze starších lidí, právě posnídala na verandě. Nikdo neměl sílu zvednout se od stolu; letní chalupářská lenost jim v tom bránila. Na voskovaném ubrusu bylo na stole nejrůznější nádobí, pánvička po míchaných vajíčkách, sýr, zbytky jahod se šlehačkou.

Pestrobarevnými skly v horní Části verandy dopadaly dolů křiklavé odstíny, takže cukřenka i s cukrem byla červená, levá ruka Iraidy Antonovny, drahé profesorovy tchyně, byla zelená, pravá hnědá, což nijak nebylo v rozporu s profesorovými představami o té postarší paní.

Příjemné lenošení přerušilo sotva slyšitelné volání odněkud za plotem tlumené praskáním stromů:

„… Bydlí tady… Beglajovi?“

Tchyně sebou škubla. Ruce se jí začaly najednou kmitat, jak rychle sklízely nádobí ze stolu, a měly zničehonic modrý odstín.

„Panebože, tady je to jak na trhu!“ prohlásila.

„A to je neděle!“ přidala se zoufale profesorova žena.

Profesor bleskově vyskočil a v barevných sklech verandy začal předvádět legrační pantomimu na téma pohostinnost: rozhazoval rukama, usedal a pokyvoval hlavou. Pohrozil prstem směrem k brance, pak sestoupil z verandy, snažil se dostat hlavu nad šeříkové keře, aby spatřil hosta. Kolem chalupy byl vysoký plot, stavěl ho děda Beglaj v době, kdy bylo v módě mít takovou monumentální stavbu.

„Jdete za mnou?“ zavolal profesor na plot vysokým hlasem, který zněl docela přívětivě. Host netrpělivě cloumal uzavřenou brankou, kterou ani Beglaj v tom spěchu nemohl hned otevřít. Když se mu to podařilo, host vpadl dovnitř. Manželka s tchyní z verandy ostražitě sledovaly, co to přišlo za dalšího hosta.

Návštěvník byl poměrně mladý, obtloustlý člověk, záložky pruhovaných kalhot měl samé čerstvé bláto. V noci se nad chalupou totiž přehnal déšť. Profesor se jako předseda komise pro kontakt s mimozemskými civilizacemi už jaksepatří vynadíval na všelijaké blázny a cvoky, kteří za ním chodili, nebyl proto ani tentokrát nijak vyveden z míry.

„Jdete za mnou?“ zeptal se znovu a kousek ustoupil.

Návštěvník rychle přikývl. Bylo vidět, že je krátkozraký, že však nenosí brýle, a právě proto člověku připadalo, že teď snad brýle má. Přimhouřil oči, když pohlédl na Beglaje, vylovil z aktovky z kožených desek populárně vědecký časopis s profesorovým portrétem a zřejmě jenom sám pro sebe spokojeně přikývl.

Nějaký blázen, pomyslel si profesor. Ale není nebezpečný.

Cizí bytost! napadlo profesorovu ženu.

„Zase jeden!“ řekla nahlas tchyně.

„Jdu za vámi kvůli své práci,“ řekl návštěvník. „Týká se to kontaktu. Jsem z Ústavu pro informace, vědecký pracovník.“

Snad je normální, uvažoval profesor.

Určitě tu zůstane na oběd, pomyslela si manželka.

Tchyně zavolala:

„K obědu bude polévka s noky a ryba. Jíte ryby? Tak, mladíku, jíte ryby nebo nejíte?“

Beglaj po tchyni mávl rukou, a ta se mírně takovým ranním způsobem urazila.

„To je vaše tchyně?“ zeptal se návštěvník. „Já odtud nevidím. Jo, já se jmenuju Kovaljov.“

Beglaj si bezděčně sáhl na nos a řekl:

„Ivan Petrovič Beglaj. Jo, je to tchyně. Pojďte dál.“

Vykročil před svým hostem. Na verandě se návštěvník na okamžik zastavil a hlasitě pronesl:

„Dobrý den!“ A pak dodal: „Mám rád všechny ryby kromě candátů, a jestli to je možné, tak s osmaženou cibulkou.“

„Prosím vás, candát!“ řekla tchyně opovržlivě. „Lidunko, máme tam nějakou cibuli?“

Profesor Ivan Petrovič Beglaj, odborník na předáváni, převod informací a samotný kontakt, cestou po schodech uvažoval, proč se jiným lidem daří najít společný jazyk s jeho tchyní lépe, než jemu samotnému. ,Protože si nemáme co říct. Už jsme si to všechno řekli při obyčejném dohadování po každém obědě.’ Tenhle závěr ho uklidnil. Otevřel dveře do pracovny.

O kontakt s vesmírem se začali zajímat už dávno. Už dlouho předtím, než zachytili pravidelné signály od pulsaru zvaného Lištičky považované za cílevědomé, promyšlené poselství, se někdo jako první zamýšlel nad různými způsoby pro navázání kontaktu. Jak bude takový kontakt vypadat? Jakou informaci by vlastně měli odesílat? Co když odtamtud už nějaká informace přichází, a my ji nejsme schopni přijmout? Nehledě na to, že z vesmíru nepřišla žádná znamení, stovky lidí začaly přijímat, kódovat a šifrovat základní informaci pro vesmír.

Jedni tvrdili, že do vesmíru je třeba odesílat obecně platné invariance věčně platné, číslo pí, číslo E, Laymonovu teorii přímek. Jiní se domnívali, že nejdůležitější je vyznat se v jakýchkoli pravidelně se opakujících signálech. A naslouchali vesmíru na všech dostupných vlnových rozsazích.

Třicet let promyšleného naslouchání vesmíru nepřineslo vůbec nic. Fanatici říkali: „Zatím.“

Nehledě na neúspěch, toto snažení vyvolalo tiskovou explozi, slovo „kontakt“ se vyskytovalo ve všech větách a postupně se celé toto úsilí měnilo v normální vědecké odvětví, o problematice kontaktu se konaly kongresy, vydávaly se časopisy, a i když to leckde ještě zaskřípalo, byly udělovány různé vědecké hodnosti a tituly.

Profesor Beglaj vedl jednu z komisí pro kontakt. Často vystupoval v tisku, dostával desítky dopisů s podrobným popisem doslova všeho možného i nemožného: sněžného muže, létajících talířů, cizích bytostí, dokonce dostal dopis s popisem kulového blesku, který zasáhl talíř s polévkou a uvedl ji do varu.

Ve snaze dát rozhovoru správný směr, řekl profesor hostu:

„Nechápu, čím to je, ale lidské vědomí se nehodlá smířit s jednotvárnou problematikou kódování a předávání informací. Když kontakt, pak tedy se všemi průvodními znaky: s patřičným hlukem, něco jako — já budu určovat co a jak. Nejzávažnější na tom všem je, že veřejnost chce vidět cizí bytost na vlastní oči. Jeden člověk od tisku dokonce napsal, že cizí bytosti lze rozdělit do tří skupin. Trpaslíci, obři kolem tří metrů a takoví, které nelze odlišit od obyčejného člověka. To jsou nápady! I tohle působí na lidi. Na mě osobně se obrátily tři cizí bytosti od sebe naprosto nerozeznatelné. Jedna z nich byl blázen, druhého hledala bezpečnost, třetí byl namol opilý. Doufám, že vy jste za mnou nepřišel jako cizí bytost?“

Host se zastavil u okna a zamyslel se. Pak protáhle řekl:

„N-ne. Tedy snad ne.“

„Vy si tím nejste jist? S takovým případem jsem se doposud nesetkal.“

Host odpověděl:

„Víte, já jsem spíš filolog nebo něco v tom smyslu…“

Tohle nic nevysvětlovalo. Profesor klesl do velkého otáčivého křesla za stolem a zafuněl. Začal se nudit, ten člověk ho neposlouchal. Beglaj naopak bral tuhle besedu stejně vážně, jako všechna veřejná vystoupení. Rád mluvil a uměl to, nedovedl se sice příliš předvádět, ale …

Host si mezitím prohlédl na polici černou destičku s nápisem, a právě ten ho nesmírně rozrušil. Vykoktal obvyklé slovíčko „smím?“ a už stál u police a třímal v rukou prastarý výrobek s nápisem „Bůh není — ty jsi!“

Začal přecházet po místnosti, občas lišácky pohlédl stranou a mezi takovým zvláštním smíchem povídal:

„Ano, ano, přirozeně… právě, právě… ta odvaha!“ a tak podobně.

Beglaje to jeho chování na jedné straně rozveselilo, na druhé trochu udivilo.

Okna byla otevřena a v ranním chladu do místnosti plachtily lehké záclonky samá krajka. Dva modříny malovaly na okně chvějící se stíny. Šeříkové keře dosahovaly svými vrcholy až do prvního patra.

Návštěvník se zastavil a naslouchal. Nadechl se. Dole to syčelo.

„To jsou ryby!“ řekl návštěvník.

„Cože? Jo tak! Co s tím má, prosím vás, společného naše rozmluva?“ zeptal se Beglaj s údivem.

„Promiňte, vůbec nic,“ zněla odpověď. „To jsou pouhé asociace. Tehdy byly k snídani taky ryby. To když mě v práci napadla ta myšlenka. Víte, tehdy jsem si pomyslel: S kým vlastně čekáme, že se při kontaktu setkáme? Nebo spíše jakými si přejeme, aby byli?“

Profesor se usmál. Kolikrát už odpovídal na podobné otázky, bylo pro něho snadné sdělit svou představu.

„Víte,“ řekl mu, „takových forem je spousta…“

„Děkuju, ale já nemyslím tohle,“ přerušil ho host. „Chodil jsem do školy, četl jsem na tohle téma literaturu a dokonce i všechny vaše poslední články. Ne, na tohle jsem se sám sebe neptal.“

„Řekl jste tehdy v práci?“ vložil se do monologu profesor.

„Ano, tehdy v práci. Nejde o to, jací mohou být, ale jaké bychom je chtěli vidět. Přečetl jsem všechno, co o tom lidé napsali. Pak jsem si udělal anketu a vyptával jsem se na to stovek lidí. A víte, co jsem zjistil? Všichni uvažovali přesně stejně, jak jsem uvažoval já. Byla to vzácná shoda názorů. Všechno se to sbíhalo do dvou bodů. Tak za prvé, nepřiletíme my k nim, ale oni přiletí k nám. A za druhé, budou na podstatně vyšší úrovni, než jsme my.“

„Ze sociologického hlediska je to jistě zajímavé,“ souhlasil Beglaj.

„Nejenom to,“ namítl Kovaljov. „Já jsem tím ale jen odpověděl na otázku, jaké je chceme mít. Zbyla nám ale ještě otázka: K čemu nám ten kontakt je? Odpověď na tu otázku je jasná. Jestliže jednou čekáme, že budou vyspělejší, počítáme s nimi, počítáme s tím, že přiletí takoví, kteří toho více vědí, kteří jsou na vyšší úrovni než my, A vůbec není důležité, jak budou vypadat. Důležité je, aby přišli, aby nás obdařili svými superznalostmi, supertechnologií. A na Zemi nastane nekonečný ráj.“

„Anebo peklo,“ řekl profesor Beglaj.

,Anebo peklo,“ přikývl Kovaljov.

„Vidím, že se vážně zabýváte morální stránkou kontaktu,“ konstatoval profesor.

„Ne,“ odpověděl návštěvník. „Já si prostě myslím, že v daném případě bude morální stránka rozhodující. Myslím si, že na ní závisí, zda má ke kontaktu vůbec dojít. A právě tohle jsem vám chtěl dnes dokázat.“

„Podmínka?“ zeptal se Beglaj.

„Asi tak.“

„No prosím,“ odpověděl Beglaj a udělal gesto, jaké obvykle dělá při zkouškách. „Jestliže máte na mysli podmínku, pak jste učinil nějaké závěry, které z ní vyplývají. A z toho vyplývající doporučení. Kvůli tomu jste sem zřejmě i přišel.“

„Ano,“ řekl návštěvník, „jistě.“

Lehounký vítr znovu nechal vplout záclonky do pokoje, ty pak pohladily kopretiny ve váze a počechraly jejich lístky. Světelné skvrny rozpustile poskakovaly po místnosti. Do skla narážel čmelák. Dole se naplno rozehrálo rádio.

„Dejte to slaběji!“ vykřikl Kovaljov. „Zavřete, prosím vás, ty dveře. Teď se podívejme na věc z druhé strany, tedy ze strany cizích bytostí, pokud ovšem existují. Potřebují s námi navázat kontakt? A když ano, pak proč? Vím, že první námitkou by mohlo být: žijí v úplně jiném světě, mají úplně jinou logiku, všechno mají jiné. Já s touto myšlenkou nesouhlasím, podobně jako vy, profesore. Protože ono nejde o to, že si ten svět nedokážeme představit a vysvětlit, my se naopak stále více ujišťujeme, že náš svět je možno popsat jediným způsobem, a to přísně logicky, když začneme vzájemným působením kvarků a skončíme galaxií. V tom je hlavní smysl vědeckého poznání — v jednotě uspořádání pozorovaného světa. Kdyby příroda měla dvakrát vytvářet rozum, nevidím žádný důvod pro vytváření dvou forem života. Souhlasím s vámi i s Okkamou: Proč by pak příroda měla využívat nových prvků?“

Beglaj blahosklonně přikyvoval. Kovaljov v podstatě tlumočil obsah jeho článku uveřejněného v časopise.

,,A z toho plyne otázka, proč by oni, tedy ti na vyšší úrovni, potřebovali navázat kontakt s námi zaostalými? Copak v jejich dějinách nedošlo k objevení Nového světa? K dobývání? Nesmysl! My už víme, že dobývat se mají jenom myšlenky. Jinými slovy — brát na sebe takovou zátěž a vléci za sebou celou planetu, která touží po rychlém štěstí? Proč? Eticky ta planeta není připravena ke kontaktu. A z toho vyplývá, že ji nikdo nepotřebuje. Takový závěr přece lze v zásadě přijmout, ne? Při současném našem stavu ke kontaktu vůbec dojít nemůže. To je hlavní obsah té podmínky.“

,A závěry?“ hlasitě se zeptal Beglaj.

„První závěr. Všechnu vaši činnost zaměřenou na navázání kontaktu je třeba přerušit, všechno kódování, vysílání signálů ani nic ostatního nemá naději na úspěch a je to navíc škodlivé.“

„Tohle zdůvodnění je podstatou vaší teorie?“

„Vůbec ne. Důvodem je vaše praxe. Třicet let vysíláte do vesmíru učesané naříkání, posloucháte na všech vlnových délkách, a jaký je výsledek? Ani jediná stopa, ani náznak kontaktu. Nemají o vás zájem.“

Profesor začal pomalu lapat po dechu. Doposud nikdo mu za čtyřicet let jeho vědecké činnosti neřekl, že je vlastně negramotný.

„Pak tedy my všichni dostáváme plat zadarmo? V nejlepším případě si jen tak neúčelně hrajeme na vlastním písečku? A v případě nejhorším — sami si jen tak pro sebe čarujeme?“

„Asi tak,“ řekl host tvrdě. Přistoupil k oknu a pohlédl do zahrady. Sousedova holčička píchla klackem do balónku a ten se rozletěl na kousky. Nerozplakala se, jenom se rozhlédla, jestli ji neviděl někdo z dospělých.

Kovaljov se usmál a poodstoupil od okna.

„Poslyšte, Kovaljove, vždyť všechny tyhle úvahy jsou na vodě. Copak si to neuvědomujete? Drží jakžtakž pohromadě jenom díky jednomu jedinému předpokladu. To přece nejde.“

„Naopak, takhle to jde. Nejdřív etický závěr, potom vědecký výsledek. Jenom jedinkrát jste se vzbouřil proti tomu, že si církev přisvojila právo vysvětlovat podstatu světa, aby pak bylo možno začít se zkoumáním tohoto světa. Tím se probudila věda.“

„To tedy ne!“ zvolal zaníceně Beglaj. „Věda se narodila díky experimentu!“

„Díky experimentu? Kolem dokola jich je, kolik si jen přejete, týká se to i těch budoucích. Avšak jenom etická stránka vědomí nám říká, čemu je nyní třeba především věnovat pozornost. Ještě nikdy jste nepřemýšlel o tom, proč upoutal Galileiovu pozornost kývající se lustr v chrámu? Protože se nudil, profesore! Bylo pro něho nesmírně nudné poslouchat mši v chrámu koncem XVI. století. A Galileo Galilei přišel na vzorec kyvadla. To je všechno.“

Profesor se tiše zasmál.

„Snadno se necháváte unést, Kovaljove. Z vašich teorií se dají udělat nejrůznější závěry. Třeba to, že ke kontaktům neustále dochází, ale my to nevidíme.“

„Samozřejmě. A to jenom proto, že nejsou takové, jaké očekáváme. Třeba děti nebo … stromy už ten kontakt dokáží vnímat, proč také ne? Vždyť rozklad světla byl už znám tisíce let — v rose, duze, na stěnách drahokamů.“

,A jsme u toho!“ řekl Beglaj. „Děti a stromy! Stará myšlenka neuvědomělých vědomostí.“

„Já bych spíše řekl nepřečteného dopisu. Vzpomínáte si na práce s delfíny? Tehdy v šedesátých letech jsme byli ohromeni, že kvůli kostní moučce možná zabíjíme rozumné bytosti. Veřejnost tím byla tak šokována, že lov delfínů byl na celém světě zakázán. Vaše diplomová práce vycházela ze struktury jazyka delfínů, vzpomínáte si? Rád jste se představoval dívkám jako odborník na jazyk, který nikdo nezná.“

Profesor sebou škubl a ohlédl se. Dole bylo slyšet hluk, jak připravovali oběd. Kovaljov se připravil na rozhovor dokonaleji, než si ze začátku myslel. Beglaj vstal a zavřel dveře.

„Rušíme je, děláme hluk,“ řekl. „Pokud chcete hovořit o tom, tak celý ten příběh s delfíny byl neúspěšným pokusem o kontakt. Jenže tam jsme byli cizími bytostmi my.“

„No právě, byli jsme cizími bytostmi,“ řekl Kovaljov. „A když bylo jasné, že se nám svým rozumem nemohou rovnat, okamžitě jsme o ně ztratili zájem. V práci s delfíny pokračovali pak už jen jednotlivci, kteří to vůbec neměli lehké. Tehdy jste si i vy změnil téma kandidátské práce.“

Beglaj byl už připraven na další rozhovor. Pochopil, že Kovaljov o něm ví všechno. To by mě zajímalo, odkud? uvažoval.

„Kouříte?“ zeptal se.

„Chraň pámbu!“ odpověděl Kovaljov prostoduše.

A pak najednou Beglaje napadlo, že to nebyli vůbec žádní neúspěšní lidé, kteří zůstali ve vylidněných delfináriích. Vzpomněl si na betonové molo v Malém Supsechu, na nádherný západ slunce, na rudý oblak nad pláží a nad mořem. Na samotném konci mola stála dívka v černých plavkách a mlčky sledovala, jak lidé z legrace házeli do moře drobné s tím, aby se sem jednou vrátili. Kam? A kdy? Pak si uvědomil, že se vůbec nedívala na ně, na rozjařené lidi, že se nedívala na něho (všechno si už řekli včera), ale že sledovala delfína, který jako kdyby ztratil hlavu, rychle plaval ve vodách malého bazénu. Ti, kteří u delfína zůstali, to nebyli zoufalí smolaři, napadlo ho, zůstali ti, kdo uvěřili a kdo si je zamilovali.

Kdovíproč mu toto pomyšlení sevřelo srdce a dodalo jistotu. Cit, intuice, to všechno klestilo cestu k rozbourání spekulativních teorií Kovaljovovy podmínky. Někde uvnitř toho monolitu vyvstala jako vlásek první tenounká trhlinka.

„Přes to všechno nechápu to nejpodstatnější.“ Profesor byl teď klidný, přijal totiž Kovaljovovu hru. „Z té podmínky vyplývá, že cizí civilizace nepřistoupí ke kontaktu tak dlouho, dokud si to nebudeme přát?“

Kovaljov přikývl.

„Dobře. Jak se ale dozvědí, že si to právě přejeme?“

„Od vás. Ty nářky na několika vlnách, zakódovaná Pythagorova věta… Lymonova série a ty další poučky… A co to šifrování? Text telegramu dokáže sdělit víc o odesílateli, než sebetlustší svazek dotazníkových údajů.“

„A to nepovažujete za možné, že bychom je mohli oklamat?“

„Naprosto ne,“ suše odpověděl Kovaljov. „Na to vám kapsa nestačí. Podle síly signálu je možno dozvědět se o civilizaci prakticky všechno. Energie, profesore, energie! Vždyť jste si ještě neporadili ani s termojadernou syntézou.“

Drobné mráčky hned zakrývaly v zarámovaném okně slunce, hned zase odplouvaly. Letní den pomalu vrcholil.

Co to tu vedeme za řeči? uvažoval profesor. Co to je za blázna? V něčem má ale pravdu, čert aby ho vzal… Co je vlastně s tím obědem?

Teprve teď si profesor všiml, že Kovaljov znovu drží pod paží starou destičku. Hm, napadloho, tak to je tá druhá stránka. Dá mi po hlavě tou ikonou a sbohem.

„Na co tu desku potřebujete?“ zeptal se ho výhružně.

„To je argument, který mluví v můj prospěch,“ odpověděl Kovaljov. „Ale nebojte se, nepraštím vás s ní.“

Krucinál! zarazil se Beglaj. Vždyť je normální.

„Tak tedy druhá teorie vyplývající z podmínky: K uskutečnění úspěšného spojení s mimozemskými civilizacemi je třeba nejen přerušit všechny pokusy o kontakt, ale také vědecky dokázat jednotu naší, tedy lidské civilizace ve vesmíru. To znamená dokázat, že ke kontaktu v zásadě nemůže dojít.“

„Ale to přece není možné!“ vyjel na něho Beglaj.

„Nemůžete přerušit svou činnost?“ zeptal se Kovaljov.

„Nedělejte ze sebe šaška!“ křičel dál profesor. „Jaký by to mělo smysl? Přece se nemůžeme připravit o naději, nemůžeme zrušit celou vědeckou oblast! To je tmářství!“

„Znovu takové výrazy! Váš praděd, profesore, by vám to neschvaloval. Ostatně, nesouhlasil by ani se mnou — kvůli soucitu s ubohým Giordanem Brunem. Hlupáci si mohou udělat závěr, že uhořel na hranici pronic zanic. Ostatně všiml jste si, že ho neupálili za nějaké vědecké tvrzení, ale za maximálně pochybnou hypotézu o nekonečnosti pozemských světů?“

„Pochybnou?“

„Samozřejmě. Vždyť kdyby bylo nekonečné množství světů, pak by za určitý čas muselo dojít ke kontaktu. Bohužel vidíme, že k ničemu takovému nedošlo. Ale dál k věci!“

„Pokud se vrátíme k věci, pak bychom museli dokázat, že lidstvo je jediné ve vesmíru.“

„Teprve až se budeme považovat za jedinou a nejvzácnější bytost ve vesmíru, teprve pak nás bude někdo potřebovat, teprve pak budeme pro někoho zajímaví. To je naše jediná šance na kontakt. Jestli se však ukáže, že jsme doopravdy jediní, zase nic neztrácíme, nepočítáme-li iluze. To je velice racionální. V podstatě jde o druhý závěr té podmínky — varianta akcí, která není odsouzena k prohře.“

„Ale to je neuskutečnitelné.“

„Proč?“

„Jak chcete o tom přesvědčit vědce?“

„Vždyť jsem řekl, že to je třeba ,vědecky dokázat’. Hypotéza o výjimečnosti rozumu byla už vyslovena, z toho plyne, že není nijak revoluční. Copak skutečně s využitím vědeckých termínů a logických prostředků nemůžete přesvědčit spoustu svých kolegů? Tomu nevěřím. Ve vědě, kde není možno prověřit zdaleka všechno, co vykonali druzí, kde směry práce jsou unikátní, kde posuzování výsledků pokusů zabere stokrát víc času než samotný pokus, kde jeden teoretik pořádně nerozumí druhému dokonce ani v jediné vědecké oblasti? Když se to dobře podá, uvěří tomu… Nenechte bez povšimnutí, že v dobách Ptolemaiových nebo Kopernikových model světa mnohým vyhovoval. Zkoumaná příroda se skládá do nádherné pestré mozaiky našich vědeckých představ.“

„Tak vy navrhujete, aby tato víra ve vědu posloužila jako důkaz pro nepravdivou teorii o výjimečnosti rozumu?“

„To ne. Navrhuji, aby vědy bylo využito pro jediný směr: dokázat, aby bylo takové tvrzení možno prověřit. Aby se věda sama stala nástrojem k dosažení cíle. Dokážeme-li, že náš rozum je výjimečný, jediný, experimentálně tím vyvrátíme takový důkaz. V podobě kontaktu.“

Profesor už teď také přecházel po místnosti. Chvílemi pohlédl na okno.

,Ale vždyť je to spiknutí, Kovaljove,“ řekl najednou, když se zastavil.

„To není důležité. Každá nová věc je spiknutí několika proti spoustě jiných,“ odpověděl Kovaljov. „Důležité je, aby lidé pochopili smysl tohoto nápisu: ,Bůh není, ty jsi!,’ Ty jsi jediný, nesouměřitelný, neopakovatelný vrchol díla. Člověk! Víc nikdo.“

„A co dál?“ vykřikl profesor. „Není to tak dlouho, co jste mluvil o morálce, o etice, a najednou navrhujete šířit vědomosti pomocí spiknutí.“

Zdola na ně zaklepali. Dolehl sem hlas Iraidy Antonovny: „Tak s tím křičením přestaňte! Takhle to dál nejde! Není slyšet ani rádio. Oběd je hotov. Pojďte dolů, dávám na stůl ryby.“

„Co dál?“ pronesl šeptem Kovaljov. „Pak si třeba všimneme tisíců věcí kolem nás, které budou právě kontaktem. Vzhledem k tomu, že my budeme jiní, budeme mít i jiný pohled, všechno bude mít jiné…“

Kovaljov položil desku na své místo na polici. Profesorovi připadlo, že znovu spatřil trhlinku v kamenné zdi této pracně postavené podmínky. Znovu si vzpomněl, jak tehdy zatáčeli k závorám, kudy se vyjíždí z delfinária, nákladní auto se najednou zakymácelo, motor se rozeřval ve stoupání a někdo se zeptal: „Co to s tou Alfou je?“ A všichni se dívali, dívali a dívali, jak delfín zoufale plaval sem a tam zpěněnou vodou bazénu. „Asi vycítil, že ho opouštíme,“ řekl stejný hlas. Zavolali na delfína, zamávali mu. Protože jestli „cítí a ví“, pak je to pro lidi naprostá porážka, útěk, a to znamená, že teď musí někdo zabušit pěstí na střechu kabiny, že se auto musí obrátit a vrátit“ se, všichni musí vybalit batohy a kufry. Že musí znovu jít hlavou proti zdi neporozumění, které nás dělí od Alfy, že musí pěstmi bušit do bzučících přístrojů… Ne, Alfo, ne… To je jen soucit a zvědavost.

Prasklina se šířila po holé skalní stěně dál. Profesor si uvědomil, že stojí u police a prsty bubnuje na Voltairův portrét.

„Jistěže chápete,“ řekl, „že takovéhle bludy není možno ani publikovat, ani vykládat ve vědeckém světě.“

Kovaljov přikývl.

„To mi starosti nedělá.“

„No jistě. Vždyť vy navrhujete vědě něco, co není možno dokázat, stavíte ji před neřešitelnou otázku. Hrajete domino, Kovaljove? Tam se něčemu podobnému říká ,ryba’. Dokázat nedokazatelné, abychom za to získali kontakt.“

„Jako odměnu?“ zeptal se Kovaljov.

„Samozřejmě. Vaše podmínka, její druhá část a další, nejsou o nic lepší než naše čekání. My čekáme na pomoc, vy nám slibujete odměnu. Navrhujete nám, abychom spiknutím dosáhli blahobytu. Nejdřív máme vypadat jako bozi, pak za to získáme kontakt jako bonbónek za odměnu.“

„Já mám ale na mysli přinejmenším užitek, pokrok lidstva …“

Beglaj se zasmál.

„Tohle je poslední argument každého sporu. Nechtě toho. Chcete dokázat něco, co není pravda, tím, že to zdůvodníte nejvyššími cíli. To je důvod, proč se nezajímáte o vědecké publikace. Vy prostě potřebujete pár lidí, kteří svatosvatě uvěří vaší myšlence a budou dokazovat veliký postulát jedinečnosti rozumu. To je staré, Kovaljove: víra, prorok a jím několik zverbovaných apoštolů.“

„Nevím…,“ řekl rozpačitě Kovaljov. „Ale podívejte se: abyste mi mé tvrzení vyvrátil, uchylujete se k morálním důvodům, které jste ještě dnes ráno odmítal. Z toho vyplývá, že první krok jste už udělal. Uvažujte o tom. Nechám vám tu jeden článek a ani nečekám brzkou odpověď.“

Kovaljov vylovil z tašky slabý svazek papírů a položil ho na stůl. Ve dveřích se ještě otočil:

„Poslyšte, vzpomínáte si, jak delfínům říkal Maupassant? Mořští klauni.“

Beglaj se zachvěl. Kovaljov už rychle sestupoval po schodech. Profesor odhrnul záclonu a nahlédl do zahrady. Závan větru mu přinesl všechny vůně léta najednou. Tenké listy papíru s Kovaljovovým článkem se zachvěly, pak se rozletěly a začaly vířit po místnosti.

Profesor na to lhostejně pohlédl.

Průvan, pomyslel si. To by byla legrace, kdyby všechny ty hlavolamy byly pravdivé. Pak by bylo úplně jedno, kolik lidí uvěří ve výjimečnost lidského rozumu ve vesmíru. Stačil by na to i jeden jediný člověk. Teorie relativity vznikla v malinkatém zákoutí patentní kanceláře … Stačil by jeden jediný člověk.

Vítr se stále ještě proháněl v listí stromů. Na okenním rámu poskakovala světelná prasátka. Pohlédl na plochu parapetu. Pak se odvrátil, znovu se ohlédl a chytil se za okraj parapetu.

Rovné, ne příliš početné stíny neustále se chvějícího listí nebyly neuspořádané. Skládaly se do pravidelných tvarů. Trojúhelníky, barevné čtverečky, skladby geometrických pouček, vybledlé signalizační kódy signálů určených pro kontakt, které Beglaj tak dobře znal, ovšem v úplně jiné neznámé souvislosti. Strom? Jeho jazyk?

„Tak to už je moc!“ vykřikl rozzuřený profesor a vrhl se za tím vtipálkem, tedy za svým hostem. „Kde je?“

Přiřítil se po schodech do jídelny a první, koho uviděl, byl Kovaljov. Seděl mezi jeho ženou a tchyní Iraidou Antonovnou.

„Co tohle znamená?“ zvolal, když se blížil od schodiště.

„Dostal jsem rybu. Kapra!“ odpověděl mu Kovaljov a ukázal prstem na talíř. „Byl jsem pozván.“

„Je to s majonézou,“ řekla tchyně.

„Miláčku, prosím tě,“ promluvila žena. „Vystydne ti polévka.“

„To jsou ale pitomé vtipy!“ rozkřičel se profesor.

„Omluvte mě, prosím,“ řekl Kovaljov a obrátil se těmi slovy k dámám. Vstal a po slabém tlesknutí se rozplynul ve vzduchu.

„To je ale naivní!“ řekl profesor.

„Má to ale svou tradici!“ zahřměl v odpověď bas, který se vůbec nepodobal tilasu zhmotnělého Kovaljova. Jako blesk se na stěně objevila slabá prasklina. Ženy stanuly jako solné sloupy.

Beglaj přistoupil ke zdi a podíval se pozorněji. Střídání příčných trhlinek na dýmající prasklině přesně odpovídalo Lymonově křivce ve vodíkovém spektru.

„Ale kdepak, Kovaljove,“ řekl Beglaj. „Tohle nemá žádný smysl, protože existuje soucit a zvědavost. To je známé, Kovaljove. Já jsem to pochopil. Soucit a zvědavost. Budeme křičet, plakat, dělat hluk, dokud se nedovoláme těch nejvzdálenějších hvězd, dokud neztratíme hlas. Aby tam o nás, slabých a zvědavých, věděli. Setkáme se, určitě se setkáme.“

Přejel dlaní po zdi a hned za rukou prasklé místo zmizelo, zeď srostla, jako kdyby se zhojila rána po říznutí na ruce.

„Tak to bychom měli,“ řekl profesor a otočil se. „Tak budeme dneska obědvat, nebo ne?“

„Chceš polévku nebo rybu?“ zeptala se ho bázlivě tchyně.

Profesor chvíli uvažoval, usmál se a odpověděl:

„Rybu mi dejte, milá Iraido Antonovno, samozřejmě že rybu.“

M. Grešnov

_________________________________

ŽELEZNÝ ČLOVĚK

Na Jaltu jsme jeli ve třech: Valentin Korzin, já a Viktor Kazanskij, který volhu řídil. Aby bylo jasno — volha Viktorovi nepatřila, byla majetkem jeho otce Jakova Apollinarijeviče, ředitele uhelného trustu. Ovšem nápad vyjet si na pobřeží, tady mu nesmíme nic ubírat, ten nápad vyšel od Viktora. Měl totiž spoustu nahromaděné energie z let, kdy studoval na vysoké škole. Podařilo se mu to tím, že dával přednost fotbalu před vysedáváním v knihovnách. A také proto, že v nás bylo dost přátelské dobroty. Co to bylo za námahu pro nás, kluky krev a mléko, dělat konspekty a další práce pro nás a současně i pro Viktora? Při utkáních na stadiónech přece hájil čest naší školy. Zato když jsme po poslední zkoušce tupě zírali na červené diplomy se samými jedničkami, zatímco optimistický Viťka se musel spokojit s diplomem obyčejným, prohlásil:

„Tak to máme za sebou! Teď si pojedeme odpočinout na Jaltu!“

Nenamítali jsme nic. Neměli jsme na to ani sílu. Když na Jaltu, tak na Jaltu. Nezajímalo nás, jak se Viťkovi podařilo vypůjčit si od svého vysoce postaveného tatínka volhu. Ostatně, každý má přece právo projevit vděk svým přátelům různým způsobem. Tak na Jaltu! Bezstarostně jsme se rozvalili na sedadlech.

Teprve cestou jsme se pomalu vzpamatovávali. Zlatý podzim v lesních školkách, vyrazili jsme totiž z Doněcka, ranní mlhy, silnice, to všechno nám vlévalo do žil nové síly. Dokonce i Viťkův tranzistorák, který nám nepřetržitě rval uši ve studentském pokoji, nás přestal rozčilovat a trápit. Nádhernou melodii a lyriku jsme vnímali dokonce i ze znělky, poslouchali jsme doslova všechno a souhlasili jsme s Viťkou, který hudbu miloval, když opěvoval tranzistorové rádio:

„To je věcička!“

Ve stavu naprosté bezstarostnosti, které jsme nechtěli po pěti letech studia ani věřit, nás zastihla zpráva o přistání kosmické stanice na Venuši. Vyslechli jsme ji právě ze zmíněného rádia. Teď jsme se od něho neodtrhli ani na chvíli Zastavovali jsme, abychom si mohli tu zprávu z Moskvy poslechnout ještě jednou, abychom si o ní mohli pořádně popovídat

Zase jsme popojeli a zase jsme povídali. O tom, že si člověk ohmatal povrch Marsu a Venuši že má teď jako na dlani. Přešli jsme k úvahám, jak asi takové přistání vypadalo. Samozřejmě že to byla nádhera! Začali jsme vykládat o létajících talířích, o meziplanetárním korábu, který vybuchl nad tajgou … V autě neseděli žádní odborníci, ale mladíci, kteří popustili uzdu své fantazii.

Najednou jsme se ocitli u Simferopolu. V kempu nám přidělili stan.

„Jste tři, čtvrtého tam už máte,“ řekla správcová, když nám vyplnila lístek.

„Kdo je to?“ zeptal se Viktor.

„Účetní. Chodí pěšky po Krymu. Takový děda.“

„Poustevník?“ významně se uchechtl Viktor.

„Uvidíte,“ odpověděla správcová.

Ve stanu jsme spatřili malinkého, vychrtlého dědu. Ležel na posteli a zabíral z ní přesně půlku. Byl to zvláštní člověk — chodit v dnešní době pěšky a pozorovat přírodu, to je zaměstnání přinejmenším nepraktické.

Zato měl obdivuhodný hlas, zněl pronikavě jako trumpeta, která napíná a rve všechny šlachy a nervy současně.

„Vítám vás, mladíci!“ uvítal nás, jakmile jsme přestoupili práh. „Už jsem byl zvědav, koho mi sem náhoda pošle!“

„Nás přece,“ odpověděl Viktor. „Nás tři.“

„Výtečně!“ odpověděl děda.

Nic výtečného jsme v tom neviděli: čtyři postele, bledé okénko ze slídy, žádný komfort, ale děda znovu opakoval:

„Na mou duši výtečně!“

Snad jsme víc naslouchali jeho hlasu než tomu, co říká. Jako osobu jsme byli schopni dědu ignorovat. Měli jsme svou společnost, své téma k rozhovorům, takže dědovo „Výtečně!“ zatroubené hlasem trumpety ani trochu neladilo s naší náladou. Neměli jsme chuť odbíhat od něčeho, čeho jsme byli plni.

„Dál přijdou nádherná místa,“ schvaloval děda sám sobě vlastní myšlenku a na nikoho se při tom neobrátil. „Nejnádhernější místa!“

„Nebude vám vadit rádio?“ přerušil ho s nevídanou bezohledností Viktor a pustil tranzistorák.

Děda neodpověděl. Já s Valentinem jsme už leželi, Viktor se lopotil se zámkem u kufru a pokračoval v našem rozhovoru.

„Vemte obyčejné kolo!“ vybízel nás. „Nic, co by se podobalo kolu, v přírodě neexistuje. To, na čem je založen pohyb, tedy páka, je něco docela jiného, ať už jde o ptačí křídlo nebo o lidskou nohu. Kolo v sobě skrývá otáčivý pohyb s pohybem postupným a nekonečným. Vlastně nekonečné je, je to symbol vesmíru. Objevilo se na Zemi jako něco nesourodého, co k nám přišlo z vesmíru.“

Viťka dokázal využívat cizích myšlenek bez jakýchkoli zábran: o tom kole četl v jednom časopise.

„Na Zemi se měly objevit civilizace, a nikoli s koly,“ pokračoval, „ale s ploskochodci. To by zdrželo vývoj techniky o celá tisíciletí. Někdo hodný a štědrý nám daroval kolo, čímž předurčil naši civilizaci.“

„Proč bychom nemohli předpokládat, že kolo přece jenom vynalezl člověk?“ zeptal se Valentin.

„Ty tedy popíráš možnost kontaktu s vesmírem?“ odpověděl Viktor otázkou.

Valentin pokrčil rameny.

„Popíráš dnešní fakt, že jsme přistáli na Venuši?“ pokračoval Viktor.

V tom byla určitá logika, Valentin to cítil.

„Ty jsi tedy dobrák!“ obvinil kamaráda Viktor. „Přisvojuješ si to, co bereš jiným. Jsi zastáncem homocentrismu: člověk je středem tvoření. Z toho se ovšem dalo vycházet v osmnáctém století!“

To už bylo příliš. Valentin vypnul rádio a řekl:

„Nechte toho, ať se člověk může vyspat. Každý si potřebuje odpočinout,“ a kývl hlavou na účetního.

Ten se však posadil na posteli:

„Ten mladík má pravdu!“ podpořil Viktora. „O kontaktech bych vám mohl vyprávět. Jestli chcete, můžete si to poslechnout.“

Hlas mečivé trubky naplnil stan měděnou ozvěnou. Otočili jsme k němu hlavy.

„Má absolutní pravdu!“ opakoval účetní a kývl souhlasně na Viťku.

Nejméně ze všeho bychom čekali, že se děda rozpovídá na takové téma. Jakmile však promluvil, okamžitě upoutal naši pozornost.

„Jestli chceme poslouchat?“ chytil se toho Viktor a velkodušně podal ruku nabízenou ke spojenectví. „Třeba do rána!“

„Vím, že na Venuši přistála naše průzkumná sonda.“ Děda pootevřel batoh a ukázal nám rádio značky Spidola. „A jak k tomu došlo na Zemi, to jsem viděl na vlastní oči. Nemyslete, že si budu vymýšlet,“ pokračoval a usadil se pohodlněji. „To jsem byl ještě malý kluk.“

Ten člověk stál za prohlédnutí. I kdyby to byl šarlatán, kouzelník, stálo za to vyslechnout jeho vyprávění, které muselo být výjimečné. A tak jsme se my tři dívali na jediného člověka. Pokuste se pochopit naši skepsi a nedůvěru násobenou nihilismem mládí. Děda však pohledem neuhnul, v jeho opáleném vrásčitém obličeji se nezachvěl ani sval. Díval se na nás jako na své syny, byl to dobrák a toužil po tom, aby ho někdo poslouchal. Nemohlo jít o nějakou mystifikaci. V takový den ani něco takového nebylo možné. A jestliže při první Viktorově poznámce o tom, že jsme připraveni poslouchat třeba do rána, bylo trochu ironie, pak nyní, kdy děda vydržel naše pohledy i náš skepticismus, řekl Viktor už docela vážně:

„Tak vás posloucháme.“

Nebyla to ani gogolovská předvánoční noc, nebyla to Šeherezádina pohádka, nebyl to ani vesnický podvečer nebo táborák v tajze. Báje dvacátého století vznikla pod elektrickou svítilnou v přítomnosti dvou tranzistoráků a batohů vonících benzínem. Byla to právě současnost, která kontrolovala vypravěče. Pohádka je příliš důvěřivá a slepá. V našem světě, který je do poslední kapky realistický, zní naivně. Každé slovo účetního však bylo přesvědčivé a živé. Možná proto, že to byla slova obyčejná, až příliš obyčejná, než aby mohla být vymyšlená.

„Můj otec byl rolník,“ vyprávěl děda a nám bylo jasné, že jeho otec byl rolník se stejně vrásčitou tváří, jako měl vypravěč, že měl opálený obličej, uzlovaté ruce, které dovedly samy zvážit tíhu půdy. „Děda byl taky rolník,“ pokračoval ve vyprávění, „praděd taky. Naše Zavjalovská samota ležela za Donem asi třicet verst od rjažské stanice. A do Bílé Kalitvy, to byla železniční stanice, jsme měli od nás přes sto verst. Byl to zapadákov, samá rokle, lišky tu dávaly dobrou noc, to byla ta naše samota. Petrolejka byla v domku vzácností… A to, o čem budu vyprávět, se stalo v roce 1914 v létě. Zrovna začala první světová válka, německá válka, nebo jak jí u nás říkali v tom Zapadákově, jermánská válka. Tehdy mi bylo dvanáct…

Na žně jsme vyjeli tehdy do stepi a tábořili jsme v takových leženích. Co rodina, to ležení, s dobytkem, s vozy, s hrubým plátnem, aby se bylo čím přikrýt nebo kam se schovat přes poledne před sluníčkem: zvedla se taková vidličnatá oj, na ni se navléklo plátno nebo vlněná houně, a to byl pak chládeček! Nás kluky brali vždycky do stepi, pásli jsme tam dobytek. Večer jsme zapalovali táboráky, ženské se točily kolem rodinných kotlů a moc to pak vonělo po celém okolí jáhlovou polévkou…“

Děda se usmál nad svými vzpomínkami.

„Byli jsme uličníci,“ vysvětlil děda svůj úsměv, „všechny děti. Starosti zůstávaly na tátech: naše samota byla chudá, byli jsme cizáci, tak nám říkali rodilí kozáci. Tátové si najímali půdu u atamana Kobeljova a z toho živili rodinu. A step byla pěkná, ohníčky, trnky v roklích…“

Starý účetní mluvil o stepi s láskou. Asi právě tahle láska ho vodila pěšky po Krymu.

„Jednou večer,“ pokračoval, „se nad step přihnal bouřkový mrak s kroupami. Rázem to uhasilo všechny ohně, zahnalo nás to pod vozy, pod houně. Začali bučet býci, zmítali se ze strany na stranu, neměli se kam před kroupami schovat. Začali divočet i koně. Ležením se šířil hluk, zpod vozů vyskočili mužští, bylo jim líto dobytka. A kroupy dopadaly všude, nebyly velké, zato husté jako při kartáčové střelbě. Každý, kdo vyběhl od vozů, chránil si rukama hlavu a uklidňoval dobytek. Naštěstí bouřkový mrak byl krátký a úzký. V dálce už svítalo, bylo vidět na kurhan vzdálený asi půl versty od našeho ležení, na říčku; lidé na sebe začali volat, jestli se někomu něco nestalo. V té chvíli spadlo to vajíčko. Opravdické vajíčko: podlouhlé, v bílé skořápce, jenomže bylo veliké asi jako sud. Dopadlo na zem pod stejným úhlem, jako padaly kroupy, sem tam nějaká kroupa ještě proletěla vzduchem, a to vajíčko chvíli poskakovalo po stepi. Když narazilo na naložený vůz, roztočilo se jako obyčejné vajíčko, když zkoušíme, jestli je vařené. Zůstalo stát špičkou nahoru a už se ani nehnulo. Znáte takové ty panáčky, co se jim do nohou nalije olovo a pak je člověk může položit jak chce, vždycky se správně postaví…

K vajíčku se lidi sběhli odevšad.

,Hele!’ bylo slyšet každou chvíli. ,To je ale kroupa!’

,Kroupa jako hrom!‘ rozhazovali u vajíčka rukama.

,Michajlo, už jsi něco takovýho viděl?‘

,Ts-ts-ts,‘ pomlaskávali jazyky. ,A jak je nastojato!‘

,Chlapi, vždyť vono je teplý!‘ řekl někdo, kdo se vajíčka náhodou dotkl.

,Teplý že je?‘ Nechtěli tomu věřit, ale nenašel se nikdo, kdo by si na ně sáhl.

Mrak byl pryč. Západ ozářil vajíčko narůžovělým odstínem. Nad skořápkou se vznášela lehká pára. Jako kdyby se z něho kouřilo.

,Netlačte se, chlapi!‘ zahučel dav.

Lidé couvli, kolem vajíčka se vytvořil kruh, který neměl nikdo odvahu překročit. Každému se vkradl do duše strach z neznámého.

,Pámbu s ním,‘ řekly ženy a odešly ke svým vozům. Chlapi stáli mlčky a soustředěně pozorovali vajíčko, ze kterého se kouřilo a, které se snad i rozehřívalo. I mužských bylo méně a méně.

Když se to tak vezme — kouří se z toho, je to horké. Komu by to konečně mohlo nahnat strach? Občas ženské našly belemnity, ,ďáblovy prsty‘. Pokaždé se křižovaly, a přitom je to stopa po blesku ve skále. Ale tohle je nějaký zázrak! Že to nemůže být tak velká kroupa, to už všem bylo jasné, kroupa přece nemůže být teplá. Že by to bylo nějaké znamení…

,Dál od hříchu, chlapi,‘ radil jim starosta. ,Kdopak ví, co to je…‘

V noci znovu pršelo, vytrvale, drobně a otravně. V jednotlivých leženích se říkalo, že ráno bude strašné bláto a že nebude možné dělat, a přitom koukali na vajíčko. Ve tmě tak nějak nevýrazně, ale stejnoměrně svítilo. Ono se vlastně nedalo říct, že svítilo, spíš se jenom bělalo, ale bělalo se víc než třeba šátek, co nosily ženské na hlavě, a když se na ně někdo zakoukal a pak odvedl pohled jinam, zůstávala mu před očima bílá skvrna, jako když se člověk zadívá do ohně a zavře oči.

Nikdo se k vajíčku nepřiblížil. Nikoho ani nenapadlo dotknout se ho. Pršelo a pršelo a jeden tábor za druhým se vracel k naší samotě. Následující den se stejně nedalo nic dělat, aspoň si to chlapi takhle namlouvali. Jenže podle toho, jak vzdychaly ženské, to spíš vypadalo, že se lidé báli vajíčka a že tohle byl hlavní důvod, proč všichni odcházeli do vesnice … K. úsvitu zůstala na poli hrstka kluků s několika páry volů, které měly děti hlídat, aby nelezli do pole.

Zůstal jsem tam taky. Zalezli jsme po dvou po třech pod snopy a povídali si:

,Můj táta říkal, že se musí na stanici za kozáckým poddůstojníkem …‘

,Můj zas říkal, že se má to vejce hodit do tůně.‘

,Nějak jsem si ani nevšiml, že by se tvůj táta k vajíčku přiblížil…‘

,A ten tvůj snad jo?‘

,Kluci, co kdybychom ho odvalili někam sami?‘

,Dyk je horký …‘

,Pojď si šáhnout!‘

Nikdo ale neměl chuť něco takového udělat. Z vajíčka se kouřilo jako z čerstvě vybílené pece, kterou někdo zevnitř zlehka vyhřívá. Připadalo nám trochu menší, jako kdyby se mu za noc ztenčila skořápka.

Přestali jsme se hádat, jestli si na ně máme či nemáme sáhnout, seděli jsme a vyčkávali. Na co? To nikdo z nás nevěděl, ale čekání v nás doslova sílilo jako vítr, který se něčeho zmocní a pak to před sebou žene hlava nehlava.

Na chvíli se sluníčko prodralo mezi mraky. Vtom vajíčko puklo. Rozlehlo se cinknutí, jako kdyby někdo rozbil sklo, skořápka se rozpadla na kousky a rozsypala se po zemi. Na místě vajíčka seděla teď nějaká zrůda. Téměř okamžitě se postavila. Byla větší než my. Měla nepravidelnou oblou hlavu, snad se trochu podobala kovové přilbě. Tam, kde měla mít uši, jí na obou stranách trčely takové kulaté výběžky podobající se talířům s lesklou mřížkou. Mezi těmito výběžky, co měly sloužit jako uši, se táhla úzká mezera, v níž z jednoho konce na druhý vedly krátké trubky ukryté pod sklem. Ústa žádná, brada žádná. Spodní část hlavy jako polokoule seděla na krátkém krku. Záda měla vystouplá, prsa plochá jako pánev. Ruce a nohy mu končily širokými deskovitými plochami.

Když se tohle všechno odehrávalo před našima očima, málem jsme umřeli strachy. Zůstali jsme jako přibití pod našimi snopy a nedovolili jsme si pohnout ani prstem. Jenom jsme se dívali a valili ohromeně oči.

Mezitím se ta zrůda napřímila, šlapala svými železnými chodidly po skořápkách, které pod její váhou praskaly a cinkaly, obrátila se nejdřív ke slunci, pak na opačnou stranu, poté na obě zbývající, jako kdyby určovala svou polohu, potom udělala něco ve své zdířce se zasklenými trubkami, opatrně zvedla chodidlo a vykročila směrem k nám.

,Železný člověk!‘ křičeli jsme teď všichni, protože když někdo křičí, nemá takový strach.

S tímhle voláním jsme přiběhli do vesnice.

Další události dostaly nepředstavitelný spád.

,Á-á-á-á!‘ rozléhalo se z jednoho konce na druhý. Nechávaly se slyšet ženské. Křičeli chlapi od jedné chalupy k druhé. My jsme taky pořád křičeli, takže se zdálo, že na poli není jeden mužský, ale že jich tam je aspoň celá rota. Jestli nám pošlapou a spálí obilí! Odvěký strach rolníka o obilí se probudil v každém z nich a postavil ho na nohy. Ten strach v nich klíčil celou noc, hromadil se v nevyslovených myšlenkách. A teď z každého vytryskl voláním:

,Na ně-ě-ě-ě-j!“

Chlapi se ozbrojili, co jim do ruky přišlo, a všichni se hnali na pole. Utíkali, jak se dalo, jednotlivě i ve skupinkách, ale protože ti vpředu, kteří uviděli zrůdu jako první, ztratili odvahu a vyčkávali, až přijdou ostatní, mohli vidět, že postava chodí po poli do kruhu. Vyšlapal tam už slušné kolečko. Jeho veliká kovová chodidla se bořila v rozbláce-né černozemi, zašlapávala do země klasy i slámu. I tam, kde se dostal na vysekaný pruh obilí, po něm zůstávala jenom zašlapaná cesta plná bláta.

Ve stále houstnoucím shluku lidí bylo slyšet výkřiky:

,Podívejte, co tam vyved za škodu!‘

,Ty lumpe!‘

,Zašlape nám celou pšenici!‘

,Na něj, chlapi!‘

Jako kdyby ten neznámý začal najednou dav vnímat, zastavil se. Jeho plochá hruď se rozzářila zeleným světlem a začaly po ní běhat nějaké znaky. Kovové trubky z mezery na hlavě se zapíchly chlapům do očí a začaly si je prohlížet. Pár chlapů smeklo a začalo se křižovat. Jiní se smáli, protože lidí v davu bylo čím dál tím víc, a volali:

,Dáme mu co proto, chlapi!‘

Jak na nás kouká těma kukadlama!’

Dav výhružně vykročil k železnému člověku. Tomu stále na prsou přebíhaly všelijaké trojúhelníky a kruhy. Najednou ale pohasly. Ten člověk zřejmě ztratil o lidi zájem, jeho trubky, tedy oči, se začaly dívat jinam, a znovu pak vykročil stejně pomalu do kruhu, vysoko zvedal chodidla a pleskal jimi v rozmoklé zemi.

,Zas to tu udupává, chlapi!’ vykřikl slabý zajíkající se hlas. ,Co to jenom může být?‘

Poloměr opisovaného kruhu se zvětšil. Najednou se dostal do nepokosené pšenice a zašlápl tam pár klasů. Ten pruh pole patřil Titkovi.

,Chlapi!‘ zaječel a dral se do první řady. Držel v rukou rozporku.

Jeho zvolání dodalo odvahy davu, v němž už tak bylo dost nepřátelství. Kovový člověk stále stejně vysoko zvedal chodidla a pochodoval v kruzích, které se stále zvětšovaly. Lidé se postavili do půlkruhu, z něhož čněly vidle jako ostny. Člověk došel k Titkově políčku a zašlapal další klasy.

,Ty lotře!‘ zavřeštěl Titkov a praštil kovového člověka rozporkou po hlavě.

Ozvalo se zazvonění a kovový člověk se zapotácel.

,Na něj!‘ozvalo se ze všech stran.

Vidle a rozporky se sesypaly na železného člověka. Něco tam kovově zvonilo, praskalo, bylo slyšet hekání chlapů, kteří dávali do ran všechnu sílu, jako kdyby štípali dříví.

Za pět minut bylo dokonáno. Z kovového člověka zbyla jenom hromádka starého železa promíchaná s klasy pšenice a blátem. Při tom svém rozhořčení chlapi zašlapali Titkovi polovičku pole. Toho si ale nikdo ani nevšiml. Trosky nabrali na vidle, odnesli k říčce a naházeli ze strže do tůňky. Řeka po deštích stoupla. Pod strží se točily víry…“

„Třeba to byl člověk ve skafandru,“ řekl najednou Viktor a přerušil vypravěče.

„To je možné,“ souhlasil děda. „Všechno je možně, když budeme věřit, že ve vesmíru nejsme sami.“

„Vaiko, ty tomu věříš?“ zeptal se Viktor Korzina.

„Věřím,“ odpověděl, přestože takovou otázku vůbec nečekal.

,A ty, Sergeji?“ obrátil se Viktor na rrme.

„A co ty?“ zeptal jsem se.

Viktor se obrátil na dědu.

„Co bylo dál?“ zeptal se.

„Chlapi chvíli chodili sem a tam po poli zadupaném kovovým člověkem, pak se vrátili do vsi. My kluci jsme taky prohledali pole, ale nic jsme nenašli. Vajíčko bylo zřejmě z materiálu, který se na vzduchu vypařil.

Druhý den bylo zase plno práce, byly žně. Na nějaké rozprávění nebo vzpomínání na železného člověka nezbýval-čas. Povědět o tom vrchnosti starosta nechtěl, ještě přijdou vyšetřovat, budou muset přerušit práci, všechny budou muset živit, a zatím je třeba sklízet, je drahá každá hodina. Naše samota je stranou, nikdo k nám nechodí, my taky nikam nechodíme, tak se na to zapomene.

Jenomže ten příběh se železným člověkem šel ode vsi ke vsi, až se dostal na stanici. Buď něco vybrebtaly ženské, nebo snad některý z chlapů trochu vypil a pak se rozpovídal, po měsíci se prostě objevil ve vsi poddůstojník Tichon Karpovič, tlusťoch s revolverem a šavlí, který se rád napil, pobavil a vesničany strašil svou mocí, která mu byla dána od cara a od boha. Vesničané i se starostou ho pohostili, nelitovali kořalky, co nakoupili, když se ještě prodávala v krámech; od začátku války byly ty krámy zavřené, připomínalo to tak trochu prohibici… Kvůli poddůstojníkovi ale tu prohibici zrušili. Tichon Karpovič se smál, že nemohl dech popadnout, a schvaloval, co chlapi udělali.

,Tak jste ho hodili do tůně! Správně! Cha-cha-cha! Ať si na něm pochutnají štiky. Co když to byl špijón z Němec?‘ Poddůstojník se začal tvářit strašně přísně a chlapům vyhrožoval: ,Žádnej rozruch! Dostane se to nahoru a hned budete muset rukovat. Do Rjažského pluku brali vojáky, do Marjinského taky. Dojde i na vás, proto žádnej rozruch!‘

Tichon Karpovič odjel. Válka a mobilizace způsobily, že ve vsi zbylo pár lidí. Řeči o železném člověku utichly. Jenom dědové, co vyprávěli vnoučatům pohádky, si občas vzpomněli na nebeské vajíčko, ale už sami pořádně nevěděli, co byla pravda a co ne. To ještě tak my děti si můžeme vzpomenout.“

„Jak se jmenujete, tatíku?“ přeptal se Viktor.

„Kumrajev se jmenuju. Dmitrij Jakovlevič.“

„A ta vaše samota ještě stojí?“

„Stojí. Před čtyřmi lety jsem tam byl, teď bydlím v Batajsku u syna. I tu tůň jsem tam viděl. Už to ale není tůň, říčka vyschla. Pobřežní lesy tam pokáceli, a tak říčka už není. Ta strž, odkud shodili železného člověka, ta tam je pořád, dole roste rákosí, je tam kravám po břicho.“

„Vy jste nikomu o tom železném člověku nevyprávěl? Co když to byl Marťan?“ vyzvídal Viktor.

„Nikdo tomu vyprávění nevěří,“ vysvětloval účetní. „Kdysi to bylo jiné, to se ve vesnicích věřívalo všelijakému povídání. Třeba tomu, jak nocí jede selský povoz a za ním se kutálí kolo. Kočí práská bičem, koně jsou pod pěnou, ale kolu neujedou a neujedou… Tehdy mi věřili i o tom železném člověku. Ale teď o tom už nikomu nepovídám. To jen tady, že jste o takových věcech taky mluvili.“

Valentin spokojeně oddechoval na posteli. Mně se taky už klížily oči, a tak jsem se otočil k plátěné stěně stanu. Viktor se dědy stále ještě na něco vyptával. Brzy ráno jsem slyšel, jak účetní vyšel ze stanu a dupal tam při rozcvičce. Když jsme se s Valentinem probudili, Viktor už byl na nohou, naložil všechno do auta, zaplatil za přespání.

„Kde je děda?“ zeptal jsem se.

„Na cestách,“ stručně odpověděl Viktor.

„Ten nám včera dal s tím příběhem,“ ozval se Valentin. Držel pastu s kartáčkem na zuby.

„Tak, hoši, dejte se do pořádku,“ řekl Viktor. „Povídat si budem pak …“

Rozpálené krymské ráno vstupovalo do našeho otevřeného stanu. Příběh s nebeským vajíčkem a kovovým člověkem se rozplýval spolu se zbytky spánku, vyprchával z paměti podobně, jako zmizel starý účetní.

„Tak děda je na cestách …,“ opakoval Valentin. „Jen ať si cestuje. Já bych si teď tak dal hemenex. Co ty na to, Serjožo?“

V prosklené kavárně podobající se zelenému krystalu bylo teď po ránu pár lidí, snad proto jsme, při mluvení chtěli šeptat. Viťka nemluvil vůbec. Valentin nám přečetl jídelníček odshora dolů a zpátky a pak zmlkl.

Dívka nám přinesla hemenex a všichni jsme se pustili do jídla.

„Mně se líbil ten Tichon Karpovič,“ řekl bez jakékoli souvislosti s jídlem Valentin. „Jak to říkal o tom člověku — špijón z Němec…“

Viktor stále mlčel. Já jsem neměl chuť pokračovat v rozhovoru z dnešní noci. S Valentinem jsem nesouhlasil, Tichon Karpovič se mi vůbec nezamlouval. Kdybychom o celé té věci měli mluvit, tak už vůbec ne o tom tlusťochovi. Uvažoval jsem, o čem tak začít, ale najednou Viktor zvedl hlavu od talíře:

„Tak měníme trasu, hoši, souhlasíte?“

„A proč?“

„Protože jedem do vsi zvané Zavjalovská.“

„Co blázníš, Víťo?“

„Ty bys chtěl propást takovou příležitost?“ odpověděl Viktor.

„Jakou?“

„Snad nechceš hledat toho Marťana?“

Valentin se bezmocně rozhlédl kolem sebe. Proč zrovna Marťana? — to zase napadlo mě.

Viktor vytáhl z kapsy pomačkanou mapu pomalovanou tužkou.

„Tadyhle je Krym,“ ukazoval. „Tady je Rostov, Bílá Kalitva. A tady je Zavjalovská, vidíte tu tečku?“ Kousek od Bílé Kalitvy stála na mapě tečka vyrytá tužkou. „Mapu jsme pomalovali společně s dědou. Informoval jsem se u správce, děda měl doklady v pořádku na jméno Dmitrij Jakovlevič Kumrajev. Tady ho znají pod tím jménem, není v kempu prvně. ,Není to tlučhuba?’ zeptal jsem se. ,Normální děda,‘ odpověděla mi správcová. Já si taky myslím, že je normální. Vzpomínáte si, jak o tom vypravoval? Nechce se mi věřit, že by si vymýšlel. Tuhle mám ještě jedno jméno — Pachomov V. G.,“ Viktor ukázal na dolní okraj mapy. „To je jeho kamarád v Zavjalovské, Viktor Gavrilovič… Tak co, jedem?“ Viktor se podíval na mne a na Valentina. „Copak není jedno, kde strávíme dovolenou?“ zeptal se. „Trošku budeme kopat, trochu budeme prostě makat…“

Sál se plnil hlukem a hovorem. Rachotily židle, ozýval se dívčí smích. Jenom nad naším stolem se vznášelo ticho jako Damoklův meč. „Vzpamatuj se,“ říkaly Valentinovy oči upřené na Viktora. Za své oči bych se taky nemohl zaručit. Zřejmě to dolehlo i na Viťku. Obvyklá jistota mu vymizela z hlasu. Jako kluk prosebně opakoval:

„Kluci, pojeďte…“

Teprve teď nám bylo jasné, že to Viktor myslí vážně. Snad prvně po pěti letech, co jsme se znali, se v něm probudil sen.

„Pojeďte …,“ opakoval.

„Jedem!“ řekl jsem.

Spojili jsme se teď proti Valentinovi. Lítostivě se na nás podíval, když ale uviděl, že by dohadování s námi bylo marné, mávl rukou. Viktor se rázem proměnil.

„A teď plán cesty!“ zvolal. „Navrhuji, abychom okamžitě nakoupili potraviny. Kolik máte u sebe?“

Obrátili jsme kapsy. Napočítali jsme sto šest rublů.

„Dáme to do společné pokladny.“

Odevzdali jsme Viktorovi peníze.

„Koupíme všechno, co je třeba, chleba, konzervy. Cestou bude spousta lákavých restaurací… Necháme si jenom na sodovku. Na čistou. Dál — koupíme zásobu benzínu. Naplníme nádrž i kanystr. Spočítal jsem, kolik budeme na cestu potřebovat. A ještě pošleme telegram.“

Viktor vytrhl z bloku papír a začal psát: „Drahý tatínku, nezlob se, že jsem si půjčil auto. Jedeme hledat Marťana. To je taková zvláštní věc, budu ti ji vyprávět až globálně. Čekej na zajímavé zprávy. Tvůj Viktor.“

Udělali jsme všechno podle plánu: odeslali jsme telegram, koupili konzervy a chleba. Nějaké lopaty snad seženem na Zavjalovské. Nakoupili jsme benzín. Peníze jsme si nechali jenom na sodovku, jak navrhl Viktor, a vyjeli jsme ze Simferopolu severní silnicí.

Volha letěla jako pták. Tranzistor tentokrát mlčel jako my, kteří jsme prožívali slavnostní chvíli.

Celý den byl vůbec takový mlčenlivý. Kdyby ale bylo možno nahlédnout do nás, všude bychom na mou duši našli totéž: co když ten děda měl pravdu a železný člověk skutečně existoval? Viťka nás nakazil svou jistotou.

Mám-li být ale úplně upřímný, pak za Valentinovou jistotou a za mým mlčením se po celý den ukrýval strach, aby někdo z nás nezačal mluvit o železném člověku a neudělal ze sebe troubu. Viťka se ale nebál. I kdyby naše hledání nemělo úspěch, Viktor bude mít pravdu: copak není jedno, kde strávíme dovolenou?

Silnice, pořád silnice … Když si představím, co bude, až dojedeme do Zavjalovské, až najdeme Pachomova, strž, odkud shodili železného člověka, jak budeme kopat pod strží a nic nenajdeme. Ale teď jedeme a mlčíme. Však my se rozpovídáme. Já sám třeba začnu…

Nepromluvil ale nikdo. Za námi se ozvala siréna. Někdo nás dojížděl a dokonce předjížděl. Viktor uhnul stranou. Modrý motocykl Bezpečnosti kolem nás přeletěl a dal nám znamení, že máme zastavit. Viktor zpomalil a po chvíli jsme stáli.

Jeden příslušník Bezpečnosti, za ním se přihnali na motorce další dva, přistoupil k volze.

„Viktor Jakovlevič Kazanskij?“ zeptal se, když nejdřív zasalutoval.

„To jsem já…,“ odpověděl nic netušící Viktor, protože se nikde nedopustil žádného přestupku.

„Máme rozkaz odebrat vám vůz.“ A znovu Viktorovi zasalutoval.

„Proč?“ zeptal se Viktor.

„Čí je to auto?“ naklonil se k němu příslušník.

„Mého otce…“

„Jaková Apollinarijeviče Kazanského,“ dodal příslušník.

„Ano,“ začínal pomalu chápat Viktor.

„Vystupte si,“ dali nám ti druzí dva příkaz. „Vezměte si své věci.“

Vystoupili jsme s Valentinem. Po chvíli uvažování Valentin vzal batoh s konzervami. Já otevřel zavazadlový prostor a sebral tašku s chlebem.

„Vy vystupte taky,“ řekl Viktorovi příslušník.

Viktor vystoupil a ze zvyku si vzal tranzistor.

„Co si to dovolujete?“ zvolal.

Inspektor před ním rozložil telegram. Stačil jsem Viťkovi přes rameno přečíst dvě řádky: „…dát mu na pamětnou, lajdákovi, a nechat ho stát na silnici. Ředitel trustu Kazanskij.“

„Buďte tak laskav …“ Příslušník odstrčil Viktora kousek od volhy.

A za chvíli byli pryč: v čele jel motocykl, za ním zadržená volha.

Slunce pomalu zapadlo a step ohřívalo už jen teplými šikmými paprsky. Silnice se táhla jako pravítko. Od obzoru k obzoru prázdná, bez jediného auta. Leželo tu neuvěřitelné ticho, vnikalo i do nás, jako kdyby nás chtělo zničit, jako kdyby nás chtělo povznést do stavů beztíže. Abychom se v něm nerozplynuli nebo nevypařili, Valentin řekl:

„Nechali jsme si tam poukázky na benzín…“

„Hrom aby do toho táty!“ řekl Viktor vztekle a pohrozil směrem, kterým zmizela volha s motocykly. Ale i on se brzy uklidnil a začal počítat na prstech. „Máme konzervy, chleba, tranzistor…“

Široko daleko nekonečná step, nekonečný svět; zase na nás začalo doléhat ticho, a tak abychom v něm nezmizeli, Valentin se zeptal:

„Jak se dostaneme do Kalitvy?“

„Načerno vlakem,“ zavrčel Viktor.

Optimistickému Viťkovi připadalo všechno nesmírně jednoduché. Mlčky rozevřel mapu a hledal nejbližší železniční zastávku.

V. Novikov

___________________________________

KORÁB PRO VESMÍR

Byl to zvláštní učitel. Pořád nosil proužkované šaty, a proto jsme mu říkali „Tygr“. Poslouchal s přezíravým úsměvem naše blábolení při zkoušení, pozoroval nás přes vyblýskané brýle, které se mu tak zvláštně třpytily, a dobrodušně se usmíval. Jenom Filipa, pro nás to byl Lipka, sledoval u tabule při zkoušení zamyšleně a soustředěně, nám přitom nevěnoval ani špetku pozornosti, i když jsme si v tu chvíli dělali, co jsme chtěli.

Už ani pořádně nevím, čemu jsme se vždycky tak smáli. Možná tomu, že si Lipka zadané příklady řešil po svém, nejdřív napsal správný výsledek, zajímavé, že vždycky správný, pak se vracel na začátek a psal úplné nesmysly, až mu z počítaného příkladu vyšel příklad úplně jiný.

Lipka u tabule spokojeně brumlal, my jsme říkali, že čaruje, ale učitel se ani jednou nezatvářil tak přezíravě jako u nás. Vlastně se nedíval ani tak na tabuli, jako na samotného Lipku zmoženého usilovnou námahou, na jeho prsty zamazané od křídy. Díval se a mlčel. Stávalo se, že chvílemi byl viditelně nervózní, kousal si nehty a mračil se. Pak dal Lipkovi vždycky trojku a posadil ho. Ani jednou nedostal Lipka od Tygra horší známku než trojku.

Naše třída v Tygrových hodinách rušila víc než u kteréhokoli jiného učitele, bylo ale divné, že nám nikomu ten hluk nevadil. A nejzajímavější na tom všem bylo, že i když jsme se při matematice snad stavěli na hlavu, domácí úkoly nebyly pro nás vůbec domácí, že jsme často vůbec neposlouchali, co Tygr říká, a přitom právě v té době se v naší třídě našli spolužáci, kteří začali matematiku zbožňovat. Tedy nebylo jich moc a všichni to pro nás byli šprti. Jenom Lipka šprt nebyl. Lehké příklady totiž vůbec nedovedl vypočítat a ty složité… prostě, jak jsem už řekl, počítal je svou vlastní metodou.

Jistě proto nás hodiny matematiky nezatěžovaly, a když jsme vycházeli ze třídy, neměli jsme pocit, jak to říkal Tygr, že máme za sebou něco povinného, naopak jsme pořád viděli záblesky na jeho brýlích a slyšeli jeho vyrovnaný hlas. Často se nechával unést a mluvil při hodinách o věcech, kterým jsme moc nerozuměli, které však byly přesto zajímavé. Nám, takovému neuspořádanému včelínu, tehdy pomohl, abychom matematiku chápali jako nástroj k poznávání světa…

Byl hodný a skromný ten náš Tygr… Najednou se s námi ale rozloučil a odjel do nějakého města na jihu.

Místo něho jsme měli Michaila Nilyče.

Jestli jsem se předtím doma těšil, až budu moci hodit aktovku do kouta, tak teď jsem vysedával jako zoufalec nad jeho příklady a před očima se mi dělaly mžitky ze spousty ,ixů a ypsilonů‘ a ne právě v dobrém jsem vzpomínal na hodného Tygra, který tak nerad dával špatné známky.

Lipku nový učitel dlouho nezkoušel, protože Filip byl na konci abecedy a prostě trvalo dlouho, než na něho přišla řada. Pak ho konečně vyvolal. Lipka vstal a u tabule se rozjel podle svého oblíbeného způsobu. Michail Nilyč dlouho seděl, pak vstal, beze slova přistoupil k tabuli, nám připadalo, že se tam doslova přikradl, aby mohl vyluštit Lipkovu škrábaninu.

Seděli jsme se zatajeným dechem a čekali na nejhorší. Ale nic takového nepřišlo. Lipka dostal jedničku.

Pak mu učitel začal nosit různé knížky. Lipka je stačil přečíst tak rychle, že mu učitel nedůvěřivě kladl otázky, kterým jsme vůbec nerozuměli. Lipka odpovídal rychle, až se při řeči zalykal. Netrvalo dlouho a tohle všechno pro nás bylo docela běžné, až jsme se přestali o Lipku zajímat.

Jednou jsem dostal z matematiky pětku. Šel jsem ze školy za Lipkou, a jak jsem ho tak pozoroval, dostal jsem na něho strašný vztek. Chtěl jsem mu vyrazit aktovku z ruky a beze slova jít dál, jak jsem to udělal už mockrát, ale najednou jsem si všiml, že je na tu svou aktovku takový titěrný v těch krátkých kalhotách a že spoustu knih od učitele nemůže unést…

Beze slova jsem mu vzal aktovku z ruky a vykročil vedle něho.

Naučil mě počítat příklady… klacíkem v písku u řeky. Dodneška nepochopím, jak se Lipkovi podařilo udělat to, o co se marně pokoušeli učitelé.

Vzpomínám, jak jsme se koncem školního roku vraceli z ryb. Brouzdali jsme se mokrou trávou na břehu u řeky, na čisté obloze už začínaly zářit hvězdy, a já jsem si s úžasem všiml, jak se Lipkovi lesknou oči. Díval jsem se na jeho bradu zvrácenou nahoru. Pozoroval oblohu, tmavnoucí nekonečno nad našimi hlavami. Proč se obloze někdy říká kopule? Vždyť to přece není nějaká střecha nad hlavou. Je to cesta. Nekonečná cesta…

„Postavím koráb pro vesmír,“ řekl Lipka.

„Blázníš? Nedovedeš zatlouct ani hřebík, vždycky se praštíš do prstu.“

„Postavím koráb pro vesmír,“ opakoval.

„Z čeho? Z papíru?“ Nějak mě najednou začala štvát ta jeho jistota.

„To je fuk. Třeba z papíru.“

„Víš, z čeho se takový kosmický koráb staví?“

Myslel si stále své. V jeho podvědomí se rodilo něco výjimečného. Zastavil se, takový malý a hubený, rozkročil se v těch svých sešlapaných sandálech a pohlédl nahoru:

„Postavím koráb pro vesmír!“

A mně přeběhl mráz po zádech.

Jednou na podzim, když jsme chodívali na houby, které babička sušila na kamnech, Lipka odjel do Novosibirska do matematické školy. Moc se mu tam nechtělo, ale rodiče — maminka, lékařka okresní polikliniky, a otec, hlavní účetní v sovchoze, rozhodli, že pojede.

Odvykal jsem si od něho moc dlouho a vůbec mi to nešlo. Nikdo mi ho nemohl nahradit. Jiní kluci byli šikovnější při hraní, lépe znali les, jezdili na koni, někteří dokonce řídili traktor, ale bez Lipky jsem se cítil strašně sám.

Sbíral jsem léčivé rostliny, někdy sám, někdy s babičkou. Babička byla velice stará, věkem celá pokroucená, ale na léčivé rostliny byla úplný profesor, ty nejvzácnější dokázala vyslídit třeba na kouscích suchých míst v bažinách, a když nějakou nalezla, tvář se jí rozzářila a vyprávěla mi o kouzelných vlastnostech těchto rostlin, o jejich léčivé moci. Některé od ní brala lékárna, některé si babička nechávala a sušila je. V zimě jsem často přicházel k těm usušeným svazečkům, zavíral jsem oči, vracel jsem se do léta a vzpomínal na Lipku.

Doufal jsem, že se s ním uvidím o letních prázdninách. Ale Lipka nepřijel. Že prý má velké mezery ve svých znalostech a že ho doučují nějací profesoři matematiky.

Dva roky nato se odstěhovali z města i Lipkovi rodiče.

Nejdřív jsem začal postrádat různé drobnosti, které mě s Lipkou spojovaly: pěkně ostrý kapesní nůž jsem ztratil někde při sbírání léčivých rostlin; knížku Bezhlavý jezdec si ode mne někdo půjčil a už mi ji nevrátil; nevím vůbec, kam se poděl malinkatý odřený glóbus, baterka… Je to zvláštní, jak se nám v dětství ztrácejí všelijaké věci, až nám nic nezůstane.

Dvacet let po našem rozloučení jsem Lipku potkal v květinářství v městečku s vyhlášeným vědeckým centrem na severu.

Věděl jsem, že Lipka řídí práci vědeckovýzkumného ústavu, který se zabývá věcmi průměrnému člověku naprosto vzdálenými. Samozřejmě že jsem často slýchal o myšlenkách ,dostatečně bláznivých, které jednou obhájí‘, o tajuplné kuchyni moderní fyziky. Až doposud se mě nic z toho netýkalo.

U pultu se spoustou bílých růží stál vysoký hubený muž s bradkou. Jenom podle očí a podle dlouhých tmavých řas jsem v něm poznal Lipku. On mě podle něčeho taky poznal.

Byli jsme tím setkáním tak ohromeni, že jsme na chvíli ztratili řeč. Úplně zapomněl, že chtěl koupit květiny, a odvedl si mě k sobě domů.

Vítr proháněl po ulici zmrzlý sníh: byl pošmourný den pozdního severského podzimu.

Lipkův byt byl velký a neútulný. Vstoupil jsem za ním do prostorného pokoje se dvěma psacími stoly. Na jednom byla netknutá vrstva šedého prachu místo ubrusu, na druhém leželo plno papírů.

Ohromila mě knihovna. Police nacpané knihami se táhly podél celých stěn; rozevřené knihy se válely na podlaze, na oknech.

„Kdys tohle všechno stačil dát dohromady?“

„Já jsem vlastně nic dohromady nedával,“ pohlédl téměř lhostejně na police s knihami. „Na pohled jich je hodně, ale v podstatě za moc nestojí. Obvykle si půjčuju knihy v ústavu. Tady nemám žádný systém …“

Vytáhl zpod postele konvici a odešel do kuchyně.

Pozorněji jsem se rozhlédl a užasl jsem nad tou prázdnotou. Připadalo mi, že tu snad nikdo nebydlí. Zničehonic jsem si vzpomněl, jak jsem s babičkou chodíval kolem jediného zpustlého domu se zatlučenými okny u nás na vesnici. Babička se tam pokaždé pokřižovala…

„Kdopak ti tady uklízí? Máš tady strašný nepořádek…,“ řekl jsem Lipkovi, když se vrátil.

„Uklízím si sám. Dřív sem chodila sousedka, ale teď už se jí nechce.“

„Proč?“

„Nevím. Vlastně vím… Ona totiž říká, že u mě někdo chodí.“ Usmál se, ale oči měl smutné. „Lidi nemají rádi prázdné byty…“

„Já mám pocit, že tu nikdo nebydlí.“

Lipka se rozhlédl, jako kdyby tady sám byl také na návštěvě.

„Jsem skoro pořád v laboratoři.“

Přejel prstem po zaprášeném stole. Zůstal za ním proužek leštěného dřeva. „Nemysli si, že se mi to líbí. Ale něco udělat, něco spravit, to už nedokážu. Ani mi na to nezbývá čas.“

„To sem k tobě nikdo nechodí?“

„Proč? Vždyť to, co zajímá mě, nezajímá nikoho jiného. Nebo spíš o to může mít zájem jenom úzký okruh lidí, kteří jsou věčně zaneprázdněni stejně jako já…“

Lipka přerušil svou řeč a znovu odešel do kuchyně.

Nedokážu popsat, co se stalo v následující chvíli. Jako když zpoza mraků vyšlo sluníčko a na chvíli si posvítilo na chmurný pokoj. Všechno se v něm najednou změnilo, všechno se rozjásalo, rozzářilo. A právě tenhle jas, který do pokoje pronikl, mě vylekal, protože tak nějak nešel dohromady se soumrakem, který tu vládl, byl tak nečekaný a nepochopitelný …

Za chvilku se Lipka vrátil s konvicí a hrníčky. Přinesl cukr, pomalu nalil kávu a mně připadalo, že zapomněl, o čem jsme hovořili.

„Říkal jsi něco o své práci,“ připomněl jsem mu.

„Ano. Víš, teď zrovna se pokouším vyřešit jednu záhadu… Přitom je to tak jednoduché, že… Před několika lety jsme dělali dost výjimečný pokus. Nevydařil se nám, ale došlo při něm k takovým záhadným vedlejším jevům …“ Lipka byl najednou roztržitý, začal se neklidně rozhlížet kolem sebe.

Najednou se ke mně snesla vůně deště. Nenadálého deště, který zcela náhle spadne někde daleko za horkého dne. Ucítil jsem, jak tu najednou zavoněla voda a prach. Okna ale byla zavřená, do skel neúnavně bubnovala sněhová krupice… V tomto ponurém pokoji se dělo něco záhadného.

„Povídej dál, poslouchám tě.“

„Zvláštní je, že jsme se sešli právě teď. Přišels a já jsem se ocitl rázem v dětství. Nediv se, pořád jsi mi chyběl, celá ta léta. Vzpomínám si, že když jsem odjel do Novosibirska, potají jsem tam pobrekával. Ne, nebylo mi tam špatně, naopak, všechno bylo v naprostém pořádku. Ale nemohl jsem nějak zapomenout na naši vesnici, stále jsem si představoval, jak večer ženou domů krávy, jak mi babka Vasiljevna přinese hrnek čerstvého mléka, jak ho postaví na okno a bude si povídat s maminkou. Až do breku se mi stýskalo po naší škole, po Tygrovi. Nikdy mi nic nevnucoval, a přitom mi v hlavě vznikaly takové bláznivé teorie. Běhal jsem s tebou po břehu řeky a dělal jsem objev za objevem. A dočista náhodou jsem narazil na…“

„Na koráb pro vesmír?“

Přikývl..

„Jenže jako klukovi mi ten nápad připadal jednoduchý a jasný. To, co bylo jasné, je teď pryč a já si to nedokážu znova vybavit. Od pravdy mě odvádí pocit zvláštní nejistoty a neklidu. Stejně ale jako dřív cítím, že jsem blízko…“

Lipka na chvíli unaveně přivřel oči. A já jsem si všiml, jak šedivou má tvář, jaká těžká únava mu sedí na spáncích.

Co já jsem věděl o práci vědce, který udělal krok do neznáma?

A najednou jako kdyby se místnost rozezněla světlem. Měl jsem pocit, že někdo vzal jarní kvetoucí louku s vyhřátou trávou, s brouky, s hlukem dne a tohle všechno přenesl z nepředstavitelné dálky sem, do šera toho ponurého pokoje.

„Co je to?“ zeptal jsem se Lipky. „Co je to za světlo a co to tu tak voní? Ty nic necítíš?“

Díval se na mě jako kdysi v dětství, když mi kouskem klacku vysvětloval matematické příklady, které byly nad mé síly.

„Pokoušejí se… oni se také pokoušejí spojit se s námi, jako my s nimi. Jak vidíš, mají své cesty… Ale ani jim se to zřejmě nedaří. Je to tak, prostor není vůbec to, co si myslíš. Cesty, jak ho překonat, nejsou jednoznačné.“

Byl jsem ohromen, že všechno, co se děje kolem nás, ho nijak neudivuje, že mu to nepřipadá jako něco zvláštního.

„Ty si myslíš, docela samozřejmě, že ke spojení může dojít jenom pomocí strojů — pomocí signálů, vzorců, různých matematických zákonů…,“ pokračoval. „Stroj počítá, mluví, myslí, zevšeobecňuje, dělá závěry, stroj rozebere své vlastní i lidské myšlenky. Kde je hranice, která nás od nich odděluje?“ Vstal od stolu a přešel po místnosti. „Takhle se pokoušejí navázat s námi kontakt… Možná že tenhle pokus prostě nemá obdoby… Počkej, počkej…“ Zastavil se, zpozorněl, pak znovu začal přecházet. „Jedna stránka tohoto jevu je nebývalé prostá. Jejich impulsy — tak říkám tomu, co jsi právě teď viděl — nejsou nasměrovány na naše antény nebo jiné přístroje, ale přímo na člověka. V tomto případě na mne. Sám jsem ten kontakt umožnil, ale záhadou pro mne je úplně něco jiného…“ Odmlčel se, znehybněl, pak začal couvat a díval se na zaprášený stůl. Sledoval jsem jeho pohled.

V prachu na stole ležely květiny, obyčejné polní květiny, bledě modré a žluté, bylo do nich zapleteno pár loňských uschlých stébel, některé byly vytrženy i s kořeny a v jejich světlých nitkách se černaly zbytky čerstvé hlíny.

Byly to rostliny z jiného světa. Jenom na první pohled nám připadaly, že jsou podobné pozemským: když jsme přišli blíž, rozpoznal jsem fialově červený lesk jejich stébel, neznámé tvary květů…

„Tak co?“ Lipkův hlas zazněl jakoby odněkud z dálky.

„Nikdy jsem takové rostliny neviděl… Na Zemi nemohlo něco takového nikdy vyrůst!“

Lipka stál u stolu a o něčem usilovně přemýšlel. Rozcuchané vlasy mu padaly do čela, v předčasných vráskách i pod očima mu ležely stíny a na spáncích měl v tu chvíli šedivé vlasy.

„Počkej, počkej… Já jsem přece chtěl koupit květiny… A pak… pak jsem si vzpomněl, jak jsme chodili spolu … na trávu a do deště … No samozřejmě … Mohou od nás přijmout jenom to, co je založeno na hlubokém citovém prožitku. Právě to, co nás odlišuje od strojů! Zatraceně! Jak mi tohle mohlo ujít? Vždyť u člověka je nejdůležitější hloubka a opravdovost citů! Jak je to jednoduché!“ Chytil květy a zabořil do nich obličej. „Jak je to jednoduché. Jak je to…“

A. Těbeňkov

______________________________________________________

HVĚZDA POD KŘÍDLEM LABUTĚ

„Všimli jste si už někdy tamté hvězdičky?“ Otázka, kterou pokládám tím nejlhostejnějším tónem, jakého jsem vůbec schopen. Dokonce se při té otázce vždycky otočím k dalekohledu, abych tím dal najevo, jak je mi lhostejné, jaká bude odpověď. Stejně se ale obávám, že to dělám strašně hloupě, že takové strojené lhostejnosti si musí každý všimnout.

Pokaždé, když se rozloučím s dalším návštěvníkem, říkám si, že nechám té nesmyslné přetvářky, vždyť ten, na koho čekám, okamžitě prohlédne ty naivní pokusy amatérského detektiva, zatímco já toho dotyčného stejně nepoznám, nebude-li se chtít prozradit on sám. Navíc lidé mohou považovat mé chování přinejmenším za nevhodnou legraci, kterou si dělá praštěný hvězdopravec z návštěvníků hvězdárny. Nakonec mi ještě někdo napíše něco nepěkného do knihy stížností. Nevím, kolikrát jsem si už říkal, že to nechám být, že se tím přestanu trápit, protože se něco takového už nebude opakovat… Ale člověku to přece jenom nedá. „Všimli jste si už někdy tamté hvězdičky…? Které? No přece támhle! Vidíte přímo nad námi těch pět jasných hvězd, které vytvářejí jakýsi kříž? Nevidíte? To je zvláštní. Tak se podívejte pozorněji: tady je jedna hvězda, druhá, třetí… Výborně! Tak to je souhvězdí Labutě — hlava, křídla, ocas… Cože? Ale ano, souhvězdí Raka také existuje, ale co se týče Štiky… Nesmíte se na astronomy zlobit, že dostatečně pozorně nečetli bajky a na některá zvířata zapomněli. Ale podívejte se sem, pod křídlem Labutě je maličká, slabě zářící hvězdička. A právě na ni jsem se vás ptal… To je škoda, strašná škoda, že jste si jí nevšiml… Ale ne, na první pohled na ní není nic zvláštního. Jde totiž o to, že kolem ní se otáčejí stejné planety, jako je naše Země. A žijí tam rozumné bytosti, které se nesmírně podobají nám, lidem. Zajímalo by mě, jak té své planetě říkají a jak pojmenovali to své slunce. Vy to náhodou nevíte? Co říkáte? Ano, jistě, už je dost pozdě … Na shledanou, a mějte se pěkně. Zajděte se zase někdy podívat… Opatrně, jsou tam schody, počkejte, hned vám rozsvítím … Tak se mějte pěkně.“

Zase to nebyl ten, koho jsem hledal. Zase musím čekat dál.

„Všiml jste si už někdy tamté hvězdičky? To je souhvězdí Labutě… To je škoda… Náhodou o tom nic nevíte? Hned vám rozsvítím … Tak se mějte pěkně!“

Zase to nebyl ten pravý.

„Všiml jste si už někdy…“

Znovu bez výsledku.

„Všiml jste si…“

V létě přichází do hvězdárny hodně lidí.

Po obrovském vedru přes den, kdy se člověku asfalt rozpouští pod nohama, kdy se před vedrem a dusnem nemůže schovat ani ve stínu, ani v pečlivě uzavřených a za záclonami ukrytých bytech, večer vyláká ven i ty nejzarputilejší pecivály. Natřou se krémem na opalování, olejem a kdoví čím vším ještě a vyrazí vstříc večernímu chladu a komárům.

Lidé se bez cíle procházejí ulicemi a parky, sestoupí na nábřeží až k samotné Volze, aby tu chvíli poseděli. A právě někteří z nich přijdou občas i ke mně do hvězdárny. Vstup je zdarma, proč by sem nezašli? Strašně opatrně se podívají stokrát přibližujícím přístrojem na děsivě tajuplnou hvězdnou oblohu a odejdou naplněni pýchou, odměněni nevšedním vědomím, že byli v kontaktu s taji vesmíru.

Za těch osm let jsem už takových lidí viděl pěknou řádku…

Někteří přicházejí skutečně ze zvědavosti a já na ně nikdy nepospíchám, aby rychle uvolnili místo dalšímu návštěvníkovi. Ovšem jiní návštěvníci… Nejhorší ze všech jsou domýšliví mladíci, kteří jsou přesvědčeni, že si ještě pamatují ledacos ze školy, když probírali astronomii nebo když si přečetli pár populárních knížeček na toto téma. Jak ti se dovedou vytahovat před svými mladičkými přítelkyněmi! A jak ty jsou na ně hrdé! No a jak taky jinak? Jak takový mladíček může vyrůst, když hvězdárenského dědu potře větou, jako třeba: ,A k takové hvězdě, co je nám nejblíž, je příšerně daleko. To člověk může letět milión let a stejně tam nedoletí.‘ Že jsem pro ně dědek, o tom ani v nejmenším nepochybuji. Pro takové mlíčňáky je každý člověk, který má za sebou třicítku, víceméně dědek. Vím, že jsem byl taky takový… A do kategorie dědků jsem se podle jejich třídění dostal už před šesti lety.

Takových lidí se na nic neptám.

Vítanými návštěvníky jsou starší lidé. S nimi si člověk odpočine. Žasnou, jsou nadšeni, a to docela upřímně, kladou mi hromadu trochu naivních otázek, které ovšem nejsou vůbec hloupé. Vyprávět jim je docela příjemné. Při loučení vřele děkují a slibují, že přijdou znovu. Jsem si jist, že toho večera budou mít hodně příčin k nejrůznějším debatám a úvahám, že budou dlouho vzpomínat, jak se byli podívat na Měsíc a na hvězdy. Někteří po týdnu přicházejí znovu a už na schůdcích u vchodu hlasitě oznamují, že sem nejdou prvně. „Copak si nás nepamatujete?“ Teď už se cítí pod kopulí volně, přirozeně a s úctou, nebo i s patřičnou dávkou familiárnosti vždycky pohladí dalekohled nebo aspoň jeho lůžko. Stal jsem se pro ně starým dobrým známým, někdy mě dokonce poctí tím, že mi prozradí svá drobná rodinná tajemství, titěrné problémy. Avšak málokdo se z těchto „starých dobrých známých“ zeptá, byť jen ze zdvořilosti, jak se vlastně jmenuju… A takových lidí se taky na nic neptám.

Ještě je jeden druh návštěvníků, ten patří k nejhorším. Při pouhém pohledu na ně jsem ochoten strpět i ty „nejnadanější“ mlíčňáky a chichotající se holčičky… Existují totiž lidé, pro něž je nepředstavitelné vědomí, že by mohli něco nevědět. Přezíravost, se kterou přijímají mé vysvětlování, tváří se, že tohle všechno už hezky dlouho vědí, mě dovede rozčilit. Zcela výjimečně pro mé uspokojení, je to vlastně taková moje malá soukromá pomsta, začnu plácat nesmysly. Přirozeně že si ničeho nevšimnou, výraz znalců jim z tváře nezmizí, blahosklonně pomaličku pokyvují, jako že se mnou souhlasí, jako kdyby tím chtěli říct — jo, dovedeš to, říkáš to správně. Tak tyhle otázkami taky neobtěžuju.

Stačí však, když se objeví jiní lidé… Ten typ poznám na první pohled. A přijdou-li v nějaké společnosti, dělám všechno, abych si s nimi mohl popovídat beze svědků. Většinou jsou to veselí lidé mého věku, mohou být i starší, ne však příliš. O oblohu a hvězdy příliš velký zájem nejeví, jenom tak, aby se neřeklo. Tihle, stejně tak tamti, na které čekám, se zajímají o něco docela jiného. Dokáží téměř odborně hovořit o uspořádání dalekohledu a otočné kopule, o tom, jak se brousí čočky a vaří pro ně sklo, vyptávají se, jestli je ve všech hvězdárnách otočná podlaha a na spoustu dalších věcí, které se málo vztahují přímo k nebeským tělesům. V takových případech jsem ještě pozornější, víc si všímám jejich tváří, dívám se jim do očí, a když nastane vhodná chvíle, zeptám se: „Všimli jste si už někdy tamté hvězdičky?“

Ti dva přišli ke mně pod hvězdářskou kopuli. On a ona.

Před malou chvílí odtud odešla velká skupina, a mohu-li soudit podle jejich vystupování, byli z jednoho pracoviště a návštěvou hvězdárny splnili svůj další kulturní úkol. V minulém měsíci byli v divadle, tento měsíc měli naplánovanou návštěvu planetária a procházkou po nebi spojili vlastně příjemné s užitečným; zřejmě teď měli v plánu společnou návštěvu kina, nějaký zahraniční film s tím, že si o něm budou ve vojném čase na pracovišti povídat… Byla to hlučná společnost. Dost člověka unaví…

Ti dva se přišli podívat na oblohu, jak řekl muž, když pozdravil. Žena mlčela a jenom se lhostejně dívala před sebe.

Zamířil jsem dalekohled na Měsíc.

Byl to nádherný pohled. Náš souputník právě prošel první čtvrtí a trůnil vysoko nad obzorem. Od šesti hodin bylo úplné bezvětří, vzduch se ani nepohnul a něco takového se stává v našich místech jen zřídka. Prach klesl k zemi. Dokonce ani s největším teleobjektivem se obraz nezachvěl a nerozostřoval se.

Jeden po druhém usedli do křesla u dalekohledu, nejprve ona, pak on; podívali se, ale nedávali najevo žádné zvláštní nadšení. Muž se pak zeptal na technické vlastnosti našeho zařízení. Ochotně jsem mu odpověděl a tím vznikla docela bezprostřední beseda. Jsou výjimky, kdy je zajímavé pohovořit si s člověkem, který se v takových věcech vyzná. A tenhle se vyznal. Pak požádal, aby se mohl podívat na Měsíc sám. Nedovedu si vysvětlit, proč jsem vlastně porušil nařízení a ukázal mu, jak se používají mikrometrické šrouby. Možná proto, že šlo o člověka, který těmto přístrojům rozuměl, možná to bylo proto, že byl tak zdvořilý. Měl takový sotva postřehnutelný zvláštní přízvuk, který mi okamžitě připomněl Pobaltí, kde jsem byl loni v létě na dovolené … Prostě jsem mu to dovolil… Ostatně s těmi mikrometrickými šrouby může zacházet i dítě.

Přitiskl oči k okuláru a otáčel seřizovacím zařízením. Poodešel jsem stranou, usedl ke stolu a roztržitě jsem sledoval jeho pohyby, pokud mi to ovšem dovolovalo matné světlo stolní lampy za mými zády. Žena stála napůl odvrácena ode mne přímo v obdélníku výrazně bílého měsíčního světla, které sem dopadalo otevřenou kopulí. Její postavu ozařovalo dvojí světlo, stála tam bez jediného slova se sklopenýma očima, a já jsem mohl vidět jenom polovinu její tváře. Nevím už, co mě na ní upoutalo, nemám totiž ve zvyku prohlížet si ženy, které přijdou na hvězdárnu, vždyť se jich tady vystřídá opravdu hodně… Ale tehdy mě upoutala její tvář, já jsem byl naštěstí ve stínu.

Žena jako žena, ale v téhle bylo něco… řekněme nevšedního, jinak to vyjádřit nedokážu. Na denním světle o ní muži jistě říkali, že je krásná. Urostlá postava, z níž vyzařoval klid a jistota. Člověk, který k sobě poutá pozornost, aniž by o to usiloval.

Dnes jsem ochoten tvrdit, že výjimečnost té ženy zvýrázňuje denní světlo. Avšak i v tom pološeru, kdy ji pod kopulí hvězdárny ozářil Měsíc, bylo všechno jako na divadle. Paprsky reflektoru zřetelně ohmataly postavu a zvýraznily tak všechny rysy postavy podle přání režiséra. Měl jsem možnost všimnout si toho, hmatatelně vnímat tu ženu, aniž bych si vlastně uvědomoval, v čem tato výjimečnost spočívá. Ať jsem se díval sebevíc, nedokázal jsem si ničeho konkrétního všimnout, jenom mě stále víc a více přitahovala její osobnost.

Zřejmě můj pohled ucítila, a jako kdyby se před ním chtěla ukrýt, zvedla ruku a začala si upravovat účes. Na malý okamžik jsem v bohatých vlasech spatřil ucho a v tu chvíli se mi rozbušilo srdce.

Víte, byl jsem v té chvíli nesmírně pozorný, snažil jsem se objevit něco zvláštního, podivného. Jindy bych si třeba jako každý druhý ničeho nevšiml, ale znovu opakuji, byl jsem pozorný. A navíc my astronomové máme silně vyvinutý cit pro tvar, je to vcelku přirozené a nutné, jak bychom jinak dokázali co možná nejpřesněji vyjádřit kresbou třeba zaoblený tvar mraku na Jupiteru, který se před námi v dalekohledu objeví jen na okamžik. A já sám navíc trochu maluji.

Tak právě na tvaru jejího ucha jsem si všiml něčeho zvláštního, nevšedního … Chápu, že právě lidské ucho je záležitostí neopakovatelnou podobně jako otisky prstů, ale přesto…

Soustředil jsem se na tu drobnost, je mi jasné, že zpočátku to bylo něco zcela neurčitého, avšak teď jsem ve tváři té ženy hledal potvrzení své domněnky.

A nehledal jsem zbytečně.

Tvar nosu, rtů, kresba očí, to všechno v sobě mělo něco výjimečného; naprosto stejná výjimečnost vystupovala prakticky z celé její tváře.

Až pak, to už bylo mnohem později, jsem se pokoušel vyjádřit tuto výjimečnost slovy. Psal jsem a psal, škrtal, trápil se tím, hledal potřebná a výstižná slova, ale bylo to marné. Prostě se mi to ani trochu nedařilo. Dokonce ani já sám jsem si nedokázal vysvětlit, čím to vlastně bylo.

Pokoušel jsem se zpaměti namalovat její tvář, ale byla to marná práce. Pokaždé přede mnou na papíře vznikla tvář krásné ženy, která se trochu podobala té z hvězdárny, avšak nic víc. A když jsem se pokusil drobnými, téměř nepatrnými zásahy dodat té tváři právě oné výjimečnosti, výsledkem byla karikatura s výrazem zloby; zcela vymizela ta vzdálená podoba, kterou se mi jakžtakž na začátku podařilo vyjádřit. Vztekle jsem pokaždé roztrhal list papíru a měl jsem na celý den po náladě:

… Povzdechl jsem si a přešlápl. Žena na mě vrhla rychlý pohled a poodešla ke svému průvodci, položila mu ruku na rameno. Ucítil dotek, odtrhl se od okuláru a obrátil se k ní. Zatraceně! Málem jsem vykřikl. Teď jsem si v jeho tváři všiml stejných zvláštních rysů.

Muž vstal a odsunul křeslo. Zvědavost byla silnější než já. Rozhodl jsem se zdržet je co nejdéle, a tak jsem rychle řekl: ‘

„Nechtěli byste se podívat na hvězdy nebo planety? Teď už vyšel Saturn. Je to nesmírně zajímavá podívaná.“

Muž pohlédl tázavě na ženu.

„Ne, ne.“ To jsem prvně uslyšel její hlas, měla přesně stejný přízvuk jako on. „Už je pozdě, půjdeme.“

Udělal jsem krok kupředu:

„Pozdě? Vždyť není ještě jedenáct. Jen se podívejte!“ A ukázal jsem jim na hvězdy třpytící se ve škvíře kopule. „Jsou nádherné i v dalekohledu.“

„Nádherné?“ řekla tiše a zlehka si povzdechla. Pak dodala, že ji téměř nebylo slyšet: „Ano, samozřejmě. Jsou dokonce až příliš krásné.“

,A víte, že s vámi ani trochu nesouhlasím?“ namítl jsem ve snaze zdržet je. „Jak to můžete říct? Krásy nikdy nebývá ,příliš‘, a tohle nahoře navíc není jen tak něco, to jsou hvězdy.“

„Ale nechte toho.“ Měl jsem dojem, že se zlobí, že se diví mému naléhání. „Děkuju, už jsem se na ně nadívala dost a dost.“

„Prosím vás! Tak to jsme možná kolegové?“ řekl jsem s přehnanou radostí v hlase. „To mě moc, skutečně moc těší.“

Muž se až doposud do naší řeči nevmísil, ale teď se najednou rozesmál:

„Kolegové? Ano, jistě! Do jisté míry máte pravdu.“

„Děkuju, máte to tu opravdu zajímavé, ale my už skutečně musíme jít.“ Žena vzala rozhodně muže pod paží. „Pojďme, víš přece, že zítra máme spoustu práce.“

„Počkejte!“ Rozhodl jsem se ještě naposledy je zdržet. „Copak vám se nelíbí ani nejkrásnější hvězda naší severní oblohy?“

Já vím, v té chvíli jsem lhal, ale kdo může za to, že v té chvíli do kopule hledělo souhvězdí Labutě a nikoli Vega. To už nemluvím o Síriu, který u nás v létě ovšem není vidět.

Muž bezděčně pohlédl vzhůru a najednou ožil:

Podívej, to je skutečně ta nejkrásnější hvězda!“

Žena rovněž zvedla hlavu. Přistoupil jsem těsně k ní. Vůbec se nedívala na Deneb, její pohled mířil docela jinam.

„Díváte se ale jinam,“ řekl jsem. „Tamhle ta jasná zřetelná hvězda, vidíte, jmenuje se Deneb.“

„Děkuju,“ odpověděla tiše, ale nedokázala odtrhnout pohled od nějakého bodu ležícího stranou na klenbě oblohy. Ve tváři měla najednou smutný úsměv. „Pro mne to ale není nejkrásnější hvězda. Jak jste ji pojmenoval… Deneb?“

,A kterou hvězdu tedy považujete za nejkrásnější? Snad Vegu? Nebo…“

Úmyslně jsem udělal přestávku. A byl jsem dokonale odměněn za takový primitivní a provokativní způsob rozhovoru, při němž jsem vlastně spolubesedníka donutil, aby dokončil započatou větu.

Žena se znovu usmála, zavrtěla hlavou a její průvodce mě zničehonic vzal za loket:

„Chcete vidět naši nejkrásnější hvězdu?“

Neřekl jsem na to ani slovo. Podivný tón, jakým byla ta slova pronesena… Dokonce jsem trochu zalitoval, že jsem s tím vůbec začal.

„Poslyšte, vy jste si nikdy nevšiml tamté hvězdičky? Trochu vpravo a maličko pod Denebem. Svítí tak slabě…“

„Labuť šedesát jedna?“

„Ale!“ Obočí mu udiveně vyjelo nahoru. „Vy ji znáte?“

Pokrčil jsem rameny a tak jsem si bezděčně uvolnil loket.

„Přirozeně. Jsem přece astronom.“

„Ach ano, jistě… Jenomže ona se jmenuje trochu jinak.“

,A jak?“

Dokonce i při tak slabém světle jsem si všiml, jak se mu změnily oči. Tvář měl najednou zamyšlenou, zjihlou. Možná že v ní bylo i trochu smutku. Vyslovil nějaké slovo a já jsem na něho hleděl nechápavě.

„Cože? Prosím vás, opakujte to, neslyšel jsem dobře.“

Znovu opakoval to slovo, ale já jsem ani nyní nepostřehl, jak zní. Zmocnil se mě takový zvláštní pocit bezmocnosti, zkoušel jsem rozpomenout se aspoň na první hlásku, kterou to slovo začínalo, bylo to marné. Mohl bych přísahat, že jsem doposud nic podobného nezaslechl, znám dva jazyky a s naprostou jistotou dokážu rozpoznat půldruhé desítky jazyků dalších.

„Nezlobte se, ale nerozumím vám…“

„To nevadí,“ usmál se na mě při odpovědi. „Tak se jí říká u nás.“

„Kde u vás?“

„Tam, kde žijeme,“ a zapíchl prst vzhůru k obloze.

„Pro… prosím?“

„Co je na tom tak těžkého k pochopení?“ pokrčil rameny. „Náš domov je tam u té hvězdy, podobně jako vy žijete u svého Slunce. Vy žijete zde, my žijeme tam.“

„To je zajímavé, zajímavé…“ Už jsem se stačil vzpamatovat ze šoku po jeho slovech. To jsem si tedy našel dobrodružství! Něco takového by mě ani ve snu nenapadlo… Vyšinutí lidé… Samozřejmě jsem slyšel, že takovým lidem se člověk nemá stavět na odpor, a tak jsem se rozhodl jednat podle toho. V hlase jsem měl najednou takovou přemrštěnou zdvořilost:

„Nezlobte se, prosím, ale mohli byste mi říct, čím jste sem přiletěli? Kde jste přistáli? Pokud to ovšem není tajemství.“

Žena se zasmála. Byl to smích hlasitý a zcela přirozený.

„On nás má za blázny!“

„Já mu něco ukážu,“ dal se slyšet muž.

„Co mu chceš ukázat? Jeho život?“

„Třeba.“

Muž vylovil z kapsy u kalhot malý kovový lesklý předmět. Myslel jsem, že je to pouzdro na cigarety. Probudil se ve mně podmíněný reflex a už jsem ho málem upozornil, že se pod kopulí nesmí kouřit. Muž však ten předmět namířil na mne širší plochou a najednou mi něco zlehka narazilo do hlavy. Ale tak podivně, jakoby zevnitř.

V tom okamžiku se přede mnou, aniž bych o to sebeméně usiloval, odvíjel v průběhu několika minut celý můj poměrně už dlouhý život. Samozřejmě že ne úplně celý do všech podrobností, ale ty nejdůležitější okamžiky… A jak to všechno bylo reálné! Něco takového prý mohou prožít jenom utopenci nebo sebevrazi v posledních chvílích svého života.

Když jsem se vzpamatoval, stáli už ti dva u schodiště a chystali se k odchodu.

„Na shledanou!“ zamávala mi na rozloučenou žena. „Nebojte se, nijak vám to neublížilo. Je to obyčejný stimulator paměti, používáme ho poměrně často. Není vždycky dost dobře možné pořídit si záznamy, nejlepší je po všem si sednout, takhle si zavzpomínat a vybrat z toho to nejdůležitější. Nezlobte se, že jsme vás takhle vyrušili, ale musíte nás pochopit, je strašně těžké chodit mezi vámi a slovem ani pohybem nedat najevo, že jsme odjinud. A lidé se nám tolik podobají! Někdy se stane, i když jen ve výjimečných situacích, že shodou okolností nemůžeme zůstat utajeni. Nezlobte se na nás, prosím. Sbohem!“

„Počkejte!“ Chtěl jsem se k nim rozběhnout, cítil jsem však, že se nemohu pohnout z místa. Nohy jako kdyby mi vypověděly poslušnost. „Počkejte, prosím vás!“

Zastavili se.

A já jako ten největší idiot ze všech idiotů jsem nebyl schopen říct jediné slovo. Tohle si nikdy neodpustím, nikdy!

Hlavu jsem měl v tu chvíli dočista prázdnou, utkvěla mi v ní jediná myšlenka, která se opakovala pořád dokola jako na začarované magnetofonové pásce:

Ale vždyť mi to nikdo neuvěří! Nikdo a nikdy…

„Máte pravdu.“ To řekl ten muž. „Nikdo vám to neuvěří. Za toho půldruhého roku, co jsme u vás, ví o naší přítomnosti jenom několik lidí. A nikomu z nich nikdo neuvěřil. Prověřili jsme si to.“

,A kdy… kdy se o vás dozvědí všichni lidé?“

Muž zlehka našlapoval, přistoupil ke mně a zblízka mi pohlédl do očí. Cítil jsem, jak mé rozpaky najednou ustupují a také já jsem k němu náhle udělal krok.

Pomalu zavrtěl hlavou.

„Cože?! Vy…“

„Nebude to brzy, nebude to příliš brzy. Zcela jistě ne teď. Věřte, že i nám je to velice líto… Tolik se nám podobáte, ale víte lépe než my, co se děje na vaší planetě. Jsme roztroušeni po celé Zemi, chodíme, díváme se. Teď nemáme právo vměšovat se do vašeho života dokonce ani tím, že bychom o sobě dali jenom vědět. Je na to příliš brzy.“

Odešli.

Nevím, proč sem přišli.

Nevím vůbec nic.

Třeba měli v programu při návštěvě Země prohlídku veřejné hvězdárny, možná sem zašli náhodou, aby si jenom odpočinuli po namáhavém dni… Prostě nemám potuchy.

Od té doby už uplynuly skoro dva roky. Nesmírně pečlivě jsem to tajemství skrýval. Ostatně to skrývání nebylo ani tak příliš obtížné. Nemám zapotřebí, aby o mně všichni říkali, že jsem podivín a že vyprávím nesmysly. Proč?

A oni? Třeba si mého mlčení budou vážit.

Teď už ale vím, co bych jim měl říct.

Tolik bych je chtěl vidět ještě jednou! Tolik bych jim toho chtěl povědět, na takovou spoustu věcí bych se jich chtěl zeptat… A pak… pak se na ně obrátím s jednou jedinou prosbou. Jsem přece docela obyčejný člověk, ke všemu ještě osamělý, nikdo mě tu nepostrádá, tedy tady na Zemi…

A čas plyne.

Říkali přece, že si prověřovali ty, kdo se dozvěděli o jejich přítomnosti.

A tak den co den stále netrpělivěji nahlížím do tváří návštěvníků a zvláště těch „podezřelých“ se co nejlhostejněji ptám:

„Všimli jste si už někdy tamté hvězdičky?“

Říkali přece, že si prověřovali lidi, kteří se dozvěděli o jejich návštěvě na Zemi. Znamená to, že sem jistě ještě jednou přijdou. Nemusí to přirozeně být titíž, mohou to být jejich přátelé. Ale určitě ještě jednou přijdou. Určitě!

A když nepřijdou?

Potom… Potom mám ještě poslední možnost.

Poslyšte, a co vy…

Všimli jste si už někdy tamté hvězdičky?