Jevgenij Jakovlevič Guljakovskij

Smrtící mlha

1

Budova Hlavní kosmické rady Země připomínala obrovitou krychli jednou stranou obrácenou k moři. Horní patra úplně skrývala zeleň na terasách. Architektura budovy se lišila tou svéráznou strohostí, při níž racionálnost záměru se stává přepychem.

Čím blíž byl Rotanov budově, tím silněji si uvědomoval obrovskou moc této obrovité krychle, která donutila k ústupu i oceán.

Referent Martynov, který ho sem povolal, mu vykročil naproti, sotva Rotanov překročil práh:

„Sedni si. Nezlob se, že jsem tě zavolal oficiálním kanálem. Na normální schůzku není čas.“ Pevně mu stiskl ruku a ztěžka klesl do křesla.

Stůl mezi nimi nebyl. Rotanov věděl, že ve většině místností rady žádné stoly nebyly a kdykoli sem přišel, vždycky se tomu divil. Zápisy se samozřejmě pořizovaly automaticky, všechny potřebné doklady a materiály předváděly automaty na obrazovkách, přesto však místnost působila prázdným a nepříliš důstojným dojmem. Možná že se právě s tímhle ne právě oficiálním efektem počítalo.

Buď Martynov skutečně pospíchal, nebo měl nějaký jiný důvod, který určoval ráz jejich strohého setkání, faktem je, že referent se nezajímal o Rotanovovy záležitosti, jak tomu bylo při minulé návštěvě, kdy rada projednávala jeho odlet na Reanu.

„Dostali jsme tvé hlášení. Předběžně jsem ho měl vyhodnotit já. Nemohl bych se dozvědět, co vyvolalo tvůj zvýšený zájem o Alfu Draka?“

„Pokud si pamatujete, seznámil jsem se jako první s civilizací Renitů,“ začal Rotanov a opatrně přitom volil slova. „Informace, které jsem tehdy podal, jsou ve skutečnosti podstatně rozsáhlejší, než jsou schopna vyjádřit sebedokonalejší hlášení. Nešlo by…“

Martynov stiskl knoflík a před stěnou pracovny zazářil barevný prostorový obraz.

„Vidíte tam za zády té ženy světélka hvězd? Ten obraz souhvězdí neznáme. Ani ho znát nemůžeme, protože tahle obloha je stará desítky let. Při určité perspektivě se zobrazení těchto hvězd mírně měnilo a kolem jedné z nich jako kdyby se vytvářela záře. Nic z toho na téhle fotografii není vidět. Ale tahle hvězda třetí zleva je Alfa Drak. Ta byla na obrázku zachycena. Podle mého názoru je právě tady zachycena nejdůležitější část informace, kterou nám chtěli z Reany tímto obrazem předat.“

„Dejme tomu. Jistě však chápete, že tohle všechno není dostatečně závažný důvod k tomu, abychom odeslali výpravy na vzdálenost čtyřiceti světelných let.“

Rotanov zamračeně mlčel. Všechny své důvody už uvedl v hlášení. Všechny údaje, jaké jen mohl shromáždit z archívů o Draku, všechno, i to bezvýznamné, tam bylo. Věděl, že to nepostačí. Mnohé z toho, co mělo souvislost s Drakem, bylo nevysloveno a zůstalo nepochopitelně tajuplné. Vznikal tak dojem, že z archívů byly odebrány nějaké materiály, a že je proto nemohl najít, přestože nosil uniformu 2 K, která mu otvírala přístup k jakýmkoli tajným zdrojům. Očekával jen, že od rady přijde pouhé oficiální zamítnutí, aby tak mohl získat právo obrátit se na Nejvyšší radu Země. Avšak místo standardního papírku s odmítnutím najednou přišlo pozvání k referentovi a to všechno jenom podpořilo jeho závěry, že s Drakem není všechno tak jednoduché.

„Nechceš ke svému hlášení ještě něco dodat?“ Rotanov pokrčil rameny.

„Jednou jste mě sem pozvali, musíte k tomu mít sami nějaký důvod.“

„Nekličkuj, Rotanove. Co víš o výpravě k Drakovi?“

„Slyším o tom prvně.“

„Tak. Počítal jsem s nedostatkem informací. Nechápu jenom, jak… Ostatně to teď není důležité. Vidím, že chceš, abych to vzal od úplného začátku.“

Rotanov souhlasně přikývl, vůbec nechtěl dát najevo svou neznalost. Teď bylo nejdůležitější získat nové informace o Drakovi. Všechny podrobnosti vzájemných vztahů s referentským oddělením si může vysvětlit až později.

„Před dvěma stoletími byla do oblasti Alfa Drak vypravena expedice. Naši předkové tehdy zřejmě nedokázali docela správně ohodnotit vzdálenost. Ještě nic nevěděli o Gorjunovově sféře. Jenom proto zřejmě mohli přijít na hloupý nápad odeslat lidi do vzdálenosti přes sedmdesát světelných let. Od té doby se mlčí. Země od nich nedostala ani jedinou zprávu. Před sto lety bylo rozhodnuto utajit všechny údaje o této expedici. Posléze byly tyto materiály dány do ‚mrtvého archívu‘, protože ztratily význam.“

Zamračený Rotanov se usmál.

„Aby ne. Rada se nerada přiznává k porážce. Po sto letech ještě nepovažovala za nutné vysvětlit, co se s těmi lidmi stalo.“

„Žádná taková možnost se nenaskytla.“

„Jak jistě chápete, dává mi to právo obrátit se k Nejvyšší radě s požadavkem, aby sem byla vyslána další expedice.“

„A k čemu to povede? V radě přikládají obrovský význam Gorjunovově sféře. A není to bezdůvodné.“

Rotanov dobře znal výsledky Gorjunovovy skupiny. Potíže s koloniemi vznikly už ve chvíli, kdy se první pozemšťané usadili za hranicemi sluneční soustavy. Nešlo jen o samotnou vzdálenost, ale o izolaci, do které se kolonie dostávaly a která vznikala v koloniích vzhledem ke ztracenému času vynaloženému na každou cestu. Dokonce i rádiová zpráva cestovala k nejbližší osadě nejméně čtyři roky. Novinky se opožďovaly. Opožďovaly se i ty nejnutnější informace technického rázu. Země neměla možnost v potřebné chvíli zasáhnout a pomoci. Kolonie musely spoléhat jenom samy na sebe, a to se silně odráželo na povaze těch, kdo strávili mimo Zemi dlouhá léta, nemluvě už o těch, kdo se narodili a vyrostli v mimozemských podmínkách, byli prostě odtrženi od mateřské kultury.

Při každém dalším kroku se potíže množily. Cizí hvězdy nebyly vždy přívětivé a i když možnosti techniky třiadvacátého století byly obrovské, sám čas postavil lidem do cesty neviditelnou a nepřekonatelnou překážku.

Teoretické, sociální a ekonomické průzkumy Gorjunovovy skupiny vymezily hranici, za níž začínala naprostá izolace lidského osídlení a jako důsledek toho postupný regres, úpadek a možná degenerace, zkáza kolonie. Tato teoreticky propočítaná oblast byla vymezena dvanácti světelnými roky a dostala jméno Gorjunovova sféra. Nepřicházelo v úvahu tak mnoho hvězd, ještě méně bylo planet vhodných k osídlení.

Ověřit si Gorjunovovy závěry v praxi prostě nešlo. Zemi dalo hodně starostí podporovat těch šest kolonií, které ležely v nejbližších hvězdných soustavách. Nikdo netoužil po nových. Mnohokrát se hovořilo o návratu a evakuaci nejvzdálenějších osídlení, stále se však ještě držely. Počet lidí přerostl deset miliard, a proto Země tyto nové prostory nesmírně potřebovala. Kolébka sluneční soustavy se stala příliš těsná, ale aby se lidstvo mohlo od ní odtrhnout, na to ještě síly nestačily. A nyní se Rotanov o této expedici dozvěděl. Tak tedy došlo k pokusu o proniknutí ke vzdáleným hvězdám! Co když se to podařilo? Co když kolonie nezahynula? Na takovou vzdálenost jednoduše nemusely zprávy dojít.

„Vždyť tam odletěli lidé! Naší povinností je zjistit, co se s nimi stalo!“

„A přinést kvůli tomu nové oběti? Nezapomínej, že uplynulo dvě stě let. Dosáhneš maximálně toho, že bude odeslána automatická průzkumná raketa. Jestli se tam šťastně dostane, získáme odpověď za osmdesát let. Vyhovuje ti to?“

„To mi tedy nevyhovuje. Dost dobře však nechápu vaše stanovisko. Proč jste mě sem zavolali?“

„Dnes stojíme před problémem: stáhnout kolonie, nebo jít dál? Nesmírně mnoho záleží na tom, jestli si lidstvo dokáže osvojit prostor za hranicemi Gorjunovovy sféry. Aby bylo jasno, názory v radě jsou asi tak půl na půl. Skupina, která vyžaduje krácení mimozemských osídlení, je dost vlivná. Není možno nebrat na zřetel tvůj názor a ledaskdo v radě je toho názoru, že bys teď měl být raději někde hodně daleko. Toho lze využít a prosadit pro tebe výpravu k Draku. Přirozeně že to nebude obyčejná výprava.“

Rotanov stále nemohl zjistit, co od něho Martynov chce a na čí je vlastně straně. Proto mlčky vyčkával, co bude dál, bylo mu jasné, že Martynov toho řekl příliš mnoho a že bude muset svůj podivný návrh nějak zakončit.

„Na Gorjunovovu oblast se jednoduše zapomene, když Země získá spolehlivou základnu za hranicemi čtyřiceti světelných roků.“

„Nechápu dost dobře, co tu s tím má společného základna?“

„Hned to pochopíš. Superprostorový motor. To je věc, která nám může pomoci.“

„Ano. Už jsem o něm slyšel.“ Rotanov se skepticky usmál.

„Tvůj skepticismus je samozřejmě na místě. Čekali jsme od něj naprosté vítězství, ale nebylo z toho prakticky nic. Přesto teorie superprostorového přechodu existuje, i když všechny experimentální koráby beze stopy mizí. Odborníky napadla jednoduchá myšlenka. Vedle složité automatiky, kterou jsou všechny pokusné koráby doslova nacpány, vybavili poslední koráb maximálně jednoduchým, a proto i spolehlivým samostatným zařízením s jedním jediným úkolem: po přechodu odeslat silný energetický impuls. Něco jako časovanou bombu.“

Rotanov byl najednou napjatý a cítil, jak se mu opěradla křesla zarývají do dlaní. Martynov na jeho němou otázku přikývl.

„Dostali odpověď. Prakticky bylo dokázáno, že takový přechod je možný.“

Tato slova Rotanova ohromila. Možná to bylo proto, že všichni tak dlouho čekali, že tak věřili ve vítězství nad nekonečným vesmírem oddělujícím jednu hvězdu od druhé, a nakonec přestali čekat. Bylo vynaloženo příliš mnoho úsilí, bylo pohřbeno příliš mnoho naděje.

„Kolik času…“ promluvil, ale nebyl schopen pokračovat, protože slova zazněla chraptivě, nesrozumitelně, musel proto začít znovu. „Kolik času Je zapotřebí pro nabrání rychlosti a celý přechod?“

„Ještě se neraduj. Ten koráb se taky nevrátil. A jako předtím nemá nikdo ani potuchy, co se s ním stalo.“

„To už není důležité.“

„To je strašně důležité! Nevydrží automaty. A nikdo nebyl schopen dokázat dokonce ani teoreticky, že se člověk dostane z té matematické mlýnice živ. Běžným jazykem přece nejde ani popsat, co se děje s hmotou při přechodu.“

„Něco ale zůstane, vrátil se přece signál? Kam ho poslali?“

„To je ta správná otázka,“ unaveně se usmál Martynov. „Vyrovnal ses s tím poměrně rychle. Právě tady se všechno zamotalo do jednoho uzlu. Základny na Draku a motor. Do prostoru po přechodu lze vstoupit jenom za hranicemi třiceti světelných roků. Blíže to je vyloučeno. Teoreticky to není možné.“

„Tak na tohle tedy potřebujete dálkovou základnu…“

„Ano. Koráby se nevracejí. Dochází tam k nějaké poruše. Automatika řízení nebo samotný motor. Nikdo to přesně neví. Je nutno, aby koráb na konci někdo přijal. Aby měl kde přistát, aby ho bylo možno opravit, pokud to bude třeba. Jenom v takovém případě máme šanci na úspěch. Sám jistě chápeš, že vybudování základny v takové vzdálenosti, kdy nikdo není přesvědčen o úspěchu, je problém velice složitý, navíc nemáme tolik času. Nikdo nebude čekat čtyřicet let, než tam doletí automaty. Drak se nám tedy patřičně hodí. I když nevíme, jestli tam uspěla kolonie, přesto věřím, že za dobré konstelace tam něco najdeš. Aspoň provozuschopné automaty, zařízení. V každém případě může rada s takovým rizikem souhlasit, a budeš-li souhlasit i ty…“

„A mohli tam doletět oni? Je to přece jenom padesát let letu. Takové rachotiny…“

„Pokud jde o tohle, tak doletěli. Expedice byla dokonale připravena. Letěly současně tři koráby. Aspoň jeden se musel k Draku dostat. Jiná je otázka — co s nimi bylo pak. Jestli má Gorjunov pravdu, nebo nemá. A pokud jde o těch padesát roků letu, měli hibernizátory.“

„Hibernizátory?! Už tehdy se ale přece vědělo, že po hibernizaci nezůstane jediný člověk zdravý. Kdo jim to přesto dovolil?“

„Letěli samí dobrovolníci. Věděli, co je čeká, nemáme právo to posuzovat. Byl to hrdinsky čin. A jestli doletěli a založili kolonii, pak celé to podivné a hrdinské počínání mělo smysl. Možná že právě díky jim se Země bude moci dostat do dalekého vesmíru.“

Rotanov se už dokázal vyrovnat s prvním vzrušením a nyní vyčkávavě, chladně hleděl na Martynova.

„Proč nic neříkáš?“

„Čekám, co mi ještě řekneš ty. Mám pocit, že jsi neřekl všechno, zatím ještě nevím, s čím mám vlastně souhlasit.“

„Ty jsi ale liška, Rotanove!“

„Kvůli tomu jsi mě sem pozval.“

„To máš pravdu… Tak dobře. Je to takhle. Vysíláme jeden koráb s jedním pilotem. Jeho úkolem bude vyzkoušet motor. Nic víc.“

„A Drak?“

„Drak? Ten zůstává pro krajní případ, jen bude-li nutno po přechodu přistát, když nebude jiné východisko, zbývá Drak. Jakmile situace umožní návrat bez přistání, pilot je povinen se vrátit.“

„Doletět až tam a bez přistání se vrátit? A co kolonisté na Draku?“

„Co pořád meleš Drak, Drak, jako kdyby nebylo jasné, že když bude prostorový motor, můžeme tam vyslat jakoukoli expedici? Sám tam přece nic nesvedeš. A vůbec, ještě jsi ani neřekl, jestli souhlasíš. Musíš se ještě setkat s lidmi, kteří ty motory dělají, musíš prostudovat všechny podrobnosti a teprve pak spolu půjdeme s tím návrhem do rady.“

Martynov se chtěl otázce vyhnout příliš snadno. A hned začal vstávat, dal tím najevo, že rozhovor je u konce. Rotanov však stále seděl s nataženýma nohama a přimhouřenýma očima se díval na Martynova.

„A proč nepošlete profesionálního zkušebního letce, to přece existuje u prostorových expertů, ne?“

„Samozřejmě že tam takové lidi mají. Samozřejmě že jsme to mohli udělat. Jenomže ani jediný koráb se nevrátil. K přistání na planetu zřejmě dojde zcela jistě a tam už bude zapotřebí docela jiného odborníka. Máš přece diplom navigátora první třídy. Každý zkušební letec první třídu nemá.“

Transatlantský kluzák vyplivl přistávací kabinu ve dvanácti tisících metrech, aniž zmírnil rychlost.

Průhledný plastikový kryt letěl chvíli setrvačností, pak začal pomalu klesat. Ve třech tisících se ho zmocnilo silové pole a dispečer místní linky ho pomalu vedl po určené dráze. K domovu zbývalo ještě asi deset minut. Rotanov stále odkládal ne právě lehké setkání s Olegem, až nastala poslední možnost. Práce bylo při přípravě expedice v Centrogradu nad hlavu, a tak ho napadlo, že se může vymluvit na spoustu věcí. S Olegem společně studovali navigaci, Rotanov pak přešel na inspekční kursy, Oleg neprošel konkursem a zůstal obyčejným navigátorem. Přes rozdílnost práce jim studentské přátelství zůstalo, s roky se upevňovalo, až se změnilo v chlapskou mládeneckou závislost. Pro oba bylo příjemné vědět, že po návratu z dlouhé výpravy na ně doma někdo čeká. Tak se stalo, že z povrchních známostí s ženami mezi výpravami se nevytvořily trvalejší vztahy, ale přátelství s Olegem zůstávalo. Rok co rok se chystali, že poletí na výpravu spolu. Když jel do Centrogradu prosazovat expedici k Draku, najisto slíbil, že tentokrát… Oleg věděl, že Rotanov nikdy nebyl zvyklý mluvit do větru, a teď v klidu sedí doma a čeká, až mu dá vědět.

Kabina prorazila vrstvu mraků, dole široko daleko, kam se jen člověk podíval, se rozprostíralo moře lesů. Jen tu a tam zasvítily osamělé obytné domky. Při moderní dopravě se lidé usazovali, kde je napadlo, vzdálenost prakticky nehrála úlohu. Přelet z druhé polokoule včetně cesty až do domu trval Rotanovovi nejvýše tři hodiny.

Kabina narazila svým kulatým nosem do zeleného keře a rozlomila se napůl. Rotanov vzal balíček s moderní bundou z renilanu, kterou vezl Olegovi jako dárek, o kabinu se vůbec nestaral a zamířil k domu. Při následujícím letu kabinu sami převezmou.

Dům ho uvítal vůní nenatřeného dřeva. Rozeschlá prkna na verandě zaskřípala. Rotanov se zastavil přede dveřmi a chvíli stál bez pohnutí, vdechoval omamnou vůni jehličí. Měl ten dům v lese rád. Možná to bylo proto, že tu býval tak zřídka…

Venku studna s váhou, žádná automatická čerpadla a silová zařízení. Opravdovská studna. Jestlipak Oleg přinesl vodu? Jistě i v kamnech se jako obvykle netopí. Nadměrný Olegův obdiv ke starému způsobu života měl přece jenom jisté nevýhody. Z posledního robota určeného k uklízení udělal ruční vysavač a od té doby jejich společný mládenecký domov pokrývala pořádná vrstva prachu. Rotanov se usmál při vzpomínce, jak naposledy předávali „úklidu“ klíč, aby jim to tu dali do pořádku. Snad to bylo někdy loni… Dveře zapískaly. Objevila se ospalá Olegova tvář.

„Co tady stojíš?“

„Tenhle náš vzduch mě tu přinutil k přemýšlení.“

„]o tak to chápu. Ale přece jenom pojď dál. Volala mi Irina. Řekla mi, kam letíš. Dokonce jsem zatopil. Ale pamatuj si, že teď je řada na tobě.“

„Irina? Jak to může vědět Irina?“

„Mám své informační zdroje.“

Mohl se nepříjemnému rozhovoru vyhnout, ale Rotanovovi tu přece jenom něco nehrálo. Oleg vzal tu novinu příliš lhostejně. I kdyby se sebevíc snažil, těžko by se mu podařilo předstírat, že je mu to jedno. V tom je něco jiného. Ale co?

V místnosti s těžkým dřevěným nábytkem se topilo ve veliké ruské peci. Pec — to bylo Olegovo dítě. Udělal ten zázrak podle muzejních výkresů. Dokonce se na to dílo k němu přijížděli dívat nějací odborníci. Ve velikém oválném otvoru plápolal oheň. Dalo se teď mlčky sedět na široké dřevěné lavici. Za dlouhá léta strávená ve vesmíru se naučili mlčet. Tam to bylo ale něco jiného. Oleg měl kotlík voňavých vařených brambor se sádlem. To sádlo ovšem bylo zřejmě syntetické. Rotanov to nehodlal zjišťovat.

Po večeři nastala trapná přestávka. Bylo jim oběma jasné, že se rozhovoru o expedici nevyhnou. Rotanov se chtěl dozvědět, co se skrývá za zjevnou Olegovou lhostejností, ale ptát se ho na to nemohl, aby kamarádovi nezpůsobil zbytečně bolest. Aby tomu udělal rázný konec, Rotanov nakonec řekl:

„O tom, že poletí jen jeden, bylo rozhodnuto už předtím, než mě tam zavolali.“

„Já vím.“

„To je skvělé. Ovšem nemám tušení, odkud to všechno víš. A není mi pak jasné, co bys chtěl ode mě slyšet.“

„Co budeš dělat po přechodu, až ti vypoví službu motor nebo řídící centrum korábu?“

„Chtěls říct — kdyby mi vypověděl službu, ne?“

„Řekl jsem, co jsem chtěl.“

„V takovém případě smím přistát na planetě.“

„To jsem si myslel. O jaký jde koráb?“

„Výzkumný. Druhá třída.“

„Proč druhá?“

„První je příliš těžký pro experimentální motor. A posádka pro první třídu by byla příliš malá…“

Pak zase dlouho mlčeli. Dobře že takové ticho nebývalo u nich doma nikdy úplné. Pořád tam něco šustilo, vzdychalo, hýbalo se. Skřípala prkna v podlaze, praskaly trámy ve zdech. Jako kdyby ten dům žil bez nich svým vlastním životem.

Rotanov se probudil uprostřed noci. Otevřenými okny proudilo dovnitř modré neskutečné světlo. Kdoví proč jsou na Zemi občas takové jasné noci, jako kdyby se po celý den shromažďovala neviditelná krása, aby se v noci štědře vyjevila tím namodralým průhledným tichem.

Rotanov ležel na tlusté vrstvě umělého mechu, který pokrýval lavici u kamen. Vždycky mu tu bylo strašné vedro. Pokaždé se uprostřed noci probouzel a ležel pak dlouho ve tmě, naslouchal, jak za okny šumí vítr proplétající se korunami stromů. Přemýšlel o tom, jak málo má člověk v životě času na setkání s přáteli. Setkáš se s dobrým člověkem a už tě cesta odvádí jinam a ty jsi znovu sám a sám.

Zdola k němu doletělo přerývané nervózní Olegovo dýchání a Rotanova napadlo, že ani on nespí a přemýšlí o něčem. A najednou, jako kdyby právě teď přerušili svůj rozhovor, Oleg zničehonic řekl:

„Iria tě moc chtěla vidět.“

Rotanov neodpověděl. Jenom bezmocně pokrčil rameny, jako by Oleg mohl v té tmě jeho gesto vidět.

„Víš, jakou máš lhůtu?“

„Jakou lhůtu?“

„Jestliže se za šest měsíců nevrátíš, letí druhý koráb.“

Rotanov si překvapením sedl. „Hm. To poletíš samozřejmě ty.“

„Umíš dobře hádat. To, abych tě vytáhl z té díry, na Draku, bylo svěřeno mně.“

Konečně nastal den, kdy se Rotanov rozloučil s posádkami doprovodných lodí a raketovým člunem zamířil ke svému „IZ-DVA“. Černá trubice prostorového konvektoru se jako obrovitý had zmocnila těla korábu a vytvořila tak především pro oči nevídané tvary. Rotanova napadlo, že koráb vypadá asi stejně zrůdně jako první automobily. Nastane čas a nový, právě sestrojený motor se stane srdcem korábu, nikoli jeho přívěskem, jak dosud. Tvary budou propracované a prostorové koráby budou krásnější než ty dnešní. To však hned tak nebude, zatím je tento nevzhledný stroj tím nejdokonalejším ze všeho, co má Země k dispozici.

Na palubě propočtené pro čtyři piloty bylo prostoru víc než dost. Byla to však snad jediná místnost, kde bylo dost místa. Všechno ostatní s výjimkou jedné malé kajuty bylo přebudováno na sklady a skladiště. Bylo toho třeba vzít s sebou velké množství. Především palivo. Muselo ho být dost i pro zpáteční skok k Zemi. Rotanov si připevnil tlumicí zařízení a zapojil palubní počítač. Z reproduktoru se okamžitě ozvalo jednotvárné tikání chronometru.

„Třináct, dvanáct… jedenáct,“ hlásil počítač. Naposledy zablikala spojová obrazovka. Objevila se na něm starostlivá operátorova tvář, pak tvář vedoucího letu. Chtěl něco říct, ale už to nestihl. Obrazovka se vypojila. Zatížení v těch posledních sekundách před skokem přes nekonečno prostoru bylo příliš velké a počítač odpojoval všechno, co nemělo bezprostřední vztah k této operaci. Nic závažného se zřejmě nestalo, protože odpočítávám stále pokračovalo.

„Devět, osm… sedm …“

Najednou se Rotanov přestal cítit dobře. Pomyslel na to, že za několik sekund jeho vědomí zmizí, že se rozplyne v gigantickém energetickém záblesku a že to možná bude navždycky… Ruka mu bezděčně sjela k nouzovému vypínači. Ale pomalu, příliš pomalu!

„Pět… čtyři… tři…“

Proč ta ruka váhá? Zbývalo ještě několik centimetrů, jediný pohyb a přestanou na něho padat jako balvany monotónní, lhostejné číslice:

„Dva, jedna, nula!“

2

Rotanov se ocitl v naprosté tmě. Na pultě nesvítilo ani světélko. V respirátoru skafandru táhle syčel vzduch, to byl jediný zvuk. Tvář měl celou upocenou (nebyla to krev?). Nebyl schopen si uvědomit, kde je a proč sedí ve skafandru, až si nakonec vzpomněl na slovo „nula“ a na záblesk, který mu vzal vědomí. Z toho hloupého utlumení rozumu, ze samotného faktu, že měl paměť, že tu byl ten skafandr, ovládací pult, na němž hledal přepínače pro nouzové osvětlení, z toho všeho vyplývalo, že prostorový přechod se vydařil a že je živ…

„Stop,“ vyjel sám na sebe, „v posledním okamžiku mohlo dojít k nějaké poruše …“

Nakonec se mu nad hlavou rozsvítila náhrobní záře nouzového luminiscenčního osvětlení.

„Čas nula… Vzdálenost nula… Energie nula,“ četl z hodnot na přístrojích a měřičích. Nejspíš to všechno naznačovalo, že nefungoval ani jediný měřicí přístroj. Vzápětí se přesvědčil, že nefungují ani lokátory. Vůbec nic nefungovalo, dokonce ani kapesní kalkulačka. Koráb se podobal konzervě. Musel sejmout clonu z periskopů… Stále však s posledním rozhodnutím váhal, bylo to jistě proto, že se bál uvidět prázdno. Konečně se odhodlal… Mechanismy pro ruční ovládání, které nebyly spojeny s elektronickým ovládáním, poslouchaly na slovo. Hydraulické posilovače odsunuly do strany těžké pancéřované clony. Seběhlo se to příliš rychle, nestačil se na to ani připravit a málem vykřikl, když mu čočky optiky pustily do očí bodavé živé světlo vzdálených hvězd. Nebylo pochyb, téměř okamžitě všechno poznal z tréninku siluety cizích souhvězdí. Koráb byl v souhvězdí Alfa Drak. Jen těžko nebo prakticky vůbec nebylo možno si představit, že za několik krátkých okamžiků se mezi něho a Zemi rozprostřelo prostranství čtyřiceti světelných roků… Byla to tak ohromná vzdálenost, že jeho vědomí to nebylo schopno pochopit. Kdoví proč si to představil jako obrovitou černou zeď, která mu zatarasila cestu za zády.

„To znamená, že jestliže došlo k vážnému poškození korábu, jestli to nedokážeš opravit na místě, cesta zpátky neexistuje.“

Stačila mu půlhodina na zběžnou prohlídku, po níž už věděl to nejdůležitější. Mohutná elektromagnetická pole zničila všechny aktivní prvky elektronických zařízení a poškodila hlavní počítač. Teorie podle všeho s působením polí nepočítala. Stal se stejný případ, který není možno brát v úvahu při žádném teoretickém výzkumu, kterému může pomoci právě jenom experimentální let… Nikdo nemohl předvídat, že zbytková pole poškodí všechny tranzistory ve všech zařízeních korábu… Bylo mu jasné, že se s takovou ochranou nepočítalo, že totéž postihlo všechna náhradní zařízení a bloky ve skladech korábu a totéž se stane s Olegovým korábem, až sem po šesti měsících přiletí…

„Tak jsi přišel na to, proč se nevracely experimentální koráby,“ řekl si. „Teď ti zbývá jediné — najít kolonii a opravit počítač, lépe řečeno postavit nový…. To není nic jednoduchého… Všechno závisí na stavu techniky a průmyslu kolonistů, pokud tu taková kolonie vůbec ještě je. Ale nejdůležitější jsem zjistil — přechod je možný, teď je jen nutno vytvořit spolehlivou technickou základnu a vrátit se, abych oznámil Zemi svůj objev.“

Dovolil si ztratit ještě několik minut přemýšlením o tom, co ho čeká, když převedl všechny systémy korábu na ruční ovládání.

Vždycky, když se Rotanov po dlouhé cestě dostal k nové hvězdné soustavě, nepřestával se divit, jak se měnila měřítka světa kolem něho. Když byl ještě koráb daleko od hvězdy, vesmír vypadal jako černé nekonečno bez jakýchkoli hranic. Řídce roztroušené hvězdy se úplně ztrácely. Stačilo se však k některé hvězdě přiblížit a už se stala středem svého vlastního světa.

Stejné tomu bylo i nyní s Alfou Drakem. Huňaté rudé slunce tlumilo hvězdy svou koronou, zaplňovalo prostor světlem a silným rentgenovým zářením. Naštěstí ochrana korábu byla zcela spolehlivá. Rotanov věděl, že jakmile se vzdálí od hvězdy dostatečně daleko a přiblíží se na potřebnou vzdálenost k planetě, měřítko se opět změní. Hvězda se změní v tuctové slunce a pro něho doposud neviditelná kulička planety se stane novým světem, možná domovem a posledním útočištěm, z něhož pro něj nebude návratu…

Koráb se dostal příliš blízko k Alfě, podstatně blíž, než bylo uvažováno ve výpočtech. Ztratil celé dvě hodiny, když převáděl reaktor pro hlavní pohon a všechny ovládací systémy na ruční ovládání. Teď se jeho koráb podobal spíš muzejnímu exponátu než modernímu hvězdoletu. Silná přitažlivost hvězdy podstatně zvýšila rychlost pádu korábu. Jeho dráha se stále víc křivila, jako kdyby se ohýbala pod nezvládnutelnou tíhou gravitačního pole hvězdy, leště hodinu a nedokázal by se dostat z železného sevření, ostatně i teď, když unikal, musel použít plného výkonu motorů. Když se dostal z tohoto objetí, vyřešil tím jenom část úkolu, přitom to nebyla ta nejsložitější. Jestliže při souboji s hvězdou byl rozhodující výkon motorů, tak nyní, při přiblížení k planetě, k vyrovnání rychlosti korábu s její rychlostí bude potřebovat výpočty, složité a přesné výpočty, které nelze udělat bez počítače, z toho vyplývalo, že se bude muset k planetě přiblížit vizuálně. Dobře, že v soustavě Alfa byla všeho všudy jenom jediná planeta pozemského typu a nebude muset dvakrát opakovat ten pochybný manévr se složitou dráhou a obrovským přetížením. Každý nový manévr ho stále víc přibližoval planetě. Bledý kotouč se měnil v namodralou kouli, která postupně zaplnila celý obzor. Planeta ležela téměř na boku.

Podivil se tomu. Takové planety byly obvykle málo vhodné k životu. Na pólech bylo v létě žhavé vedro, v zimě ledová tundra, jenom kolem rovníku se mělo táhnout pásmo vhodné pro život. Před dvěma sty lety se raketa zřejmě’ dostala do této oblasti a neměli toho moc na výběr… Bylo to dobře, alespoň se tak zúžila zóna pro hledání. Kolonie mohla být jenom v rovníkovém pásmu.

Planeta byla stále větší, naklonila se a zakryla obzor. Udělal poslední manévr, dostal se na dráhu nad rovníkem a ještě více se spustil dolů. Míhaly se tepny řek, modré skvrny vodních ploch. Žádné oceány tu nebyly, i když na vodu byla planeta bohatá. Řeky se táhly daleko do oblasti rezavých pouští, které pokrývaly póly. Rovník se naježil svým hustým a několik set kilometrů širokým pásmem lesů. Tady objevit kolonii nebude tak jednoduché. Radiozaměřovače nefungovaly, osídlená kolonie na této divoké planetě bude zaujímat jistě jenom malý prostor…

Teprve teď pochopil, jak složitý úkol ho čeká. Jeho koráb už počtvrté oblétal rovník, ale v optice se stále střídaly jenom fialové a rezavě zelené pruhy neproniknutelných lesů…

Až najednou se na něho usmálo štěstí. Byla to jedna ze vzácných náhod, které pomáhají těm, kdo nedokáží sedět s rukama v klíně. Přímo ve směru letu uprostřed lesů na holém žlutém nebo spíš hnědém místě spatřil město. Viděl ho tak zřetelně, že nebylo pochyb — šlo o město, které bylo dílem lidských rukou. I když rychlost byla přece jenom příliš velká a město se v dalekohledech mihlo jenom na zlomek sekundy, stačil postřehnout v jeho vzezření něco, co v něm vyvolávalo obavy. Nedokázal s jistotou říci, co to bylo. Musel počkat na další okruh. Sestoupil ještě níž, kolem korábu teď vyšlehly jazyky rozžhavených plynů. To mu příliš starostí nedělalo, protože potah korábu byl propočten na mnohem vyšší teploty, jenom mu to trochu vadilo při pozorování, neodvážil se snížit rychlost, letěl na nejvyšší výkon.

Jakmile se před ním objevilo známé holé místo, automaticky natáhl ruku k záznamovému zařízení, ale cvakání kamer neuslyšel — stále si totiž ještě nezvykl, že automatika je na korábu vyřazena z provozu. Díval se tak upřeně, až mu začaly slzet oči. Město se pod ním mihlo a zmizelo. Rotanovova tvář zdrsněla, jako kdyby zkameněla. S něčím takovým nepočítal: město bylo v rozvalinách… Všechno to bylo marné — jejich čekání, jeho let… Dorazil pozdě. Co se tu stalo? Epidemie? Válka? Živelní pohroma? Teď takové úvahy byly vedlejší: s poškozenou elektronikou se k Zemi vrátit nemůže… Nic jiného mu nezbývá — při příštím obletu bude muset přistát poblíž města, protože jestli někdo přežil, může ho najít právě tady. Ze zkušeností věděl, že lidé se na cizích planetách vždycky soustřeďovali na jednom místě…

Dosedl asi dvacet kilometrů od města právě na té rezavé plošině. Prach, který při přistání zvířil, zahalil všechno kolem a definitivně zastřel i ten nepatrný výhled, který mu umožňovala optika. Rotanov vypojil reaktor, převedl na konzervační režim všechny energetické systémy korábu. Nyní musel čekat, až se usadí prach. Jestli zůstal ve městě někdo naživu, zcela jistě jeho přistání viděl.

Musí se vrátit, za každou cenu se musí vrátit… Nemůže se přece stát, že velké kolonie zahynou beze zbytku, ani kdyby šlo o sebevětší katastrofy. Začnou zase od začátku, bude-li to zapotřebí, vybudují továrny… Na korábu je mechanismů dostatek… I když si to vyžádá řadu let, za půl roku, pokud se v tuto určenou kontrolní lhůtu nevrátí, sem přiletí Oleg a společně se tu s tím už nějak vyrovnají, jenom aby tu zůstali nějací lidé…

Když se prach rozptýlil, stál poblíž korábu podivný dopravní prostředek podélného tvaru. A dva lidé… Jeden zůstal u řízení, druhý vyčkával u otevřených dveří a nedával najevo, že by někam spěchal nebo snad že by ho koráb vůbec nějak zajímal… Rotanov zrozpačitěl. Byl připraven na všechno, na davy zrůd z cizí planety, které spolykaly lidi, na oddíl po zuby ozbrojených hrdlořezů. Na dav nadšených kolonistů, jenom ne na tenhle prozaický vůz se dvěma průvodci. Zřejmě se jim po nás za těch dvě stě let příliš nestýská… Nebo docela zapomněli, co znamená slovo Země? Sledoval je periskopem dobrých pět minut: ani stopa po zvědavosti. Dokonce se ani nepohnuli, stáli tam jako pařezy. Kdo to je? Byli před ním lidé. Obyčejní lidé. Copak měl Gorjunov skutečně pravdu a všichni tu jsou poznamenáni psychickou destrukcí?

Od města sem hnal vítr oblak rezavého prachu. Ten dopravní prostředek, oblak prachu a dva lidé vypadali příliš všedně, příliš pozemsky… Měl pocit, že nemá za sebou žádný dlouhý let, že tato cizí planeta není, že neuplynulo ani těch dvě stě let, které ho dělily od těchto lidí… Rotanov si povzdychl, rozepnul skafandr a vykročil k východu.

Dveře se tiše a měkce položily do měkké půdy. Ani pak se ti dva nepohnuli z místa. Mlčky čekali, až sestoupí dolů, a dokonce mu nešli naproti, nepodali mu ruce… Že by natolik zapomněli na lidské zvyklosti? Rotanov nešel až k nim. Ta malá vzdálenost, která je dělila, mu mohla přijít vhod.

„Buďte zdrávi. Jmenuji se Rotanov.“

Znělo to hloupě, ale nic chytřejšího ho nenapadlo. To jejich setkání vypadalo trapně hned od začátku. Důležité bylo slyšet jejich odpověď. Třeba už zapomněli za ta dvě století i pozemský jazyk.

Ne, jazyk nezapomněli.

„Byli jsme vysláni, abychom vás uvítali. Jste očekáván. Prosím, nasedněte.“

„Kdo vás poslal?“

„Koordinátor Lor Berg. Nasedněte.“

Neznělo to „nasedněte“ příliš naléhavě? Co jiného mu zbývalo? Nasedl, ale stále ještě byl příliš ohromen z takového setkání. Vyrovnané zakulacené zátylky, jednotně ostříhané vlasy. Přesně stejná namodralá košile, kterou bylo možno považovat za uniformu. Zbraně však žádné neviděl. Je ovšem možné, že se prostě nechtějí předvádět. Dobře, že mu uvolnili místo na zadním sedadle. Nemohl vystát, když mu v nepřehledných situacích seděl doslova na zádech někdo, komu tak docela nedůvěřoval.

Vozidlo se plynule rozjelo. Podle chodu motoru se Rotanovovi nepodařilo zjistit, o jaký druh pohonu jde, zřejmě to byla elektrika. Jestli tomu ale tak skutečně bylo, pak se za dvě stě let daleko nedostali. Ostatně všechny civilizace, které nemají kontakt se Zemí, zůstávají ve vývoji pozadu. Zřejmě tu musí mít přírodní hospodářství, žádný z robotů už zcela jistě není v provozu, těžko si tu dokázali zorganizovat výrobu náhradních dílů. Určitě to tak bude, ale v tom případě to s opravou jeho korábu nevypadalo nejrůžověji…

Nejpodivnější na nich bylo jejich chování. Usadili se vpředu a jako by se nechumelilo, vyrazili. Jako kdyby ke koordinátorovi přiváželi každý den kosmonauty ze Země a neměli potuchy, co si s nimi cestou pořád povídat. Nepadla jediná otázka. Jak si to vysvětlit? Jako naprostou lhostejnost, nebo jsou tak disciplinovaní? To by nevěstilo nic dobrého, a že zachovalí staré pojmenování koordinátor, to také nic neznamená. Pod tímto pojmem se může skrývat něco docela jiného.

Nepohodlné vozidlo se obdivuhodně dokázalo přizpůsobit terénu. Hnalo se kupředu cestou necestou, přenášelo se přes výmoly a keře. Slunce nemilosrdně pálilo. Jeho krvavý kotouč zabíral dobrou čtvrtinu obzoru a možná, že jenom vzezření tohoto nezvyklého nebeského tělesa Rotanovovi připomínalo, kde teď právě je. Dýchalo se mu zlehka, mírný vítr mu příjemně laskal pokožku. „Komfortní jízda, ale člověk se tu v ničem nevyzná,“ pomyslel si.

„Co se stalo s městem?“ zeptal se naléhavě.

Jeho průvodci se téměř ani neohlédli.

„Všechno se dozvíte od koordinátora.“

„Vy sami nedovedete mluvit, nebo vám to někdo zakázal?“

„Dostali jsme příkaz pouze vás dopravit ke koordinátorovi.“

Nemohl nic dělat, musl už jenom čekat, až vozidlo vjede do ulic města. Jeho vzezření, tváře těch, koho budou potkávat, by mohly zkušenému inspektorovu oku ledacos napovědět, ale i tady ho čekalo zklamání. Vozidlo zastavilo u nějaké nevzhledné stavby připomínající kůlnu dobré čtyři kilometry daleko od města.

„Snad nemá koordinátor svou rezidenci tady,“ vyzývavě se zeptal Rotanov a dal najevo, že nemá nejmenší chuť vystoupit.

„Ne. To je stanice městské podzemní dráhy.“

Nechtěl věřit svým uším. Ale ti dva ho nezklamali. Dveře kůlny se rozevřely a spatřil dopravní kabinu… Nevypadala jako ty na Zemi, přesto však to bylo až moc na město, které se skládalo ze samých trosek. Kabina byla příliš úzká. S obtížemi se do ní vešli tři lidé. Jeden z průvodců zvolil na malém kotouči číselnou kombinaci a stiskl knoflík. Podlaha kabiny se zachvěla, pak se začala propadat šikmo dolů. Jeli asi dvacet minut. Chlapík stojící proti Rotanovovi měl drobné, snad dokonce přilepené vousky. Rotanov si ho zblízka výsměšně prohlížel, chlapík tomu nevěnoval sebemenší pozornost a ani jednou nezareagoval na jeho pohled. Jako kdyby se díval skrz něj. V kabině to bylo cítit suchým prachem, trávou a lehkým pachem plísně, jako kdyby tu dlouho nikdo nejel.

Najednou se Rotanova zmocnil pocit velkého nebezpečí. Dobře takové instinktivní varování znal, doposud nikdy ho nezklamalo a často ho doslova vytáhlo z nebezpečné situace. Ti dva proti němu se ani nepohnuli. Tím spíše ten pocit musel mít nějaký zcela reálný důvod. Usilovně se pokoušel na to přijít, ale nedařilo se mu to, a přesto byl přesvědčen, že ho intuice nemohla zklamat. Docela jistě by na to přišel, ale kabina najednou prudce zastavila, dveře se rozevřely, a na podobné úvahy mu nezbýval čas. A tak tedy netušil, co mu mohlo hrozit v téhle překližkové, tísnivé a špatně natřené kabině.

Šli přes velký dvůr oddělený od ulice vysokou kamennou zdí připomínající středověkou pevnost. Podél té kamenné hranice rostly trnité keře, které se ani v nejmenším nepodobaly pozemským rostlinám, a vtom si Rotanov znovu uvědomil, jak daleko je od domova… Přecházeli kolem hromad nějakého železného haraburdí a kusů kamení. Dvůr vůbec vypadal, jako kdyby tu nikdo v životě neuklízel. Vstoupili do chodby a Rotanov se pokoušel soustředit na nadcházející setkání. Měl velkou zkušenost z věcného jednání s představiteli kolonií na cizích planetách, věděl, jak specificky poznamenává lidi dlouhá izolace a příliš velká moc. Tušil, že ho právě příjemný rozhovor nečeká.

Pracovna koordinátora Berga vypadala spartánsky jednoduše. Stůl, dvě židle, samotný Berg a nic víc. Takový způsob spartánské prostoty byl jen zřídkakdy vlastní lidem s neomezenou mocí, ostatně ten Berg na diktátora ani moc nevypadal. Optimisticky vyhlížející člověk s kulatým obličejem vypadal až příliš prostě, aby bylo možno bezvýhradně uvěřit v jeho upřímnost. Vykročil mu od stolu naproti, ruku mu ale nepodal, zřejmě se tu tento pozemský zvyk příliš neujal, avšak vším ostatním byl Berg dobrota sama. Usadil Rotanova, vytáhl ze stolu láhev nějakého chlazeného nápoje a když Rotanov odmítl, s nestrojenou chutí vyprázdnil dvě sklenice najednou. Ukázalo se, že nikam nespěchá a že je nesmírně rád novému setkání. Vypadalo to, jako kdyby Rotanov přijel na dovolenou k příbuzným na vesnici, na kterou už dávno v dalekém hlavním městě neprávem zapomněl, a teď že si na ni zničehonic vzpomněl…

„Už jsme něco takového nečekali! Koráb ze Země po tolika letech: Jak jste se sem vůbec dostal? Nebo jste chtěl navštívit speciálně nás? Nebo je to, abych tak řekl, nucená návštěva?“

Ten nově objevený strejda mhouřil oči a Rotanov v tu chvíli pocítil nápor vzteku, snad to bylo tím, že byl unaven po dlouhé obtížné cestě, navíc měl hroznou žízeň a mrzelo ho, že odmítl nabízenou sklenici.

„Země systematicky kontroluje všechna mimozemská osídlení,“ unaveně řekl Rotanov a stále mu ještě nebylo jasné, jaký způsob má pro rozhovor s tímto člověkem zvolit, když mu stále uniká.

„Co to povídáte? Ostatně dejme tomu… My jsme ale odletěli už tak dávno! Poslední pokolení o Zemi skoro nic neví. Mám obavy, že jste tak dlouhou cestu vážil zbytečně.“

„Chcete tím snad říci, že vás nezajímá Země ani kontakt s ní?“

Berg si uvědomil, že to přehnal, a bylo to na něm vidět. Přestal pobíhat po pracovně, sedl si ke stolu a drahnou chvíli mlčel, dlaněmi si třel plešatou šiškovitou hlavu. Pak promluvil docela odlišným tónem, jako kdyby před Rotanovem najednou seděl naprosto jiný člověk.

„Dvě stě let se Země o náš osud nezajímala. Už dávno jsme se stali samostatnou společností a necítíme se být Zemi ničím povinováni. Planetě, se kterou isme se navěky rozloučili. Vaše, jak bych to nazval, diplomatická mise se poněkud opozdila.“

„Nemusí jít jenom o diplomatické poslání. Přesvědčil jsem se, že jste se dostali do celé řady potíží. Doufám, že nic takového nechcete popírat?“

Berg se odmlčel a Rotanov si uvědomil, že jejich rozhovor se stává čím dál komplikovanější.

„Za tu dobu Země nashromáždila veliké zkušenosti v získávám nových planet, máme potřebnou techniku, vědomosti a to, co je u vás problémem, máme už vyřešeno.“

„Vy se mě tedy pokoušíte přesvědčit, že za dvě stě let se nám Země pres tu obrovskou vzdálenost rozhodla podat pomocnou ruku?“

„Podívejte se, promluvíme si otevřeně. Co se tu stalo? Došlo k epidemii? K válce? Proč jsou z města trosky? Kolik lidí v něm zbylo?“

„To ne. Takhle to nepůjde,“ Berg odmítavě zavrtěl hlavou. „Nejdřív musím znát smysl vaší návštěvy a jaké máte možnosti. Abyste mi dobře rozuměl. Za vámi stojí obrovská moc Země, za mnou jenom hrstka unavených lidi, kteří sní o jediném: abyste je nechali na pokoji. Proto vaše výzva k otevřenosti není tak docela korektní.“

Rotanov si uvědomil, že se jejich rozhovor ocitl definitivně ve slepé uličce. Už dávno mu měl říct, že vzdálenost přestala být problémem a že tu Země potřebuje udělat základnu, nic technicky složitého, jen základnu nutnou pro opravu těchto proklatých počítačů, které se poškodí při překonávání prostorové hranice. Pak by jejich rozhovor měl úplně jiný směr. Něco mu ale neustále bránilo hovořit otevřeně. Co to jenom bylo? Stále tentýž neustávající pocit nebezpečí, který se v něm zrodil v podzemní dráze, nebo to snad bylo něco jiného? V jejich setkání bylo příliš mnoho podivného. Jako kdyby se dostal na nějakou úplně jinou planetu… Jako kdyby nebyl u lidí, kteří dvě stě let čekali na pomoc. Něco tu nebylo v pořádku. Rozhodl se začít znovu. Ještě jednou musel sehrát tu únavnou hru, ke které ho vybízeli.

„Dobrá. Dejme tomu, že souhlasím. Jsem připraven odpovídat na jakékoli vaše otázky. Můžete začít.“

„Já příliš mnoho otázek nemám. Smysl vaší návštěvy?“

„Rozhodli jsme se definitivně vyjasnit, co se stalo se ztracenou expedicí.“

„To mě moc nepřesvědčuje. Padesát let takové cesty, která by měla jen tenhle jediný cíl? To byste spíž poslali něco automatického.“

„Země se ale rozhodla poslat inspektora. Žádné automaty, ale zplnomocněného inspektora. To znamená mne. Konec konců budete muset odpovědět na všechny mé otázky ať chcete, nebo nechcete.“

V té chvíli zalitoval, že se nechal unést, bylo už ale pozdě. Berg zamyšleně pokyvoval hlavou.

„To už má pravdě blíž. Tím jste měl začít. Zplnomocněním a silou, která stojí za vámi.“

„Nebudeme se hádat. Jak mohu získat informace, které mě zajímají?“

„Mám obavy, že teď právě nejsem připraven na rozhovor tohoto druhu. A vám by neškodilo trochu si po takové cestě odpočinout. Není to právě za rohem. Padesát let a vypadáte nejvýš na čtyřicet, jste zachovalý,“ Berg se vyzývavě usmál.

„Poslyšte, koordinátore, já se stejně dozvím všechno, co mě zajímá.“

„Nikdo vám v tom nehodlá bránit. S naší pomocí ovšem nemůžete počítat. Veškerá naše mírná převaha spočívá právě v tom, že na Zemi nevědí o některých místních podmínkách. A my se budeme snažit uchovat si tuto převahu co nejdéle.“

„Dobře. Pak mi dovolte ještě jednu poslední otázku. Koho tu zastupujete? Jakou část společnosti?“

Berg nespěchal s odpovědí, podle napětí v pohledu však bylo vidět, že řeší hodně složitou úlohu.

„Zastupuji, jak je zvykem v takových situacích říkat, převážnou většinu naší společnosti.“

„Dobře, i když ne všechny.“

„To vám nikdo neřekne. Síla, kterou má skupinka lidí stojící proti nám, je zcela bezvýznamná. Budete mít ostatně příležitost se přesvědčit o tom, že mám pravdu. Jak už jsem řekl, nikdo vám nebude bránit při získávání informací. Prosím jenom, abyste to o jeden jediný den odložil.“

Tentokrát Rotanova dokonce ani nevyvedli z budovy. Stačila chodba, pocit rozpáleného nedýchatelného vzduchu a vědomí chyby, které se dopustil. Prohrál s tím obratným správním úředníkem na celé čáře. Nepodařilo se mu odhalit to nejdůležitější — jestli existují hlavni podmínky pro vytvoření základny. O Berga přirozeně nejde, s tím si nakonec nějak poradí. Jenom aby měli výrobní možnosti na dostatečné úrovni, aby byli schopni zhotovit aspoň ty nejjednodušší počítače a automaty schopné řídit koráb ve chvíli, kdy je vypojeno pilotovo vědomí…

Není důležité, jestli nedokáží zaměřit koráb přesně k Zemi. Zaznamenají ho pozorovací stanice na kterékoli z obydlených planet, vystartují mu naproti hlídkové koráby. Jenom se nějak dostat tím nekonečným prostorem mezi ním a domovem. A pokud jde o Berga, s jednou věcí koordinátor přece jenom nepočítal — že jednodenní odpočinek a odklad dalšího jednání je výhodou především pro něho, pro Rotanova. Dokonce i když bude v úplné izolaci, dozví se toho před jejich příštím setkáním podstatně víc, než si jen může představit ten Berg, který nemá ani nejmenší ponětí o složitých průzkumných metodách umožňujících v neznámém prostředí podle sebenepatrnějších příznaků rozpoznat nevhodné, často teprve zárodečné posuny v sociálních strukturách právě takových izolovaných málo početných lidských osídlení a zabránit jim.

Místnost, do které ho zavedli, byla poměrně prostorná a měla dokonce okno. Rotanov si všiml, že okna tu příliš v oblibě nemají. Aspoň v koordinátorově pracovně žádná nebyla, světlo přicházelo pouze shora skleněnou střechou.

Okno chránila silná ocelová mříž. Ještě že byla aspoň ozdobná. Ozdoby byly odlité. Když Rotanov zaslechl cvaknutí zámku, usmál se. Těžko mohou vědět, že tu zůstane přesně tak dlouho, jak sám bude považovat za potřebné. Když bude chtít, roztáhne tyhle mříže, nebo je dokonce rozlomí. Přirozeně že stressový stav, ke kterému dochází po autohypnóze, nikdy neskončí bez následků, když to ale bude nutné… Tak dobrá. Teď však není třeba pospíchat. Jeden den může počkat. Přistoupil k oknu a pozorně si prohlížel dvůr. Nic nového. Za plotem bylo vidět něco podobného střeše nesmírně staré budovy. Kdysi dávno na ní byly lironové pláty, umělá hmota se teď nakrčila, naježila do špinavých rozedraných vrásek. To muselo způsobit jen pořádné prudké teplo. Nejméně dvě stě stupňů, nejméně… Tady u nich ovšem bývá vedro…

Odstoupil od okna a pozorně si prohlédl místnost. Silné zdi — půl metru kamení. To se tu chystají k obležení? Nebyl tu žádný nábytek, nic zbytečného. Postel s hubenou matrací, k podlaze připevněná židle, stolek s večeří, z níž se kouřilo. Snažili se být podle svých možností zdvořilí. Tak se tedy na tu jejich večeři podíváme. Pozorně si prohlédl nádoby i potravu. Potrava potvrzovala jeho domněnku, že jde spíš o přírodní hospodářství než o vyvinutý potravinářský průmysl. Nádobí bylo zřejmě rovněž zhotoveno primitivním způsobem… Nedalo mu, aby si nevzpomněl na rychlost, s jakou se pohybovala podzemní dráha. Nějak to jedno s druhým do sebe nezapadalo… Nejedl. Zítra je požádá, aby mu přivezli z korábu konzervy a všechny jeho osobní věci, lepší bude zatím počkat…

Rotanov pocítil, jak se mu náhle napjaly svaly na zádech. Někdo ho pozoroval. Nikdy ho ten pocit nezklamal. I když ve dveřích nebyla žádná škvíra a samotný pocit cizího pohledu nevycházel vůbec od dveří, nemohl se mýlit. Pomalu, ve snaze neprozradit svůj objev, se obrátil. Čtyři zcela holé zdi. Jako dveře… Zavřel proto oči a pokoušel se soustředit. Zcela jistě ho sledovali. Rozhodně přistoupil ke zdi proti oknu a poklepal na ni prstem. Zeď mu odpověděla tupým zvukem. Samý kámen, podobně jako zeď u okna. Přesto ale tady… Pozorně prohlížel zeď. Přesně nad hlavou odstával kousek omítky. Bylo to sotva patrné. Zdi tu dávno nikdo neopravoval, kolem dokola byly nitkové prasklinky, vypukliny. Přesto ho zaujalo právě tohle místo. Rotanov omítku opatrně nadzvedl nehtem. Pod ní byla malá prohlubenina. Uvnitř byl umístěný nesmírně titěrný optický vysílač. Rotanov ho s obtížemi vydloubl z jamky.

Vůbec si nedělal starosti, co si o tom oni pomyslí, zpřetrhal tenounké drátky vedoucí do zdi, sevřel v dlani drahocenný nález a pomalu přistoupil ke stolu. Snažil se co mohl potlačit radost z takového nálezu, protože tohle byl dárek, o kterém se mu ani nesnilo… Rozevřel dlaň. Ano, měl pravdu, nebyly tam žádné světelné vodiče. Zařízení velké asi jako zápalka v sobě obsahovalo optický integrátor, který přeměňoval světelný proud v soustavu elektrických impulsů. Něco jako titěrná televizní kamera. Tohle „něco“ bylo pro Rotanova nesmírně důležité. Kolonie měla k dispozici dokonalé elektronické zařízení a nejen že měla takové zařízení k dispozici, ale dokázala ho vyrábět, protože vysílač byl vyroben tady. Takové zařízení s malým okruhem použití mělo příliš malou životnost jako jiné podobné drobnůstky, a to mluvilo samo za sebe — bylo vyrobeno tady a docela nedávno. Z toho všeho vyplývalo, že nyní problém opravy palubní elektroniky na korábu přestal existovat a všechno se nesmírně zjednodušilo. Domluvit se nějakým způsobem s těmi lidmi doposud vždycky dokázal. „Co tu vlastně mají? Diktaturu? Otrokářský řád?“ uvažoval téměř vesele Rotanov. „Něčemu takovému nevěřím. Lidé dvaadvacátého století nemohli dojít k něčemu podobnému a i kdybychom počítali s nejhorším, pak vždycky musí existovat nějaký protikladný pól. Ta čtyři procenta stojí za to vyhledat a já si najdu ty, kdo mi budou ochotni pomoci. Teď je jednou to nejdůležitější jasné, taková pomoc je možná, nemusím se ničeho obávat. Mám dost času. Ze šesti měsíců jsem utratil doposud pouhé tři dny…“

Rotanov ulehl na postel a stále tiskl v ruce vzácný nález, blaženě se usmíval, i když neměl ani potuchy, jak daleko je od skutečného pochopení věci. Spal však krátce a špatně.

3

Zdály se mu nesmírně bláznivé sny. Konečně se probudil, ale nepříjemný pocit dusností neustal.

Slyšel, jak za tmavými okny šumí déšť. V místnosti bylo chladno a sychravo. Pokoušel se rozpomenout, co se mu zdálo. Dusilo ho něco lepkavého a páchnoucího. Nemělo to ani tvar ani tvář.

Pak někam padal. Snažil se vynořit z velké hloubky, dral se nahoru, ale neustále byl zadýchaný, protože se mu nedostávalo vzduchu. Dokonce i nyní jeho tělo pokrýval lepkavý pot. Tak už to ostatně bývá, že člověk hned nepřivykne neznámému klimatu na nové planetě. Adaptace. Někdy působí tak, že člověk chodí celý týden ospalý jako moucha. Vždycky se mu zdá něco bláznivého.

Vstal. Celé tělo ho bolelo jako po dlouhé nemoci. Pomalu přistoupil k oknu. Bylo krátce před rozedněním, kdy je na obloze vidět už první stopy blížícího se svítání, které zahaloval jednotvárný déšť. Ke všemu se venku válela mlha… Byl jí plný dvůr, přikrádala se až k oknu. Na okamžik mu připadalo, že bílé chuchvalce se u mříže zachvěly, když se k ní přiblížil, a odplazily se pryč.

Ještě tak mít ke všemu halucinace! „Musím jim říci, aby mi z korábu přinesli lékárničku. Injekce neinjekce, jsem celý rozklížený…“ Pár minut zůstal stát u okna, vdechoval syrový lezavý vzduch a pomalu se vzpamatovával. Pak znovu ulehl. Zbytek noci proběhl klidně. Když se ráno probudil, už jen těžko vzpomínal na noční můry.

Do okna svítilo obrovské rozbouřené slunce, po dešti nebylo ani památky. Třeba se mu to i s tou mlhou jenom zdálo? Ještě jednou pohlédl do okna. Dole se táhl tenounký proužek vlhké půdy, v noci tedy přece jenom pršelo… Uhladil si vlasy a energicky zabouchal na dveře.

Toalety spolu s umývadlem a věcmi na holení byly ve vedlejší místnosti. Když se oholil, cítil se jistější. Vzápětí ho zavedli k Bergovi.

Tentokrát na koordinátorovi bylo vidět, že ho sužují nějaké starosti. Neměl v úmyslu ztrácet proto čas ulízaným diplomatickým jednáním a hned přešel k věci.

„Chci vám něco zcela konkrétního navrhnout, ale nejdřív potřebuji určité informace. Mají čistě teoretický význam, abych tak řekl, a tak si myslím, že můžete odpovědět na mé otázky bez jakéhokoli rizika.“

„Tak to můžeme zkusit,“ odpověděl Rotanov s úsměvem. Cítil se odpočinutý a plně připravený k novému souboji. Berg však výzvu nepřijal. Rotanov si všiml, že si ho nenápadně pozorně prohlíží, jako kdyby ho viděl prvně.

„Dejme tomu, že se vrátíte na Zemi a řeknete, že naše kolonie na Alfě úplně vymřela. Třeba nějaká epidemie… Dostanete docela přesvědčivé materiály a všechny potřebné údaje… Co bude dál? Pošlou další výpravu? Nebo se s tím Země spokojí a nechá nás na pokoji?“

„Těžko říct… Určitý čas tím přirozeně získáte. Proč jste si ale tak jist, že budu souhlasit s takovým podvodem?“

„O tom budeme mluvit až později. Nejprve zvážíme druhou variantu. Nikdo od vás nedostane žádné zprávy. Nemusíte se přece vrátit. Neštěstí na planetě nebo se mohlo něco stát s motorem. Závada v počítači… Copak se toho může stát málo?“

„Vy jste prohlíželi koráb?“

„Koráby se po přistání vždycky prohlížejí. To jsou přece stará pravidla a my jsme nepovažovali za nutné měnit je. Máte něco proti prohlídce?“

To byla pravda. Prohlídka korábů po přistání, jejich technická a lékařská kontrola, to je běžná záležitost v každé kolonii a Rotanov se na to zeptal spíše proto, aby se přesvědčil, že i oni tohle vědí…

„Nemám proti prohlídce vůbec nic. Pokračujte. Poslouchám vás pozorně.“

„Přirozeně musíme předpokládat, že za nějakou dobu bude vyslána další výprava. Jak dlouhá doba uplyne?“

„Mám takový pocit, že to nebude dlouho trvat.“

„Taky si to myslím. A kdyby se nevrátila ani druhá výprava?“

„Pak sem zřejmě vyšlou eskadru speciálně vybavených korábů, s níž si už nemůžete poradit.“

„To mě taky napadlo… Snažte se mě pochopit. Teď od vás chceme jediné — nevměšujte se, nechtě nás na pokoji, aspoň nějakou dobu. Věřte, že nejlépe uděláte, když odletíte a přijmete můj návrh.“ V Bergově hlase zněla nefalšovaná trpkost. Jako kdyby věděl předem, že podobný rozhovor je zbytečný, jako kdyby dokázal předvídat, co bude dál. Rotanov si nedovedl vysvětlit proč, ale nepochyboval o jeho upřímnosti. Snad to způsobil ten tón v jeho hlase.

„Pro koho to bude lepší?“

„Cože?“ zeptal se nechápavě Berg.

„Pro koho bude lepší, když vás tu nechají na pokoji. Pro všechny kolonisty? Nebo pro koho?“

„Především pro pozemšťany.“

„Jo tak… Pozemšťané se dokážou postarat sami o sebe.“

„Především pro pozemšťany,“ naléhavě opakoval Berg. „Pak taky pro nás. Víc vám říct nemohu a vy mi přirozeně nebudete věřit. Teď začnete hned všude čmuchat, převracet všechno naruby, kontrolovat. A uplyne dost dlouhá doba, než pochopíte, že jsem měl pravdu. Pak už ale bude pozdě… Nejspíš vám nepovolí, abyste mohl získat nějaké informace.“

„Proč byste nevyzkoušel ještě jednu možnost?“

„Jakou?“

„Uvěřit v mou dobrou vůli, dovolit mi, abych si o všem udělal vlastní úsudek a rozhodl, co dělat, ne však se zavázanýma očima, jak mi navrhujete, ale po seznámení se všemi faktory. Pak třeba budu s vaším návrhem souhlasit.“

„Jistě bych to udělal. Ještě včera jsem to tak chtěl udělat. Od té doby se ale něco změnilo. Jsem přesvědčen, že i když získáte všechny informace, nedokážete jim porozumět. To je jisté.“

„Chodíme teď už jen kolem horké kaše. Náš rozhovor zcela ztratil smysl.“

„Co se dá dělat… Nebudu vás zdržovat.“

„Mohl jsem přece souhlasit naoko. Potřebuju od vás jenom počítač.“

„Já vím. Vy jste to ale neudělal, proto mi je zvlášť líto, že jsme se nedohodli. To, co bude teď následovat, bude stejnou měrou tragické pro všechny. Pro vás, pro nás, pro všechny lidi. Já vám nebudu bránit, vy se odtud, pokud ovšem budete mít štěstí, dostanete. To už nebude záviset na mně. I když ale budete mít štěstí…“

„Budu mít štěstí.“

„Tím hůř, protože uděláte všechno pro to, abyste uspíšil přílet další výpravy, a to bude ta největší chyba. Skončí to katastrofou. Mám k vám ještě jednu prosbu — nedělejte ukvapené závěry.“

„Pokusím se o to.“ Rotanov vstal a chvíli naslouchal. Někde hodně daleko, nejspíš to bylo mimo budovu a dokonce mimo dvůr, snad někde na okraji města, se nesmírně jemně rozechvěly zdi domu. Zvuk ustal stejně náhle, jako vznikl, potom někdo strašně veliký zatleskal nad městem rukama a ze stěn se začala sypat omítka.

„Co to je?“

Berg pokrčil rameny.

„Teď už se se vším budete seznamovat sám. A ujišťuji vás, že to nebudete mít jednoduché.“

Rotanov stiskl zuby, vstal a vyšel ven. Berg za ním chvíli zamyšleně hleděl, pak se obrátil k vrzajícím dveřím za zády. Do pracovny vstoupila vysoká postava, jejíž stáří, podobně jako u Berga, bylo možno určit jenom přibližně. Na mladě vypadajícím obličeji bez jediné vrásky se leskly malé, hluboko zasazené oči.

„Tak co?“

„Vypadá to moc špatně, Lane. Musel jsem ho pustit.“

„Kam se dostane? Jen ať si jde.“

„Ale ne, ty mě nechápeš… On totiž… Na něho to nepůsobí…“

„Jak to že ne? Nezkusíš to na něm a klidně si ho pustíš?“

„Zkoušel jsem to, ale bez výsledku.“

„To je vyloučeno!“

„Jak vidíš, není. Zničil jeden vysílač a přesto jsme kontrolovali všechny cykly… Třeba jde o nějakou imunitu. Nevím, čím by to mohlo být.“

„Doufám, že chápeš všechny možné následky?“

„Aby ne… Nemůžeme ho nijak využít. Pokoušel jsem se přesvědčit ho, aby s námi spolupracoval.“

„To je prostě legrační!“

„Jistě, máš pravdu. Brzy pro nás ten člověk bude skutečným problémem.“

„To se teprve uvidí. Každý problém se dá jednoduše odstranit,“ Vrhl se k východu, zadržel ho však unavený Bergův hlas.

„Nepospíchej, Lane. Inspektor ze Země nemůže zmizet beze stopy. Nezapomínej na stroj v jeho korábu… Mám obavy, že jeho likvidace jenom uspíší další návštěvu.

„To je možné. Ale nemáme jinou volbu. Snad chápeš, co se stane, jestli nám zmizí a najde tamty.“

„Jaký to má smysl, je to koneckonců jen člověk!“

„Sám jsi přece říkal, že to na něho nepůsobí. Co se stane, až se to dozví? Ten další koráb může přistát u nich… Kdepak, Bergu, toho musíme odstranit.“

Venku vanul suchý vítr, Rotanov stál přitisknut zády ke zdi domu, ze kterého právě vyšel. Dvůr před ním ležel jako obrovská pustá úžlabina, bylo zapotřebí určitého úsilí, aby se dokázal odtrhnout od zdi a přejít tudy. Ještě nechápal, proč tomu tak je, proto nespěchal. Ten Berg ho pustil příliš snadno a příliš najednou. Když si vzpomene na včerejší setkání, pak své plány změnili příliš rychle, bylo v nich dost skrytých hrozeb. Asi moc pospíchal. Možná že to měl ještě protahovat, měl prodloužit to hraní na diplomaty a nashromáždit ještě víc informací, on však strčil hlavu do oprátky, zostřil situaci a zbytečně jim tak dal trumfy do rukou.

Co se to s ním stalo? Proč mu selhaly nervy v Bergově pracovně a proč tak vybuchl? Co to tam najednou pocítil? Čím to bylo, že ho něco zvedalo ze židle a dovedlo ke dveřím?

Najednou před sebou viděl Bergovy ruce. Ležely na stole jako dva zbytečné předměty, jako kdyby mu ani nepatřily. Má takový pocit, že na prstě pravé ruky mu lezl nějaký brouček, ale on tím prstem ani nepohnul, netrhl sebou, nepokusil se setřást dotěrný hmyz… Bylo v tom něco, co Rotanovovi na okamžik vzalo veškerou soudnost, chladnokrevnost… Nedokázal v sobě doposud potlačit odpor a dosud nepoznanou ochromující hrůzu. Nejhorší bylo, že si vůbec nedokázal vysvětlit, v čem to všechno spočívalo…

Konečně odlepil záda od zdi a pomalu kráčel přes dvůr. Musel se přemoci, jakmile byl na úrovni brány, všechno pochopil. Náhle za ním něco vybuchlo a na hlavu se mu sesypala cihlová drť.

Srdce se mu zastavilo a i když si ještě nedokázal uvědomit, co se stalo, skočil prudce kupředu a stranou za silnou klenbu vrat. Druhý výstřel zvedl prach v místě, kde ještě před okamžikem stál…

Tak takhle to Je… Konečně se všechno dostalo do svých kolejí. Jen jedno mu nebylo jasné: proč čekali tak dlouho? Střílet měli mnohem dříve, když šel přes dvůr, a nejjednodušší vůbec bylo nepouštět ho ven. Něco tam u nich nehrálo, nebyli jednotní. Nevěděli si rady, jak dál, a zpanikařili… Toho musí využít. Když už o sobě hned při prvních krocích na planetě dali vědět jeho nepřátelé, určitě najde i přátele.

Pokud se mu ovšem podaří dostat se odtud. Dlouho vyčkávali, ale jestli jsou před ním na ulici jejich hlídky, nevypadá to s ním právě růžově.

Možná že mu už zbývalo udělat několik posledních kroků, aby dosáhli svého cíle. Výstřel mohl zaznít z kteréhokoli rohu. Třeba to vůbec nebude výstřel, ale energetický náboj nebo laserový paprsek? Jaký je v tom rozdíl?

Slunce viselo stále stejně nízko nad obzorem. Jako kdyby se ani nepohnulo od chvíle, kdy se probudil. Dlouhé ráno… Vůbec se nezmění ani pak, po výstřelu, a on se nestačil nic dozvědět, ničemu nedokázal zabránit… Oleg na tom bude ještě hůř, jestli se mu nepodaří dostat se z tohoto dvora.

Za ním se oslepivě zablýsklo a střepiny kolem něho rozdíraly s protivným skřípotem cihlovou zeď. Dost, tady už dál zůstat nemůže. Rotanov se přikrčil před skokem, když vtom se proti němu na ulici objevil nějaký člověk v přiléhavém obleku šedivé myší barvy. Zřejmě nedokázal pochopit, co se tu děje. Rozpačitě hleděl na Rotanova a nerozhodně vytahoval z pouzdra opasku zbraň ve tvaru kvádru. Dělal to tak nejistě, jako kdyby si s ní nevěděl rady. Rotanov ho uhodil do ruky. Člověk se zapotácel a zbraň upustil. Rotanovovi upadl k nohám třpytící se malý kvádr, rychle ho zvedl a aniž se zastavil, vrhl se ke bráně. Nad hlavou mu něco zasvištělo a do tváře mu narazilo roztříštěné kamení.

Bylo mu jasné, že tady přestává všechna legrace. Příliš dlouho přemýšleli a umožnili mu dostat se k bráně, to ale ještě nic neznamenalo, jestli mají na ulici hlídky… Pohlédl zběžně na kvádr, který svíral v ruce. Byla to tepelná pistole starého typu. Ve škole je učili, jak zacházet s touhle prastarou zbraní a jak je vidět, nedělali to zbytečně… Výkon má slušný, ale vydrží jen na několik výstřelů. Bude muset šetřit… Opatrně vyhlédl z brány. Úzká liduprázdná ulice stoupala na malý pahorek. Po obou stranách se táhly neuspořádané nízké zdi staveb bez jediného okna. Ani stopy po nějaké dopravě, ani jediný chodec. Schovat se tu prakticky nebylo kam. Byla to hloupá situace, vlastně ani neví, proti komu bude muset za okamžik použít zbraně. Ale ať to je kdo chce, nemá právo ho zabít, ani kdyby to bylo v sebeobraně. To tedy znamená, že se bude muset za každou cenu ukrýt. Nepředvádět tu nějaké bitvy, ale schovat se. Ale kam? Na opačné straně stoupající ulice byl špinavý odpadní kanál s vysokým obrubníkem. Na první pohled mu připadalo nemožné dostat se tam, když se ale podíval pozorněji, pochopil, že stačí doběhnout na křižovatku a tam bude mít ještě trochu naděje.

Už dlouho tak neutíkal. Vítr mu svištěl v uších, každou chvíli musel měnit směr, aby se nestal cílem dalšího výstřelu. Střílet začali opět příliš pozdě, jinak by to s ním dopadlo hůř. Přesto mu několik sekund chybělo k tomu, aby doběhl na roh.

Zřejmě nepoužívali jenom tepelné zbraně, protože nad střechami budov, kolem kterých utíkal, něco hlasitě zasténalo, vyhodilo to jedovatá oblaka dýmu a vzápětí se na něj ze všech stran jako vosy sesypaly kousky zdiva. Musel padnout tváří k zemi. Naštěstí teď mezi ním a pronásledovateli stála betonová rampa, která přetínala ulici asi pět metrů nad dlažbou. Spatřil ji hned, jakmile dopadl na zem, a hned mu také bylo jasné, co musí udělat. Ve směru, odkud utíkal, už bylo vidět tmavé postavy pronásledovatelů tisknoucí se k ohradě, ze strachu před výstřelem příliš nespěchali. Rotanov dvakrát stiskl spoušť a přerušil betonovou rampu na obou koncích. Ještě ve vzduchu se stačila rozlomit na několik částí a dopadla s hrozivým rachotem, takže zatarasila ulici hromadou suti. Všechno kolem dokola zmizelo v oblacích prachu a kouře. Teď už měl Rotanov dost času, aby se nepozorovaně dostal za roh, aby přelezl ohradu a pokusil se najít úkryt v některém stavení. Bude-li mít štěstí, narazí na nějaký obytný dům, získá tím možná ještě půl hodinky nebo snad i celou hodinu. Oni budou zatím pročesávat ulici po obou stranách. Za tu dobu musí vymyslet, co udělá dál.

Ohrada byla poměrně nízká Seskočil na dvůr plný rezavého železa, přitiskl se ke zdi, chvíli zůstal nehybně stát a zoufale lapal po dechu. Když se vydýchal, začal postupovat podél stavby táhnoucí se těsně u ohrady. Přízemní dlouhá budova jako kdyby neměla konce. Na druhé straně ohrady slyšel volání a dupání. Tady na dvoře ale bylo zatím ticho. Zřejmě měl štěstí: stavba ničím nepřipomínala obytný dům. Spíše to byl nějaký sklad nebo dílna a nikdo tu nebyl. Definitivně se o tom přesvědčil, když uviděl na širokých vratech visací zámek. Tato poslední překážka mu připadala nepřekonatelná. Jestli zůstane trčet tady na nekrytém místě, hned ho objeví, přelézt ještě další ohradu považoval za nebezpečné. Musí se pokusit odstranit zámek… Začal spěšně kolem sebe hledat vhodný kus železa, převracel znehybnělé kusy trámů a rozbité cihly. Vypadalo to, že někdo rozbil všechno, co tu předtím stálo, a postavil tady takovou fádní budovu bez oken s visacím zámkem na dveřích.

Nic vhodného pro likvidaci zámku nenašel, teprve pak si vzpomněl na tepelnou pistoli. Nechtěl po sobě zanechávat stopy, ale neměl na vybranou, každým okamžikem ho mohli objevit.

Přiložil hlaveň pistole až k samotnému zámku a mířil nahoru tak, aby nezasáhl střechu stavby, pak se odvrátil a stiskl spoušť. Místo výbuchu se ozvalo táhlé zasyčení: zřejmě spotřeboval na betonovou rampu příliš mnoho energie. Přesto se však zámek rozpálil doběla, pak změkl, protáhl se, Rotanov do něho zaklínil kus trubky a odtrhl žhavý kov.

Zavřel za sebou dveře a ocitl se v naprosté tmě. Kromě vlastního přerývaného dechu neslyšel vůbec nic. Oči si pomalu zvykaly na šero, pak si uvědomil, že větracími otvory sem vnikalo světla poměrně dost. Široká chodba vedla od dveří dovnitř. Po obou stranách se až ke stropu zvedaly řady polic s nepořádně narovnanými bednami a soudky. Venku si Rotanov stačil všimnout, že celá čtvrť je zastavěna stejnými baráky. Zřejmě je to místo, které má sloužit pouze jako skladiště. V takovém případě tu je poměrně bezpečno.

Páchlo to tu něčím shnilým a ještě něčím neznámým, kořeněným, jako skořice. Napadlo ho, že by v bedničkách mohl nalézt opravdu něco užitečného. Zbraně nebo potraviny, koncentráty, které není třeba skladovat v ledničkách. Tím nejnutnějším pro něho bude v nejbližší době voda… Rotanov několikrát polknul, aby se zbavil sucha v krku. „Ani napít jsem se nestačil.“ Copak ale mohl tušit, že se události budou vyvíjet tak rychle? No dobrá. V noci se bude muset dostat k tomu příkopu, kterého si všiml na protějším konci ulice. Určitě tam na noc postaví stráže, jenže on se nemá čím bránit, takže by vůbec nevadilo, kdyby tu teď objevil soudek s kvasem nebo pivem. Napadaly ho ty nejprostší myšlenky o všedních problémech. A to bylo v pořádku. Zatím se snažil nemyslet na to, co se stalo na planetě, kde se tu vzali lidé, kteří se lidem nepodobají… Seriózních informací moc neměl, nemělo tedy smysl o něčem uvažovat, vznikne tak spousta dohadů, a až získá potřebné informace, bude mnohem obtížnější se v nich orientovat. To už je lepší myslet na pivo… Když tu jsou soudky, jistě v nich je nějaká tekutina. Třeba jde o sklad potravin. Přímo před ním stál na podlaze kontejner nezvyklého tvaru. Jako kdyby někdo pro výuku geometrie vytesal z umělé hmoty těleso s úhlopříčkou asi metr dlouhou. „Tak se do toho pustíme třeba zrovna tady.“

Kontejner byl překvapivě lehký. Rotanov ho bez obtíží zvedl a natočil. Nikde ale nebylo vidět sebemenší škvíru nebo něco, co by připomínalo otvor. Umělá hmota odpověděla na zaklepání tlumeným zaduněním a ukázalo se, že je přespříliš tvrdá. „Musím najít něco přístupnějšího,“ pomyslel si Rotanov a rozhodl se otevřít nejbližší dřevěnou bednu, která upoutala jeho pozornost svými rozměry. Zasunul pod víko stejný kus trubky. Víko se uvolnilo velice rychle, jako kdyby na ten pohyb čekalo. Uvnitř však nebylo nic zajímavého. Těžké odlitky třpytícího se kovu. Titan, nebo by to mohl být wolfram. Přešel k řadě soudků stejně velkých, jako byly bedny. Proraženým otvorem pomalu, jako kdyby se jí nechtělo, odtud vytékal proud smolnaté lepkavé tekutiny. Sířila se od ní známá kořeněná vůně, kterou ucítil hned, jakmile sem jenom vkročil. Je to zřejmě šťáva z nějaké místní rostliny. Bez rozboru se jí napít nemůže, a tak rozhořčeně vykročil dál…

Uplynulo asi deset minut. Za tu dobu se Rotanovovi podařilo prozkoumat jen nepatrnou část skladu. Nic užitečného tu nenašel. Sklad mohl mít jakékoli určení. Nebyly tu žádné technické výrobky nebo potraviny, mohly to být jenom kontejnery pečlivě připravené k přepravě nebo k dlouhodobému skladování. Asi neměl štěstí. Musí tu přece výrobu třídit podle jednotlivých druhů a jestli tomu tak skutečně je…

Vzpomněl si na kontejner z umělé hmoty, na který narazil hned na začátku. Nezvyklý obal mohl obsahovat něco zajímavého. Byl příliš lehký a zřejmě prázdný… Rozhlédl se. Ve vzdáleném koutě skladiště na oddělené polici stál ještě jeden podobný kontejner. Rotanov přistoupil blíž a už uvažoval, čím by mohl otevřít nepoddajnou umělou hmotu, už napřáhl ruku, když najednou znehybněl.

V šeru se za jednou hranou něco zatřpytilo. Bylo to sotva patrné, tenounké jako pavučina. Pavučiny tu ale nebyly, zato celé tuny prachu. Nejlepší by bylo kontejneru se ani nedotknout. Jestliže to ale je skutečně signalizace, pak musí jít o něco důležitého, něco, co si vyžaduje ochranu a jestli se chce něco dozvědět, je nutno otevřít právě ten. Už nemyslel na studené pivo, i když měl sucho v ústech. Už jenom proto, aby zjistil, co podle nich potřebuje takovou ochranu, stojí za to riskovat.

Po půl hodině piplavé, opatrné práce mu bylo jasné, jak složitý systém kontejner chrání. Pomohly mu dobré znalosti z palubní elektroniky, i když neznal celkové schéma a dokonce se ani nepokoušel vyznat se v ovládacím bloku, nakonec se mu přece jenom podařilo objevit a zneškodnit hlavní signalizační uzel opatřený četnými tepelnými i mechanickými vysílači. Systém byl dobře zamaskovaný a Rotanova zachránilo jenom to, že se o něj dlouho nikdo nestaral. Prohnilá deska ve stěně se rozpadla a odhalila drátek tenký jako pavučinka. Možná že teď získal v této nebezpečné hře první bod.

Rotanov opatrně přejel rukou po stěně kontejneru.

Zdálo se, že je vše v pořádku, Jestli však neodpojil třeba jenom jediný vysílač… Vzal tepelnou pistoli, nadhodil si ji na dlani, jako kdyby ji chtěl zvážit. Pak ji přiložil k boční hraně a stiskl spoušť. Už po několika sekundách bylo jasné, že v ní je dost energie k tomu, aby se umělá hmota dostatečně rozehřála. Neroztavila se však, ani když byla rozžhavená doběla. Naštěstí se mu podařilo poškodit uzavírací mechanismus, uvnitř silné stěny to cvaklo, nečekaně tlusté víko vyletělo a bolestivě ho uhodilo do ruky.

Rotanov nepospíchal. Třel si poraněnou ruku a zamyšleně pozoroval kontejner. Nelíbila se mu ta nadměrná síla víka. „Dobrých dvacet centimetrů při takové pevnosti materiálu… Zřejmě nějaká ochrana proti radioaktivitě. To by mi tak ještě scházelo…“ Rychlým pohybem přejel dlaní nad obsahem kontejneru. Kdyby šlo o silné záření, ucítil by teplo, ale k ničemu podobnému nedošlo, i když to ve skutečnosti nic neznamenalo, všechno totiž záviselo na druhu záření. Nakonec měl přešlapování kolem kontejneru dost. Bylo mu jasné, že se kvůli němu dostane do nepříjemné situace, a proto musel pospíchat.

Odhodil pistoli, která mu už nebyla na nic, protože v ní nezůstala ani kapka energie, a vsunul ruku do kontejneru až po rameno. Nic nenahmatal. Vlastně ne, až na samotném dně bylo několik kulatých a kluzkých předmětů. Pokusil se jeden z nich uchopit, ale hned ho pustil, protože mu připadalo, že někde docela blízko se zasmálo dítě. Až se zachvěl, jak hloupý a nevhodný mu připadal dětský smích v tomhle prázdném špinavém skladě. Mohl by ale přísahat, že žádný zvuk nezaslechl. Jako kdyby ten smích zazněl v něm samotném, v hlavě, přesto ho slyšel zcela zřetelně. Něco podobného se stává při halucinacích, příliš dobře však věděl, že žádné halucinace nemá.

Opatrně, centimetr po centimetru znovu přiblížil ruku k neznámému předmětu. Nejdřív pocítil slabé bodáni, jako od elektrického proudu, pak mu znecitlivěla ruka a když se dotkl povrchu předmětu, už nic necítil. Před očima se mu všechno rozplynulo. Viděl nesmírně rozmazaně, obrysy byly sotva patrné, na stěnách skladiště začal vystupovat nějaký obraz…

Aby se nerozptyloval, zavřel oči, a obraz byl rázem ostřejší. Místnost… Veliká místnost zalitá sluncem, otevřené okno… Dítě stojí na prahu a drží hračku z umělé hmoty… U okna se něco pohybuje, něco známého, nějaká špinavá látka… Kouř od ohně? Zbytky záclon? Nic se neměnilo. Rameno měl už celé zdřevěnělé. Dál riskovat už nemělo smysl. Sevřel zuby a jediným přesně promyšleným pohybem uchopil tajuplný předmět a prudce ho vytáhl ven.

Tvarem se ten předmět podobal Butlerovově láhvi velké asi dvacet centimetrů. Byla jakoby průhledná a poměrně těžká. Uvnitř se něco přelévalo. Nějaký tekutý studený plamen. Do taktu s mihotavými změnami uvnitř Rotanova polévalo hned horko, hned zima, všechny jeho smysly byly najednou mnohem citlivější. Byla to zběsilá směs radosti, bezdůvodného smíchu, bezvýchodného stesku, pronikavého ostrého strachu, v hlavě mu něco rachotilo a rámusilo, jako kdyby mu tam zněly černošské tamtamy, měl pocit, že příští sekundu už nesnese to zběsilé napětí, ale ruka se křečovitě držela té pekelné věci a nechtěla se jí vůbec pustit. Najednou jako kdyby zaslechl z reproduktoru ve svém vědomí slova: „Člověče, pusť to!“ Ruka se sama od sebe rozevřela a nádoba spadla zpátky do nitra kontejneru. Potácel se, jako kdyby se právě vyprostil z laviny. Ohlédl se. Na konci průchodu stál vysoký dávno neoholený člověk v rozedrané kombinéze a s těžkou pistolí, která se leskla od vazelíny.

4

Pistole mířící na Rotanovovo břicho se pomalu pohybovala, jako kdyby hledala vhodné místo, kam poslat kulku nebo kdo ví, čím to střílelo…

„Co je?“ zeptal se co možná nejopatrněji Rotanov. „Snad byste mi to měl nejdřív vysvětlit, ne?“

„Škoda, že nemůžu dělat rámus, já bych ti to vysvětlil!“

Rotanov se ani nepohnul.

„Tak si snad trochu popovídáme?“ navrhl znovu Rotanov, aniž spustil oči z pistole.

Připadalo mu, že tenhle návrh jeho protivníka rozveselil, bylo vidět, že se přezíravě usmál.

„O čem se tak může mluvit se singlitem? Otoč se ke zdi!“

Rotanov se nepohnul. Neměl chuť ztratit pistoli z dohledu.

„Já nejsem singlit.“

„Tak otočíš se ke zdi, nebo ne?“ Pistole se přestala pohybovat a strnula, jako kdyby konečně nalezla bod, který tak dlouho hledala.

„Kde zdi se neotočím. Můžete střílet i bez toho.“

Protivník se znovu usmál, tentokrát trochu udiveně.

„Prvně vidím singlita, který toho tolik namluví. Dobře, tak se neotáčej. Jdi kupředu. Vzdálenost — pět kroků. A pamatuj si, jestli se zastavíš, budu střílet.“

To už bylo něco jiného. Nemělo smysl to přehánět, Rotanov pomalu vykročil k východu ve víře, že když ho neznámý na konci chodby bude pouštět před sebe, udělá chybu, zkrátí mezi nimi vzdálenost. Ten však ve svém věku skoncoval zřejmě s desítkami tajuplných singlitů a dobře znal jejich cenu. Poodstoupil až na konec postranní chodbičky, když Rotanova pouštěl před sebe, takže ho měl před sebou. Rotanov si ale nemohl dovolit vyjít ze skladiště, protože jen tady měl určitou výhodu. Pamatoval si, že uprostřed hlavní chodby poblíž dveří je po levé straně pyramida vyrovnaných těžkých soudků, které byly na spadnutí. Když kolem nich Rotanov procházel, ze všech sil kopl do toho nejspodnějšího.

Pyramida se s rachotem zřítila, některé bedničky se rozbily, po podlaze se povalovaly spousty neznámých předmětů. Rotanovův soupeř stačil uskočit, ale nevystřelil… Rotanov se obával, že leknutím stiskne spoušť a udělá poplach. Nestalo se tak.

Teď mezi nimi byla hora soudků, mohl jít klidně dál. Sklad se táhl v délce dobrých sedmi set metrů, najít tady schovaného člověka bylo prakticky nemožné. Rotanov však stále váhal a snažil se přijít na to, proč ten člověk nevystřelil… „Říkal něco o nějakých singlitech, co to je — nějaká sekta, strana? Lidé, kteří mají ve svých rukou moc? Soudě podle toho, nepatří k té skupině, už jenom proto by nebylo dobré ztratit ho. On sám se ale může schovat, odejít…“

„Hned jsem venku!“ řekl nahlas Rotanov. „Počkej s tím střílením.“ Nikdo neodpovídal. Nevystřelil přece, když padaly soudky… Rotanov se postavil doprostřed a zůstal stát.

Byl teď dokonalým terčem, a to nejhorší — neviděl svého protivníka.

Několik sekund trvalo napjaté ticho, pak se v rohu za bedničkami pohnul nezřetelný stín. V chodbičce konečně stál znovu jeho protivník se zbraní mířící k zemi.

„No? Tak co chceš?“

„Stýská se mi po někom, s kým bych si mohl popovídat,“ zavrčel Rotanov. „A schovej tu hračku. Budeme mluvit docela vážně.“

Člověk udělal pár kroků směrem k Rotanovovi, ale pistoli stále ještě neschoval.

„Pěkně vám tu nahnali strachu.“

„Co jsi zač?“

„Tak co, nepodobám se singlitovi?“

„Singlit by už dávno přivolal pomoc… Co jsi zač?“

„Už jsi něco slyšel o korábu?“

Člověk tiše hvízdl, schoval pistoli, ale blíž nešel.

„Jak mi to dokážeš, že jsi z korábu?“

„Na takové dokazování jsem se moc nepřipravoval… Mám papíry.“

„Papíry se můžou padělat… Ale dobře… Byl jsem vyslán, abych všechno o korábu vyzvěděl. Dva naši viděli to přistání, ale nikdo tomu moc nevěřil, všichni si mysleli, že to jsou nějaké legrácky singlitů. Udělat koráb je pro ně maličkost. Ne doopravdický, jenom tak… Dobrá, budu tě muset vzít s sebou na základnu. Máme tam docela slušné odborníky. Ti už zjistí, jestli nejsi singlit…“

„Žádný singlit, jsem pilot z toho korábu! A pojď se odtud nějak dostat. Nadělali jsme tu dost rámusu a mě navíc ještě hledají. Slyšel jsi ráno to střílení?“

„To kvůli tobě?“

„Nejdřív dělali, že mě pustili, ale pak si to z neznámých důvodů rozmysleli. Tady není moc spolehlivé místo.“

Na potvrzení jeho slov se u vnějších dveří rozlehl hluk. Kroky, skřípění závory.

„Tak už je tu máme!“

Jeho společníkovi návrh zřejmě vyhovoval. Dal znamení rukou, přivolal Rotanova k sobě a zmizel v boční chodbičce.

Na opačné straně, než byl vchod do skladu, byl průlez zamaskovaný všelijakými odpadky. Odtud vedla široká odpadová roura do sousedního dvora… Jeho nedávný protivník měl v tomto městě cesty, které znal jen on sám.

Otevřel se kryt kanalizace ukrytý pod vrstvou drnů a ocitli se v úzkém podzemním prostoru. Rotanovovi bylo divné, že tu nic nepříjemně nepáchne a že tu je poměrně sucho. Kanalizace už zřejmě nebyla dlouho v provozu.

Dlouhá cesta tunely, postranními dvorky a zákoutími je nakonec dovedla do malého tichého dvora. Tady se prvně zastavili, aby se vydýchali. Stáli přitisknuti těsně jeden k druhému v úzké mezeře mezi zdí nějaké budovy a ohradou. Kdoví proč si Rotanov najednou vzpomněl na podzemní dráhu. Tam to páchlo plísní, prachem, kdoví čím vším, jenom ne lidským potem, třeba si na to vzpomněl proto, že mu rozedraná kombinéza jeho společníka připadala mnohem příjemnější než jakákoli jiná vůně.

„Jak se jmenuješ?“

„Fil. Naši mě ale překřtili na Filina, říkej mi tak taky.“

Škvírou v ohradě, za kterou se skrývali, bylo dobře vidět na poměrně živou městskou ulicí. Doprava tu neexistovala, snad ji zcela vytlačila podzemní dráha, zato chodců tu bylo poměrně hodně.

„Abychom se dostali z města, musíme tady přejít ulici. Jiná cesta odtud nevede. Je to nebezpečné. Jestli jsi nelhal, pak je vyhlášen poplach po celém městě a čekají nás tady.“

Filin vytáhl pistoli, spočítal náboje a znovu ji zastrčil do kapsy. Rotanov ho zamračeně poslouchal a stále nemohl odtrhnout oči od obrovitého rudého slunce, zabírajícího půl oblohy a nehybně visícího nad střechami.

„To takhle chodíte po městě už dlouho?“

„To jako jak?“ zeptal se nechápavě Filin.

„Takhle se zbraní.“

„Pořád jsme na vás čekali. Až si tam na Zemi na nás konečně vzpomenete. Dobře padesát let už takhle chodíme. Moc jste k nám nepospíchali. Doktor říkal, že dřív nebo později stejně přiletíte, jenomže já jsem tomu dvakrát nevěřil…“

Rotanov pocítil v jeho slovech výčitku, ale mlčel. Ještě nenastal čas na vysvětlování… Stále ještě nevěděl, čí zájmy tenhle člověk hájí, proti komu a proč vzal do rukou zbraň…

Z místa, kde stálí, bylo dobře vidět na obě strany ulice, ale nic podezřelého nepozorovali. Rotanov vlastně neměl ani potuchy, co se tu považuje za podezřelé, a proto plně spoléhal na Filina. Ten na ulici nepospíchal, stále si prohlížel kolemjdoucí. Rotanov si všíml, že lidé chodili rychle, že si nevšímali jeden druhého, že se k sobě chovali zcela cize. V takových malých izolovaných městečkách se lidé obvykle dělí na několik menších skupin se společnými zájmy, ale tady tomu tak nebylo. Filin ho chytil za rukáv.

„Jakmile vyjdeme ven, v žádném případě nepospíchej. Jdi rychle, jako chodí ostatní, ale nepospíchej. K nikomu se nehlas, nikoho si nevšímej, ale to hlavní — nepospíchej a nerozhlížej se kolem sebe, jinak si tě okamžitě všimnou. Ke mně se nepřibližuj víc než na tři kroky, ať se děje co se děje, dokonce i kdyby se střílelo. Jdeme! A ještě si pro jistotu zapamatuj, že kdyby ses dostal z města sám, k našim se musí jít stále na sever asi tak čtyřicet kilometrů. Pak narazíš na hlídky a řekneš, že tě poslal Filin. Tak do toho!“

„Počkej, ta chvilka nás přece nezabije. Co to tam bylo v těch kontejnerech ve skladu?“

Ze všech otázek, které ho svrběly na jazyku, si Rotanov zvolil právě tuhle a teď s napětím čekal na odpověď. Filin ale jenom zavrtěl hlavou a nepřátelsky na něho pohlédl.

„To ti nepovím. A našich se na to raději taky neptej. Měli jste přiletět dřív, víš? Jdeme! Teď není na dlouhé řeči čas.“ Zastrčil pistoli za blůzu a najednou se celý změnil. Byl zosobněná pozornost. Ramena vysunul dozadu, v jeho chůzi se objevila stejná cílevědomost, která byla vlastní většině kolemjdoucích. Stačilo udělat krok a okamžitě se ztratil, splynul s davem.

Rotanov chvíli vyčkal, pak šel za ním a dělal všechno, aby vypadal jako Filin. Moc se mu to nevedlo, neměl dlouholetou zkušenost a vůbec nedokázal pochopit, proč nepřejde ulici rovnou. Filin mezitím došel na křižovatku, chvíli postál na místě, najednou rychle zmizel mezi chodci a okamžitě se ocitl na druhé straně. Rotanov se bál, že ho ztratí z dohledu, proto přidal do kroku, ale před křižovatkou mu na ramena dopadla něčí těžká ruka.

„Stůj!“

Aniž se Rotanov ohlédl, sklonil se a prudce odskočil stranou. Téměř současně vystřelil Filin z protější strany ulice, za Rotanovovými zády někdo upadl. Dav lidí na křižovatce se rozprchl na všechny strany, Filina v té chvíli nebylo vidět. Rotanovovi bylo jasné, že nesmí ztratit ani sekundu, vběhl do nejbližšího průchodu. Bez rozmýšlení vstoupil asi do poloviny schodiště a vzal za první dveře. Byl si téměř jist, že si v tom zmatku nikdo nevšiml, kam zmizel. Filin vystřelil úmyslně, aby upoutal pozornost na sebe.

Dveře povolily bez sebemenšího odporu, nečekal to, zabouchl je za sebou ze všech sil. Chvíli zůstal stát v šeru, ztěžka dýchal a bylo mu trapné, že dokud se tu ve všem nevyzná, bude pro každého jen přítěží, bude jako slepec a ten, kdo ho bude tahat z nesnází, se bude sám vystavovat nebezpečí… V duchu si slíbil, že tohle všechno nesmí trvat příliš dlouho. Očí konečně částečně přivykly šeru chodby. Viděl, že ze stropu na některých místech opadala omítka. Zely tam černé díry a tapety, jako kdyby je někdo drápal nehty.

Vypadalo to, že tu nikdo nebydlí, ale téměř vzápětí se zevnitř pokoje ozval ženský hlas: „Kdo je to?“ Rotanov mlčel a žena vstoupila do chodby. Jako kdyby vyšla z fotografie nějakého módního časopisu minulého století. Nějaký nevídaně nadýchaný šál, přiléhavé šaty ze třpytivé látky, to všechno působilo na pozadí špinavých tapet tak divně, že doslova zkameněl.

Změřila si ho klidným, trochu přezíravým pohledem;

„Co tu chcete? Kdo jste?“

„Rotanov.“

„Jo tak, Ro-ta-nov,“ vyslovila jeho jméno a pomalu oddělovala jednotlivé slabiky. „A co ještě?“

Pokrčil rameny.

„Slyšela jste ten rámus venku?“

„To bylo kvůli vám?“

Přikývl.

„Dobře, tak pojďte.“ Vůbec se nepolekala a snad se ničemu dokonce ani nedivila. Jenom si pevněji přitáhla šál, vykročila před ním a vedla ho.

Vstoupili do přijímacího pokoje, pokud tak bylo; možno nazvat místnost, kde nebyly ani židle. Povalovaly se tu nějaké kusy nábytku, police na knihy bez knih, rámy bez obrazů. Rotanov mlčky hleděl chvíli na ženu, chvíli na hromadu toho nepořádku.

„Tady bydlíte?“

„Samozřejmě. Jo tohle…“ řekla, když si všimla, na co se divá, „to tu zůstalo po lidech.“

„No počkejte… jak to — po lidech… Tím chcete říci, že vy sama nejste…“ Bylo mu, jako kdyby ho někdo škrtil. Už v pracovně u Berga mu to téměř došlo… Dokonce ještě dřív, v té přepravní kabině. A pak ten chlapec s pistolí ho docela popletl… Pozorovala ho naprosto lhostejně a ani se nepokusila pomoci mu. Mozek však odmítal uvěřit zjevným faktům…

„Předpokládám, že vám je jasné, že já…“

„Že jste člověk? Samozřejmě. Je to zajímavé. Už jsem se tu pěkně dlouho nesetkala s lidmi.“

„Poslyšte,“ řekl Rotanov a usedl na to, co kdysi bylo pohovkou. Točila se mu hlava, byl nesmírně otřesen a nedokázal vyslovit jediné slovo. Ona ale čekala, až měl pocit, že dokáže stát takhle bez pohnutí celou věčnost.

„Poslyšte… Dokonce na Zemi by nikoho nenapadlo, že je něco takového možné… Stvořit dokonalé modely, to je neuvěřitelné! Takoví roboti neexistují!“

„A kdo vám řekl, že jsem robot?“

„Tak kdo jste?“

„Jsem prostě nečlověk.“

„Ach ano, samozřejmě, jste jednoduše… nečlověk…“ Jako kdyby v Rotanovově nitru něco explodovalo. Vyskočil a chvíli se nedokázal ani nadechnout. Všechno na něho působilo tak, že nějakou chvíli přestal být odpovědný za své činy.

Jakýsi nečlověk je v lidském obydlí! Má lidskou podobu, lidské šaty… Nebalila se už tak pečlivě do šálu a Rotanov si všiml šrámu na jejím krku. Byl poměrně dost hluboký, ale místo zaschlé krve pod kůží bylo vidět něco bílého a tohle něco se ani v nejmenším nepodobalo čemukoli lidskému.

Rotanov se odvrátil, aby neviděla ve tváři jeho odpor.

„Dokážete se dobře ovládat. Jiní skákali z okna nebo začali okamžitě střílet.“

„To bych chápal…“ zahuhlal Rotanov. „No dobře. Snad byste mi mohla vysvětlit, jak je možné, že se tolik podobáte člověku?“

„Chtěl jste se zeptat, kde jsem vzala tohle tělo? To chcete vědět?“

„No dejme tomu.“

„To bohužel nevím. Jednou ráno jsem se v lese probudila taková, jaká jsem teď. Něco mi nejasně utkvělo v paměti. Třeba tvář staré ženy. Nechápu, proč právě tu tvář jsem nedokázala tak dlouho zapomenout. Nějaký dům… A tohle všechno tu už takhle bylo… Snad to není důležité… K lidem mě to netáhlo. Když se tady ve městě usídlili naši, přešla jsem sem taky. Ze začátku tu nebylo moc klidu, často sem přicházeli lidé. Vždycky moc křičí a hned střílejí… A víte, jak jsem pochopila, proč se vyptáváte na mé tělo?“

„To tedy nevím,“ řekl chraptivě Rotanov.

„Protože mi občas připadá, že to není moje tělo. Jako kdybych si oblékala cizí šaty, ale je to složitější… Chtěla jsem se na to zeptat, chtěla jsem se dozvědět, proč tomu tak je. Naši o tom ale nikdy nemluví. Asi se to nemá. A pak mi to začalo být jedno.“ Unaveně vydechla.

„A co tenhle pokoj… Jak tu bydlíte?“

„Mně je úplně jedno, kde budu, jestli tady nebo v lese. Zimu nevnímám. Žádné předměty nepotřebuji. Někdy mě to táhne do lesa. Mám ráda jeho chlad a vůní… Víte, nevím ani, proč vám to všechno povídám…“

Rotanov náhle pocítil obrovskou únavu, jako kdyby celé ty dva dny lezl do kopce a nahoře nakonec zjistil, že to bylo zbytečné, protože žádná cesta dál nevede. Třeba s tím Filinem to je stejné. Dokonalá kopie, nic víc… Rotanov doufal, že tu najde lidi, a ne cizí nepřátelský rozum. Jestliže tu nezůstali lidé, pak to všechno ztrácí smysl…

„Tak na co čekáte?“ unaveně se jí zeptal. „Vaší povinností přece je podat hlášení o tom, že jsem tu. Kam to všechno máte oznamovat?“

„To je jejich věc, aby vás hledali. Mě se to netýká.“

„Tak mi dejte aspoň něčeho napít.“

„Vody? Já ale nevím… Počkejte, podívám se, vodovod už dávno nefunguje…“

„Jak bez toho můžete existovat?“

„Já vodu nepotřebuju.“

Odešla z místnosti a Rotanov zaslechl, jak zaskřípal kohoutek, jak potom odešla ke dveřím a vyšla na schody. Ani trochu ho nezajímalo, kam vlastně jde. Ať si dělají, co chtějí. Shodil z prosezené pohovky kupu starých papírů, zbytky spadané omítky a rozvalil se na ní, cítil, jak se mu celým tělem rozlévá únava. Teď se tak napít něčeho studeného a usnout. Třeba by se s odpočatou hlavou dokázal v tomhle zmatku nějak vyznat, nyní to je vyloučené.

Žena se vrátila asi po patnácti minutách s velkou hliněnou nádobou, v níž šplouchala nějaké tmavá tekutina.

„Vzpomněla jsem si, že ve sklepě zůstaly nějaké soudky. Snad to k něčemu bude, viděla jsem, jak to lidi pijí.“

Přestal uvažovat. Byla to dost velká nádoba, vešlo se do ní dobře půl druhého litru. Celým tělem se rozlévalo teplo, i když samotná tekutina byla studená, až se nádoba trochu ojínila. Vypil všechno až do dna a rozvalil se na pohovce.

„Tak si někam sedněte, co tu pořád stojíte jako solný sloup?“

„Váš jazyk znám dobře, ale mnohé pojmy pro mne ztratily smysl. Vím, co to znamená ,sedět‘, to je taková poloha. Ale proč se to dělá, to nechápu. A nevím taky, co je to solný sloup.“

„Necháme sloup sloupem… Jestli usnu, tak mě nebuďte.“

„Dobře, nebudu,“ řekla poslušně a znehybněla v póze, která byla pro člověka nepředstavitelně nepohodlná. Rotanova se však už zmocnila nádherná lhostejnost ke všemu, oči se mu samy zavíraly.

Po probuzení se cítil plně odpočatý. Okamžitě si vybavil všechno, co se s ním stalo, V místnosti se nic nezměnilo. Pruhy světla u okna se téměř neposunuly. „Jak dlouho jsem spal?“ pokusil se uvědomit si, spánek však byl hluboký, neměl ani potuchy o čase, třebaže kdykoli se jindy probouzel, věděl přesně, kolik je hodin. Žena v místnosti nebyla. Dovolil si ještě chvíli zůstat ležet, v celém těle cítil nebývalou lehkost. „To bylo dobré pití,“ téměř vesele uvažoval a pak prudce vstal.

Vešel do kuchyně a tady uviděl tu ženu. Stála zády k oknu s nohama nepřirozeně doširoka rozkročenýma. Bylo v ní všechno, co má mechanická figurína, a ještě něco, co vyvolávalo lítost. Měl by cítit hrůzu, odpor, ale nic takového se nestalo. Jenom trochu té lítosti. Ještě nesmírně toužil dozvědět se. kde se tu vzala, proč ona i všichni ti ostatní se tolik podobají lidem. Napadlo ho, že právě teď je vhodná chvíle na takovou otázku.

„Jak to, že nejste nikdy unavená? Proč si dokonce ani nesednete.“

„Tak proto lidé tak často sedí… Ne. Žádnou únavu necítím.“

„A to ani nikdy nespíte?“

„Nevím, jestli je tohle spánek. Když začne noční období, přestanu existovat.“

„Chcete tím říci, že v noci…“

„Ne, já nemyslím takovou noc, která se střídá se dnem, ale když noc trvá podle vašeho času několik měsíců, když přijde zima. Tehdy…“

„Máte pravdu, docela jsem zapomněl, že tady u vás dokonce i na rovníku jsou polární noci…“

Teprve teď si ji pořádně prohlédl. Jako uhel černé vlasy s trochou modři jí rámovaly bledou tvář s obdivuhodně pravidelnými rysy. Kdyby dokázal zapomenout na to, kdo to je, snad by ji považoval za krásnou. Byla to taková bezduchá standardní krása, která zanechává tak málo místa pro osobnost. Pokoušel se odhadnout, kolik jí je let. Nepřirozeně bledá a přespříliš hladká kůže bez jediné vrásky.

Kuchyň se nelišila svým vzezřením od celého bytu. Rezavé vodovodní trubky někdo převázal uzlem, elektrická plotna… Nad ní visela malá krychle chladničky. Třebaže zásuvka byla z neznámých důvodů vytržena ze zdi a povalovala se vedle, neměla s chladničkou nic společného. Tento typ totiž čerpal energií z automatického napájecího zdroje, byly to přístroje, které se doposud používaly v některých koloniích. Rotanov otevřel dvířka a mrazivý oblak páry zasáhl ženino rameno. Trhla sebou, jako kdyby ji to prudce zabolelo, a odstoupila.

„Proč to děláte?“

„Chci něco jíst. Tady zřejmě ještě něco zůstalo.“ Měl hlad jako zvíře od chvíle, kdy se probudil. V chladničce ležely kousky nepřirozeně růžového masa. A ještě nějaké konzervy. Především na ně spoléhal. Nebyly na nich žádné nápisy. Vzal první, která se mu dostala do rukou. Byla to hrachová kaše s vepřovým masem, jedl to studené, jako zmrzlinu. Teď nebylo na dlouhé vybírání čas. Žvýkal tu ledovou hmotu, ze které mu trnuly zuby, a koutkem oka pozoroval ženu.

„Tohle celé město přece postavili lidé, nebo ne?“ zeptal se co možno nejlhostejněji, aby ji nenapadlo, jaký význam pro něho měla hned následující otázka.

„Jistě. Všechno to tu ale nechali. Několikrát ještě přišli, ale to už je strašně dávno.“

„Od té doby… Chtěl jsem se zeptat, kdy jste naposledy viděla člověka?“

Nedokázal úplně skrýt vzrušení.

„Pokud vím, tak lidi tady už nejsou. Odešli do lesů. Pak byla dlouhá léta válka mezi lidmi a našimi. Jestli ještě někdo zůstal, tak jedině tam v lese.“

Může-li věřit Filinovým slovům, měl ještě šanci, že najde lidi. Ve městě je ale hledat nemůže… Do všech podrobností si znovu představil setkání s Filinem: je samozřejmé, že i tohle se dalo sehrát jako na divadle, střelba na ulicích, dokonce i všechno ostatní. Nechtělo se mu ale věřit, že by ho pustili jen tak bez nějakých zvláštních záměrů, něco od něho potřebovali, a pak mohl být i ten Filin nastrčená figurka, pěšák v té hře, kterou s ním hráli. To by si ale jistě všiml něčeho, aspoň nějaké maličkosti, drobnosti, jako třeba toho broučka… Nedokázal si ale na nic vzpomenout. Škoda že tehdy nebyl dost pozorný. Neměl k tomu žádný zvláštní důvod, navíc v tom sehrála roli celá ta situace, tmavý sklad, útěk ulicemi, pak střelba… Přesto se mohl mýlit a jestliže je Filin jedním z nich… Jenomže… Když spolu stáli těsně vedle sebe, bylo tam něco… Pach! Ano, pach lidského potu. To by asi těžko dokázali napodobit.

Třeba má ještě naději. Musí najít místo, o kterém se zmínil Filin. Zřejmě tam se ještě zachovala základna, kde lidé bojují do posledního dechu s tou nepřátelskou planetou…

„Poslyš, proč jste vlastně bojovali s lidmi? Jak vám vadili?“

„My? My jsme s nimi nikdy nebojovali. My jsme se jenom bránili, protože lidé nás chtěli zničit.“

„Chtěli vás zničit?! Jak mohli chtít něco takového, když jich tu byla hrstka, a vás…“

„Nás bylo tehdy ještě méně. To teprve teď je nás víc, ale v době, kdy válka začala… Ne, nevím, proč začala, ale začali ji lidi. Lidi jsou docela jistě nesmírně zlí.“

Pohlédl na ni a ani se nesnažil skrývat překvapení. Něco takového očekával ze všeho nejméně. Podle její nehybné tváře nebylo možné poznat, co si myslí. Ani očí neříkaly nic, zůstávaly stále stejně studené a prázdné, jako kdyby to byly dva kousky ledu.

„Jestli je to všechno pravda, musíš lidi nenávidět To znamená, že nenávidíš i mě. Je to tak?“

„Proč? Vždyť to všechno nemá žádný smysl. My jsme samozřejmě museli zvítězit, to ostatně ale není tak důležité. Necítíme bolest. Nenávist, smutek, strach, to všechno je nám cizí. My nejsme lidé, to jsem ti přece už říkala. Jenom tak vypadáme… Proto nám to všechno bylo jedno. Den je příliš krátký, po něm přichází noc a z nás nikdo nebude. Proto mi připadá, že válka nás rozptyluje. Nejsem si jista, že jsem našla to pravé slovo, abys dokázal pochopit. V každém případě je to pro nás zajímavé. Ale nenávist? Proč? Proč bych měla nenávidět? Když je to všechno jenom hra…“

„Ale co lidi?! Pro ně to přece nebyla hra! Museli umírat, byli zaliti krví, kterou ty nemáš.“ Téměř ta slova křičel.

„To je jejich věc. Oni začali válku sami.“

Odmlčel se. Cítil, že neustále naráží na nějakou bariéru, že se ocitl ve slepé uličce, kde končilo veškeré chápání a začínalo něco pro něho naprosto cizího, nějaká černá propast. Ani si neuvědomil, že si začali tykat. Nemělo smysl rozčilovat se a přesvědčovat ji. Lidská etika neměla v jejím světě vůbec žádný význam. Dokonce i slova, aby mu mohla vysvětlit všechno co nejsrozumitelněji, hledala s obtížemi. Není vůbec schopen se v tom vyznat, něčemu ale přece porozumí, až se dozví, čím to začalo a jak se dostaly na planetu lidem podobné bytosti, které se od lidí tolik lišily.

„Už asi budeš muset jít…“

„Kam?“

„Chtěls přece z města.“

Rotanov by mohl přísahat, že jí nic takového neříkal.

„Teď je nejvhodnější doba. Vidíš, slunce téměř zašlo. Všichni naši už jsou na svých místech, ale energií v podzemní dráze ještě nevypojili. Když budeš chtít, ukážu ti k ní cestu.“

„To je taky hra?“

„Nerozumím ti.“

„No to, že mi chceš pomoct.“

„Ty nejsi jako ostatní lidi. Chodíš bez pistole a dovedeš skrývat city. Líbí se mi to, přesto máš ale jistě pravdu. Hra, to je to pravé slovo. Všechno, co se kolem nás děje, je hra. Mění se jenom její pravidla, někdy se mění také hráči, podstata toho všeho se ale nemění. Tak půjdeš?“

Odvedla, ho po schodech na zadní dvorek. Kabina podzemní dráhy byla ve vedlejším domě. Žena zvolila podle schématu vhodnou kombinaci čísel. Rotanov se na nic nevyptával, rozhodl se, že jí bude plně důvěřovat. Chtěl vědět, jaký zvolí směr. Dobře chápal, že na tomhle bude záležet i to, jaký on zaujme vztah ke všemu, co říkala.

Když mlčela, člověk by si ji mohl splést se sochou. Ani sval se jí ve tváři nepohnul, dokonce jako kdyby ani nedýchala. Sám nevěděl, proč se jí na to nezeptal. V kabině bylo znovu cítit staré dřevo, strojový olej, kdoví, co všechno to tu ještě bylo cítit, jenom jediné tu chybělo stejně jako tehdy — pach lidského potu… Voňavku také nepoužívala, přirozeně, proč taky? Bylo mu jasné, že se kabina každým okamžikem zastaví a začne „docela jiná hra“ podle jejích představ. Možná že ji už nikdy neuvidí. Bylo zvláštní, že při tom pomyšlení nepocítil žádnou úlevu, skoro jako kdyby mu její společnost nebyla na obtíž, i když mu bylo zcela jasné, že je v tom něco nepřirozeného, chápal ty, kdo okamžitě sahali po pistoli, když se setkali s takovouhle napodobeninou člověka. Čím více je lidského v něčem cizím, tím je to hroznější. To už jsou lepší gigantické žáby z Arkturu… Máme-li však na mysli jenom rozum, logiku, pak samozřejmě… A ještě snad sotva patrný dobře skrývaný smutek… Nehledě na všechny její úvahy o odstranění jakýchkoli citů, na starostlivě zdůrazňovanou lhostejnost a možná právě proto…

„Jak se jmenuješ?“

„Já nemám jméno.“

„Jak to?“

„Když se mnou chce někdo mluvit, obrátí se rovnou na mě a já vím, že chce mluvit právě se mnou. S lidmi jsem ještě neměla příležitost mluvit. Můžeš mi říkat, jak chceš, vymysli si pro mě jméno, když to považuješ za nutné.“

„To je asi zbytečné. Vždyť se už přece nikdy neuvidíme?“ zeptal se ne zcela jistě.

„Nevím. Všechno záleží na tom, jak bude pokračovat hra, které vy lidé říkáte život… Jsme na místě.“

Dveře kabiny se otevřely a on spatřil rezavý prach. Zelené plochy lesa asi tři kilometry odtud a široko daleko rozsáhlý prázdný prostor. Udělal krok k východu, ale když viděl, že se ani nepohnula, zastavil se také.

„Ty se vracíš?“

„Jistě. Tady nemám co pohledávat.“

„Kdybych něco potřeboval… chtěl bych vědět, jak tě najdu.“

„To nejde. Já sama nevím, kde budu zítra.“

Otočila se a stiskla knoflík. Naposledy se před ním mihla její tvář zpola zakrytá rozpuštěnými vlasy, pak dveře do sebe zapadly a zaslechl zvuk rozbíhajícího se mechanismu. Dokonce se s ní ani nestačil rozloučit a teprve teď, když odjela bez jediného slova, ho napadlo, jak málo je to důležité.

Rozhlédl se. Fialové slunce se napůl skrylo za obzor.

„Strašně dlouhý den,“ pomyslel si Rotanov. „Jenom jeden jediný den, ale jak se vlekl…“

5

Daleko na jihu rozdělily horské vrcholky zelený lesnatý povrch a vypínaly se k nebi jako tesáky obrovského zvířete.

Mezi lesem a předhůřím se táhl pás země nikoho, i když ve skutečnosti frontu nikdo nevyznačoval a válku nevyhlašoval. V řídkých houštinách pokroucených rostlin se skrývaly přední hlídky kolonie. Díváme-li se po svahu dolů z místa, kde začínaly první jeskyně, žádné hlídky vidět nebylo. Mnohaleté každodenní nebezpečí naučilo lidi opatrnosti.

U východu jedné jeskyně stál vysoký šedivý stařec. Vítr mu pročesával dlouhé zacuchané vlasy, pohrával si s vousy a šosy krátké kožené kazajky. Uvažoval o tom, jak mnoho zbytečných věcí pro život lidé za ta léta poznali, zatímco on pomalu stárl. Vzpomněl si na své rodiče, kteří už dávno zemřeli. Brázdili nekonečno, které dělilo jednu hvězdu od druhé, aby tu nalezli nový domov. „A co? Narazili jsme tu na nevědomost…

Někde v nitru duše jsme měli ukryto, že svět je stvořen speciálně pro nás, pro naše pohodlí, dokonce i daleké hvězdy… Ono to však tak není, jenomže my jsme tu skutečnost hned nepochopili. Spálili jsme za sebou všechny mosty. Když došlo k neštěstí, nebylo cesty zpátky, museli jsme přijmout vypovězenou bitvu.”

Tento svět se všemi svými hořkostmi a hrůzami se přesto všechno stal jeho domovem. Vždyť se tady narodil a litoval teď toho, že rok od roku se kousíček země patřící lidem stále více zmenšoval, jako kdyby se stahovala smyčka…

Když byl mladý, hranice kolonie byly daleko na severu, až za lesem, teď to však s nimi bylo stále horší a on sám si neví rady. Dříve se nic nedělo bez něho, jenomže teď, i když pořád ještě zastával funkci předsedy rady, lidé chodili se všemi otázkami za jiným člověkem. Snažil se nemyslet na inženýra ve zlém, nechtěl být k němu nespravedlivý, chtě nechtě mu však vyčítal zbrklost, protože zbytečně provokoval a v některých případech sváděl zcela zbytečné bitky, které vedly k dalším ztrátám. Když se člověk zaposlouchá, uslyší zdola z druhé terasy hučení strojů, které vyrábějí zbraně. Zbraně — to je všechno, co jim zbylo. Země na ně zapomněla. Několikrát, to bylo na samotném začátku, když ještě neztratili město, elektrárnu a vysílačku z korábu, pokoušeli se odeslat zprávu. Žádnou odpověď nedostali. Inženýr říkal, že na Zemi mají dost svých starostí, že proto musejí spoléhat jenom sami na sebe. Inženýr však byl příliš mlád, jak mohl vědět, jací byli ti, kteří je sem poslali kdysi, aby si podmanili nové hvězdy…

Podíval se na hodinky. Bylo skoro šest. Rada měla začít v sedm. Před každým zasedáním se mu svíralo srdce obavami, protože nevěděl, jaké nové nepříjemné překvapení ho čeká tentokrát. Inženýr nevynechal jedinou příležitost k upevnění své pozice, k dosažení nových ústupků. K čemu potřebuje absolutní moc? Co se s ní chystá podniknout? Uspíšit jejich porážku? Předseda neměl důkazy, měl jenom zkušenosti starého člověka, který toho hodně viděl a zažil. „To je ale ve skutečnosti příliš málo, než aby člověk mohl odsuzovat někoho, kdo ho v budoucnu vystřídá…“

Pomalu stoupal pěšinkou k sídlu rady. Musel překonat pět set metrů, rok co rok mu cesta připadala těžší a těžší, jako kdyby stoupání bylo stále strmější a vzdálenost se prodlužovala. Tady nahoře bylo rostlinstvo řidší, ale dýchalo se tu stejně dobře jako dole. Mohutná a těžká atmosféra byla dostatečně nasycena kyslíkem. Často si představoval planetu jako pohostinný domov s lesy, bohatými stromy, řekami plnými sladkovodních krevet, s ovzduším naplněným kyslíkem … jako kdyby tento dům čekal dlouhá léta na své hospodáře, až se konečně dočkal. Pojďte a žijte si tu v míru… Vstoupili do toho domu, usedli ke stolu a zapomněli na jedinou věc — že je to cizí dům… Zapomněli… a draze zaplatili za svou důvěřivost.

Prstenec jeskyní skončil. Pěšinka teď vedla řídkou houštinou trpasličích keřů, skrze ně bylo tu a tam vidět neuspořádaně rozmístěné dřevěné domky novomanželů. Starší lidé považovali stavbu domku na jednu sezónu, než přijde období mlh, za ztrátu času. I mládež si však mohla takový přepych dovolovat stále méně často.

Jakmile se pěšinka přehoupla přes nejvyšší bod, před očima se mu otevřel známý obrázek. Široká kamenitá číše klesala strmými svahy do roklin a uprostřed malebných zvětralých balvanů kolem studeného pramene byly rozmístěny lavice rady. Všechno tady, dýchalo drsnou jednoduchostí prvních let kočovného, života, kdy všem připadalo, že vítězství je na dosah ruky a epidemie, stejně jako po ní následující válka, jenom trapným nedorozuměním. Stařec sestoupil až k prameni. Přišel dnes, jako ostatně vždycky, o trochu dřív, aby si tu o samotě poseděl. Na lavici však už seděl lékař. Tak stručně všichni říkali vedoucímu skupiny. Snad to bylo proto, že mezi jeho povinnosti patřila i péče o těch pár raněných, jejichž počet rok od roku klesal. Z bojiště této podivné války se jen málokdy vraceli ranění.

Lékař byl strohý, žlučovitý a nespolečenský člověk, v rukou třímal sukovitou hůl, kterou si maloval na zemi pokřivené tváře, ale stařec o něm věděl, že takový vždycky nebýval. Za mlada to byl hovorný, přátelský člověk, nadějný vědec a teprve když se z jedné bitvy nevrátil jeho jediný syn, takhle se změnil. Nestalo se to však najednou, ale postupně. Nejdřív se pokoušel utopit své rozčarování v práci, v horečném hledání spolehlivého řešení nekonečných problémů. Avšak neustálé neúspěchy mu přinášely ještě další hoře a on se postupně vzdával. Možná však, že to jenom tak vypadalo. Vůbec to byl podivný lékař. Jako kdyby v něm bylo skryto natažené péro, které čeká na svou chvíli, aby vyjevilo svou sílu.

Předseda přistoupil a usedl vedle lékaře. Podle dávného zvyku si nevyměnili pozdrav, neřekli si jediné slovo. Za dlouhá léta společné práce a boje jim mlčení řeklo víc než spousta slov. Lékař neustále dobýval svou holí drn trávy pevné jako ocelový kartáč a předseda pozoroval, jak se po svahu řítí modrý vodopád hustého ovzduší.

Přišli další tři. Vedoucí výrobního úseku, úseku zásobovacího a ochranného. Chyběl jenom Filin a inženýr, Filin však přicházel na zasedání jenom zřídka: lovci vedli kočovný způsob života a v přestávkách mezi výpady se skrývali v lesích a bažinách rozprostírajících se kolem města. Inženýr se zdržel. Stávalo se to poměrně často, možná že to dělal záměrně, aby si všichni uvědomili, jak veliké břemeno odpovědnosti musí nést.

Zpoždění jako kdyby bylo psychologickou přípravou a předseda litoval, že nepřijde Filin. To, co on řekl, mělo vždycky velkou váhu. Výrobní oddělení podléhalo inženýrovi, který nedávno dosáhl toho, aby mu podléhalo i řízení obranných akcí. Zbývá lékař a vedoucí zásobovacího úseku, který podléhá Filinovi… Tři hlasy proti třem, pokud se Boran, vedoucí zásobovacího úseku, nepřidá na žádnou stranu… Všechno záleží teď na tom, jaké bude mít inženýr požadavky tentokrát…

Konečně se na pěšince objevila známá hubená postava. Pokolikáté se už předseda ptal sám sebe: čím mu je ten člověk nepříjemný?

Středně vysoký, pohyblivý a věcný, na levé tváři měl šrám, nosil tmavé brýle, při jedné ze srážek mu výbuch ožehl tvář, a tak teď brýle téměř nikdy neodkládal. Výrazné vrásky kolem úst mu dodávaly protivný výraz nadřazenosti. Ale o zevnějšek přece nejde…

Zasedání začalo klidně, projednávali běžné otázky. Dlouho uvažovali, jak přepravit další zásilku materiálů, kterých se lovci zmocnili. Jako vždycky to bylo s dopravou obtížné, bylo málo lidí. To inženýrovi posloužilo jako odrazový můstek pro útok na vědecký oddíl.

„Kolik máte lidí?“ obrátil se na lékaře.

„Stále stejně, to přece víte, ne? Ještě jsme se nenaučili vyrábět homunkuly.“

„Třeba jste už ale dosáhli úspěchů někde jinde, ne? Chci vědět, čím se zabývají vaši lidé a proč musíme živit ty, kdo v takové těžké době nedělají nic…“

Rozpoutal se spor a předseda je přestal poslouchat, myslel na své starosti. „Zajímalo by mě, co ten člověk ve skutečnosti vlastně chce. Že by mu šlo o to, aby dělal předsedu? Je věcný a moc dobře ví, že se kolonie dlouho neudrží, tady něco nesouhlasí… Stále jde o totéž. Hrozí přerušením práce v závodě. Ten závod nad námi visí jako Damoklův meč a nedá se proti tomu nic namítat, protože jeho důvod je nevyvratitelný. Jestliže závod přestane fungovat, kolonie zahyne. Ne zítra nebo za rok, ale okamžitě… Doposud nikdy se nám nepodařilo vyrobit dostatečné zásoby střeliva a zbraní, ale k čemu? Proč po každém i sebekratším odpočinku všechny zásoby beze stopy zmizí?“

I nyní se rozhovor týkal poslední srážky v úžlabině. Ještě před chvílí byl předseda rozhodnut nevstupovat do tohoto sporu, ale docela náhodou přesně věděl, kolik střeliva bylo použito. „Chytit ho tak za ruku, aspoň jedinkrát kdyby se mu to povedlo. Ale inženýr je chytrý, vždycky se z toho nějak vykroutí, vždycky ho napadne nějaké vysvětlení… Nikdo neuvěří, že by mohlo jít o zlý úmysl, to je na celé věci nejpodstatnější.“ Sám předseda tomu nevěřil. „Člověk si přece nemůže přát vlastní smrt, zrádcovství je vyloučeno, protože singliti nemají o zrádce zájem, ti zcela jistě ani nevědí, co to slovo znamená… Kam se ale ztrácejí náboje?“

„Poslyšte, Kelere,“ řekl najednou předseda, „došlo za poslední dva dny ještě k nějakým srážkám, kde jste spotřebovali nouzovou zásobu střeliva? A snažte se být naprosto přesný, je to nesmírně důležité.“

On sám dobře ví, že je to důležité… Tak dělej, dělej, past je nastražena, dřív nebo později k tomu musí dojít. Kdo ve skutečnosti jsi, inženýre Kelere?

„Spotřeba… Samozřejmě že byla další spotřeba, mám to všechno zapsané, přesně si to nepamatuji.“

„Ne, naprosto přesně, prosím. Kde, kolik, kdy. Všechno do posledního náboje.“

„Dobře. Dostanete přesný výčet. Upozorňuji vás ale, že na radě nebudu trpět, aby místo důležitých věcí… Musím si dojít pro papíry.“

Inženýr odešel a členové rady rozpačitě mlčeli. Sotva mohl kdo předpokládat, jak se bude situace dál vyvíjet. Lékař využil přestávky a přesedl si k předsedovi. Nikdo se k nim nedíval, mnozí z nich měli svěšené hlavy. Bylo jim jasné, že během několika příštích minut dojde k závěrečnému mnohaletému souboji mezi předsedou a inženýrem.

„Jestliže přinese doklady, jde všechno k čertu.“

„Já vím. jenže on je nepřinese. Nebo to, co přinese, bude zfalšované.“

„To bude ještě horší, protože se vrátí se stráží.“

„To je příliš riskantní. Nikdo mu nic takového nepromine. Jestli k tomu ale dojde, konečně se dostane všechno na svá místa. Je to první případ, kdy mu mohu dokázat, že podvádí.“

„Nebudou nás podporovat. Má v rukou životně důležitá centra, zásobování, obranu, výrobu…“

„Často přemýšlím, jak se to mohlo stát…“

„A co?“

„Jak takový člověk, který nikomu k srdci nepřirostl, mohl soustředit ve svých rukou takovou moc.“

„Je energický, krutý, vynalézavý. Ve složitých podmínkách, když dojde ke srážce, nemají lidé jinou volbu, domnívají se, že se musí podřídit nutnosti…“

Členové rady jeden po druhém opouštěli svá místa, nechtěli se zúčastnit toho, co se stane za několik dalších minut. Zdola sem doletěl hluk vozidla. Bylo vidět, jak to strojem smýká v zatáčkách a jak prudce ujíždí pryč.

„Inženýr odjel!“

„Tušil jsem, že teď nebude chtít nic podnikat. Skoro všichni jeho lidé jsou na třetím stanovišti.“

„Zítra ráno se vrátí.“

„Ano, a jestli se do té doby nevrátí Filin, nedopadne to s námi dobře.“

Když Anna dokončila svou práci, pospíchala dlouhou podzemní chodbou k východu. Dnes měla jejich skupina službu v oděvním oddělení. Jednotvárná práce děvče natolik unavila, že pospíchala, aby byla co nejdříve na volném prostoru a neztratila drahocenné hodiny zbývající do západu slunce.

Místo lamp byly na nízkých podzemních klenbách zavěšeny svítící plody keřů, jejich nažloutlé světlo jen trochu ozařovalo podlahu, zato však velké plochy krystalů ve zdech svítily nekonečnou spoustou tajuplných světel. Plody přinášeli lovci, Anna ještě ani jednou neměla příležitost dostat se pod obrannou terasu. V kolonii nebyl žádný rozdíl mezi muži a ženami, všichni měli stejná práva a povinnosti. Ti starší se však snažili chránit nezkušenou mládež před nesčetným nebezpečím, kterým jim hrozil Modrý les. Šlo o přísná pravidla a nikdo je nesměl porušovat. Ještě dvě nekonečně dlouhá období mlhy bude Anna muset strávit v neprodyšném podzemí a vstřebávat složitou vojenskou vědu, než se dozví něco o světlém širokém světě rozprostírajícím se kolem dokola. Doposud se její titěrný svět omezoval na podzemní přechody, na plošinku vedle jeskyně a ještě pěšinku k vysokohorskému jezírku, ve kterém lovili krevety. Brzy nebude ani to… Od období mlhy je dělily nejvýše dva týdny. Už teď se s příchodem tmy uzavíraly všechny vchody. Mohutné vyzařovače a silová pole lidi chránily jako pancíř. Noci byly stále delší, dny se krátily. Za dva týdny slunce naposledy vyhlédne nad obzorem a tady, na rovníku, nastane dlouhá šestiměsíční noc. Období mlhy.

Úzká pěšinka zavedla děvče k jezírku. Jeho protáhlá zelená hladina před ní ležela uvězněná prstencem rezavých skalisek. Do západu slunce zbývalo asi pět hodin, Anna měla tedy dost času, aby si stačila nalovit krevety a aby se vykoupala. Uměla dobře plavat a měla ráda taková krátká koupání ve spalující ledové vodě.

Děvče odvázalo loďku s plochým dnem z umělé hmoty a prudce odrazilo od břehu. Plavidlo se neslo rychle a poslušně poslouchalo povely předávané oboustranným veslem. Anna plula k závalu až na konci jezera, tam, kde začínal Bílý kaňon. Bílý se mu neříkalo pronic zanic: voda, která se tu valila přes hřbet na své zběsilé cestě dolů, zbělela pěnou. Hluk potoka přehlušoval všechny ostatní zvuky a bylo zapotřebí velkého umění, aby člověk dokázal odhadnout přesnou hranici, kde sílu strhující všechno dolů do úžlabiny bylo možno zvládnout. V prudkém proudu byly největší krevety. Anna hodila udici daleko do strany, prudkým pohybem vesel natočila loďku zádí k přepadající vodě a začala veslovat proti proudu. Proud odnesl návnadu až k peřeji a děvče pocítilo první trhnutí udice.

Krevety se nejvíc podobaly tučnému salámu sestavenému z jednotlivých článků. Neměly ani nohy, ani klepeta, jenom silný ocas a zubatou tlamu. Takový kousek vážil nejméně dvě kila, dalo dost práce vtáhnout ho do lodičky a udržovat ji přitom na stejném místě. Anna ještě dvakrát hodila návnadu a brzy se na dně loďky svíjela druhá kreveta. Potřetí udice o něco zachytila. Děvče ji povolilo a trhnutím do strany se ji pokoušelo uvolnit, ale nešlo to.

Ještě několik bezvýsledných pokusů a musela vzít nůž, aby udici přeřízla. Do tváře se jí opřel prudký závan větru. Počasí se pokazilo. Rybaření bylo úspěšné. Několikrát prudce zabrala veslem a najednou si uvědomila, že loďka zůstala téměř na stejném místě…

Zpočátku jí to nedělalo starosti. Děvče se sehnulo níž a začalo pracovat veslem v rychlejším rytmu. Po pěti minutách postoupila sotva o metr. Avšak k tomu, aby se dostala z prudkého proudu, musela by překonat nejméně deset metrů, brzy tedy pochopila, že k překonání této vzdálenosti se jí už nedostává sil. V loďce byl malý, avšak výkonný elektromotor. Nepoužívala ho ráda, raději veslovala. Tady v těchto místech však nebylo dobré proud podceňovat. Cvaknutí startéru, příď loďky se zvedla a plavidlo vyrazilo kupředu. Trvalo to jen chvíli… Vzápětí bylo hučení vystřídáno táhlým pískáním, pak syčením a nastalo hrozivé ticho. Proud unášel loďku ke srázu… Bojovala odhodlaně, i když to vlastně už nemělo smysl. Ztratila příliš mnoho času při spouštění motoru. Po několika sekundách se křehká loďka naposledy mihla na hřebeni srázu a řítila se dolů řvoucí vodou. Hned nato Anna pochopila, že není tak obtížné udržet loďku nad vodou. Musí se jenom držet dál od břehů, kde nebyly pod vodou ani kameny, ani mělká místa, proud vody řítící se dnem kaňonu byl příliš silný.

Ani se nestačila leknout, nezbyl jí na to čas. Veškerou pozornost si vyžadovalo ovládání loďky. Vzpomněla si, že této cesty využívali někteří lovci, kteří měli příliš naspěch. Dole se koryto potoka postupně rozšířilo a uklidnilo. Voda zpomalovala rychlost, stěny úžlabiny nebyly už tak strmé. Pokud se jí podaří udržet se uprostřed proudu, může to dobře dopadnout… Pokoušela se nemyslet na to, že Bílý kaňon končí až daleko dole v samotném středu Modrého lesa…

Když Rotanov osaměl, zorientoval se podle slunce. Nemělo smysl vracet se ke korábu, tam na něho už určitě čekají. Zbývala mu jediná cesta, ta, kterou mu popsal Filin. Čtyřicet kilometrů je samozřejmě hodně, navíc za chvíli nastane noc a on o tom lese vůbec nic neví. A nemá žádnou zbraň. Podle údajů automatických sond, které prozkoumaly planetu dlouho před přistáním prvních kolonistů, tady žádná velká zvířata nebyla. Rotanov však už přestal beze zbytku věřit takovým údajům a navíc ještě tak starým. Cizí les v sobě vždycky skrývá nějaké nebezpečí.

Hned od prvních kroků mu tedy nastaly nepříjemnosti. Tráva se pod jeho vahou neohýbala a pokoušela se vniknout do podrážek. Představil si, co by se asi stalo, kdyby se po ní rozběhl bos… Takový porost téměř beze zbytku vytvářel známé „plstěné” keře, které jako kdyby byly upleteny z ocelového drátu. Stromy připomínaly svými tvary pozemské palmy. Krátký šupinatý kmen a ohromné listy mířící vysoko nahoru. Rotanov zaklonil hlavu a dlouho si listy prohlížel, podobaly se křídlům netopýrů protkaným nafialovělými žilkami s poloprůhlednou blankou. Sluneční světlo se jimi prodíralo a vytvářelo tak neskutečný fialový odstín, takže všechno kolem možná z toho důvodu vypadalo jako v neskutečném světě. Rotanov zalitoval, že tu nevystupoval v roli diváka, protože dobře věděl, jací „herci“ se občas objeví na scéně.

Nejjednodušší bylo postupovat podél řeky, na březích byl porost řidší. Najít řeku při takovém množství vláhy bylo snadné, nutno bylo jenom zvážit celkový povrch krajiny a najít rozvodí. Rostlinstvo mu v tom bránilo. Zvolil si největší strom. Nebylo těžké vyšplhat se na rozsochatý strom. Jestlipak ho listy udrží? Přehodil přes silný vodnatý řapík opasek a pověsil se na něj celou svou vahou. List se téměř nepohnul. Takže se to dá zkusit… Neznámé stromy mohou dělat všelijaké kousky, ale když je člověk opatrný… Rotanov postavil nohu na silnou šupinu kmene jako na schůdek a opatrně se přitáhl, byl však připraven okamžitě seskočit. Nestalo se nic. Další krok a všechno šlo jako po másle. Asi po pěti minutách se dostal ke spodním listům a teprve potom ucítil ten pach. Vonělo to něčím nasládlým, nepříjemným, ale nebyla to vůně silná, Rotanov chvíli uvažoval, než stoupal dal. Ještě tak dva metry a bude vidět široko daleko. Byla to leptavá vůně, odporně sladká a neustále se sotva pozorovatelně střídala. Rotanov by nedokázal ani popsat, co to bylo za vůni, ale připomínalo mu to něco známého. Snad to byla mršina nebo prach, možná že to byla krev… Mírně se mu zatočila hlava. Zřejmě už měl sestoupit, byl už však u cíle, ještě poslední pohyb a v mohutné vidlici vytvořené listy se po pravé ruce zatřpytila řeka. A byla docela blízko. Zapamatoval si směr, snažil se nedýchat nosem a začal sestupovat. Zatracený strom… Vůně mu pronikala í sevřenými rty, pronikala do všech pórů jeho těla. Viděl tlusté nárůstky, uzly na listech naplněné žlutou šťávou. Vůně se šířila právě odtud. Nyní byla cítit železem. Rezavým železem. Kov a prach. Vůně se šířily ve vlnách jedna za druhou v přesném pořádku. Jako kdyby tím strom chtěl něco vyprávět. Tak dost! Prostě se mu motá hlava a je třeba dostat se co nejdříve na zem. A vtom to uviděl. Ocelového obra na pásech, jak ztěžka dosedl a rozevřel svou tlamu k modré obloze bez jediného mráčku. Pořádně namazaná, pečlivě ošetřovaná zrůda až po okraj nacpaná krví a smrtí… Kolem ní nehybné lidské postavičky.

Závan větru, obraz se zavlnil a rozptýlil se do všech stran. Rotanov visel za jednu ruku, prsty měl zdřevěnělé, v hlavě mu hučelo. Trhl sebou, překonal poslední metry, seskočil a odběhl stranou. Nohy ho jen stěží poslouchaly, hlava se mu točila, bylo mu zle od žaludku. Za pár minut se vzpamatoval. Byl to obraz příliš zřetelný, příliš skutečný… Obraz, který snad namalovala vůně? Strom jako malíř? Nebo jako fotograf? Nejspíš to poslední. Aby si člověk mohl představit tak příšernou věc, na to ji musel vidět. Staré reaktivní dělo. Tak takhle to je. Ale tady probíhají skutečné bojové akce s použitím těžké vojenské techniky. Ten strom ale něco takového přece nemohl vidět, vždyť nemá oči. Nebo snad to vidět mohl? Třeba holografie nebo přenos videoinformací pomocí vůně? Na něco takového by bylo zapotřebí složité zařízení, moc složité… Tak složité, jako je třeba lidský mozek, jenom v takovém případě strom mohl usuzovat, a v takovém případě sotva vznikl pouhým vývojem. Vývoj nevytvoří nikdy nic zbytečného. Všechno tu bylo složité, příliš složité, bylo nutno proniknout poněkud hlouběji skrze to, co leželo na povrchu a co bylo na první pohled docela jednoduché.

Asi po čtyřiceti metrech narazil na zrezivělý poničený zbytek reaktivního děla. Podle silné vrstvy rzi bylo možno soudit, že tu nestálo první rok, a nebýt obrazu viděného ze stromu, nedokázal by ani přesně určit druh tohoto zařízení. Někdo je v zuřivosti rozčtvrtil, rozmetal na všechny strany plech z potahu, roztavil a zohýbal vodicí lišty… Když Rotanov tyto zbytky prohlížel, viděl používané ústí zbraně mířící strmě nahoru. Zřejmě měla tato planeta nevšední paměť. Kdo tu ty stromy umístil, a proč? Ještě jednou prošel místem dávných bojů. Čas a vlhko odstranily všechny stopy. Uplynou léta a tento zbytek se promění ve žlutý prášek, který roznese vítr, avšak strom si bude pamatovat, uchová ve svém vonícím nitru kdysi získanou informaci. Pro koho? Rotanov šel dál. Ke břehu mu zbýval už jen kousek.

Obrovský nazlátlý brouk bzučel příliš hlasitě. Celou tu dobu se točil pořád kolem dokola. Anna se ho pokoušela zahnat, brouk tomu však nevěnoval nejmenší pozornost a tupě kroužil kolem ní. Neuplynulo víc než pět minut od chvíle, kdy se jí podařilo uniknout z proudu. Řeka ji zanesla daleko. Příliš daleko… Byla promočená do poslední nitky a pronikavý vítr ji zimou doslova rozklepal. Stála těsně u břehu, riskovala, že znovu spadne do prudkého proudu, nesměla udělat jediný krok navíc, i když stromy s fialovými listy ji tlačily téměř až do vody. Modrý les. Ani ti nejzkušenější lovci nesměli rušit jeho klid v této době. Nikdo se z lesa nevrátil v noci v předvečer doby mlhy. Znamená to, že ani ona se nevrátí. Do západu slunce zbývaly tak dvě hodiny…

Ohlédla se. Špice lodi byla pevně zaklíněna do rozsedliny. Veslo se jí zlomilo. Ani loďka nevydržela poslední náraz. Měla v ní i kabelu. Musí rozdělal oheň, osušit se a aspoň trochu se zahřát.

Větve nasycené smolnatou tekutinou zahalil rovnoměrný čoudící plamen. Lovci říkali, že oheň v lese je zvlášť nebezpečný, ale jí byla nesnesitelná zima. Hřejivý plamen jí teď vysuší oděv. Cítila, jak ji posiluje životodárné teplo, a stále přihazovala nové větve. V kabele ležely vedle sušených placek a zapalovače ještě tři vroubkované ocelové válce. Těžké a na první pohled zcela spolehlivé protonové granáty, její poslední spása. Napadlo ji, že se vlastně drží v podstatě docela dobře, s téměř naprostým klidem se připravovala na věci příští, kterým se nevyhne, a hned jí bylo jasné, proč tomu tak je. Prostě nevěřila, že pro ni svět může jednou provždy skončit. Les se vypínal těsně vedle ní, mlčící a lhostejný, dokonce odletěl i brouk, kterého zapudil kouř. Ty stromy tu stojí jistě nejméně tisíc let. Byly tu dlouho před tím, než na tuto planetu přiletěli lidé. Nezvaní hosté, cizinci — tím jsou lidé pro tento les. Čeká na svou chvíli, která přijde brzy… Zanedlouho tu žádní lidé nebudou, všechno se vrátí do původních kolejí. Vzpomněla si na lesy daleké Země. Viděla je jenom v biografu a byla přesvědčena, že to všechno byl jenom nádherný výmysl — pozemské lesy, kde se může rozdělat oheň a kde se dá sedět u něho po celou noc, z nikoho a ničeho nemít strach… Přihodila do ohně další větve. Plamen táboráku vytvářel iluzi bezpečnosti, zaháněl kruh stále houstnoucí tmy.

Narudlá zář viditelná na otevřeném břehu řeky působila široko daleko jako výzva. Možná že les dokonce užasl nad hloupou odvahou člověka. Nebo se snad lesy na této planetě nedokáží divit? V jeho hloubi se něco pohnulo, něco slizkého, beztvarého, něco, co se podobalo lepkavému chuchvalci mlhy, škublo sebou a kleslo, když se zapletlo do popínavých chapadel keřů, trhlo sebou jednou, podruhé, znovu bezmocně dopadlo na pichlavou podušku trávy, rozteklo se po ní, drobnými praménky se vsáklo do samotné země a pomalu se plazilo tam, kde hořel oheň.

Už druhou hodinu postupoval Rotanov podél břehu. Někdy se stalo, že rostlinstvo proniklo jako neprostupná stěna až k vodě, v takových případech musel překážku obcházet, ovšem cesta podél řeky byla snazší. Řeka kličkovala. Chvíli držela směr na jih, pak prudce zabočila do strany. Šel jako dřív podél břehu ve víře, že řeka znovu změní směr. Nic takového se však nestalo, už chtěl úplně od řeky odejít, když zpozoroval na listech vzdálených stromů červené záblesky připomínající oheň. Pokračoval tím směrem ještě kousek, opatrně přitom rozhrnoval pichlavé keře, až spatřil děvče sedící u ohně. Úplná idylka. Takový pozemský obrázek. Po tom setkání ve městě ho už nic nemohlo překvapit. Jestliže čeká na něho, pak je hloupé se skrývat. Pomalu vyšel na nekryté prostranství. Jakmile ho děvče uvidělo, přitisklo na prsa kovový černý válec.

„Nepřibližujte se!“

Zůstal stát. Díval se na prsty, které jí zbělely, jak tiskly válec.

„To tu máte ve zvyku? To vítáte každého takhle se zbraní v ruce? Nechtě toho!“ téměř vztekle vykřikl Rotanov a ona poslechla. Snad na ni zapůsobila únava a vztek v jeho hlase. Dokonce se ani nepokoušel získat vysvětlení, kde se tady u toho ohně může uprostřed znehybnělého lesa brát. Začal už mít dost všech zvyků, všech těch dívek, které se tolik podobaly robotům, které měly lidskou pokožku, pod níž však nic lidského nebylo.

Šel rovnou k ohni, usedl na bobek a vztáhl za teplem promrzlé ruce. Aspoň že ten oheň byl skutečný. Koutkem oka si všiml, že dívka nejdřív přistoupila blíž, pak couvla a znovu napřáhla ruku, v níž tiskla válec.

„Nedělejte hlouposti. Přece vás sem neposlali, abyste tady dělala rámus.“

Nakonec odtrhl pohled od ohně a pohlédl jí přímo do tváře. Ohromila ho hrůza, která jí čišela z bílých rtů a doširoka otevřených očí. Ti, které potkával ve městě, podobné city nedávali najevo, snad ani Filin to nedokázal. Začal najednou pochybovat.

„Až doposud se mě tu nikdo nebál…“

„Tak na co čekáte!“ najednou vykřikla. „Jenomže vám to nevyjde. Tohle je protonový granát a já vytrhnu pojistku dřív, než…“

„Vy jste se tady všichni zbláznili. Už dávno. Tohle je blázinec, a ne planeta. Co se vám stalo s nohou?“ Ta otázka ji vyvedla z míry, a toho chtěl právě dosáhnout. Především ji bylo nutno uklidnit, jinak by mohla ze strachu kdykoli vytrhnout pojistku…

„To je… To nic není, jen škrábnutí, jaký to má ale…“

„Má to smysl. Je to krev? Samozřejmě… Hned jsem měl pochopit, čeho se tak bojíte. Podívejte se!“

Vstal a ukázal jí ruku, kterou ještě před chvílí rozhrnoval keře. Na kůži zřetelně vystupovaly stopy po čerstvých škrábancích. Oči jí ztemněly, ruce bezvládně klesly a prsty se uvolnily. Granát jí vypadl a kutálel se po písku.

„To přece není možné… Všechny naše znám, není jich už tak moc…“

„Mě ne, protože jsem přiletěl docela nedávno.“

„Vy jste přiletěl?! Odkud?“

Hlas jí zněl přerývaným vzrušením, touhou uvěřit v zázrak. Teď ji mohl zachránit jenom ten.

Usmál se a začal pískat refrén staré písničky o zelené planetě, písničky, která byla kdysi svéráznou hymnou těch, kdo odlétali dobývat nové světy. Zavrtěla hlavou a z očí jí vyhrkly slzy.

„To ne! To není možné! To není možné!“

„Tak konečně mě někdo uvítal jaksepatří. Děvčata se vždycky rozpláčou, když přiletí koráb ze Země, jenomže vždycky pláčou radostí…“

Najednou mu uvěřila, uvěřila mu proto, že když přišli o všechno, když byli zahnáni, přestože ještě nesložili zbraně, ale už téměř ztratili veškerou naději, snili o tomto korábu, čekali na něj, každý večer hledali malinký ohnivý bod, který si bude razit mezi hvězdami svou vlastní cestu. Teď přišla reakce na tohle všechno, Anna cítila, jak jí slzy vyhrkly nezadržitelným proudem.

„No tak, už dost… Raději mi povězte, jak jste se sem dostala.“

„Hned, počkejte…“ Ještě několikrát vzlykla, odvrátila se od něho a otřela si oči. Najednou se prudce bez jakéhokoli přechodu zeptala: „Počkejte! Kde máte svůj koráb? A jak to, že jste sám?“

„Koráb? Ten je odtud daleko. Zmocnili se ho ti z města. Přiletěl jsem sám.“

„A co zbraň, skafandr? Ostatně skafandr vám nepomůže… Vy vůbec nic nevíte.“ Z hlasu jí zaznívala zoufalost. Byla teď naprosto soustředěná, připravena setkat se s nebezpečím tváří v tvář, jak to dokázali všichni, i děti z tohoto krutého světa.

„Uhaste oheň, rychle… Vezměte granát, ten na písku. Víte, jak se s ním zachází?“

„Snad byste mi měla nejdřív říct, o co jde?“

„Až pak. V kabele je mapa, že mě to hned nenapadlo… Vždyť třetí stanoviště je docela blízko, asi deset kilometrů. Tam se můžeme ještě dostat. Nejhorší to bude s přepravou, potřebujeme vor, protože z mé loďky toho moc nezůstalo.“

„Tak mi vysvětlete, co chcete dělat a na co potřebujeme vor?“

„Naše základna je daleko, tam v horách,“ mávla rukou směrem ke vzdáleným vrcholkům, které už stačil skrýt modravý soumrak. „Zanesl mě sem proud. Nedaleko je ale přechodná základna lovců, říkáme jí. třetí stanoviště. Tak nestůjte a hledejte strom vhodný pro prám!“

Dřevo bylo lehoučké jako korek, nakonec stačily dva kusy. Ještě než s prámem odrazili od břehu, děvče se rozhlédlo.

„Připravte si granát, ale hodíte ho, teprve až vám řeknu. Kdyby se něco stalo, v kabele je mapa a kompas, azimut jsem tam vyznačila. Po deseti kilometrech uvidíte odděleně stojící skálu, v ní je jeskyně lovců. Až k ní budete přistupovat, buďte opatrný. V noci střílejí na všechno, co se pohybuje. Vy musíte dojít, slyšíte? Musíte!“

„Buďte klidná. Dojdeme tam společně.“

Ucítil, jak mu její drsná horká dlaň sevřela ruku á hned ji pustila.

„Tak a teď kupředu. A mlčte! Musím slyšet každý zvuk. Někdy je právě tohle prozradí…“

Odrazila od břehu pomocí tyče, prámu se ihned zmocnil proud. Slunce se definitivně ukrylo za obzor a západ téměř okamžitě pohasl. Sotva slyšitelně zurčela voda. Rotanov mlčel a myslel na to, kolik odvahy potřebují lidé z této planety, aby zůstali lidmi…

Prám se prodíral hustým soumrakem, ve který se proměnilo celé okolí. Na břeh nebylo vidět, řeka plynula tiše a rovnoměrně, připadalo mu, že se vůbec nehýbají z místa. Prudký náraz je málem srazil do vody a Rotanov okamžitě spatřil protější břeh. Děvče seskočilo a čekalo na něho otočené tváří k řece. Zezadu bylo slyšet pronikavé syčení, jako kdyby někdo vypouštěl vysokotlaký kotel. Rotanov se ohlédl, ale nic neviděl, jen neprodyšnou mlhu vznášející se nad řekou. Přesto tam určitě něco bylo, protože děvče se zeširoka rozmáchlo a hodilo granát do řeky. Oslepující modravý záblesk z výbuchu vyrazil k nebi, bylo světlo jako ve dne. Ale ani pak Rotanov nic neviděl. Stále ještě stál na prámu. Rozervané chuchvalce mlhy létaly na všechny strany, stoupala pára — a to bylo všechno. Horká vlna vzduchu mu narazila do prsou.

Náraz byl podstatně slabší, než se dalo po takovém výbuchu očekávat.

„Tak už konečně seskočte!“ zvolalo děvče a Rotanov se téměř vzápětí ocitl na břehu vedle ní.

„Podle mě tam nic nebylo. Pronic zanic jsme přišli o granát.“

„Honem! Teď nás dohoní.“

Asi třicet minut se mlčky prodírali pichlavým porostem. Najednou cítil, že je zadýchaný. Musel ze sebe vydat všechny síly, aby nezůstal pozadu, a to postupoval jako druhý. Už měl chuť vykašlat se na mužskou ješitnost a požádat ji, aby šla pomaleji, naštěstí se ale křoviska rozestoupila a uvolnila jim cestu na velkou mýtinu.

Anna se otočila, ale v tom okamžiku ji přestal vidět, protože oči mu zakryla neprůhledná opona. Měl pocit, jako by mu na hlavu někdo vylil kbelík mléka. Zaslechl, jak děvče vykřiklo, vrhl se k ní, ale nedokázal se pohnout z místa. Ruce a nohy ho neposlouchaly, ale každý pohyb ho stál spoustu sil, jako kdyby na něj někdo navlékl gumový pytel. Neměl potuchy, jestli se mu podařilo postoupit aspoň o metr, protože už nic neviděl ani neslyšel. Pak se mu v uších rozezněly rytmické tupé údery, něco mu sevřelo spánky. Stále však ještě dokázal kontrolovat všechny své pohyby, v uších mu bušila napětím krev.

Znovu se ze všech sil pokoušel udělat pár kroků, znovu se pokoušel uniknout z této lepkavé hmoty, která mu přilnula na celé tělo. Její síla i tlak se neustále měnily. Pulsovala, chvílemi se poddávala jeho úsilí, chvílemi jako kdyby z ní byla celistvá hmota a nebyl schopen se pohnout. Netušil, jak dlouho to celé trvalo, jestli to byla minuta nebo hodina. Po následujícím pokusu viděl, že clona mu před očima řídne a téměř vzápětí uviděl hvězdnou oblohu. Něco bělavého podobajícího se chuchvalcům páry mu klesalo z ramen k zemi, rozplývalo se a unikalo pryč. Děvče nikde neviděl. Vzpomněl si na granát. Zbytky bělavých chuchvalců unikaly z mýtiny do hustých keřů. Hodil tam granát. Na několik sekund bylo světlo.

Děvče leželo uprostřed mýtiny s rukou nepřirozeně stočenou pod tělem. Tep byl sotva patrný a ve světle dohořívajících keřů mu její tvář připadala smrtelně bledá. Rotanov bezmocně šátral po kapsách, i když předem věděl, že s sebou lékárničku nemá. Pak zvedl děvče do náručí, téměř automaticky určil podle hvězd směr a vykročil.

6

Z města se Filin dostal podezřele snadno a neměl z toho příliš velkou radost, protože po takovém tvrdém střetnutí v ulicích ho nemohli tak snadno pustit, to znamená, že se něco chystalo. Doposud se singliti neodhodlali pronásledovat je dál než na okraj města. Byli mistry v připravování nenadálých překvapení.

Vezměme třeba ten příběh s pilotem, jak obratně nastražili past… Ani on s veškerou svou zkušeností si jí hned nevšiml, dokázali odříznout pilota a skoro jistě ho chytili. Teď ho z toho bude muset dostat. Být to dřív, nebylo by to nic těžkého. V létě převážnou většinu pouličních srážek vyhrával. Nyní to bylo něco jiného, teď na začátku období mlhy, kdy člověk v noci nevystrčí nos z jeskyně. Nehodlal o tom dlouho uvažovat, protože praktické úlohy řešil bez dlouhého přemýšlení. Věděl, že jakmile se dostane ke svým, vrátí se do města s oddílem a pilota osvobodí.

Rezavý prach pod nohama vystřídala půda s hladkými, zpola průhlednými kameny. Ve večerních slunečních paprscích vypadaly nádherně. Nesčíslné barevné odlesky se míhaly po lesklém povrchu, jako kdyby zářily zevnitř. Nesnášel tohle místo, kluzké kameny mu při každém kroku ujížděly, člověk musel být obzvlášť obratný, aby tudy mohl projít.

Teď už se muselo brzy objevit čtvrté stanoviště. Kamení skončilo, začal se prodírat křovím poblíž stanoviště. Taková stanoviště obklopovala celé město v poloměru asi deseti kilometrů a sloužila jako opěrné body pro denní operace. Na noc tam lidé nezůstávali. Čtvrté stanoviště vybudovali docela nedávno, dva dny před jeho poslední výpravou do města. Ještě ho nevyužili, ale Filin dával vždycky přednost vracet se přes taková utajená, singlitům neznámá místa.

Dlouhá válečná léta ho naučila opatrnosti.

Stanoviště v tomto případě znamenalo malý srub z kmenů ukrytý v hloubi lesa. Tam museli mít službu tři lidé. Všechny si nepamatoval. Jen velitele určil sám, byl to Gej, mladík, se kterým Filin tajně sympatizoval, i když to nedával najevo, protože veškeré city, mezi muži považoval nejen za zbytečné, ale pro vojáka dokonce škodlivé. Srub vyrostl uprostřed křoví, už si představoval chutný oběd, krátký odpočinek a upřímnou Gejovu radost, kterou se ještě nenaučil skrývat.

Byl však už čas, aby ho zpozorovala hlídka. Filin šel naschvál hlučně, lámal větve, aby ho strážný viděl z dálky. Padesát metrů, čtyřicet… Zastavil se. Něco nebylo v pořádku. Zkušeným pohledem přejel prostor kolem stavby, všiml si naprostého klidu všech okolních rostlin, pootevřených dveří, konzerv, které se povalovaly až u prahu. Gej by tu nikdy konzervy nenechal. Nikdo z nich by je tu nenechal… Jsou tu příliš vidět. Filin opatrně a potichu klesl do trávy, splynul s ní, zmizel. Modrozelená skvrnitá bunda, která vypadala ve městě tak divně, tu naprosto splývala s okolní flórou.

Uplynula hodina. Zdálo se, že ani v chatrči, ani v jejím okolí není živáčka, ale Filin už věděl, že to není pravda. Zlatý chrobák neměl chuť odletět od keřů asi tři metry vpravo od srubu. Pořád si tam sedal, vzlétal, opisoval krátké kruhy a znovu přistával. Bylo tam něco, co poutalo jeho pozornost. Nebylo tak těžké představit si, co to je… Filin sevřel pěsti, až mu zbělely, a pomalu se plazil mezi rostlinstvem. Chatrč zůstala daleko stranou, plazil se teď na místo, kde seděl brouk, na protilehlou stranu. V trávě ležel na zádech Gej, zakrýval si rukama hlavu. Jako obvykle neměl na těle žádnou stopu po zranění. Naprosté vyčerpání, po němž následoval šok. Vysáli z něho všechno, co ještě nedávno bylo Gejem, a zbyla jenom tahle nenapodobitelná lidská schránka… Nějakou dobu v ní byl ještě život. Teď už bylo tělo mrtvé, samotný Gej však zemřel podstatně dřív…

Rozhořčení a bolest Filina na chvíli zbavily opatrnosti. Dvakrát vystřelil na chrobáka z tepelného paprskometu. Záblesky bylo vidět na velkou vzdálenost, bylo mu to však jedno. Zvedl do náručí chlapcovo tělo a vešel do chýše. Nikdo tu nebyl. Všude byly rozházeny různé věci, nábytek rozbitý. Bezmocně se rozhlédl — neměl Geje kam položit. Ze stolu nezbylo nic. Nakonec uložil Gejovo tělo rovnou na podlahu a dlouho stál vedle něho. Dřív nebo později bude ležet přesně jako on a bude dobře, když se s ním někdo z jeho přátel rozloučí. Málokdy nalézali těla zahynulých v tomto boji, jemuž nebylo vidět konce.

Postupně se Filin začal dostávat ze svého hlubokého smutku, protože jeho myšlenky se bezděčně neustále zastavovaly u něčeho důležitého, u něčeho, na co nesměl zapomenout… Tohle stanoviště, samozřejmě. Nikdo o něm nevěděl, tedy skoro nikdo. Byla to náhoda? Ne. To je vyloučeno. Aby bylo možno stanoviště znenadání přepadnout, to by museli přesně vědět, kde tady bývají lidé, protože chystat past na samotném stanovišti nemělo smysl a bylo nebezpečné. Zůstávaly tam miny, pasti, sledovací přístroje, a tohle všechno oni moc dobře věděli… Navíc proto, aby se mohli zmocnit živých lidi, o což pokaždé usilovali, protože mrtví a zabití neměli pro tyhle pavouky smysl. Proto, aby se jich mohli zmocnit živých, museli přesně znát místo jejich předních stanovišť.

Příliš často se objevovaly léčky a pasti tam, kudy měli procházet lidé. Příliš často… To ale zváží až později. Až pohřbí Geje a dohoní ty, kdo tu byli před čtyřiadvaceti hodinami. K takové operaci museli mít s sebou spoustu věcí. Musel jednat dvojnásob opatrně, základna musí dostat zprávu o pilotovi za každou cenu. Věděl, že nemá právo riskovat, ale nedokázal se přemoci, nebude mít klid, dokud ti, kdo zabili Geje, budou chodit v tomto lese.

Třikrát obešel chatrč a našel stopu. Příliš se neskrývali. Vypadalo to, že se přestali bát. Znamená to, že věděli, že sem v nejbližším týdnu nikdo nepřijde. On sám zvolil toto stanoviště v poslední chvíli před návratem. Vyšlapaná pěšina v křoví mířila na jih, jemu však nedělalo potíže nalézt nějakou stopu dokonce i pak, když pěšina zmizela.

Oddíl singlitů dohnal krátce před západem slunce.

Zbývalo mu málo času. Porostem se prodíralo dvanáct nahrbených postav s těžkými batohy. Bylo je slyšet na dvě stě metrů. Ti vpředu nesli těžkou reaktivní pušku, a krychli elektronického pátrače. Musel to skončit najednou, jediným úderem, protože jestli zůstanou naživu do tmy, nedopadne to s ním dobře. Filin vytáhl paprskomet, posunul páčku na maximální výkon a vystřelil do nich zezadu širokoúhlým paprskem. O zlomek sekundy se však opozdil. Než stiskl spoušť, ten první s pátračem výstražně vykřikl. Začali klesat do trávy, proměnili se v páru, ale ty, kteří leželi na zemi, paprsek nezasáhl — bránily v tom husté mokré keře. Nemohl nic dělat. Musel ustoupit. Teď se mu ocitli v zádech oni. V pátrači byla jistě kazeta se vzorkem jeho pachu. Situace se pro něho stala krajně nebezpečná. Připomínalo to souboj slepého s vidoucími: nejméně na sto metrů mohli kontrolovat každý jeho krok, zatímco on v posledních záblescích světla ztrácel možnost orientace. O pronásledování už nemohlo být ani řeči. Musel se vrátit na základnu a nezbývalo mu už moc času, každým okamžikem se mohli objevit ljussové.

Vnořil se do úzké úžlabiny, která se vzápětí změnila v hlubokou rokli, rozběhl se jejím dnem ve snaze odpoutat se od pronásledovatelů. Rokle však brzy končila. Dříve než začal vystupovat, znehybněl a naslouchal. Vpravo od něho na okraji svahu bylo slyšet nějaký hluk. Znamená to, že ho objevili a že tím ztratil ve hře o život další bod, možná už poslední… Teď bude muset stoupat při jejich střelbě a jestli zaváhá třeba ještě jedinou sekundu, dostane se do jejich palby hned tady. Vrhl se nahoru srázem po levé straně. Jenom to stihnout a dostat se z té prokleté rokle dřív, než začnou střílet. Nestihl to. První výstřel zazněl, když byl asi tři metry od okraje. Náboj z reaktivní pušky dopadl o něco níž, tlaková vlna ho vynesla téměř nahoru. Naštěstí tím nárazem neztratil vědomí. Jediným skokem se přehoupl přes okraj strže a upadl. Další střela za sebou zanechávala dlouhou dýmovou stopu, proletěla mu nad hlavou a dopadla stranou někde mezi stromy. Teď ho nedostanou. Budou se muset sami nejdříve vyškrábat z rokle, nebudou přirozeně takoví hlupáci, aby mu lezli rovnou do výstřelů. Znamená to, že ho budou chtít obejít.

Spočítal si, že má dobrých pět minut k dobru a rozepnul si bundu. Celou pravou stranu hrudi měl jednu modřinu. Teprve teď pocítil bolest. Zašátral v batohu, až ze dna vytáhl svázaný uzlík s kořenem krasanu, smísil suchý prášek s trochou vody z polní láhve a opatrně si potřel poraněné místo. Bolest začala ustupovat. Krasan účinkoval téměř okamžitě, bez něho neodešel ze základny ani jediný lovec.

Teď musel něco vymyslet, musel najít nějaké východisko pro těch pár minut, které mu zbývaly. Jestliže to neudělá, jestli bude dál jednat naslepo, brzy s ním skoncují, a když ne oni, pak určitě ljussové… Nezbývalo mu moc času, to bylo to nejhorší. Pustil se do té bitky pozdě, až před západem slunce… Ke všemu ještě ten pátrač s jeho pachem. Neunikne jim, nedokáže to, bude muset přijmout poslední boj. Skutečně to neprošlo jen tak, když se dostal tak snadno z města, něco mu napovídalo, že šlo o zradu. Měli kazetu a odněkud se dozvěděli o jeho plánech. Zničené stanoviště bylo dobrou vábničkou. Zřejmě se tedy teď nechal hloupě nachytat. Celá jeho zkušenost mu nepomohla.

Opatrně vstal, rozhlédl se a pokoušel se uhodnout, z které strany přijdou. Bolest necítil, ale zvonilo mu v uších, začalo mu být špatně od žaludku, to zranění neprojde bez následků. Snad pro to zvonění v uších nezaslechl hluk za svými zády. Když se z keřů na něho vrhl první z nich, bylo už pozdě. Toho se zbavil, shodil ho se sebe, ostatní tu však byli dřív, než je čekal a teď se na něho ze všech stran šklebily krátké hlavně paprskometů.

Neměl co ztratit. Jediné, co mu zbývalo, bylo vyprovokovat je ke střelbě, aby ho nedostali živého jako Geje. Skočil do strany, upadl a odkutálel se do křovisek, každým okamžikem očekával žhavý náraz posledního výstřelu. Nevystřelili však, jeho výpočty mu nevyšly. Hodili na něho síť a její konce zatáhli. Počítali se vším, šli na něho jako na divokou zvěř… Trhl sebou, pak znovu, přímo před obličejem uviděl tersilové vlákno sítě, které odolávalo i autogenu, uvolnil se a zavřel oči: „Tak to je konec. Daleko jsem se od tebe nedostal, Geji. Teď jsem na řadě já…“

Každý večer vyplouvala z lesa hustá oblaka. Jejich čas nastával teprve v noci. Později, když stoupne vlhkost vzduchu a klesne teplota, začne šestiměsíční nov, neomezenými pány planety se stanou ljussové. A teď, kdy nenastalo ještě v plném rozsahu období mlhy, stačila jim i noc.

Rozvrstvené plochy se plazily po zemi, každou chvíli vzájemně splývaly. Zdálky připomínaly obrovitou nenasytnou amébu, která vztahovala své pseudopodie do všech stran. Známá vůně ji už dlouho nenechávala v klidu. Byl tady někde docela blízko, vanul z každé škvíry osaměle stojící skály na okraji lesa. Améba zahalila svým tělem celou skálu shora dolů. Hledala štěrbinu, až ji konečně našla. Vstupní dveře se nedovíraly zcela těsně. Lidé se však chránili ještě i jinak. V chodbě něžné kouřové tělo narazilo na nemilosrdný proud neutronů vmžiku ničících miliardy živých částeček, které pronikly do jeskyně. Améba se zachvěla nesnesitelnou bolestí, na několik sekund její tělo ztratilo stabilitu, narostlo do všech stran, až se rozdělilo na jednotlivé kusy, avšak jako kdyby neslyšitelný rozkaz současně zastavil další pohyb. Pomalu, jakoby neochotně se chuchvalce plazily zpátky, nechaly se pohltit hlavní hmotou mlhy, která obklopovala skálu. Aspoň tři hodiny se mlha nepohnula a teď už ani v nejmenším nepřipomínala živou bytost. Neobvyklá bylo pouze rozmístění zhuštěné části, která rovnoměrně pokryla celou skálu od vrcholku k úpatí. Uvnitř skály v malé jeskyni na dvou desítkách čtverečních metrů spalo porůznu asi dvacet lidí.

Dva hlídkující, kteří seděli za stolem u vchodu proti rozdělovači neutronového generátoru, okamžitě zaregistrovali vzrůst výkonu, neviděli v tom však nic zvláštního. K útoku docházelo každou noc. Proniknout do skály zvnějšku, dokud fungoval generátor, bylo vyloučeno. Povinností hlídky bylo sledovat právě jeho nepřetržitý provoz. Dobře věděli, že po neúspěšném pokusu proniknout dovnitř bude nepřítel vyčkávat až do rána. Když mívali přebytek energie, lidé si mohli dovolit protiútok. Teď museli čekat na ráno, až slunce samo ljussy zažene do jejich nor.

Oba muži na hlídce si vyměnili pohled a pohodlněji se usadili u svých pultů. Noc se teprve teď ujímala svých práv, do svítání zbývalo nejméně šestnáct hodin a ta slizká hmota, která se teď rozplynula po povrchu skály, bude čekat celou noc i všechny následující noci, bude vyčkávat nekonečně dlouho a trpělivě, znovu a znovu bude opakovat své pokusy, jen na první pohled neúspěšné, protože dříve nebo později se něco stane… Vypoví službu nějaký blok generátoru, hlídka se opozdí, nebude dost energie…

„Neměli bychom probudit inženýra? Dnes ten útok trvá dlouho, měli bychom to té potvoře vrátit…“

„Stejně to nedovolí.“

„Proč sem vůbec přijel?“

„Čertví… Ten mi účty neskládá, jenom jsem slyšel, že se vrátíme na hlavní základnu.“

„Letos je to nějak brzy, singliti přehradí cestu.“

„Co je jemu do singlitů, ten má své plány… Není mu líto ani vlastních, ani cizích.“

„Ano… Má v sobě jenom krutost. Kdybychom se dočkali Filina, ten by nás v tom nenechal.“

Signalizační světlo na desce se prudce rozzářilo a nezhasínalo: generátor neustále čerpal energii ze shromažďovačů a měnil ji v silné záření. Obvykle stačila sekundová rána… Nebylo pochyb — venku se dělo něco neobvyklého. Beze slova obě hlídky seskočily ze svých míst, zapojily sirénu a vrhly se k východu.

Úzký průchod zatáčel téměř v pravém úhlu, za rohem do temného ústí jeskyně směřovaly trubice rezervních vyzařovačů. Stěny jeskyně ještě nevystydly po tepelném útoku a fosforeskovaly ve tmě tmavorudým světlem. Úzká větev od hlavního vchodu byla zakončena malou kabinou. Tady byly přístroje pro pozorování okolí. Úmyslně je posunuli do větší vzdálenosti. Vodiče lokátorových antén a trubice periskopů oslabovaly přirozenou ochranu skály, tady bylo nebezpečí průniku zvláště velké, proto hned za zatáčkou byla třetí rezervní souprava paprskometů, která se v případě průniku zapojí automaticky a odřízne jim cestu zpátky. Teď však na tohle nemysleli. Oba se vrhli k přístrojům.

Na obrazovkách lokátorů se kmitaly jenom poruchy. Znamenalo to, že ljuss svým tělem zcela zastínil anténu. Až na samém vrcholku skály byl umístěn optický periskop\ reflektor a další paprskomet. Hlídky musely využít veškerého tohoto zařízení a teprve po chvíli, když se celý prostor vyčistil, byly vidět obrysy okolních předmětů. Lidé ještě nestačili zapojit reflektor, ale nebylo to najednou zapotřebí: oslepující výbuch přímo u úpatí skály prořízl noc. Plamen vyrostl v širokém namodralém výbuchu a v jeho šířícím se světle jim před očima vyvstal nevídaný obraz.

Z nočního lesa vycházel člověk. Kráčel pomalu, klesal pod tíhou jiného člověka, kterého nesl v náručí. Nejprve ho považovali za singlita. Ti však nechodí v noci. Lidi však také ne…

Útok vznikl sám od sebe, živelně. Nikdo k němu nevydal rozkaz. Jako kdyby si lidé chtěli všechno vynahradit za dlouhé noci nečinnosti.

Od vchodu až k úpatí skály se vytvořila ohnivá řeka, kterou v mlze vypálily tepelné paprskomety. Té noci lidé nelitovali energie.

Pěšina, která vedla k jeskyni, byla tak horká, že ji museli chladit vodou. Od vchodu až k nejnižšímu bodu vytvořili energetickou obloukovou ochranu.

Asi patnáct minut po výbuchu posledního granátu Rotanov kolem sebe uviděl v oblacích prachu zmatené siluety lidí. Ze všech stran k němu vztahovali ruce, aby mu pomohli překonat poslední metry k chráněnému koridoru.

7

Místnost, kam ho zavedli, se podobala kabině v korábu. Malý kamenný výklenek vytesaný do skály byl doslova nabit kontrolními přístroji a zařízením pro vnější pozorování. Muselo dát dost práce, aby se sem vměstnal malý pracovní stůl. Člověk, který mu vykročil vstříc, měl na sobě volnou koženou bundu. Pod ní bylo vidět košili z hrubého plátna, zřejmě místní výrobek. Unavené tváři přidávaly na přísnosti narůžovělé skvrny od nedávných popálenin. Celý ten nedobrý dojem zesilovaly ještě tmavé brýle. Jako kdyby si to uvědomil, hned brýle sundal a podal Rotanovovi ruku. Rotanov ruku podržel o něco déle, než bylo třeba. Bylo příjemné vnímat živé lidské teplo. Teď, bez brýlí měl tvář sešlejší než předtím. Místo obočí měl strupy po nedávno zhojených ranách, ale planoucí oči na něho hleděly pozorně a chladně.

„Keler. Inženýr a velitel bojových skupin“

Vznikla přestávka. Inženýr zřejmě čekal, že se Rotanov představí podle všech procedur, ale1 ten se bezděčně usmál. Nesnášel oficiality a měl zkušenost, že takový způsob seznamování nic dobrého nepřinese.

„Rotanov. Pilot z korábu I-2.“

„Dostali jsme zprávu o vašem přistání. Přiletěl s vámi ještě někdo?“

„Ne.“

Znovu bylo ticho.

„Pak tedy nejste jenom pilot?“

„Jestli je to pro vás tak důležité, pak jsem taky inspektor Hlavní správy mimozemských civilizací.“

„Tím jste měl začít. Mohl bych vidět vaše oficiální doklady?“

„Takže začneme právě tímhle?“

„Musíte mě pochopit. I když samozřejmě… Vám to připadá zvláštní. Tato planeta nám připravuje spoustu příliš drahých překvapení, vyskytují se tu i nepříjemné záhady. Stručně a jasně — chci vědět, s kým mluvím, než si vyměníme názory.“

„Víte, že jsem tu nový a že mám víc důvodů k tomu, abych mohl očekávat nějaké překvapení po tom všem, co jsem viděl ve městě. Přesto mě ani nenapadlo podezřívat vás, že jde o podvod. Podle mě na takový podvod, když člověk předem zná jeho podstatu, není tak těžké přijít. Nemusíte se tvářit, že mě máte za někoho jiného. Třeba za singlita.“

„To máte sice pravdu, ale je tu ještě jedna věc, pra kterou musím být opatrný.“

„Mohl bych vědět jaká?“

„Jistě. Jde totiž o to, že doposud ani jedinému člověku se nepodařilo projít v noci lesem. Nás všechny jednoduše zahnali do jeskyní,“ a ukázal rukou na těsný prostor kabiny, jako kdyby Rotanova ujišťoval o své pravdě. „A vy se tu jakoby nic procházíte po lese v noci, v předvečer období mlhy. Budeme-li vycházet z našich zkušeností, pak byste už dávno neměl být mezi živými. Chápete to?“

„Myslím, že to chápu… Jak to, že za celá ta léta se nevyskytl jediný případ imunity? Nikdo si nedokázal poradit S přepadením toho… Jak to vlastně nazýváte?“

Místo odpovědi na první otázku inženýr jenom zavrtěl hlavou.

„Tyhle bytosti, i když vlastně ještě jistě nevíme, že jsou to živé bytosti, stručně řečeno, těmhle zjevením u nás říkáme ljussové. Vy jste mi ale neodpověděl…“

„Já vám mohu těžko odpovídat, protože sám nevím, o co tu jde. K útoku došlo, ale neměl potřebný účinek. Nemělo to ani zuby, ani drápy…“

„Zuby! Kdyby to tak mělo zuby… No dobře. Ukažte mi doklady.“

Rotanov podal inženýrovi malý čtvereček z umělé hmoty se složitou soustavou znaků v něm vyražených. Inženýr ho několikrát obrátil v ruce a zamračil se.

„To je všechno?“

„Jo tak, promiňte… Zapomněl jsem, že jste dlouhá léta neměli spojení se Zemí. To je osobní karta, kterou je nutno vložit do počítače s identifikačním programem. Padělek je vyloučen.“

Inženýr se křivě usmál.

„To je opravdu jednoduché. Jenomže my tu nemáme vhodný počítač. Nebo jste ho snad přinesl s sebou?“

Rotanovovi se jeho ironie nelíbila. Vůbec ten rozhovor nebyl příliš úspěšný, stále se jenom točil kolem vedlejších věcí. On už ale nemohl jednat naslepo, byl nejvyšší čas zjistit, co se stalo na planetě. Měl dost těch hádek, na jeden den jich bylo až příliš.

„Mám ještě jiný doklad,“ řekl suše a podal inženýrovi elanový list se starými svítícími písmeny a razítkem Světové rady. „To je speciálně pro takovéhle případy.“

Inženýr papír dlouho prohlížel. Nakonec ho odložil a díval se zamyšleně jakoby skrze Rotanova. Vypadalo to, že na něho docela zapomněl.

„Kde jste byl před tím?“

Tuhle otázku už Rotanov slyšel dnes od Filina a neměl chuť na ni podruhé odpovídat. Byl navíjí rozhodnut, že teď je chvíle, kdy má právo ptát se sám. „Co se stalo na planetě?“

Inženýr jako kdyby neslyšel.

„Za celá ta léta… Dvě stě let… Ani jediný koráb, ani jediná zpráva, a najednou k nám posílají inspektora. Nezdá se vám to zvláštní?“

„Ani ne. Jakmile to bylo možné, Země odeslala koráb. Všichni se domnívali, že kolonie zahynula, že už neexistuje. A teď vás žádám, abyste mi odpověděl na mé otázky. Kdy jste se prvně setkali s ljussy? Jak to všechno začalo a proč? Kde se tu vzali singliti a kdo to vlastně je?“

„Příliš mnoho otázek najednou, a ani jedna z nich není jednoduchá. Pokusím se odpovědět, třebaže pochybuji, že to správně pochopíte. Abyste to mohl správně ohodnotit nebo abyste měl možnost objektivně to všechno posoudit, k tomu byste se musel na téhle planetě narodit. Přesto se o to pokusím.“

Zvrátil se do opěradla, unaveným pohybem si otřel tmavé brýle a vzápětí je odložil. Nebylo pro něho snadné začít, a tak Rotanov trpělivě čekal, myslel si, že všichni kolonisté cítí k němu jako cizinci prvopočáteční nepřátelství.

„Na první pohled vypadá všechno nesmírně jednoduše. Asi před padesáti lety… Možná že to je o trochu déle, snad šedesát sedmdesát let, nikdo nezaznamenal přesně to datum a nikdo neví, kdy se to stalo prvně. Začali se prostě ztrácet lidi. Planetu jsme považovali za naprosto bezpečnou. Co to znamená — považovali jsme ji za bezpečnou? Byli jsme si tím jisti, protože během téměř sta let nic nebránilo volnému rozvoji kolonie. Fauna tu není příliš bohatá, velká zvířata na souši vůbec nežijí, jenom hmyz. O tom, že existuje ještě nějaký nový druh, jsme neměli ani potuchy. Nedává nám to moc dobré vysvědčení. Když v noci padne mlha, sotva ji.někdo bude považovat za živou, nebezpečnou bytost.“ Unaveně se natáhl pro brýle, znovu si je otřel a nasadil. Rotanov mu za to byl vděčný, protože po celou tu dobu bezděčně odvracel zrak, aby se nemusel dívat na jeho znetvořený obličej. „Tak tedy asi před šedesáti lety začali mizet lidé… Nejdříve jsme to považovali za neštěstí, hledali jsme je, ale nikdy nenašli.“

„Počkejte, to tedy znamená, že tehdy jste se se singlity ještě vůbec nesetkali?“

„Nesmíte tak pospíchat. K singlitům se dostaneme. V té době na planetě jednoduše ještě nebyli. A ti, kdo se s těmi lotry setkali, už nemohli nic vyprávět.“ Nepříjemně se usmál a znovu se nadlouho odmlčel. Temná skla brýlí se studeně mihotala ve světle odrážejícím se od neonových trubic všelijak upevněných na stropě. Rotanov si byl jist, že oči, které se skrývaly za brýlemi, ho stále ještě nedůvěřivě ohmatávaly a hodnotily. „Mám takový pocit, že se mě jednoduše bojí,“ pomyslel si. „Ale proč? Útok ljussů a má záchrana tu s tím nemá nic společného. Okamžitě mi uvěřil, že v tomhle směru je se mnou všechno v pořádku, jinak by se se mnou vůbec nebavil…“

„Tak dál… Nakonec jednou, dříve či později, se na to muselo přijít. Jednou ljuss zaútočil na skupinu lidí a dva či tři, kteří to viděli, zůstali naživu. Odtud jsme se dozvěděli, co se vlastně děje. Ljuss zahalí člověka, ten sebou několik minut trhá, doslova se zalyká, pokouší se uniknout, ale pak klesne. Poslyšte, vy jste neměl dusivý pocit?“

„Ne.“

„To je divné… Útok trvá krátce, pět šest minut. Pak ljuss zmizí, nechá za sebou nehybně ležícího člověka. Nám se ovšem nepodařilo hned zjistit příčinu smrti. Na lidském těle není po napadení ani stopy, ani pitva nic neprozradí. Nedochází k žádným patologickým změnám. O tom vás budou podrobněji informovat ve vědeckém oddělení. Celkový dojem je takový, že byla zcela potlačena aktivní činnost mozku. Je odstraněn alfa-rytmus. Nejdřív jsme si mysleli, že je to následek nějakého neznámého úrazu, nenápadného poranění struktury organismu nebo samotného mozku, pak však bylo dokázáno, že člověk umírá proto, že mu byla vyřazena funkce mozku.“

„Jak tomu mám rozumět, že byla vyřazená funkce?“

„Zřejmě to není příliš dokonalý vědecký výraz, zato je však naprosto přesný. Zcela je rozložena činnost neuronů, jsou přerušena všechna spojení, mizí energetický potenciál mozku.“

„To tedy znamená, že ljuss si od své oběti nic nevezme a že ji napadá jen pro své potěšení?“

„To jsem neřekl. Ostatně nepospíchejte tak se závěry, já prostě konstatuji zjištěná fakta. Lidé začali být opatrnější, vycházeli z města jenom ozbrojeni a ve skupinách, oblékali si ochranné skafandry, nic ale nepomáhalo. Aktivita ljussů vzrůstala po každém napadení. Zvláště v noci. Ve dne se ljussové tak často neobjevují. Zato však v noci… Jednou byl na město podniknut soustředěný noční útok. Můžete si představit, jak probíhal. Lidé běhali po ulicích a chuchvalce toho svinstva je pohlcovaly. Byly tam ženy, děti… Samozřejmě že jsme stavěli hlídky, stráže s paprskomety a energetickou ochranu… V té době však ještě nebyl nalezen ani jeden prostředek pro boj s ljussy. Za jedinou noc bylo město prakticky zničeno. Ljuss dokáže měnit svůj tvar, může se protáhnout jakýmkoli otvorem… Ti, co zůstali naživu, prchali z města. Naštěstí město leží téměř na rovníku, od denní strany je dělilo Jen několik kilometrů. Lidé instinktivně utíkali za sluncem, tím se jich hodně zachránilo. Na denní stranu ljussové nepronikli, stačila jim noční. Zdálo se, že ti, co zůstali naživu, jsou zachráněni. Planeta se otáčí nesmírně pomalu, nebyl žádný problém přecházet za sluncem z jedné strany rovníku na druhou. Byly postaveny dočasné základny na obou stranách rovníku. Než se lidé mohli vrátit do města, uplynulo šest měsíců. Nenašli tam ani pozůstatky svých bližních.

Rozhodli jsme se, že postavíme opevněné základny, že pronikneme pod zem, do skal. Nejdříve se nám zdálo, že nebezpečí zveličujeme, ale po tom všem, co se stalo… Ostatně lidé už nemohli žít ve městě. Nějakou dobu si nás nikdo ani nevšiml. Snad deset let uplynulo v klidu. Mysleli jsme si, že to nejhorší máme za sebou. Postupně jsme zapomínali na celou tu hrůzu. Začaly se rodit nové děti a pak…“ Bylo vidět, že je pro něho nesmírně obtížné pokračovat v rozhovoru. Jako kdyby se snažil něco spolknout, ale nebyl toho schopen. Rotanov se díval jinam a dělal, že si toho nevšímá. Chtěl stisknout ruku tomu člověku, který tolik prožil, cítil, že mu musí dodat sil, chápal však, že na něco takového nemá právo. Byl pro něho pouhým inspektorem, cizincem, který přiletěl ze Země proto, aby lhostejně a klidně zvážil všechna tato smutná fakta. Najít ty pravé příčiny a viníky. Inženýr se mezitím stačil vzpamatovat.

„Tak právě tehdy skupina rozvědčíků objevila při denní výpravě do města, že tam někdo je.“

Znovu se odmlčel a dlouho si prohlížel páčku nějakého vypojeného přístroje.

„Singliti?“

Inženýr přikývl.

„Od té doby jsme neměli klidu ve dne ani v noci…“

„Kde se tam vzali?“

„Vědecké oddělení má spoustu teorií,“ pokrčil rameny inženýr. „Ochotně vám je všechny sdělí.“

„Co si o tom myslíte vy sám? Musíte mít přece svůj vlastní názor.“

„Vlastní názory si nechávám pro sebe. Jsem ochoten sdělit vám jenom známá fakta, co se týče závěrů, myslím si, že zanedlouho budete mít vlastní.“

„Tak se vraťme k faktům. Co to ti singliti vlastně jsou?“

Inženýr vstal a dal najevo, že rozhovor je u konce.

„Pro začátek to myslím stačí. Taky už nemáme čas. Za chvíli bude svítat a musíme se připravit k cestě na hlavní základnu. Ve vědeckém oddělení vám řeknou všechno ostatní.“

Oddíl měl asi čtyřicet lidí. Šli těsně semknuti, hlavně paprskometů trčely vzhůru. Každý přesně znal své místo, každý věděl, co má dělat. V tomto jednotném sevřeném tvaru se Rotanov cítil jako cizí těleso. Nejprve se pokusil jít v čele kolony. Brzy však pochopil, že jim překáží, že narušuje pořádek a tvar zbavuje jednolitosti. Nikdo mu neřekl ani slovo, všichni šli mlčky se zaťatými zuby, napjatí, ani se nepodobali živým lidem, ale automatům dobře naprogramovaným na sebemenší nebezpečí. Vrátil se do středu skupiny, kde se vezl náklad a kde byla zahalena do plastikového zámotku Anna. Doposud se jí nevrátilo vědomí.

Museli jít za úmorného vedra a ve vlhkém vzduchu. Žlutofialové zbarvení místních květů něčím připomínalo pozdně podzimní pozemský les, člověka takové myšlenky však okamžitě přešly, pohlédl-li na stromy hned vedle. Ostatně tyto pružné útvary, které neměly hlavní kmen, nebylo vlastně ani možno nazvat stromy. Nekonečné množství tenkých vousků rostlo neuspořádaně na všechny strany a vytvářelo tak pružnou podušku. Prodírat se takovým porostem bylo prostě vyloučeno. Naštěstí rostl poměrně řídce, takže bylo dost volného prostoru na průchod. Po čtyřech hodinách udělali první zastávku u malého horského potůčku. Rotanova nejvíce ohromovalo mlčení těch lidí. Všechno dělali soustředěně, jakoby pod určitou hrozbou. Často na sobě zachytil jejich zkoumavý pohled, nikdo však k němu nepřistoupil a nepoložil mu jedinou otázku. Dokonce ani teď, když všichni s výjimkou hlídek odpočívali, myli se, odložili zbraně. Jako kdyby se mu vyhýbali. Dělali to na rozkaz nebo to byla taková kázeň? Ale ne, nebyla v nich žádná vydřená pokora před představeným, která obvykle doprovází vojenský dril. Třeba ho považují za původce neštěstí, které se stalo Anně. Nebo setkání s ljussem z něho udělalo nedotknutelného člověka?

Krajina se postupně měnila. Husté rostlinstvo bylo vystřídáno řídkými skupinkami ojedinělých rostlin, občas se objevily nízké pahorky porostlé krátkou štětinatou trávou, stejně tuhou a nevzhlednou, jako byly stromy. Nakupená skaliska, ke kterým mířili, se přibližovala. Už je neskrýval les. Lidé rázem ožili, byli veselejší. Z jejich rozhovorů Rotanov pochopil, že k předním stanovištím, které chránily hlavní základnu kolonie, zbývala ještě hodina cesty. Najednou se v koruně stromu něco zalesklo. „K zemi!“ zvolal inženýr. Rotanov se zpozdil a uviděl, jak pod stromem vyrostl ohnivý květ, který se okamžitě proměnil v rotující ohnivou kouli s černými obrysy dýmu. Téměř současně ho zasáhla tlaková vlna. Nebylo v jeho silách udržet se na nohou, shora se na něho sypaly hořící větve. Stále ještě čekal na hluk výbuchu, ale nepřišlo nic, jenom něco ztěžka zahučelo, jako kdyby se nějaký obr nadechl, a vtom se vlevo objevily ještě dvě další takové ohnivé koule. Otáčely se příliš daleko, nebylo nutno jim věnovat pozornost, důležité bylo vědět, odkud vlastně střílejí. Dřív než se však stačil zorientovat, několik paprskometů v rukou lidí vyslalo své ohnivé střely někam dopředu a nahoru. Na vrcholcích nejbližšího pahorku, kde oddíl zalehl, se roztančily stejné koule a v těch místech utíkaly přikrčené drobné postavy. Odtud shora byl oddíl jako na dlani. Další salva je musí zcela jistě zasáhnout.

Šest ohnivých koulí se však začalo točit z nepochopitelných důvodů před oddílem, téměř současně několik projektilů dopadlo vpravo i vlevo od nich. V prachu a kouři se dalo těžko orientovat. Když závan větru odnesl kouř, Rotanovovi bylo jasné, že výbuchy oddíl obkličují, že ho tisknou k zemi. Ani jediná střela však nedopadla doprostřed kruhu, kde leželi lidé. To ho tak ohromilo, že zapomněl na opatrnost a klekl si, aby lépe viděl. Na druhém vzdálenějším pahorku se něco dělo. Inženýr na něho mával, aby zalehl, ale Rotanov mu nevěnoval žádnou pozornost. Připadalo mu, že poznal obrysy předmětu na vrcholku vzdáleného pahorku. Připomínal mu kousek vaty, kolem něhož ve zmatku pobíhaly postavy podobající se lidem. Pahorek byl příliš daleko. Několik střelců se snažilo zasáhnout ho za každou cenu. U úpatí pahorku vřelo ohnivé jezero, ale ani jeden náboj nedoletěl až na jeho svah.

Rotanov se vrhl k inženýrovi, vytrhl mu násilím dalekohled z rukou, které ho svíraly, a rozběhl se nahoru. Všiml si velkého kamenného balvanu a doufal, že se k němu dostane dřív, než ho zpozorují. Navíc se těch střel téměř nebál, nesmírně mu to připomínám podivnou hru, žádný boj. Ohnivé výbuchy ho zatlačovaly do kruhu, porážely ho, přesto se mu podařilo bez zranění dosáhnout vyhlédnutého kamene. Stačilo přiložit dalekohled k očím a svět kolem něho přestal existovat.

Byl to samozřejmě ljuss. Nebývalé mohutný s tmavými pruhy a skvrnami, zběsile se točil uprostřed nějaké loučky, hned se rozrůstal, hned zmenšoval a po každém takovém pulsování byl větší. Kolem stálo několik singlitů. Rotanov se aspoň domníval, že jde o singlity, soudil tak podle nepřirozených postojů. Když se pohybovali, těžko je bylo možno odlišit od lidí, stačilo však, aby se zastavili a strnuli v naprosté nehybnosti, zdálo se, že mohou přerušit pohyb v jakékoli fázi pohybu. Znehybnět při vykročení nohy nebo se zastavit s nakloněným trupem. Jako kdyby jim v jakékoli poloze nemuselo nic pomáhat udržet rovnováhu. Několik dalších singlitů vystoupilo mezi stromy a připojilo se k těm, co postávali kolem zběsile se točícího ljusse. Zřejmě tu vykonávali nějaký obřad. Náhle se ljuss prudce vztyčil, rychle se uhnul do strany a protáhl se mezi keři stojícími vzadu. Na mýtině zbyla jenom skupina singlitů a na místě, kde byl před chvílí ljuss, zůstal nějaký předmět…

Rotanovovi dřevěněly prsty, jak silně tiskl dalekohled. Byl to výborný dalekohled s elektronickým přibližováním a když nastavil ostření, mohl vidět, co to tam bylo, i když mu předem už téměř bylo jasné, co spatří. V mírné prohlubni leželo vajíčko. Přesně takové, jaké viděl v tom podivném kontejneru ve skladě. Tvar tohoto předmětu si nemohl splést s ničím jiným. I když vajíčko, které leželo na loučce, bylo matně bělavé, zatímco to, které viděl předtím, měnilo všechny duhové barvy, přesto je odtud poznal… A vůbec nepochyboval o tom, co bude následovat.

Ze skupiny singlitů dva poodešli a vzápětí se vrátili se známým šestihranným kontejnerem. Zvedali vajíčko opatrně, jako kdyby to byla nějaká horká, křehká nádoba. Druzí dva rozvinuli kousek látky a pečlivě ho zabalili. Snad současně zpod stromů vyjel dopravní prostředek naprosto stejný, na jakém ležela Anna. Naložili kontejner, řidič se nemohl dlouhou dobu rozjet, něco s tím vozidlem nebylo v pořádku. Konečně se mu to však podařilo, vozidlo se naposledy zakymácelo a zmizelo z dohledu. Rotanov nechal klesnout dalekohled. Boj podle všeho’skončil před několika minutami. Oddíl se shromáždil u pásových vozidel, nikdo se už neskrýval, nikdo nevystřelil. Rotanov přistoupil k inženýrovi. Ten od něho vzal dalekohled, nepodíval se mu do očí, ani se neomluvil, i když se ostatně měl omluvit Rotanov. Vzpomněl si, jak hrubě inženýra odstrčil, když mu vyrval dalekohled při spatření ljusse.

„Tak,“ řekl Rotanov a třel si poraněné rameno. „Zajímalo by mě, co to znamená.“

„Viděl jste to?“

„Ano.“

„Bylo to vajíčko.“

„To mě napadlo. K čemu ho singliti potřebují?“

„Na Zemi byl jeden druh komára, mám takový pocit, že to byl anopheles. Ten než snesl vajíčko, musel se napít lidské krve…“

„Chcete tím říci, že ljuss… To je ale vyloučeno! Dřív tu přece žádní lidé nebyli, dokonce ani žádní velcí savci, tento cyklus ve vývoji nemohl vzniknout najednou. Předpokládá to složitou symbiózu, komplex organismů, a my jsme tu jako cizinci, nemohli jsme se dostat do evoluční řady něčeho tak složitého.“

Inženýr pokrčil rameny.

„Tak moc dobře zase nevíme, co tu bylo před námi. Navíc jsou to pouze moje domněnky… Mám pocit, že jste je chtěl slyšet.“

„Musím si to místo prohlédnout.“

„Nic nového tam neuvidíte.“ Inženýr se neustále vyhýbal pohledu na Rotanova a právě to rozhodlo, že Rotanov neustoupil od svého rozhodnutí.

„Přesto se tam podívám.“

„Když na tom trváte…“

Nejprve Rotanov vystoupil se dvěma průvodci na pahorek, odkud na ně stříleli. Bylo to přesně tak, jak předpokládal — místo, kde leželi, když jejich oddíl ostřelovali, bylo odtud jako na dlani. Zřetelně byl vidět vypálený černý kruh, v němž nedávno leželi lidé.

„Dokázali byste odtud zasáhnout střed kruhu?“ zeptal se Rotanov svých průvodců.

Vysoký muž v obnošené kožené bundě, celý ověšený nějakými lahvičkami, pouzdérky, se dvěma batohy na zádech lišácky přimhouřil oči, když pohlédl na Rotanova.

„To by dokázalo každé dítě, které v životě nemělo paprskomet v ruce.“

„To singliti vždycky tak špatně střílejí?“

„Kdyby špatně stříleli, polovina z nás by odtud neodešla, protože by nás zasáhly náhodné střely.“

„Čím to tedy je?“

„Pro ně nemá smysl nás zabíjet… Tolik lidí už nezůstalo naživu, každý z nás má cenu zlata. Potřebují nás živé.“

„Myslíte si, že jednají v koordinaci s ljussy?“

„Jsou dokonce jedno a totéž. Teď nás napadli jen proto, aby nás zdrželi. Mohli bychom jim přece překážet,“ ukázal hlavou na sousední pahorek.

Rotanov se nepřel. Cítil, že v inženýrových předpokladech něco nehraje, i když, jak ukazovala nová fakta, jeho názory se potvrzovaly.

Právě ten anopheles, o kterém inženýr mluvil, ještě než se promění v komára, prodělává několik stadií. Z vajíčka vznikne nikoli komár, ale něco jiného, nějaká larva. Co když singliti… Ne, přerušil sám sebe. Na závěry je příliš brzy. Musí shromáždit fakta, co možná nejvíce fakt, žádné myšlenky nepřejímat…

Něco mu při těch jednoduchých a nabízejících se závěrech vadilo, něco, co mělo souvislost s městem a tou ženou. Bylo v ní příliš mnoho lidského, než aby šlo o pouhou variantu tohoto cizího prvku, který jako kdyby sem přešel z šílené bytosti.

Na druhém pahorku skutečně nebylo nic zvláštního. Udupaná loučka, jako kdyby tu někdo tancoval, malá prohloubenina v místě, kde leželo vajíčko. Stopy po těžkých botách. Otisky po vozidle. Rotanov sám nevěděl, co tu hledá.

„Kdo to vozidlo vyrobil?“ zeptal se Rotanov.

„Singliti. My nemáme tolik továren a materiálu. Tak tak stačíme vyrobit náboje a nejjednodušší zbraně.“

„To znamená, že naše vozidla patřila také jim?“

„Přirozeně. Jsou ukořistěná. Jsou to dobré stroje. Singliti mají každou chvíli něco nového. Továrny dostali pěkně poničené, všechno tam ale předělali…“

Tohle sdělení se Rotanovovi nelíbilo. Vyplývalo z něho, že hlavní výrobní silou na planetě v současné době nebyli lidé, dokonce ani ljussové, její zákonní vládci, pokud je možno jim přiznat určitý intelekt, ale někdo třetí. A pokud je jeho první dojem správný, lidé se postupně vzdávali svých pozic, přenechávali prvenství téměř ve všech oblastech. Bylo možno uznat a přijmout dočasnou porážku, ústup člověka pod tlakem okolností.

Nakonec by bylo možno smířit se, kdyby se člověk ve vesmíru setkal s rozumem sobě rovným nebo který by byl dokonce na vyšším stupni a kdyby ustoupil v souboji s ním… Tady se však stalo něco docela jiného, něco, co se nehodí ani do jednoho schématu… Na planetě vládnou singliti, téměř dokonalé lidské kopie podle zevnějšku i intelektu; a co víc, před příchodem lidí tu zřejmě vůbec nebyli, s kým to tedy vlastně bojujeme? S vlastními stíny?

Začali sestupovat z pahorku, neobjevili tu nic zajímavého. Dole u úpatí, kde ještě nedávno vybuchovaly jejich protonové střely, bylo z vysoké teploty všechno zuhelnatělé. Na několika místech ještě doutnaly zbytky spálených keřů. Na hranici spálené zóny nalezli úlomky. Zřejmě tady výbuch zničil vozidlo nebo nějaký jiný stroj. Z roztavených kousků potahu bylo jen těžko možno odhadnout byť jen obrysy toho, jak stroj před výbuchem vypadal. Rotanov si najednou všiml na zuhelnatělém keři útržků látky. Nic víc tam nebylo, jenom ty zuhelnatělé kusy.

„Nikdy z nich nic nezbyde. Jenom mlha. Dokonce i když singlita zasáhne pořádně kulka, uvnitř něco vážně poškodí, hned se začne rozplývat. Jenom obláček páry vyletí, víc nic.“

„Samozřejmě, tak to má být, nic, jenom mlha, nic hmatatelného, aby si po srážce nikdo nemohl nic vyčítat, jako kdyby se vůbec nic nestalo… Jenom mlha…“

Rotanov kopl do nějakého úlomku, železo žalostně zaskřípalo. Aspoň tohle tu zůstalo. Rozhodl se, že si vezme s sebou malý kousek, třebaže ještě nevěděl, proč to dělá, snad proto, aby tu v té mlze zanechal nějakou stopu. Inženýr měl přirozeně pravdu, když mu plně nedůvěřoval. Nemohl být zcela na jejich straně snad proto, že mu doposud v uších zněla slova: „Lidé jsou určitě nesmírně zlí…“

I když neměli jinou volbu, třebaže byli přepadeni zbaběle v noci a že tam měli děti, přesto všechno neměli právo být krutí, okamžitě se chápat zbraní a střílet bez rozmyslu na všechno cizí. Především proto, že oni jsou — lidé.

Na keři, kde visely zbytky ohořelé látky, se něco matně zalesklo, asi nějaký kov. Rotanov z nepochopitelných důvodů nechtěl ten kousek kovu vzít tak, aby ho viděli druzí, a teprve když všichni byli před ním, rychlým zlodějským pohybem strhl kov z keře. Byl nečekaně hladký. Řetízek z hladkých čtverečků podobající se náramku. Bez váhání ho zastrčil do kapsy a dohnal ostatní. Šli klidně s paprskomety přehozenými přes rameno. Po předcházejícím napětí nebylo ani stopy, jako kdyby si byli jistí, že k dalšímu útoku nedojde…

Rotanov vstoupil do místnosti lékařského oddělení. Ze stěn čišelo vlhko, nástroje byly uloženy jen primitivně, diagnostický přístroj měl zřejmě v provozu nejvýš polovinu svých bloků. Seděl tu nahrbený lékař a něco psal na velký žlutý list. Jeho plášť, který hodně dlouho nikdo nepral, byl na několika místech proděravělý od kyseliny a do celé pracovny vhodně zapadal.

Od školních let neměl Rotanov lékaře rád, jako každý zdravý člověk se jim instinktivně snažil vyhýbat, tentokrát sem však prvně za dlouhá léta vstoupil z vlastní iniciativy.

„Tak co?“ zeptal se co nejlhostejněji.

„Nepospíchejte na mě!“ vyjel lékař. „Nejsem elektronický počítač. Sedněte si a čekejte, musím ještě zpracovat některé údaje.“

Rotanov si povzdechl a usedl na kovovou sedačku před diagnostickým přístrojem, jiná židle tu nebyla. Teď, když se každá sekunda vlekla v zatuchlém tichu té pracovny, tichu, občas přerušovaném jenom monotónním zvoněním kapek rozbíjejících se v umyvadle a skřípáním doktorova pera, uvažoval, proč se rozhodl pro úplné lékařské vyšetření, jaké čeká každého kosmonauta jenom po návratu z planet zamořených nebezpečnou mikroflórou nebo v nějakých jiných výjimečných případech. Opravdu uvěřil inženýrovým narážkám a všem těm řečem o tom, že Člověk, který se dostane do styku s ljussem, ztratí svou osobnost? Mění se psychika, motivy jednání… Ne. Byl si skoro jist, že se na něm nic nezměnilo, že všechno zůstalo jako dřív. Ale přesto…

Po návštěvě města, po tom hloupém boji cestou na základnu nedokázal sdílet plně všechny názory kolonistů na to, co se dělo na planetě.

Vytvořit tak základnu pro koráby a celou planetu dát do karantény, dokud se vědcům nepodaří vysvětlit tuhle zatracenou záhadu. Pohlédl na rezavý diagnostický přístroj a zhluboka si povzdechl. Vybudovat takovou základnu se zřejmě jen tak nepodaří. Rozhodnutí musí padnout ale už dnes na radě. Dostal dva dny na prostudování situace, uběhly však příliš rychle. Víc to nelze odkládat, kolonie je ve výjimečném stavu. Jestliže neudělají okamžitě nějaká opatření, všichni lidé mohou zahynout. A tak se tedy za několik hodin bude muset chtě nechtě zúčastnit řešení otázek spojených s osudem jak kolonie, tak i města. Inženýr, jak pochopil z dokladů, se už druhou sezónu soustřeďuje především na město a neustále hovoří o nějakém plánu, který má souviset s „kardinálním řešením problému“, jak stálo v jednom hlášení. A to, že všechny podrobnosti tohoto svého „kardinálního“ plánu drží v tajnosti, to také neslibovalo nic dobrého.

Aby mohl být naprosto objektivní, musel navštívit tuto pracovnu. Musel s naprostou jistotou vědět, kde se v něm vzala ta dvojakost, nedůvěra v sebe samého — snad z nedostatečné znalosti situace? Nebo jsou tím vším vini ljussové?

Lékař odložil pero a chvíli si třel strnulé zápěstí pravé ruky. Rotanov trpělivě vyčkával, nijak nedal najevo své vzrušení.

„Jste naprosto normální. Naprosto,“ řekl konečně lékař a bezděčně začal žvýkat, jako kdyby ho Rotanovův stav dráždil. „V podstatě to ale není pravda, protože setkání s ljussem nemůže proběhnout bez následků. Přesto tomu ale všechno nasvědčuje. Zkontroloval jsem vaše tři řídící systémy. Podvědomí, kůru mozkovou a biochemickou regulaci, všechno je v naprostém pořádku. Žádné odchylky, jenom únava je poněkud vyšší, to je ale po stressových situacích normální. Takže ani nevím, co bych vám měl říct. Je to v rozporu se všemi našimi pozorováními, se všemi závěry o podstatě a způsobu kontaktu s ljussy.“

Rotanov mu naslouchal, aniž ho přerušil. To nejdůležitější už věděl, vnitřní napětí z něho opadlo, tečí si může dovolit nespěchat.

„Doposud při každém kontaktu… Ostatně víte, co to vlastně ten ljuss je?“

„Už jsem to vyslechl, ale přesto mi to řekněte i vy.“

„Je to molekulární směs složitých nebílkovinných molekul řízených a formovaných energetickým polem, které vzniká pří dostatečném velkém zhuštění. Energii čerpají zvnějšku. Nikoli však ze slunce. Na to je jejich soudržnost příliš řídká. Navíc sluneční radiace, stejně jako veškerá jiná paprsková energie, je pro ně zhoubná, narušuje složité a křehké vzájemné působení molekulární soustavy. Proto tedy ten noční způsob života. V ničem se to nepodobá intelektu. U nás vznikla spousta hloupých teorií, je snadné je vysvětlit, když zvážíme, co zlého ljussové natropili, ale ve skutečnosti v tom všem není vůbec žádná zlá vůle. Tato směs molekul nemá ani vůli, ani rozum. Možná že u ní existují nejjednodušší instinkty, asi takové, jako v roji malých mušek. Přitahuje je pach člověka, pohyb, vůbec všechno, co narušuje jejich běžnou podstatu prostředí, kde žijí. A tak dojde ke kontaktu. Díky své malé molekulární hustotě ljussové bez potíží pronikají do tkáně lidského organismu, na určitou dobu se v něm mísí s molekulami, ze kterých se skládá lidské tělo, mozek. Ljussovo energetické pole v tom okamžiku působí souhlasně se všemi elektrickými buněčnými potenciály, narušuje spojení mezi neurony. Výsledkem je okamžitá smrt člověka… S ljussem probíhají po kontaktu věci, které jsou více než podivné. Jeho struktura plně zachovává strukturu objektu, se kterým došlo ke kontaktu. Rozmístění molekul, jejich spojení se v ljussově struktuře opakuje. Veškerá neuvěřitelná složitost lidského organismu, úplnost informací, které v něm jsou v okamžiku kontaktu, mám na mysli informace na úrovni molekulární, dokonce snad i ještě podrobnější, to všechno se přenese na strukturu ljusse, jako kdyby se to do něho otisklo.“

Lékař se nadlouho odmlčel. Vzal ze stolu tlustý svazek perforovaných lístků, rozmíchal je jako karty a začal je rozkládat na stole. Vypadalo to, že na Rotanova zapomněl.

„Co se s tou informací děje dál? Vždyť to přece neznamená úplnou smrt?“

„Informace, která existuje odděleně od těla, to už není život… Ovšem kdo ví, třeba to tak není. Člověk však v každém případě hyne, to je beze sporu. Vlastně není to tak nesporné, když vezmeme v potaz ten váš případ s Annou.“

„Co s ní je?“

„Šokový stav. Je naděje, že se to zlepší.“

„Poslyšte, doktore! Všichni mě tady nesmírně ochotně zasvěcují do všech tajemství spojených s ljussy. To, co je dál, je ale nějaké tabu. Všichni se z kdovíjakého důvodu zdráhají mluvit o tom, kdo jsou singliti. A vy také…“

„Nás přece můžete pochopit,“ povzdechl unaveně lékař. „Každý z nás má někoho blízkého, přítele, kdo se proměnil v takovou informaci. Mluvit o tom skutečně není snadné.“

„S tím souhlasím. Aby se ale mohla napravit tahle šílená situace, je nutno především pochopit…“

„Ano, samozřejmě.“

„Chci znát všechno.“

„Dal jsem vám k dispozici výsledky našeho oddělení za všechna ta léta.“

„K tomu, aby se v nich člověk vyznal nebo aby je jenom přečetl, na to potřebuje pár týdnů. Nejsem univerzální odborník, spoustě z toho vůbec nerozumím. Ale dnes… Ano, už dnes na sebe musíme vzít oba plnou odpovědnost za rozhodnutí, se kterým na radu přijdeme.“

„Tak dobrá… Pokusím se vám to vysvětlit… Není to ovšem jednoduché, zvláště pro vás…“

„Protože tu jsem cizí?“

„Taky proto. Na prvním místě však proto, že pro nás samotné je na tom mnoho záhadného, hodně z toho, co řeknu, je pouhá intuice, nic víc. Experimenty a pozorování jsou nesmírně ztíženy, dokud se děje tohle všechno. Přesto se nám podařilo něco zjistit. Asi před dvaceti lety můj předchůdce Chalinovskij přišel na to, že informace, která zůstane po kontaktu s člověkem ljussům, se okamžitě nesmísí. Vytvářejí se jakési energetické potenciály, které zachovávají tu okopírovanou, pro ljussy cizí strukturu. Pak se začne upevňovat…“

„A vznikne vajíčko?“

„Tak se tomu u nás říká. Ve skutečnosti to ovšem žádné vajíčko není. Jsou to zhuštěné informace, svérázná matrice, jestli chcete, nemá nic společného s rozmnožováním samotných ljussů. Rozmnožují se prostým dělením.“

„A co dál?“ Neustále musel lékaře pobízet. Ten mluvil namáhavě, musel překonávat velký vnitřní odpor, i když pro něho jako pro vědce by nemělo být problémem zachovat si aspoň částečně svůj akademický odstup.

„Po dozrání je vajíčko plně připraveno na opakovaný kontakt s ljussem. Dojde-li k němu, hmota ljusse se začne okamžitě zpevňovat ve vzájemném působení s vajíčkem, měnit svou podobu, začne se mísit s hmotou svého vzorku. Informace do něho vložená je základní pro nově se vytvářející strukturu. Asi po dvou hodinách vzniká něco, čemu my říkáme singlit. Dříve mu říkali srozumitelněji a přesněji kopie. Ale ani tenhle název nebyl přesný. To, co vznikne, není dokonce ani svým zevnějškem podobné konkrétnímu člověku, od kterého byla převzata původní informace, navíc se vzniklý objekt často rozvrství. Hmoty, obsažené v ljussovi, je víc, než je zapotřebí pro vznik jednoho objektu, a tak jich vznikne víc, pět až deset.“ Doktor se znovu odmlčel.

„Singlit není kopií ani svou vnitřní strukturou. Nemá například soustavu pro krevní oběh, nemá trávicí orgány. Zásobování energií se děje prostřednictvím kůže. Narozdíl od ljussů přímo sluneční radiací. Singlit je spíš přeměněný ljuss než lidská kopie. Hmota ljusse se prakticky nemění, mění se jenom uspořádání, stavba…“

Rotanov chtěl pochopit něco jiného, to, čemu se lékař vyhýbal. Co se děje s lidským intelektem, s rozumem, nakolik je v novém objektu uchována lidská osobnost. A co to v podstatě je — myslící model člověka, něco na způsob biologického robota, nebo něco podstatně složitějšího? Má-li singlit psychiku, paměť, může-li vnímat radost, bolest, utrpení.

Na některé z těchto otázek by mohl odpovědět sám z vlastní zkušenosti, mohl by odpovědět s jistotou pro všechny závěry a důsledky.

Rotanov vstal. Pevně stiskl lékaři ruku.

„Díky. Musím si to promyslet. Sejdeme se na radě.“

„Jste si jist, , že vám to stačí? Že jste to všechno správně pochopil?“

„Vždyť jsem byl ve městě. Pokud vím, tak málokdo se s nimi přímo setkal. A když se to podařilo… Přes mušku zaměřovače toho tak moc vidět není.“

„Jste nespravedlivý.“

„To je možné. Proto jsem řekl, že si to musím promyslet.“

Tentokrát se rada sešla přesně v určenou dobu. Chyběl jenom Filin. Dokonce i předseda, který po dva dny neodešel od postele své nemocné dcery, seděl na svém místě. Byl ještě hubenější a zestárl za ty dva dny, bylo vidět, že přítomnost na radě ho stojí spoustu sil.

Inženýr začal běžným hlášením o stavu. Všichni přítomní to věděli, mluvilo se spíše kvůli Rotanovovi, ale ten najednou inženýra přerušil a požádal ho, aby přešel k upřesnění programu akcí na příští měsíc. Vznikla přestávka. Inženýr nebyl připraven na rozhodující útok, neměl chuť hned odhalovat své karty. Řekl, že program není doposud vypracován a že tu nemůže být schvalován bez ohledu na to, co navrhne Země. Všichni se obrátili na Rotanova.

„Nemám samozřejmě na mysli to, co nám můžete nabídnout za padesát let, než sem doletí další koráb. Nás zajímá, co nám můžete navrhnout teď, dnes, nejpozději zítra,“ dokončil inženýr své vystoupení.

Po těch slovech Rotanov vstal. Rozhodl se, že jim poví všechno ještě před inženýrovým vystoupením. Nemělo smysl skrývat dál objev, jehož zásluhou sem přiletěl. Byl tu mezi lidmi, s jejichž pomocí i podporou Země počítala, když ho vysílala na tento nebezpečný pokusný let, a pak, když ještě chvíli počkal, začal hovořit o prostorovém motoru.

Sdělení, že padesát světelných let už není problém je doslova ohromilo. Lékař měl dojem, že špatně slyšel, že něčemu nerozuměl. Nastal zmatek, všichni vyskočili ze svých míst a něco vykřikovali. Svrchovaně klidný vedoucí výroby se najednou rozplakal a své slzy neskrýval, inženýr si strhl brýle a upřeně hleděl na Rotanova. V tom okamžiku zmizelo všechno, co je rozdělovalo, protože najednou jejich maličká kolonie přestala být ostrůvkem, odepsanou pevností a změnila se ve výspu lidstva. Všichni si nedokázali hned představit význam té události, jakmile však nastalo opět ticho, jakmile mohli zase střízlivě uvažovat, okamžitě vyvstala ze všeobecného mlčení ta nejdůležitější otázka: kde jsou ty pozemské koráby? Na co ještě čekají?

A Rotanov odpověděl:

„Všechno teď záleží na vás samotných. Při přechodu prostorem dochází k poruše elektronických počítačů a veškeré elektroniky v ostatních systémech korábu. Jakmile se nám podaří opatřit koráb, který přiletí, novým ovládacím blokem, cesta ze Země na Alfu bude jen o málo složitější než výlet do sousedního města.“

Ticho, které po jeho slovech následovalo, ukázalo, jak obrovské bylo jejich rozčarování.

„Jinými slovy — vy sám se teď vrátit nemůžete a s novými koráby zatím počítat nemůžeme,“ udělal závěr inženýr.

„Tak docela to není,“ namítl Rotanov. „V podstatě se vrátit mohu a koráby tu mohou být už za měsíc. Potřebuji jenom počítač.“

„Nojo, pouhý počítač,“ s hořkou ironií řekl inženýr. „Obyčejný palubní počítač s nejsložitějším programem. Kde tady najdete odborníky, kteří dokážou vypočítat hvězdnou dráhu? A ne jenom vypočítat, ale také převést tyto výpočty do naprogramovaného strojového jazyka Kde chcete ten počítač udělat? Tady na tom našem mrňavém závodě? Tam už nemohou druhý rok vyrobit ani vodovodní potrubí!“

„Ve městě přece závody jsou.“

„Těch bychom se museli nejprve zmocnit! A dokonce když se nám to podaří, kdo tam bude pracovat? Nemáme techniky, a to už nemluvím o mistrech a programátorech těchto automatických komplexů!“

„Samozřejmě je tu nemáte, když“ jste lidi celá ta léta učili jedné jediné odbornosti!“

Rotanov si hned neuvědomil, jakou udělal chybu. Ticho, které se tu teď rozhostilo, bylo úplné odcizení, téměř nepřátelství. Co mohl vědět o tom, jak tu žili po ta léta, jaké měl právo je soudit? No jistě, zbyla jim tu jedna jediná odbornost… Copak si něco takového přáli, copak si mohli vybírat? Nikdo nic neříkal. Členové rady mlčky hleděli na Rotanova.

Ten se pokusil napravit svou chybu.

„Nechci vám nic vyčítat. Vím, že nemůžete za to, že se dnešní situace vyvinula právě takhle. Vím, že ljussové vás napadli první, že jste se museli bránit. Ted ale společně odpovídáme před Zemí za osud základny na této planetě, za důležitou možnost jít odtud dál, k dalším hvězdám. Proto je ten počítač tak důležitý. Proto je tak důležitý komplex, který to dokáže vyrobit. Pojďte teď vymyslet to nejdůležitější, a to je právě tohle! Všechny vaše problémy budou vyřešeny, jestliže se podaří zajistit pravidelné spojení se Zemí.“

Nepodařilo se mu přesvědčit je. K jeho výzvám zůstali chladní a lhostejní. Teď pro ně byl cizincem. Už. nevěřili ani v ten počítač, ani ve vlastní přechod, ani v rychlou pomoc ze Země. Všechny sliby se změnily v užvaněné fráze. Jako malým dětem jim věnoval krásně malovanou krabičku, uvnitř však nebylo nic, a to mu nemohli odpustit.

„To všechno je moc hezké,“ řekl předseda. „Vraťme se k naléhavé věci. Musíme vyřešit otázku energie, jinak ochranné komplexy přestanou fungovat uprostřed zimy.“

„Tentokrát už nemůžeme zajistit úplnou zásobu. Musíme přejít na denní stranu a tam přečkat zimu.“ Rotanovovi už nevěnovali žádnou pozornost, zcela se soustředili na projednávání naléhavějších problémů. Už se nepokoušel změnit průběh jejich porady. Nevměšoval se do ní, nic nekomentoval, zamračeně poslouchal každého, kdo mluvil, a dělal si poznámky.

Lékaři připadalo, že inženýr vychází z celého toho zmatku jako vítěz. Jestliže bude trvat na svém pochodu, přijdou o poslední pevnou základnu. Velení přejde automaticky do jeho rukou, budou plně závislí na lovcích, stanou se z nich kočovníci. To bude začátek konce. Lékař se nesnažil nic namítat, bylo mu jasné, že nejdřív to bude znamenat konec vědeckého oddělení, byl však unaven bojovat sám. S podporou předsedy teď nemohl počítat, ten byl příliš zničen Anniným neštěstím. Nezbývalo než hlasovat pro pochod a pokud všichni kromě lékaře a Rotanova se vyslovili právě pro tento návrh, pak o výsledku hlasování nebylo pochyb.

Ale ve chvíli, kdy dal inženýr hlasovat, Rotanov znovu vstal. Promluvil velice klidně, s určitou skrytou ironií, a zcela jistě právě tím je přinutil, aby ho poslouchali.

„Pochod, to je výborný nápad. Kočovníci na Zemi lovili medvědy. Tady ovšem medvědi nejsou. Můžeme se ale spokojit s rostlinnou potravou a můžeme nosit kůže nějakých zvířat. To není to nejpodstatnější. Energie máme víc než dost. Stačí nám přinejmenším na deset let, a to nejen k tomu, aby bylo možno zásobovat vaše komplexy. Mohli byste tou energií zásobovat čtyřicet takových měst, jako je to, co jste ztratili.”

„O čem to blábolíte?” V inženýrově hlase bylo poprvé slyšet nepřátelský kovový tón.

„O korábu, se kterým jsem sem přiletěl. Jeho energetické zdroje jsou v naprostém pořádku. Žádné kočování není třeba. Stačí sem jenom koráb dopravit. Je poblíž města a singliti tam stěží stačili vybudovat pořádnou obranu. Doufám, že si s takovou akcí vaše oddíly poradí?”

„Je strašně veliký… Jako kdyby z nebe spadla kovová hora. Nikdy by mě nenapadlo, že může být tak veliký.”

„Ron v životě koráb neviděl. Dneska prvně. Člověk se z toho nemůže vzpamatovat. Všichni jsme o něm slyšeli nebo četli, ale aby byl takhle blízko…”

Rotanov mlčky přikývl. Pro něho to byl docela obyčejný stroj, hora dobře zpracovaného kovu, za kterou teď bude třeba položit hodně životů. Šest lidí společně s ním sedělo v otevřené kabině vozidla. Vypálená zem začala zarůstat novou trávou. Uvnitř tohoto prázdného kilometrového prstence trávy nebylo vidět žádný pohyb. Žádná opevnění, žádné stavby. Vůbec nic zbytečného. Jestli tam něco obranného bylo, pak to bylo hluboko zakopáno a pečlivě zamaskováno. Horší by bylo, kdyby se usadili přímo v korábu. Vnější silikonový potah nemohou prorazit ani paprskomety, ani tepelné zbraně.

Operace začala za svítání, teď už však slunce stálo vysoko a všechno široko daleko obestíralo vlhkým vedrem. Signál ještě nepřicházel. Rotanov odtrhl dalekohled od unavených očí.

Do kontrolního času zbývalo půl hodiny. Lovci budou krýt přístupy ke korábu, obklíčí ho ze všech stran, přeruší všechny cesty vedoucí k městu, teprve pak přijde signál a jejich přepadová skupina se dá do práce.

Prostému oku mohla hora korábu na pozadí rezavých hor připadat jako něco neživého, zbytečného, neskutečného. Jeho dolní část se v rozpáleném vzduchu mírně vlnila, jako kdyby byl koráb pouhou fatou morgánou. Stačilo přistát o čtyřicet kilometrů jižněji a všechno by vypadalo jinak… Jeho však lákalo město, město, které lidé dávno ztratili. S něčím takovým nemohl počítat. A nyní právě jeho první rozhodnutí jako inspektora Země je všechny soustředilo zde.

Rotanov myslil na to, že boj, který je čeká, nebude mít s nedávnou inscenací boje na cestě s inženýrem nic společného. Z vyprávění lovců už věděl, že když je třeba, singliti se dovedou bránit, neznají strach a dobře vědí, co může koráb znamenat pro kolonii.

Košile se mu lepila na tělo. Bylo dusno. Ani dýchat se nedalo. V tíživém vyčkávání měl pocit, že se čas zastavil. Ani sebemenší zvuk… Ani výstřel…

Nikdo mu neodpověděl. Ticho jako kdyby les tížilo. Nic nevyzrazovalo přítomnost lidí v řídkých houštinách lesa. Inženýr vrhl na tuto operaci všechny své síly, které měla kolonie k dispozici. „Byl příliš ochotný. A nadmíru ochotně souhlasil s návrhem zmocnit se korábu.“

Rotanov už předtím vytušil, že tento člověk hraje záludnou, složitou a zatím ještě ne zcela srozumitelnou hru. Neměl chuť teď rozebírat všechno dopodrobna. Jestliže se zmocní korábu, situace kolonie se rázem změní. Dokáže skoncovat se všemi inženýrovými záludnostmi a podnikne všechno, aby udělal přítrž nesmyslnému válečnému krveprolévání, které, jak se zdá, inženýrovi vyhovuje. Ne snad že by se mu to líbilo, spíš v tom vidí samoúčelný cíl, jako kdyby mírový život ztratil pro toho člověka smysl.

Rotanov si nebyl schopen představit, jakým způsobem se mu podaří přerušit tuto dlouhou válku, která se stala něčím zcela přirozeným v myslích kolonistů. Jistě však věděl, že pro to udělá všechno.

Na denní obloze se rozsvítila raketa jako malá nevýrazná tečka. Zazářila ve chvíli, kdy už to nikdo nečekal.

Tento první signál se jich zatím nijak netýkal, znamenalo to, že všechny cesty byly konečně uzavřeny a že oddíly lovců mohou konečně začít s útokem, že mohou čistit cestu přepadovému oddílu pro poslední fázi útoku. Rotanov viděl, jak desítky lidí povstaly a ze tří stran se hnaly ke korábu a přitom střílely z paprskometů. Kolem korábu tryskaly ze země vějíře hlíny, vybuchovaly titěrné kulovité střely tepelných zbraní. Koráb jako kdyby byl mrtvý. Ani jediný výstřel. Už podruhé se před Rotanovovýma očima odehrála bitva podobající se komedii. Přece nemohli nechat koráb jen tak bez ochrany! Nemohli ho lidem vrátit bez boje.

V něčem se přepočítal a právě to mohlo způsobit neúspěch, protože boj v situaci, kdy člověk všechno nechápe, to už je boj zpola prohraný. A lidé stále utíkali. Ke korábu jim zbývalo čtyřicet metrů, třicet, dvacet… Tempo útoku se zpomalovalo. Nikdo už nestřílel. Nechali klesnout zbraně, téměř se ani nekryli a pomalu šli ke korábu. Nic víc. Stáli kolem v uzavřeném kruhu, stačilo zapojit motory…

„Kupředu!“ zavelel Rotanov. Avšak řidič na něho nechápavě pohlédl. Ještě nenastal jejich okamžik, ještě nevystřelili druhou raketu. „Kupředu! Okamžitě do útoku!“

Nakonec se řidič podřídil. Vozidlo se rozletělo z místa a řítilo se maximální rychlostí. Stroj skákal, přenášel se přes nerovnosti terénu, motor hučel v nejvyšších obrátkách, ale Rotanovovi bylo jasné, že to

není k ničemu, protože z korábu nepřítel vidí všechno, co se děje.

Vyčkají, až vozidlo bude co nejblíž, a pak je zničí všechny najednou. Sekundy se vlekly jako ve zpomaleném filmu. Vozidlo se plazilo jako velký bzučící brouk. „Teď, teď to přijde…“ Ale nepřišlo nic. Vůbec nic. Zastavili se. Obklopili je lidé. Někdo se vyptával, proč nepočkali na raketu, řidič něco vysvětloval inženýrovi… Rotanov se díval na koráb. Nemohl od něj odtrhnout oči. Stále ještě čekal, že přijde ohnivý příval motorů a najednou pochopil, že se nic takového nestane. Jako nebude střelba a mrtví kolem korábu. Jako kdyby si singliti na válku, kterou vedli lidé tak vážně a důsledně, jen hráli.

Oddíly se pomalu podřizovaly rozkazům a začaly ustupovat od mlčícího korábu, který jako kdyby se přikrčil před skokem. Na Rotanovovu žádost odešly všechny tři oddíly. Zůstala jen přepadová skupina, pouhých pět lidí. Stáli teď těsně vedle tohoto cizího kovového zvířete, ve které se proměnil koráb následkem jejich podivného útoku a dlouhého úmorného vyčkávání. Něco jim tu měli nastražit. Něco zcela nečekaného… „Miny, pasti, léčky? Ne. To všechno je z válečného arzenálu, jak to umíme my, lidi. Zcela jistě připraví něco svého, něco, co nemůžeme předvídat a čekat. Je nutno jít tomu neznámému vstříc.“

Dveře přetlakové komory byly otevřeny, jako kdyby je zvaly dovnitř. Posledních deset metrů, to až byl mrtvý prostor. Rotanov je překonával pomalu, opatrně, za zády slyšel těžké oddechování pěti lidí. Nic se nedělo: vešli do přetlakové komory. Místo radosti cítil Rotanov podráždění. Zřejmě proto, že místo bitvy, vítězství nebo porážky se z něho stal pěšec. Obyčejný pěšec ve hře, jejíž pravidla neznal.

Půjde-li to takhle dál až do kabiny, pak se jejich šance vyrovnají. Sotva se jim podařilo seznámit se s korábem za tak krátkou dobu tak dokonale, jak ho zná on sám. A jestliže mu nebrání, aby se zmocnili řídicí kabiny… A co když vůbec ten koráb nechtěli chránit? Co když ho považovali za věc, která jim nepatří? To bylo příliš nepravděpodobné. Ve válce se lakové dary nedělají. Bez potíží vstoupili do hlavní kabiny. Dokonce ani dveře nebyly zablokovány. Sedadlo před ovládacím pultem bylo trochu pootočeno doleva směrem k východu. Právě tak ho tu nechal před týdnem, když opouštěl koráb. Ano, před pouhým týdnem. Na přístrojích se usadila vrstva prachu. Jako kdyby ho chtěl někdo ujistit, že tu za tu dobu skutečně nikdo nebyl. Nikdo se nepokoušel zmocnit se korábu nebo ho bránit. Jako kdyby nevěděli, že motory při plném výkonu mohou smést z povrchu planety zbytky města nebo vypařit celé moře za jedinou sekundu. Jako kdyby nevěděli, jak strašným nebezpečím se může koráb stát, využije-li se pro válečné cíle.

Usedl do křesla a chvíli seděl bez pohnutí. Pak se mu ruce samy položily na ovládací panel. Rozsvítilo se nouzové osvětlení přístrojů, cvakaly bezpečnostní řemeny. Pravá ruka podle zvyku dosedla na plochou páku hlavního vypínače reaktoru. Asi ho zastavilo zaskřípání dveří za zády a myšlenka, že všechno probíhá příliš snadno. Třeba si singliti připravili lákavou podívanou a zařídili to tak, aby on sám přivedl koráb k výbuchu…

Ať je tomu jakkoli, musí zůstat na korábu sám a prohlédnout všechno, co je schopen člověk v tomto labyrintu prohlédnout. On jediný zná koráb a bude zodpovědný před Zemí za to, co se tu stane.

Sám nevěděl, co by měl hledat v nekonečném množství místností nacpaných přístroji určených pro kolonisty. Oddělení, v nichž nebyl od samého startu, ho uvítala pachem plísně a mrazivé vlhkosti: větrání nebylo v provozu ode dne, kdy vypověděla práci automatika.

Zkontroloval strojový úsek, úsek reaktorů, navigační kabinu, ale nedokázal najít sebemenší stopy po něčí přítomnosti. Nic, co by sem nepatřilo. Po čtyřech hodinách se unavený znovu vrátil do své kabiny. Hodil do odpadu rozedraný, špinavý oblek a odešel do koupelny. Stál v oblacích horkých pramenů, které ho omývaly ze všech stran, a uvažoval. Teď se oblékne, odejde do hlavní kabiny, zapojí reaktor a absolvuje běžnou proceduru před startem. Jestli je někde ukryto něco, co sem nepatří, bude to moci zjistit až během této činnosti.

Milimetr po milimetru ruka posunovala páku pro zapojení reaktoru. Ozvalo se známé cvaknutí. Rozsvítila se světélka na palubní desce, vychýlily se ručičky, přístrojů. Reaktor byl zapojen na pracovní režim. Rotanov si otřel z čela pot zalévající mu oči. Nepatrně pohnul startovní pákou a kontroloval, jestli se palivo dostane až k motorům. Bylo to v pořádku. Koráb se zlehka zachvěl. Rotanov zvýšil přívod paliva a zapojil motory. Pod ním se rozbouřilo zelené peklo, které spalovalo široko daleko všechno. Chtěl vidět, jak to venku vypadá. Naklonil se k výhledu optického periskopu, ale čočky zůstaly po zapojení neprůhledné. Optika byla vyřazena, koráb byl slepý. Rotanov posunul páku vypínače pro lokátory, i když velmi dobře věděl, že nebyly v provozu od chvíle, kdy vypověděla veškerá elektronika. Na stěnách kabiny se zlehka rozzářily namodralým světlem čtyři prostorové ovály. Bylo to tak nečekané, že odtáhl ruce od ovládacích pák, ale téměř současně byl přitlačen do křesla, na oživlých obrazovkách se už objevil obraz. Viděl, jak se plamen pod korábem zúžil, jak nabral silu a povrch planety jak se pomalu vzdaloval, jako kdyby se koráb probudil, získal svou vlastní vůli a chystal se letět směrem, který znal jen on sám. Na přístrojové desce se objevila tabulka, která pilota upozorňovala, že byla zapojena automatika.

Na korábu žádná automatika neměla fungovat! Bylá přece zničena. Když trhl pákou pro vypojení automatiky a páka se podvolila bez jakéhokoli odporu, to už mu bylo jasné, že další činnost v tomto smyslu je bezúčelná. Tak snadno se mu nepodaří podřídit si stroj, který se mu vymkl z rukou. Očekával ho nový souboj, jenomže tentokrát bez výstřelů a honiček, souboj, který vlastně započal hned jeho příchodem na koráb. Souboj, v němž vyhraje ten, kdo se v dané situaci dokáže rychleji orientovat, kdo o zlomek sekundy dřív najde správné řešení…

Že by tedy do počítače vložili nový program? K tomu by bylo nutné mít zcela nový počítač. K tomu by potřebovali desítky odborníků, stovky nejsložitějších strojů. Dokonce i na Zemi k výrobě nového počítače potřebovali nejméně měsíc, tady něco nehrálo… Koráb však jako kdyby nebral na vědomí jeho úvahy, natáčel se doleva, pryč od hlavní základny…

Podle změněného režimu motorů, podle síly, která ho tlačila do křesla, cítil, že šlo už nejméně o čtyři G a vstát že nebude tak jednoduché. Musí §e mu to ale podařit. Musí se dostat k tomu zatracenému počítači, který ho ani nenapadlo prohlížet: příliš dobře mu utkvělo v paměti, že tam nebylo nic kromě zničených bloků…

Vstával pomalu jako boxer v ringu krátce po k. o. Krok, další. Nohy jsou z olova, kolena se podlamují. Koráb stále zvyšuje rychlost, pět G, šest… Ještě že to všechno probíhá plynule, s tím se člověk dokáže vyrovnat, jenom aby nedošlo k prudkým výkyvům. Konečně stojí před stěnou kabiny. Za ní je panel s počítačem, aby ji mohl sejmout, musí odšroubovat čtyři šrouby. Docela jednoduché. Potřebuje šroubovák. Dalších několik sekund a koráb stále nabírá rychlost. Poslední dva šrouby už se nenamáhal uvolnit, jednoduše desku odtrhl…

Do očí mu okamžitě padly světlé krychličky. Byly ukryty uprostřed zelených bloků počítače. Žádné dráty, žádné upevňovací zařízení, jako kdyby tu ty čtyři cizí předměty byly odjakživa. Aspoň nepovažovali za nutné je nějak skrývat nebo aspoň zbarvit podle ostatních součástí. Byli si tak jisti, že počítač kontrolovat nebudu? To ne, nejspíš tu někde budou zapojena zdvojovači zařízení, jestliže vyřídí tyhle, zapojí se jiné. Ale jak vyřídit tyhle? Šroubovákem? Musí mít nějaké nářadí, něco těžkého, plazmový řezač, ten je ale ve vedlejším oddělení. Při šesti G uplynou na cestu tam a zpět nejméně dvě minuty, a to je příliš dlouho. Koráb se dostane do naprogramovaného směru, motory se vypojí. A kdoví, jestli se pak dají zapojit znovu…

Musí něco vymyslet, okamžitě, teď! Vymyslet, a ne běhat po odděleních. Plazmovým řezákem si s nimi neporadí, cítil, že hrubé metody budou v tomto souboji stejně zbytečné, jako byly zbytečné paprskomety a všechny další zbraně při zahájení útoku.

Kolik mu zbývá času? Asi za dvě minuty koráb proletí atmosférou, pokud se ovšem zrychlení nezmění.

Pak asi přijde zatáčka. Do té doby musí být v křesle. Každá prohraná sekunda vedla jeho i koráb k neznámému cíli, který pro něho připravili protivníci.

Nějakou chvíli mu připadalo, že neexistuje východisko, že prohrál a koráb že se už nikdy nevrátí k lidem. Najednou si uvědomil, jak jsou malinkaté ty krychličky. Titěrně mrňavé ve srovnání s tisíci bloků počítače. Jak se jim podařilo nacpat tak rozsáhlý program do tak malého prostoru? Uvědomil si, že automatika se zapojila teprve tehdy, když náhodně posunul páčku lokátorů. Tady byla nějaká souvislost. Automatika a lokátory! Antény! Samozřejmě, antény! Že ho to nenapadlo hned. Žádný program tu není. To je jen pouhý přijímač pro příkazy, které přicházejí zvenku. A když odpojí antény… Po několika sekundách se mu podařilo usednout do křesla a připoutat se. Těžko bylo možno předpovídat, jak se bude chovat koráb po odpojení antén. Co ti dole ale podniknou pak?

Cvakl přepínač, obrazovky lokátorů pohasly. A nestalo se nic. Zřejmě potřebují nějakou dobu, aby zjistili, co se to stalo a co mají dělat dál. Toho je nutno využít. Opatrně k sobě přitáhl páku pro ruční ovládání. Koráb ho začal poslouchat. Okamžitě zapojil boční motory a na doraz posunul řízení, které natočilo koráb na bok, udělal to tak prudce, jak jen to mohly vydržet tlumiče přetížení a on sám. Přitlačilo ho to do křesla, v duchu viděl, jak koráb dělá ve vzduchu plynulou křivku podobnou parabole a jak se vrací k planetě. Už za pár sekund začne klesat, ale rychlost korábu se teď snížila a pro ně je to nejvhodnější doba, aby něco podnikli. Na co čekají?

A pak pochopil. K tomu, aby se mohl orientovat, aby mohl úspěšně dokončit celý manévr a aspoň přibližně zavést koráb na potřebné místo, bude muset aspoň na okamžik zapojit lokátory, ne nadarmo vyřadili z provozu optiku. Toho také využijí.

Neměl jinou volbu. Jakmile se na výškoměru objevilo číslo osm tisíc metrů, přepojil motory a doslova vrhl koráb k povrchu planety po strmé dráze a s takovým přetížením, že se mu zatmělo před očima. Upravovat kurs bude až později, až těsně nad povrchem. Pak bude potřebovat každou sekundu, aby mohl propočítat celý manévr. Jakmile to zjistí, okamžitě na něho zaútočí, protože jinak by už nestihli udělat nic. Pohlédl na časový odpočítávač. Vypnul motory a zapojil okamžitě všechny lokátory. Ještě než se obrazovky stačily zahřát, koráb se zachvěl po sérii výbuchů.

Kolem něho explodovaly ničivé rakety. Rotanov byl spokojen, protože tím je pořádně zmátl, nedokázali až do konce dodržet všechna pravidla své hry, nedokázali dosáhnout cíle, který znali jen oni. Teď se jednoduše pokoušeli koráb zničit a tím vlastně přiznávali svou porážku.

„No to se ještě uvidí. Ochrana proti meteorům s krátkým dosahem funguje bez lokátorů, takže přímý zásah nepřipadá v úvahu. To ovšem oni vědí. Teď ale zřejmě přijde něco silnějšího.“

Konečně se obrazovky zahřály a Rotanov uviděl bleskově se přibližující povrch planety. Manévr byl propočten správně. Potřeboval získat ještě minutu, nic víc, pak už budou muset střílet na povrchu planety. Sotva se odváží použít něco silnějšího, proto se o to pokusí právě teď, v těchto několika sekundách. Zdola se blíží obyčejné rakety, je jich celkem pět. Ty nejsou tak strašné. Ale tam… shora… Ramenem se dotkl věže protimeteorového děla a sešlápl pedál. Obrazovky planuly rovnoměrným světlem. K žádnému výstřelu nedošlo. Pak musí dolů ještě prudčeji, to je poslední možnost, co má. Motory nebylo možno zapojit. Zatraceně, lokátory! Nic se mu nestane, když neuvidí, jak se do něho zakousne tenhle výstavní kousek. Tak, impuls byl dostatečně silný, shora letící raketa proletěla nad korábem. I kdyby měla samonaváděcí zařízení, nedokáže tak rychle změnit směr letu, je příliš těžká, a až se jí to podaří a znovu poletí na koráb, bude už pozdě, protože jeho koráb přistane… Ještě než vypojil lokátory, motory bez jeho zásahu zabraly. Nevěděl teď, dokáže-li včas zabrzdit. A dokonce jestli stačí zmírnit nadměrnou rychlost, bez lokátorů přistát nemůže. Ale musí je zapojit, ovládání se mu plně vymyká z rukou. Zřejmě ho teď zmáčkli… Zavřel oči, aby se nerozptyloval, a pokusil se vybavit si v duchu povrch planety, jak ho viděl před okamžikem. Po paměti jako kdyby pokračoval v letu rakety a sám se pokoušel plnit funkci lokátoru. Teď. Právě v tomto okamžiku tmavá skvrna o průměru několika kilometrů musela pokrýt celou plochu přední obrazovky. Vysunul vpřed obě páky čelních motorů. Už neměl čas natáčet koráb zádí ve směru přistání. Motory zavyly a téměř současně se koráb zachvěl nárazem, který prorazil ochranné pole proti meteoritům.

Na okamžik zřejmě ztratil vědomí, ani si to neuvědomil, protože ještě než se koráb položil na pravý bok, stačil ho vyrovnat krátkým impulsem bočních motorů, sám se divil, že ještě pracovaly a držely koráb na ohnivém sloupu. Sekundu visel neznámo jak vysoko, protože po takovém nárazu se výškoměr snad zbláznil. V zoufalství si uvědomil, že je to poslední sekunda, že už si s tím obrem neporadí a neudrží ho v rovnováze.

Pak k sobě přitáhl páku pro zastavení reaktoru, přitahoval ji milimetr po milimetru a téměř fyzický vnímal, jak se snižuje výkon, jak klesá tah čelních motorů a jak je neviditelný povrch planety stále blíž a blíž. Vysunul čelní opery, zatáhl za červenou páku pro nouzové přistání. Téměř současně po stranách vybuchly čtyři pyropatrony, které uvedly do chodu nouzové motory pro krátkodobou činnost.

Vyrovnaly kymácející se koráb a vedly ho dolů. Jejich činnost však vystačí jen na sto metrů, jestli byl jeho odhad špatný a k povrchu to bylo víc, pak koráb celou svou vahou dopadne na opery, zlomí je a položí se na bok. Bude stačit deset metrů k tomu, aby se koráb proměnil v hromadu polámaného kovu. Avšak téměř vzápětí pocítil měkký náraz, motory se automaticky vypojily, jakmile se jen opery dotkly povrchu planety, nastalo ticho. Ještě sekundu dvě skřípaly tlumiče, korábem probíhalo lehké chvění, pak utichlo i to. Koráb stál pevně na operách a to znamená, že se Rotanovovi podařilo to nepředstavitelné přistání naslepo s poškozeným korábem. Počkal ještě chvíli, očekával střelbu. Žádné výbuchy však nenásledovaly.

Když Rotanov otevřel vstupní dveře přetlakové komory, les kolem korábu byl v jednom ohni. Hořel čadícím narudlým plamenem. Podivně vypadal ten hořící les z výšky čtyřiceti metrů. Stromy skrývaly jenom opěry, celý koráb se tyčil vysoko nad nimi a byl dokonalým terčem. Na co čekají, proč nestřílejí? Ticho přerušované jen praskotem požáru mu připadalo ohlušující. Možná že pro ně nemělo smysl střílet… Jestli se zmýlil a dosedl s korábem daleko od základny, dostanou se k němu první a pokusí se zmocnit se korábu, aniž ho zničí. Musí se připravit na setkání…

Se zvrácenou hlavou prohlížel záď, která musela vydržet náraz, když se prodíral clonou. Silně pomačkané ocasní plochy, možná že byly posunuty záďové trysky. To všechno jsou maličkosti. Nejdůležitější bylo, že vydržel prostorový reaktor…

Požár postupně utichal. Cizí les hořel mlčky a tlumil oheň v chuchvalcích černého dýmu. Na východě už vystupovala místa bez plamenů, tak za hodinu dvě bude po ohni. Přesto kolem korábu vyhořel dost velký prostor, který nemůže nikdo nepozorovaně přejít.

Při prověrce několika zbývajících hlídkových ochranných systémů, které nebyly závislé na hlavním počítači, Rotanov neustále přemýšlel, proč singliti zvolili takový složitý a lstivý postup. Třeba ho chtěli přinutit, aby uvedl do chodu prostorový konvertor. To bylo nejpravděpodobnější. Neznají přece princip prostorového přechodu a konvertor zřejmě považovali za nesmyslnou rouru. Chtěli se dozvědět, k čemu je ten neznámý mechanismus. Nebyl to od nich tak hloupý nápad, nemohli vědět, že konvertor se zapojuje jenom v hlubokém vesmíru při světelných rychlostech… Sotva se dozví skutečné příčiny, které je k tomu vedly, důležité je, že se mu podařilo přistát s korábem. Teď už všechno záviselo jen na kolonistech. Jenom aby jejich oddíly přišly první.

Zřejmě to způsobil kouř z požáru, že Alfa vypadala jako fialová až rudá. Barva dosahovala až k obzoru, když si všiml pohybu u přístupu ke korábu. Podle toho, jak volně a bez skrývání šli, téměř hned ho napadlo, že jde o kolonisty.

Měli z korábu radost jako děti z nové velké hračky. Roztrousili se po všech odděleních, prohlíželi si každý mechanismus. Musel na nějakou dobu uzavřít ovládací oddělení a všechny místnosti, které mohly nějak lidi ohrozit. Sotva stačil odpovídat na otázky. Když poněkud utichla radost z úspěšného výsledku operace, začali uvažovat, co budou dělat dál.

Lovci se zmocnili na okraji města tří raketových zařízení, která ostřelovala jeho koráb, a zničili je. Mohla však existovat ještě další, o kterých rozvědčíci nevěděli. Proto se rozhodli vystoupit, až když nastala úplná tma. K základně zbývalo pouhých deset kilometrů. Rotanov doufal, že se mu podaří uskutečnit tento poslední přískok se zapojenými lokátory.

Podle údajů lovců s příchodem tmy končila veškerá činnost singlitů. Mělo to souvislost s jejich biologií, v tom se dokázal ještě vyznat, teď však bylo důležité něco jiného: řídicí vysílače singlitů jim nemohou dělat potíže. V noci je ohrožují jenom ljussové a žádný, ljuss nemůže proniknout ochranným polem korábu.

Hodinu po setmění se koráb plynule vznesl a přistál na plošince poblíž hlavní základny kolonie.

Bylo to neuvěřitelné! Rotanov odhodil další blok. Seděl před velkým výkresem. Čáry mu poskakovaly, před očima. Desátý den sedí na plošince před korábem a pokouší se porozumět aspoň základnímu principu, na jehož základě fungovalo cizí zařízení soustředěné ve čtyřech krychlích z umělé hmoty. Na povrchu objevil kolem devíti stovek kontaktů. Vedly od nich někam do nitra jako vlásek tenké vodiče. Na obrazovce elektronického hledače mohl prohlížet celý obsah bloku, vrstvu za vrstvou, ale stejně nic nepochopil. Nebyl tam jediný aktivní prvek. Nic nezesilovalo elektrický proud, nikam nevedlo napájení, a přesto bylo uvnitř tohoto bláznivého schématu napětí. Celé proudy elektronů směřovaly různými směry, sílily, slábly, jako podle mávnutí kouzelného proutku měnily; směr pohybu. A navíc se schéma krychle neustále měnilo. Krychle i nyní vysílala ze svého nesrozumitelného nitra do všech svých výchozích bodů divokou směsici nepochopitelných elektrických signálů.

V tomto kousku krystalické hmoty byl klíč k základnímu problému, k návratu pozemských korábů… Včetně jeho korábu. Dříve než vypracuje plán další činnosti, musel vědět, dokáže-li jejich elektronika vyrobit počítač. Že toho svede hodně, o tom už nepochyboval, musel ale určit pořadí složitosti úloh a aspoň přibližně vědět, kolik bloků bude třeba pro výpočet prostorového přechodu, existuje-li v podstatě vůbec možnost vyřešit podobné úlohy pomocí této elektronické bláznivé věci.

Po pěšince k němu sestupovaly dvě postavy. Žádal je všechny, aby ho nikdo nevyrušoval, nebude-li to nevyhnutelně nutné, a tak se teď podrážděně díval na blížící se lidi. Než k němu stačili dojít, dokázal se ovládnout. Už jeho podráždění svědčilo o tom, že je nejvyšší čas udělat v práci přestávku.

Přišel k němu lékař a předseda rady. Po přistání korábu se bez Rotanova nerozhodovalo ani o jediné důležité věci. Jako kdyby se koráb stal středem, k němuž se upínaly všechny naděje kolonie pro nejbližší dobu. Byl stále ještě symbolem, symbolem Země. Bez korábu byl Rotanov bez ohledu na všechna zplnomocnění a doklady pouhým pilotem, ale teď, kdy vysoko nad vrcholky horského hřbetu se tyčily výstražné siluety korábu, stal se pro ně zástupcem Země.

Projednávaly se běžné otázky. Dokončovaly se práce s kladením pancéřových kabelů z jeskyň k energetickým systémům korábu, prováděly se práce na osvojení techniky, kterou Rotanov přivezl pro kolonii. I když většina přístrojů byla zničena prostorovým přechodem, přesto bylo ještě hodně těch, které byly použitelné. Kolonie teď měla k dispozici solidní strojový park pro lití jakýchkoli součástek ze supertvrdého plastiku. Nemuseli se obávat, že nebude dostatek náhradních dílů pro mechanismy a zbraně. Těžká noční doba prvně proběhne bez zvláštních problémů. Na Rotanovovo naléhání se dokončovaly práce podzemních průchodů z jeskyň ke korábu. Jakmile bude průchod hotov, koráb se změní na dlouhou zimu v hlavní základnu kolonie. Pomocí jeho energetických zařízení a ochranných silových polí bude možno krýt jakékoli nebezpečné úseky, pokud se podaří obnovit ty nejjednodušší funkce palubní elektroniky. Všechno teď záviselo na elektronice. Bez ní se složitý organismus hvězdoletu změní doslova v historickou lokomotivu, sice mohutnou, ale hloupou a neobratnou. Ještě že se při konstrukci korábu počítalo s ručním ovládáním hlavního reaktoru. Kolik práce ho stálo přesvědčit o tom stavitele korábu. A tak teď mají k dispozici energii. Když byla porada skončena, lékař odvedl Rotanova stranou.

„Chtěla by si s vámi promluvit jedna z mých pacientek…“

„Se mnou?“ ihned nepochopil Rotanov. „Anně se vrátilo vědomí?“

„Už třetí den. Prosila mě, abych vám to neříkal, čeká, že vás samotného napadne zeptat se na ni…“

Cesta klesala k obytným jeskyním, byla poměrně dlouhá. Rotanov šel vedle lékaře a uvažoval, proč měl štěstí jenom on a Anna. Hlavním problémem, jehož vyřešení bylo v nedohlednu, zůstávala skutečná imunita před ljussy.

„Myslíte si, že my s Annou máme nějakou přirozenou ochranu před ljussy?“

„Těžko něco jistého tvrdit, víme toho málo o mechanismu působení ljussů. To, co jsem vám vyprávěl, to jsou pouhé dohady. A co se týče té přirozené ochrany… Hibernizace oslabuje dědičnost, a my všichni jsme potomky těch, kdo strávili dlouhá léta v korábu v podchlazeném stavu. V prvních letech byli lidé často nemocní. Často se rodili mrzáci. Takže vám nedovedu odpovědět, s Annou je to všechno velice složité. Dědičnost se možná postupně ustálila, ona je třeba už jednou z těch, kteří se znovu dostali do normy.“

„Chcete snad tvrdit, že působení ljussů na zdravého člověka s nepoškozenou dědičností nemá žádné následky?“

„Nevím. To je pouhá domněnka. Až přiletí další lidé, budeme mocí dělat závěry, zatím známe pouze dva případy. Vás a Annu. Nejjednodušší by bylo vysvětlit to přirozenou imunitou. Jak jste daleko s elektronikou? Podařilo se vám něco zjistit?“

„Ne.“

„Tušil jsem to.“

„Proč?“ se zájmem se zeptal Rotanov.

„Cizí rozum, cizí logika. Čím více se vyvíjejí, tím méně je v nich lidského.“

„Tohle u nich nepřekvapuje… Říkáte, že je v nich čím dál tím méně lidského. Vezměte ale třeba tu elektroniku. To je přece tvořivá práce, doktore, a jaká! To, co vytvořili doposud, všechna ta pásová vozidla, mechanismy… To všechno převzali hotové z našich výkresů, knih. Opakovat mohou i roboty. Ale tady tohle je tvůrčí práce, to může být vlastnost jedině rozumu!“

„Vy jste mě nepochopil. Chcete snad tvrdit, že je možný jenom lidský rozum nebo jen naše logika, naše morálka?“

„Vůbec ne. Existuje i jiný rozum.“

„A víte proč? Mozkovou kůru, tu kopírují z člověka. Všechno, co je vlastní mozkové kůře v okamžiku kopírování, patří určité osobnosti. Jenom však v okamžiku kopírování. Dál se to všechno mění, to nové, co vznikne, je dynamické.“

„To znamená, že se vytváří vlastní zkušenost, vlastní vzpomínky?“

„Nejenom to. Jde o to, že podvědomí oni vůbec nekopírují. Mám takové podezření, že tuto oblast celkově přebírají od ljussů. Rovněž všechny instinkty, jejích schopnost telepatického dorozumívám, konflikt lidské psychiky a podvědomí — to všechno je odtud… V podstatě vzniká nová osobnost a čím dál se rozvíjí, tím méně se podobá té původní…“

„Já si pořád myslím, že válka s nimi je výsledek tragického omylu.“

Lékař na něho se zájmem pohlédl

„Vy jste první, od koho tohle slyším. Můžete však snáze dělat závěry. Vás neovlivňují naše podmínky, naše neštěstí.“

„To je možné, nedokážu to posoudit. Vím však, že každá válka je zločin. Opouštíme planetu dokonce i v tom případě, jestliže se nemůžeme sžít s místní faunou. A tady jde o rozum! Prvně za celou historii lidstva. I když vznikl v takové nepředstavitelné podobě, i když samotní lidé se stali příčinou jeho vzniku…“

„Zkázou lidi…“

„Máte pravdu, promiňte. Přesto však na tom není třeba v podstatě nic měnit. Válku je nutno zastavit.“

„Máte nějaký konkrétní plán?“

„Co myslíte, jsou schopni dodržet dohodnuté podmínky?“

„Máte na mysli, jestli je s nimi. možno diplomaticky jednat? Víte, tohle nás nikoho ani nenapadlo.“

„Škoda … Musí se to zkusit.“

„Těžko vás vůbec pochopí. Podle jejich představ jsou lidé pouhým materiálem pro vytváření nových singlitů. Třeba už máte v plánu jednání s ljussy?“

Rotanov neodpověděl. Myslel teď na to, že oni už prohráli. Nebýt jeho korábu, byla by nadcházející noc pro kolonii nocí poslední.

„Kde je inženýr?“

Lékař pokrčil rameny.

„V poslední době ho vídám na základně jen zřídka. Zřejmě zase chystá další operaci.“

„To se bez toho nudí, nebo proč?“

„Zahynula mu dcera i žena. Já ho chápu.“

„Ale já ne!“ řekl náhle Rotanov a z rozčilení a vzteku, které se ho pojednou zmocnily, se zrodil plán. Celý a do všech podrobností… Prudce se zastavil, takže lékař, který šel za ním, do něho naletěl.

„Co se stalo?“

„Nic. Zatím nic, ale myslím, že vím, jak dál.“

V pokoji, kde Anna ležela, tiše bzučela klimatizace. Suchý chladivý vzduch pohyboval pichlavou rezavou větvičkou, která trčela u její postele. Rotanov zalitoval, že ho nenapadlo vzít s sebou semena pozemských květin. Místo všeho toho elektronického haraburdí měl vzít aspoň hrstičku semínek.

Seděl jí u hlavy a mlčel. Nechtěl říkat otřepané věty, které se mají říkat nemocným, a žádná jiná slova ho nenapadala. Anna taky dlouho mlčela, jako kdyby chápala, že slova jsou teď zbytečná. Dotkl se větvičky, snad chtěl zjistit, jestli ty ostny skutečně píchají.

„Už brzy budu moci odtud odejít. Nechtěla jsem, abyste sem chodil.“

„Ale lékař mi řekl, že…“

„To se mu všechno jenom tak zdá. Všichni si myslí, Že se tu nudím. Ale to není pravda. Je mi smutno jenom proto, že se bojím přijít pozdě a že neuvidím v těch posledních dnech slunce a že na něj budu muset zase čekat tak dlouho.“

„Slibuji, že až se uzdravíte, dostanete ode mě dárek.“ Snažil se nehledět na ni, tvář jí pohubla, zešpičatěla.

Anna se usmála.

„Všichni mi dávají dárky. Inženýr dokonce někde objevil bonboniéru. To je tady veliká vzácnost. Úplná relikvie…“

Rotanov sebou trhl, když zaslechl o bonbónech. V plánu, který si vymyslel, když sestupoval dolů k Anně, mu nehrála jenom jedna věc…

„Můj dárek bude úplně jiný. Já vám daruju mír.“

„Mír? Úplný mír?“ Anna mu nerozuměla.

„Ne. Zatím jenom jeho denní polovinu. Bude to však skutečný mír, žádný podvod. Bez války! Budou se moci lovit ryby, bude se moci odejít od domova desítky kilometrů daleko, budou se moci zapalovat ohně… a člověk nebude muset mít strach.“

„Děláte si legraci…“

Viděl, jak se jí oči zbarvily do zelena, jak se jí rozšířily.

„To není pěkné takhle si dělat legraci… Je to příliš kruté.“

„Já si nedělám legraci, Anno. I kdyby mě to mělo stát sebevíc, bude to tak!“

Slzy jí zalily oči, které Rotanovovi připadaly v bledé tváři jako dvě ohromná černá jezera. A najednou mu uvěřila, tak, jako tehdy u toho ohně… Něco se jí zachvělo ve tváři, vzala ho za ruku a stiskla ji.

„Jen těžko si dokážu představit, jak to bude vypadat, Rotanove. Nikdo z našich si nedokáže takový život představit.“

„To nevadí. Postupně si zvyknou.“ Vstal, pořád však nedokázal překonat pocit, že to, co chce udělat, je hloupé.

„Chtěl bych vás o něco poprosit, Anno…“

Dívala se na něho vyčkávavě, trochu udiveně.

„Věnujte mi tu vaši bonboniéru. Moc by se mi hodila… pro jednu závažnou věc…“ Naštěstí se na nic neptala. Sotva by jí totiž dokázal vysvětlit, k čemu ji potřebuje.

8

Slunce dosáhlo nejvyššího bodu, když Rotanov míjel poslední strážní stanoviště a dostal se na pěšinu vedoucí k městu.

Nejtěžší ze všeho bylo přesvědčit předsedu, aby ho pustil samotného bez hlídek a beze zbraně. Věděl dobře, jak je to nebezpečné, i když se singliti snažili vyhýbat krveprolévání a bez nutnosti nepoužívali zbraně. Mnozí byli však přesvědčeni, že příčinou toho nebyla jejich humánnost, ale že jednoduše „šetřili materiál“, jak se vyjádřil jeden z lovců, a místo toho, aby zabíjeli zajatce, nechávali je svázané v lese, aby dílo dokončili ljussové. Na ty, které považovali za zvláště nebezpečné, singliti vynakládali hodně vynalézavosti. Takže na humánnost nebylo možno spoléhat, spíš by se dalo počítat s rozumem… Musí si uvědomit, že po únosu hvězdoletu, po obnoveném spojení kolonie se Zemí se poměr sil změnil v jejich neprospěch.

„Humánnost, rozvážnost… Připisuji jim příliš mnoho lidských vlastností. Měl jsem tehdy obrovské štěstí, když se mi podařilo dostat se z města. A mě to sem táhne znovu… Proč bych nemohl počkat na Olegův přílet a proč bychom se nemohli sami pokusit o opravu počítače? Třeba tamhle z toho křoví se teď zablýskne ohnivé světélko a všemu bude konec. Radiové spojení nemají. Bloky pro počítače na hvězdoletech mají, ale spojení ne, předem se s nimi není možno domluvit. Dopisy nečtou, do zajetí se nedostávají, musí tedy ze sebe udělat terč. Jiné východisko neexistuje…“

Možná že přece jenom existuje, zvolil si však tu nejkratší cestu, vypracoval si plán, který sliboval v případě úspěchu konec války, nechtěl se ho zříkat.

„Vrátím se na Zemi, vezmu si roční dovolenou a tyhle Alfy, Hydry, singliti, ljussové ať táhnou k čertu…“

Přitom ale jistě věděl, že se odtud nehne. Jednou v životě se člověku podaří narazit na cizích planetách na něco skutečně nevídaného, na něco, kvůli čemu lidé létají ke hvězdám… Všechno předtím mu teď připadalo jako procházka.

Dohnal ho horký vítr, který zvedl obláček prachu, a tlačil ho k městu. Rezavá pěšina, rezavá tráva po jejích okrajích, dokonce i vítr mu připadal od prachu rezavý. Střílet po něm určitě nebudou. Došel až k prvním budovám, nikoho však neviděl, i když zcela jistě přešel kolem několika jejich kontrolních stanovišť.

Všechny opuštěné rozvaliny vypadají stejně, ve tváři města ale bylo něco, co napovídalo, že život odtud nevymizel úplně. Možná že ten pocit vyvolávala bílá věž, která se tyčila snad padesát metrů do výšky nad středem města. Co to tam mají? Lokátory? Větrací potrubí z podzemních továren? Po Filinova zmizení kolonie už nedostávala zprávy o životě ve městě: on jediný se sem dokázal beztrestně dostat…

Bylo by zajímavé představit si, jak budou vypadat města na této planetě za dvě stě let. Jestliže vývoj půjde touto přirozenou cestou dál bez vměšování lidí, pak zřejmě zmizí. Singliti budovy nepotřebují, nejvýše snad budovy pro výrobu, kde je nutné neměnné mikroklima. Lepší však je stavět je pod zemí. Sami pro sebe žádné domy nepotřebují. A nejen domy, ani oblečení, které brání pokožce pohlcovat sluneční energii, takže oblek a budovy jsou pro ně vlastně přežitkem minulosti. Jim je úplně jedno, kde budou žít, jestli tady nebo v lese. A ve městě se zdržují proto, že ,tu jsou soustředěny jejích výrobní rezervy.

Kdo však ví, jestli právě válka nezpůsobila, že se tu rozvíjel průmysl? Budou potřebovat průmysl v mírových podmínkách? Existují vůbec nějaké věci, které skutečně potřebují? Ani tohle lidi nevědí a pro úspěšné splnění jeho záměru bylo nesmírně důležité najít nějakou maličkost, navrhnout jim něco, co z jejich hlediska stojí za výměnu s jejich fantastickou elektronikou…

Žalostné zaskřípání a vzápětí zarachocení ho přinutily, aby se ohlédl. Sousední budova se naklonila, spadlo několik úlomků, chvíli se zeď kymácela a hledala rovnováhu, zůstala však stát, jako kdyby si to se svým pádem rozmyslela.

„Jsem si nějak příliš jistý…“ pomyslel si Rotanov. „Proč taky ne? Město jako kdyby vymřelo, to je však jenom mylný dojem. Musím být pozornější.“

Prvního singlita zpozoroval, když míjel okraj města. Stál u budovy podobné rezidenci jejich koordinátora z minulého setkání, který si dal jméno Berg. Snad to byla hlídka, stála u vchodu do budovy bez hnutí, těžkou hlaveň paprskometu položenou na předloktí. Na první pohled vypadal jako obyčejný kluk, kterému mohlo být tak dvacet, měl krátké kalhoty, košili žádnou. Když Rotanov přistoupil blíž, už si nic takového nemyslel, protože pokožka té bytosti se ani v nejmenším nepodobala lidské. Nebyla na ní jediná vráska, jediný chloupek. Atlasový hladký povrch tmavé, téměř čokoládové barvy vypadal jako umělý, nepřirozený. Asi tak nějak bude vypadat figurína, když ji postavíme místo do výkladu doprostředka ulice.

„Potřebuji vidět Berga,“ artikuloval Rotanov tak výrazně, jako kdyby mluvil s hluchým.

„Berg nemá čas.“

„Kdy se uvolní?“

Hlídka mlčela. Neslyšel, nebo nechce odpovídat?

„Mám počkat?“

„Berg nemá čas. Můžete mluvit se mnou.“

Tento nečekaný návrh Rotanovovi nevyhovoval. Možná že mají takový zvyk, možná že vůbec žádný, koordinátor neexistuje, ale na Berga si zvykl, byl připraven na rozhovor s ním a neměl chuť mluvit o tak důležitých otázkách vestoje uprostřed ulice s prvním singlitem, na kterého narazí.

„Potřebuji Berga.“

„Berg nemá čas,“ hlídka dokonce nezměnila ani intonaci. Rotanov měl pocit, že se v jeho pohledu skrývá výsměch, a pocítil tupý vztek. Pak si ale uvědomil, že přišel do cizího domu a že tedy musel přijmout cizí pravidla hry.

„Dobře, přijdu později.“

Otočil se a šel ulicí, stále cítil v týle mrazivý pociť,, protože paprskomet měl ten singlit v pohotovosti a on sám nemohl tušit, co udělá dál.

Došel měkkým, soustředěným krokem k nejbližší uličce. Za jeho zády bylo naprosté ticho. Slunce pálilo stále stejně nemilosrdně, z Rotanova lil pot, i když ještě před chvílí žádný žár nevnímal. Musel se rozhodnout, co udělá dál, nejhloupější by totiž bylo, kdyby se procházel po ulicích, kde se za každým rohem skrývalo neznámé nebezpečí. Ještě nebezpečnější by bylo chtít teď se skrývat, protože přišel rovnou, beze zbraně a neměl chuť se této malé převahy zříkat. Dvě hodinky se musel něčím zaneprázdnit, dokud neuvidí Berga.

Zaslechl za sebou kroky. Otočil se a čekal tak, aby ten, kdo vyjde za rohem, byl překvapen, že na něho narazil. Neskrýval se, přitiskl se jen za rohem domu… Všechny jeho obavy byly zbytečné, protože ten, kdo šel ulicí, jeho manévr uhodl, jako kdyby viděl skrze zdi, zastavil se, aniž došel na roh.

„Rotanove!“ zavolal na něho známý hlas. Srdce se mu najednou rozbušilo rychleji. Jistě proto, že právě na ní myslel… Na tu bytost podobající se pozemské ženě…

Stála za rohem, jako kdyby jí někdo zavelel „pozor“. Stále si ještě nemohl zvyknout na jejich pózy, které jsou pro člověka tak nepřirozené.

„Proč se schováváte?“ zeptala se.

„Já se vůbec neschovávám. Zaslechl jsem kroky, tak čekám.“

„Máte zbraň?“

„Nemám.“

„Sundejte si bundu.“

Rotanov poslechl. Vytáhl z vnitřní kapsy malý balíček a položil ho na zem.

„Co je to?“

„To je pro vás. Popovídáme si o tom později, můžete si to vzít.“

„Dobře. Nechte to u sebe. Jsem pověřena, abych vás vyslechla. Proč jste sem přišel?“

Znovu nevěděl, co na to říct, protože nechtěl na složité otázky odpovídat nervózně, uprostřed ulice, před hlavní paprskometu vzdáleného čtyřicet kroků.

„Jak strašně se nás bojí a jak málo toho vědí,“ pomyslel si trpce a v duchu hledal východisko ze situace.

„To chcete skutečně tady a takhle… Neměli bychom zajít třeba k vám? Bude to dlouhé povídání a nebude jednoduché.“

„Ne. Mluvte teď.“

„Ale proč? Vždyť předtím…“

„Předtím jste nám nekradli koráby. Teď jste nepřítel, ale jsme ochotni vás vyslechnout. Mluvte!“

„Nezapomínejte, že koráb vám nepatřil, přiletěl jsem na něm já.“

„To je pravda. Pokud byste s ním ovšem odletěl. Předal jste ho našim nepřátelům. Na to nezapomeneme.“

„Nezapomeňte taky na to, že vaši nepřátelé jsou moji bratři. Já jsem jim ale nepředal koráb proto, aby pokračovala válka. Předal jsem jim ho, aby se mohli bránit před ljussy. Slibuji, že koráb nebude využit ve válce proti tvému národu. Vzápětí za tímto korábem přiletí další. Dřív nebo později budete muset přistoupil na jednání s lidmi. Nebylo by lepší, kdybychom začali už teď? Proč takové zbytečné oběti? Proč máme zabíjet jeden druhého?“

„Lidé začali válku. Jim se válka líbí a ty se nás teď pokoušíš přesvědčit, že chcete mír. Nechápu, proč lžeš. Lidé se rádi schovávají za rohy a napadají nás ze zálohy, jenom nás nepovažuj za nějaké hlupáky. Nevěříme ti.“

„Nevěřit někomu, to je nejjednodušší… Myslíš si, že pro mě bylo snadné přesvědčit naše lidi, aby souhlasili se zastavením války? Ale oni souhlasili. Přinesl jsem vám jejich souhlas s mírem, jsou ochotni zapomenout na všechna válečná léta. Není to pro ně jednoduché, přesto to slibují, a lidé dovedou držet slovo. Vy jste se přece ani jednou nepokusili uzavřít s nimi dohodu, proč bychom se o to nemohli pokusit teď?“

„Ať přiletí vaše koráby. Dokážeme se připravit. Než přiletí, nebude tu ani jediný člověk. Nemáme spolu o čem mluvit.“

Připadal si, jako kdyby se stále hlouběji propadal do bažiny. Nenalezli společný jazyk. Byl naivní, když spoléhal na snadný úspěch. Jejich cíle jsou příliš odlišné, příliš odlišná jsou kritéria při hodnocení prostředků, kterých oba dosáhli. Bylo to marné, prohrál… Břemeno války bylo větší, než si představoval. Ani Olegův přílet nebude k ničemu. Zůstanou tu třeba navždycky. „Vždyť my jsme pro ně pouhý prostředek, pouhý živý materiál potřebný k rozmnožování jim podobných, dokonce ani jiný způsob neznají, Jsou to jednoduše takoví upíři, určitý druh ljussů…“ Říkali to, ale on tomu nevěřil… Nevěřil tomu ani teď, když cesta byla poněkud delší a obtížnější, než předpokládal. Rotanov se pomalu otočil, udělal dva kroky, a obrátil se. Dosud tam stála bez hnutí jako soška. Pak se vrátil a podal jí balíček, který neobratně tiskl pod paždí od začátku rozhovoru.

„To je dárek pro tebe. Od jedné pozemské dívky. Má ráda slunce, ráda zapaluje oheň, ráda běhá bosá v trávě, vlastně ani nevím, jestli tohle dokážeš pochopit… Jednou jsi mi pomohla. Nikdy ti to nezapomenu. A přesto vám nedovolím, abyste se pro nic za nic navzájem zabíjeli.“

Vzala si krabičku, podal jí ji opatrně, aby se nedotkl jejích studených prstů, a všiml si na jejím zápěstí něčeho lidského, velmi známého, nějakých kovových čtverečků matné barvy, které téměř splývaly s pokožkou.

„Rotanove… Už nesmíš nikdy chodit do města. Víckrát tě sem nepustí.“

Přikývl na znamení, že pochopil, a bez ohlédnutí odešel.

Filin se probudil za svítání. Chvíli tupě pozoroval keř, pod nímž ležel. Dlouhá nafialovělá pružina celá pokrytá studenými kapkami rosy a ochmýřenými pupínky se mu kývala rovnou nad obličejem. Do všech podrobností si pamatoval, jak ho nesli zabaleného do sítě. To bylo večer a teď ráno, neví, jak a kdy usnul a jak se ocitl pod tím keřem.

S bzučením se kolem něho mihlo nohaté šídlo podobající se letícímu draku. „Zajímalo by mě, kam se poděli singliti, kteří mě chytili,“ pomyslel si unaveně Filin. Neměl ani trochu chuti vstávat a dozvědět se, co se stalo. Bylo příjemné takhle uvolněně a líně polehávat, dívat se na chladivý keř s rosou a čekat, až se mu první sluneční paprsky dotknou obnažené pokožky. Tahle myšlenka mu připadala podivná, nepatrně pohnul rukou a přesvědčil se, že kromě krátkých kalhot na sobě nic nemá. Vůbec necítil chlad. Třeba ho tu takhle úmyslně nechali nebo na něho dokonce zapomněli. Ostatně proč si komplikovat život složitými úvahami, bylo mu dobře i tak. Má se vrátit nebo ne? Jaký je v tom rozdíl?

„Pime,“ řekl někdo zřetelně. Filinovi bylo jasné, že ten zvuk vychází z jeho nitra. Ležel se zavřenýma očima a byl si jist, že kolem něho není živáčka a že se nemusí ničeho obávat. A samotný ten zvuk k němu nepatří a patřit nebude, dokud se slunce nedotkne jeho hladové kůže. „Kůže ale nemůže být hladová,“ odporoval sám sobě. „Dobrá, dejme tomu, že může být studená… Proč se zatěžovat takovými maličkostmi?“ Nesmírně se mu chtělo spát, probudil se příliš brzy. Měl počkat, až slunce sestoupí trochu níž… Kdy vlastně naposledy jedl? A kolik vůbec uplynulo času od chvíle, kdy se nechal tak hloupě chytit?

„Spát,“ řekl si v duchu. „Nemusím na nic myslet, musím jenom spát a čekat na slunce.“ Spánek ale nepřicházel. Vadil mu podivný neklid, takový neklid zcela nevhodný pro tak pohodlné a klidné místo. Aby s tím mohl skoncovat, položil si otázku:

„To by mě zajímalo, proč se tu povaluješ polonahý uprostřed lesa, místo abys šel na základnu a pomáhal při záchraně pilota. A co se to tu vůbec stalo?“

Otázka žádala odpověď, ale nic takového nepřišlo, Filin zápolil s tou otázkou jako s balvanem a cítil, že čím více chce mít jasno, tím větší ten balvan je, jako kdyby mu tlačila na hlavu něčí těžká ruka a dusila jeho vědomí. Pak se doopravdy navztekal a to ho přimělo, aby si sedl. Slunce už vystoupilo dostatečně vysoko, ležel až na vrcholku nějakého pahorku, všiml si toho teprve teď, když vstal.

Na hlavu a ramena mu dopadlo sluneční světlo, ale přesto necítil teplo. Svíravý pocit hladu postupně ustupoval, zmizely dotěrné myšlenky na jídlo, myslet mohl každým okamžikem snáze. Místo uklidnění však narůstaly obavy, jako kdyby přicházel k sobě po dlouhém bezvědomí. Filin se té myšlenky chopil jako tonoucí stébla, protože v ní byl aspoň náznak vysvětlení.

Mohli ho zabít, ale neudělali to. Byli přesvědčeni, že je s ním konec a nechali ho tady v lese. „Samozřejmě, v podvečer, krátce před obdobím…“ Okamžitě zahnal tu hroznou, dotěrnou myšlenku, která mu sevřela hrdlo. Nakonec mohl mít přece štěstí, i když ho neměl zatím nikdo, ale on ano…

„Je mi přece naprosto jasné, že je se mnou všechno v pořádku,“ uklidňoval se, protože takové uklidnění potřeboval, když mu mrazivá ruka sevřela hrdlo ještě pevněji. „To ale nesmí být pravda! O něčem takovém bych se musel přesvědčit!“ Ohmatal si hlavu, pak obličej. To mu nedalo žádné vysvětlení. Nezjistil vůbec nic. Nenalezl ani stopu po nějaké ráně, neměl ani vousy. „Tak oni mě dokonce oholili…“ Bylo mu jasné, že ho tenhle nesmyslný pokus o vysvětlení nezachrání. Naposledy se holil na základně asi před deseti dny. Aby nezešílel stupňující se hrůzou, zakázal si na to myslet, zakázal si rozebírat tu věc a snažit se o její vysvětlení. Rozhodl se postupovat a jednat tak, jak by postupoval a jednal na jeho místě Filin. Jednoduše nebude myslet na to, co se stalo, dokáže zahnat ty přeludy a eliminovat jejich dosah…

„File,“ řekl hlas. „Přišel čas. Už dlouho čekáme.“

„Ano, ano,“ řekl mechanicky, „hned…“ Musí tedy vstát. Zorientovat se. Terén nezná, to však je docela vedlejší, půjde-li o dvacet stupňů vlevo od slunce, dostane se jistě k řece a ta ho dovede na základnu.

„Nedělej hlouposti, File, nemůžeš jít na základnu, musíš do města. Práce už dávno začala.“

„Já vím. Už jdu do města.“ Téměř utíkal, jako kdyby mohl uprchnout před tím, kdo se mu skryl v lebce, jako kdyby se mohl schovat před tím hlasem…

Běžel asi čtyřicet minut, celou tu dobu spoléhal na slunce a snažil se, aby se nezmýlil v těch dvaceti stupních, které ho musí zavést k řece. Když vystoupil na vysoký pahorek, udělal to jenom proto, aby se mohl rozhlédnout, ale když před sebou ve vzdálenosti snad tří kilometrů uviděl město, pochopil, že prohrál. Před očima se mu slilo všechno dohromady. Neměl u sebe ani nůž, aby se mohl zabít.

„To nedělej, File,“ řekl hlas. „Zatím nic nevíš. Pojď.“

Vstal a pomalu vykročil k městu.

Když Rotanov vyšel z města, nejprve našel vozidlo, které ukryl v křoví asi dva kilometry od prvních stanovišť. Doufal, že s vozidlem se nic nestalo. Překontroloval je a spustil motor. Stroj začal poskakovat po nerovném terénu. Zmocnila se ho tupá lhostejnost. Jeho diplomatické poslání bylo zcela neúspěšné. Bude teď muset hledat nějaké jiné cesty, složitější, dlouhodobější. Jel pomalu, nevěnoval pozornost známé cestě, nedíval se kolem sebe. Když k základně zbývalo nejvýš půl hodiny jízdy, objevila se před ním rozlehlá louka. Zcela automaticky zabrzdil. Byl to reflex. Než se na cizí planetě vjede na volné prostranství, je nutno se rozhlédnout a naslouchat. Netrvalo dlouho a objevil někoho cizího. Skrývali se v houští po stranách i za vozidlem. Byla to dobře připravená past. Vnímal přítomnost několika lidí a věděl, že jsou příliš blízko, než aby stačil dát zpátečku a pokusil se uniknout. V tom právě spočívala ta past, už nepochyboval a nečekal od nich nic dobrého, protože kdyby tady bylo nějaké nové neznámé stanoviště, které zřídil inženýr v jeho nepřítomnosti, už by se neskrývali. Měli dost času, aby poznali jeho vozidlo.

V lese panovalo ticho. Tady bylo kdoví proč vždycky ticho, když hrozilo nebezpečí, jako kdyby si les stoupal na špičky, jako kdyby vymřel nebo zlomyslně sám vyčkával, co přijde dál. Dokonce ani vítr nešuměl v listí, jenom tiše a smutně pískal, jak se prodíral spirálami místního rostlinstva.

Kdyby chtěli střílet, už byl nejvyšší čas, na co tedy čekají? Nenápadným pohybem posunul kupředu páčku pro zapojení rezervních baterií, aby měl v motoru co nejvyšší výkon.

Asi pět minut o sobě vůbec nedávali vědět, to se mu nelíbilo, protože za těch pět minut stejně nedokázal odhalit, co tahle léčka znamená. Bylo mu jasné, že stačilo pohnout vozidlem a zahájí palbu, proto čekal, počítal s tím, že oni udělají první krok. Za hluku motoru nemohl nic slyšet, přesto měl šanci uhnout se před výstřelem. Přední plastikový štít ho chránil před zásahem zpředu. I když to nebyla zcela spolehlivá ochrana, přesto ho štít ochrání tak, že protonový granát vybuchne poněkud vpředu a jemu zbyde zlomek sekundy na skok stranou. Byl to svérázný souboj nervů: prohraje ten, kdo začne… Konečně se keře rozhrnuly a z nich vyšel člověk. Šel příliš klidně, jako kdyby věděl, že Rotanov je beze zbraně. Rotanov se podivil, když poznal inženýra. Dříve nebo později ten člověk musel zvolit neskrývané nepřátelství. Všechno tomu nasvědčovalo. Dva kroky před ním se inženýr zastavil. „Čekám tu na vás.“

„To jsem pochopil. Ještě něco?“

„Jo. Chtěl bych vědět, jak skončilo vaše vyjednávání ve městě.“

„A proč si myslíte, že vám budu odpovídat, místo abych…“

„Nedělejte hlouposti! Dobře víte, že tu nejsem sám a že nestačíte ani vstát.“

Měl pravdu, Rotanov ochabl a znovu dosedl. Nechtěl vlastně nic dělat, chtěl si jenom ověřit, jak daleko inženýr zašel. Teď věděl, že už necouvne. Tím se stalo jejich setkání na okraji lesa zvlášť nebezpečné. Ted, i když se na něčem dohodnou, neexistovala pro inženýra cesta zpátky na základnu. To věděl příliš dobře. Prostě ho uvězní. Kolik lidí může mít na své straně? Deset? Patnáct? Jejich počet nehrál tak důležitou úlohu, protože po úspěšné operaci s korábem získal Rotanov tolik autority, aby mohl s inženýrovými výstřelky skoncovat. Právě to udělalo z jejich setkání na lesní pěšině tak dramatickou situaci.

„Proč vás tolik zajímají výsledky rozhovorů?“ Rotanov protahoval čas a pokoušel se najít nějaké východisko.

„Od samotného začátku jste začal ničit to, co jsem tak dlouho budoval a co mi dalo tolik práce…“

„A copak to je?“ ironicky se zeptal Rotanov. „Opojení z vlastní moci, příležitost beztrestně prolévat krev svých lidí a ničit singlity? Nebo snad ještě něco navíc?“ Úmyslně se ho snažil rozzuřit, aby ho donutil k úplné otevřeností. Neměl co ztratit, v takových okamžicích je člověk zvlášť upřímný ve víře, že jeho protivník nedokáže využít získané informace.

„Ne, Rotanove. O to nejde. Nevěřil jsem lékaři od samého začátku. Byl jsem přesvědčen, že po setkání s ljussem máte poškozenou psychiku. Ve vašich činech se objevilo skrývané nepřátelství k lidem, které je nebezpečné pro nás pro všechny, a já jsem se rozhodl vám v dalším šíleném jednání zabránit. Nebýt toho, že jste se zmocnil hvězdoletu… To zvrátilo na nějakou dobu všechny mé plány. Dokonce jsem pochyboval, jestli jsem v právu. Ale ten váš ‚mírový pochod‘ do města mě definitivně přesvědčil. Už nelze dál čekat, rozhodl jsem se jednat. Ještě nikdy jsem neměl tak dokonalý plán. Začal jsem ho připravovat dlouho před vaším příletem.“

„To je úplný blázen,“ pomyslel si Rotanov. „Nebezpečný blázen. Že jsem to nepochopil dřív. Bylo třeba ho izolovat, zneškodnit, teď už je na něco takového příliš pozdě…“

„Jednu dobu mi to téměř pokazili. Předseda, ten stařec, kterému už vynechává mozek, začal přepočítávat spotřebované střelivo z jednotlivých operací… Pak jste se ale objevil vy a na mě se všichni vykašlali.“

„K čemu potřebujete výbušninu?“

„Chtěl byste toho vědět příliš mnoho. Naposledy se vás ptám, dohodli jste se?“

„A když ne?“

„To by bylo smutné. Já ale doufám, že jste se dohodli. A udělám všechno, abych se o tom přesvědčil. Arone!“

Rotanov myslel, že inženýr zavolal někoho ze svých lidí. Bylo to ale jinak. Z křoví nikdo nevyšel. Zaslechl jenom zasvištění a ještě než si uvědomil svůj omyl, zabodla se mu do zápěstí tenká kovová jehla. Bleskově ji vytrhl, bylo však už pozdě. Země se mu propadla pod nohama a téměř vzápětí ztratil vědomí.

Filin stál u soustruhu. Přesně věděl, co má dělat. Stačil přitom vnímat stav všech čtyřiceti lidí, kteří byli v té obrovské podzemní dílně. Ve vzduchu se vznášel pach zahřátého plastiku. Tiše bzučely motory automatických strojů. Plastiková krychle vyklouzla ze zdířky stroje, Filin ji obratně uchopil, vložil do kontrolního pouzdra a pak se doslova proměňoval v měřicí přístroj. Jestliže všechny rozměry odpovídaly normě, pocit z dobře vykonané práce nabýval na síle.

Každá nepřesnost vyvolávala roztrpčení, které bylo tím větší, čím větší byla závada. To se však stávalo jen zídka, protože všech čtyřicet lidí, kteří s ním pracovali v dílně, znali svou práci velice dobře. Jejich umění, dovednost každého z nich se doslova prolínaly s Filinem: kdykoli mohl dostat věcnou radu, aniž vyslovil jediné slovo, stačilo, když si pomyslel, že takovou radu potřebuje, nebo když se v jeho práci vyskytly nějaké potíže. Den se chýlil ke konci. Filin nepociťoval žádnou únavu, nic ho netížilo. Všechny drobné bolesti, které člověka provázejí prakticky po celý život, se ztratily. Každý orgán, každý sval jeho nového těla fungoval přesně a koordinovaně bez jediné vady. Mohl by pracovat nepřetržitě několik dní jen s malými přestávkami potřebnými k ozáření a doplnění energie, ale to od něho nikdo nevyžadoval. Čekaly ho ještě neznámé radosti, kterými se může oblažit každý, kdo dobře strávil pracovní den. Netrpělivě čekal na konec práce, protože zvědavost a přání poznat, co ho ještě čeká, byly příliš silné. Po čtyřech pracovních hodinách si každý mohl dělat co chtěl. Většina z nich zůstávala v dílně ještě dvě tři hodiny, ale Filin toho věděl tak málo o svém novém světě, že odešel hned po skončení pracovní doby.

Venku teď byla spousta lidí. Jakmile se někdo z nich dostal do jeho telepatické zóny, ihned pocítil jeho přízeň nebo lhostejnost, častěji to však byla určitá náklonnost, protože ti, kdo se s ním potkávali, v něm poznávali nováčka a snažili se mu nějak pomoci. Mezi lidmi na ulici byla spousta krásných mladých žen. Dělalo mu potěšení dívat se na jejich pružná, urostlá těla. Díval-li se na některou z nich příliš upřeně, pociťoval vlnu odporu z její strany a hned se díval jinam. Škoda že se nemohl dozvědět, co si oni myslí o něm. Měli jenom společný citový základ. Dokázal chápat jednotlivá slova a myšlenky jenom tehdy, když se na něho někdo obrátil přímo. Už věděl, že rodiny tu nemají, protože nemají děti. Třeba si každý najde někoho do páru. Vztahy lidí trvají příliš krátce, jenom jedinou sezónu. Všechno končí příchodem období mlhy. Vlastně nechápal ještě proč. To mu ale teď starosti nedělalo.

Plastárium bylo v budově bývalého městského divadla. Zvenku bylo stejně zanedbané jako ostatní budovy města, uvnitř však ohromovalo nádhernými úpravami. Leskl se tam nový plastik na nástěnných panelech, poniklované zábradlí schodišť. Avšak žádné zbytečné ozdoby, vůbec nic tu nebylo zbytečné. Bylo tu jen to nejnutnější. Nic tu nesmělo rozptylovat pozornost. V těchto sálech se vyžadovalo maximální soustředění a dokonce už u vchodu bylo třeba, aby ti, kdo sem vstupovali, byli patřičně naladěni. Z vestibulu vedly do dalších místností dva vchody s bílými a černými dveřmi. Filin prvně přišel do tohoto sálu, věděl však o určení dveří, jako věděl už hodně dalších věcí, a nedělal si žádné velké starosti o zdroji nově získaných informací. Mohl si zvolit jen jeden sál. Příliš složité tu bylo psychologické ladění. Protože nevěděl, co ho čeká za dveřmi, zastavil se v předsíni a pozoroval návštěvníky. Do černého sálu vstupovali zamyšlení, soustředění a mlčenliví. Nebyly tam žádné skupiny, žádné dvojice. Vedly sem dva oddělené vchody — pro muže a ženy. Zato bílý sál vypadal pohostinněji. Vstupovali sem střídavě muži i ženy. Šli ve skupinách, nejčastěji ve dvojicích. Jistě právě to určilo jeho volbu.

Uvnitř nebyl žádný nábytek.

Zdi se sbíhaly do velké jednolité polokoule jemné krémové barvy. Bylo tu naprosté ticho. Filin si nijak nemohl zvyknout, že tu nikdo nemluvil. Singliti si neustále vyměňovali informace, ale slyšet telepatický tok myšlenek mohl jen ten, komu byl určen. Ostatně ne vždycky. Světlo ve stropních panelech začalo pomalu slábnout, brzy se sál ocitl v naprosté tmě.

Nějakou dobu tu bylo ticho a nastala tak dokonalá tma, že Filin začal ztrácet představu o tom, kde vůbec je. Bylo mu to nepříjemné, chtěl odejít, držela ho tu jenom zvědavost. Cítil, že napětí v sále vzrůstá. Všichni v té naprosté tmě na něco čekali. Až to najednou přišlo! Byl to záblesk nějakého světla. Vytryskl ze tmy a mířil z jednoho konce na druhý.

Současně s touto světelnou explozí se rozezněl táhlý tón. Filin se postupně stával jakýmsi dirigentem neviditelného orchestru. Tón se měnil v kouzelnou melodii, která vyjadřovala jeho náladu, melodie se stala jím samým a jakmile to pochopil, vznikl v něm pocit, že letí. Podlaha se mu pod nohama doslova propadla, zmizela, letěl tmou na nádherném zpívajícím draku. Někde uvnitř vědomí chápal, že melodie i světelné záblesky včetně samotného letu jsou pouhou iluzí, kterou vytvářejí všichni ti, kdo tu v sále jsou, a že on sám je jedním z nich. To mu však nebránilo vnímat obrovskou, doposud nikdy nepoznanou slast. Ladění melodie se změnilo. Zazněl v ní smutek, téměř hrozba. Chvějící se tóny prorazily duhová křídla draka ve chvíli, kdy si Filin vzpomněl na malou drobnou bytost krčící se někde na dně jeho dnešního vědomí a představující část jiného někdejšího Filina. Melodie byla čím dál ponuřejší. Světelné exploze pulsovaly, snažily se vzlétnout vzhůru, ale bezmocně klesaly poškozené tokem jeho vzpomínek.

Teď stojí na prahu jeskyně a neznámá žena ho drží za ruku. Pak je ve třídě a učitel píše na tabuli slovo. Nedokáže si vzpomenout, co to bylo za slovo, nesmírně by je chtěl přečíst, ale nejde to. Exploze světel jsou stále slabší a slabší, až pohasnou docela. Melodie utichá. Rozžínají se stropní světla. Lidé se začínají pomalu rozcházet. Ve vestibulu se nějaká žena s nádherně vyčesanými vlasy obrátila ke svému sousedovi:

„Napětí bylo obrovské, jenom někdo pořád rušil. Nedovedu pochopit, proč dovolují nováčkům navštěvovat společná místa. Stále je to stejné. Při tom nejnádhernějším vzletu jako kdyby schválně vždycky začali s těmi svými únavnými vzpomínkami.“

Jistě to řekla úmyslně tak nahlas, aby to slyšel Filin. Snažil se co nejrychleji zmizet v davu. Dlouho nebyl schopen vzpamatovat se z toho, co prožil. Doposud nikdy nemyslel na to, že člověk, který je zbaven své vůle, vlastní tvůrčí práce, se může něčím podobným zabývat, že může vymýšlet nějaké náhražky, až dnes najednou… Přesto všechno smutek a touha, které se v něm v sále probudily, ještě více zesílily. Človíček, který v něm byl tolik utlačený, najednou vyrostl, jako kdyby to, co se odehrávalo v sále, ho dokázalo zbavit neviditelných pout. Najednou se na něho nahrnula spousta nezodpovězených otázek. Proč tu je? Proč nešel k řece, jak chtěl? Kdo ho zavedl do města? Může jako dřív sám rozhodovat, co bude dělat? Uvidí své děti? Aspoň z dálky…

Když vyšel ven, nikdo tam nebyl. Všichni někam spěchali. On tu však domov neměl. Studené paprsky zapadajícího slunce už nehřály. Teď, když vyšel ze sálu, vzpomněl si na slovo, které učitel psal na tabuli — ČLOVĚK…

Na okraji města se mu postavily do cesty trosky nějaké budovy. Tady už nikdo nebydlel. Stiskl zuby a šel stále dál a dál nehledě na vzrůstající neklid a pocit nebezpečí. Tentokrát ho nikdo nezastaví. Zcela jistě dojde k řece a najde základnu, najde ji za každou cenu. Ať ta jeho cesta skončí jakkoli. Jeho vnitřní hlas mlčel.

Předměty začaly být zřetelné a.Rotanov nad sebou spatřil sklánějící se lékařovu tvář. Znovu zavřel oči, aby dokázal ovládat své tělo.

„Už je vám lip? Co se to s vámi stalo?“ zeptal se lékař.

Rotanov chtěl vstát, ale nešlo to. Svaly ho neposlouchaly. Zato se teď mohl rozhlédnout a bylo mu jasné, že leží v podzemním nemocničním pokoji na základně.

„Jsem tu už dlouho?“

„Přivezli vás před půl hodinou. Podle zbytků v jehle jsem zjistil, že jde o narkotikum. Singliti nikdy před tím nepoužívali takové podivné zbraně.“

„Singliti s tím nemají nic společného. Co to bylo?, Myslím to narkotikum.“

„Nic vážného. Koňská dávka bruminalu ze skupiny barbiturátů. Nenechává to žádné pozůstatky, bez mé pomoci byste ale k sobě nepřišel. Teď budete muset nějakou dobu ležet.“

„Kdo mě našel?“

„Vysílačka na vozidle byla zapojená, ale na naše volání jste neodpovídal, tak se předseda rozhodl vyslat Pátrací skupinu.“

„To tedy znamená, že jim udělala čáru přes rozpočet vysílačka. Náhoda. Udělali všechno, abych se nevrátil.“

Lékař pomalu sklízel nástroje, smetl ze stolu zbytky ampulek a ztěžka si povzdychl.

„Z toho usuzuji, že vaše poslání bylo neúspěšné.“

„Kdyby jenom to…“ Tělo postupně sílilo, a spolu s tím však Rotanov pociťoval nezvyklou únavu a lhostejnost. Možná že to způsobila lékařova otázka.

Lékař vzal brašnu a zamířil ke dveřím.

„Odpočiňte si, musíte teď mít klid.“

„Sedněte si, doktore. Pojďte si popovídat. Jsem už v pořádku, jenom nevím, jak dál…“

„Jak vám mohu pomoci? Počítal jsem s tím, že při těch rozhovorech neuspějete. Ještě že jste se vrátil.“

„O jednání s nimi tady vůbec nejde. Lépe řečeno — nejde jenom o ně. Ani jsem nečekal, že hned dosáhnu nějakých konkrétních výsledků. Ale protiakci, otevřené nepřátelství ze strany lidí, to jsem nečekal. Jak to tak vypadá, ten mír potřebuji jenom já…“

„Koho tím máte na mysli?“

„Především inženýra a ty, kdo smýšlejí jako on, totiž že život bez války nemůže existovat.“

„Inženýr moc stoupenců nemá.“

„Ten už jich ani tak moc nepotřebuje. Vymyslel si něco velkého, rozhodl se k otevřenému boji.“

„Ale jak tohle…“

„Ano, doktore, není to dobré. Spálil za sebou všechny mosty. Aby se rozhodl k takovému závažnému kroku, k tomu musí mít důvody. Nedokážu si představit, co chce dělat.“

„To se brzy uvidí. Škoda že s námi není Filin, ten by nám pomohl odhalit inženýrovy záměry. Já si ale myslím, že význam inženýra zveličujete. Deset patnáct lidí… Ne. Nevěřím, že by byli schopni udělat něco velkého. Chápu vaši nynější náladu a také ty obavy, to všechno je ale jenom důsledek působení narkotik. Taková dávka musí zanechat stopy na psychice.“

„Doktore, kdybych tak vašimi ústy…“

„Až si odpočinete, uvidíte, že jsem měl pravdu. Teď vám neuškodí jiná společnost.“

Chvíli po lékařově odchodu vstoupila do místnosti Anna, tlačila před sebou malý stolek na kolečkách. Měla na sobě bílý plášť. Zpod ubrousku, kterým byl stolek přikryt, se valila voňavá pára. Nemocniční pokoj byl plný vůně bujónu a koření. Teprve teď si Rotanov uvědomil, jaký má hlad.

Odděloval kousky výtečně pečeného masa s křupavou kůrčičkou, kterou měl tak rád, zapíjel je bujónem a koutkem oka pozoroval děvče. Dnes byla smutnější než kdykoli jindy. Dívala se úplně jinam, skoro s ním nemluvila. Rotanova napadlo, že ji snad nějak urazil.

„Přinesla jsem vám zavařeninu, máte přece rád sladké…“ nerozhodně řekla a otvírala nějakou konzervu.

„Ne, Anno, vy dobře víte, že jsem bonbóny nechtěl pro sebe. Zbytečně jste se ale urazila.“

„Já jsem se neurazila. Chápu, že jste potřeboval nějaký dárek. Takový malý suvenýr pro muže.“

„Ale?! Vy nejste tak hodná jako dřív.“

„Já vůbec nejsem hodná. Proč bych měla být hodná? Nic mi neřeknete, a já jsem tak čekala, že…“

„Čekala? A na co?“

Oči měla najednou úplně kulaté, jak se dokázala urazit.

„Vy si to dokonce ani nepamatujete? Vy si nepamatujete, co jste mi sliboval?“

„Takové sliby není možno splnit naráz…“

„Já jsem nečekala, že je splníte hned… Myslela jsem si, že jsme přátelé a že mi povíte, co se tam všechno stalo. Je pravda, že vás přepadli inženýrovi lidé?“

„Je.“

„Já jsem si to. myslela. Víte, ještě před odchodem… Je tam jeden muž… Chápejte to, není tu u nás tak mnoho žen a on… Nemyslete si, že to říkám kvůli vám!“

„Já si to vůbec nemyslím,“ odpověděl Rotanov a snažil se skrýt úsměv.

„Bez tohohle to nepochopíte. Tak ten Karov se mnou mluvil předtím, než inženýr odešel se všemi svými lidmi. Jako kdyby se se mnou chtěl rozloučit.“

„Počkejte, Anno, pokuste se vzpomenout si, co všechno vám říkal.“ Rotanov se přestal usmívat.

„Přesně si to nepamatuji. Neříkal nic určitého. Prostě jsem měla dojem, že se se mnou loučí a že se asi už nevrátí. Předtím jsem od něho slyšela něco o nějakých štolách pod městem. Nikdo o nich neví a oni tam ukrývají zbraně nebo něco takového, co se jim brzy bude hodit. A ještě mi řekl, že o něm uslyším, že my všichni o nich uslyšíme a že budeme litovat… Že jsme si jích nedovedli patřičně vážit.“

„O těch štolách slyším prvně!“ Předseda otevřel kulatý sejf vedle svého stolu a vytahoval nějaké mapy.

Rotanov si na chvíli přikryl rukou obličej. Stále na něho ještě působily zbytky narkotika, ale po rozhovoru s Annou už nemohl zůstat ležet.

„Inženýr mi říkal něco o tom, že jste se spolu nepohodli kvůli výbušnině… Co se to stalo?“

„Podívejte se sám,“ podal mu tabulku. „Tady máme rozbor spotřeby. Jak vidíte, chybí skoro sto kilogramů, a to jenom po jedné operaci. Pokoušel jsem se od něho dozvědět, co s výbušninou dělá. Kdybych měl tušení o těch štolách…“

„Myslíte, že se rozhodl vyhodit do povětří továrny?“

„Nejenom továrny…“

„Kolik toho má… Jak silná je ta výbušnina? Neznám ten ljuzit.“

„Je to stará výbušnina. Výrobní postup sem přivezli první kolonisté. Používali ji při pracích v horách nebo v podzemí.“ Předseda pohyboval rty, jak počítal. „Jestli použije všechno najednou, pak z města nezůstane kámen na kamení.“

„To není špatný nápad, co?“ tvrdě se zeptal Rotanov. „Jednou ranou se zbavit všech problémů!“

„Tím se nic nevyřeší,“ zavrtěl hlavou předseda. „Vzniknou noví singliti. Problém spočívá v ljussech, singliti jsou jenom průvodní jev. A pak ty továrny… Jestli vyhodí do vzduchu továrny… Vždyť naše technika prakticky existuje z toho, co ukořistíme.“

„Neřekl jste ještě všechno. Jestliže přijdeme o jejich továrny, pak zmizí poslední naděje na opravu korábů, které sem přiletí. Ani jeden pozemský hvězdolet se nemůže vrátit. Nemůžeme navázat spojení se Zemí… Ostatně to je můj úkol. Musím ho nějak zastavit. Kolik máte lidí?“

„Těch, kdo mohou nosit zbraň, moc nezbývá. Část lidí je na hlídkách… Už ho ale nedohoníte. Uplynula příliš mnoho času.“

„Já ho dohánět nechci.“

„Co chcete dělat?“

„Musíme na to singlity upozornit.“

Viděl, jak předseda zbledl.

„Chápete, co to vlastně říkáte? Když se tohle dozvědí, nezastaví se už před ničím…“

„Inženýr taky ne.“

„Je s ním patnáct lidí, samí mladí lidé, kteří mu slepě věří a sotva jim je jasné, do čeho jdou. Všichni zahynou, singliti je živé nepustí!“

„Víte o nějakém jiném způsobu, jak výbuchu zabránit?“ zeptal se Rotanov. Věděl už teď, že půjde až do konce.

Vozidlo se vyřítilo na známou louku. Až dál k městu se rozprostíral mezi lesem a městem ničím nechráněný prostor. Doprovodný oddíl, který předseda vyčlenil, zůstal daleko vzadu. Rotanov jim přikázal, aby čekali, až se vrátí. Dobře si pamatoval na upozornění, že do města ho víckrát nepustí. Aspoň to tak řekla… No, uvidíme… Třeba je dělí už jenom minuty od okamžiku, kdy se šedivé poloprůhledné budovy města změní v prach.

Dál už neuvažoval a rozjel se kupředu. V tom okamžiku vozidlo nadnesl výbuch. Motor explodoval okamžitě a to ho zachránilo. Tlaková vlna strhla celý povrch vozidla a spolu s Rotanovem ho odhodila. Jenom to mu zachránilo život. Když se vyhrabal z trosek, chvíli prohlížel kouřící zbytky stroje. Tentokrát to mysleli vážně. První, výstřel rozbil vozidlo na kousky. Neustále hleděl na město. Připadalo mu, že někde tiká nějaký časovaný stroj, který odpočítává poslední jeho chvíle. Ve směsici ohně a kouře všechno zmizí. I ta žena, která ho ukryla, vyvedla z města. Třebaže to nebyla žena v pravém slova smyslu, přesto…

Viděl ji před sebou tak, jak ji spatřil posledně. S pletí čokoládové barvy, s něžným zápěstím…

„Počkej,“ řekl si. „Měla přece něco známého na zápěstí…“ Pocítil, jak mu vyschly rty nenadálým vzrušením, protože si uvědomil, proč měla náramek ze šedivých kovových čtverečků. Rukou spěšně šátral po kapsách bundy. Tady jsou, na svém místě, nebyly k ničemu dokonce ani inženýrovi. Jeho maličký talisman, válečná trofej. Prsty horečně přejížděl po povrchu, který do poslední podrobnosti znal. Tady někde na třetím čtverečku je na spodní straně výstupek, a když na něj zatlačí… Původně si myslel, že je to pouhý zámek, ale nebylo to tak. Nic se nedělo, i když ho stlačil už nejméně desetkrát. Co když si ale musí ten náramek navléknout na ruku?

Složitá technika singlitů nemůže přece existovat bez dálkového spojení. Ucítil mírné bodáni v zápěstí. Do šedivého povrchu náramku se nořily nějaké titěrné jiskřičky, až Rotanov zaslechl hlas. Byl to jenom operátor, který měl službu, i když doufal, že… Ostatně to nebylo tak důležité, protože teď už jistě věděl, že k výbuchu nedojde.

Za dalekými pahorky, za lesem visel nad obzorem nezapadající rudý, do obludných rozměrů nafouklý zbytek cizího slunce. Všechno kolem — skály, řeku i samotnou oblohu zbarvil nepravděpodobnou mrtvolně rudou barvou. Téměř zapadlé slunce Rotanovovi připadalo jako obrovitý chuchvalec fialové špíny. Žádné přírodní zákony ani přitažlivost nemohly od obzoru odtrhnout napuchlou zrůdnou kouli. Nad planetou bude takhle viset ještě dvacet dní, postupně se bude zmenšovat a pak nad tím vším člověku nepřátelským světem začne vládnout dlouhá šestiměsíční noc — období mlhy.

Několik dní Rotanov strávil v místnosti vědeckého oddělení, probíral se starými hlášeními. Nepodařilo se mu doposud vyřešit ani jedinou záhadu, teď musel začínat prakticky od nuly.

Co vlastně hledal v těch zaprášených, časem zažloutlých hromadách papíru? Na jakou otázku hledal odpověď?

Inženýrův oddíl se nevrátil. Možnost sjednat mír a opravit palubní elektroniku za pomoci singlitů přestala po inženýrově pokusu vyhodit město do povětří prakticky existovat. Jeho upozornění na věci nic nezměnilo. Singliti znásobili aktivitu, zvětšili počet léček, množství přepadů. Stále víc lidí se nevracelo z výprav.

Za dva týdny, s příchodem období mlhy, válka skončí a s novou silou vzplane hned následujícího jara. A oni, lidé, budou dlouhé zimní měsíce vysedávat jako krysy ve svých podzemních norách a nebudou smět vystrčit nos, jen čekat… A na co? Na přílet nového korábu? Co se tím změní? Vždyť nový koráb se dostane do stejné situace, do stejné pasti, Země se nic nedozví, vysílání další výpravy se může zdržet na neomezenou dobu. Všechno mluvilo pro to, že musí udělat něco právě teď, v těch zbývajících dvaceti dnech. Rotanov stál na plošince před jeskyněmi. V poslední době se kolonistů stranil, jako kdyby nesl neviditelnou tíhu za těch čtrnáct lidí, kteří odešli s inženýrem a nevrátili se.

V duchu se probíral nekonečnou spoustou faktů, které teď měl k dispozici, hledal jakoukoli maličkost, které by se mohl chytit, aby se pohnul z mrtvého bodu, ale bylo to marné. Možná že měl inženýr pravdu a žádné jiné řešení neexistovalo. A společná existence lidí a singlitů je jednoduše vyloučena pro rozdílnou biologickou podstatu…

Z hlášení vědeckého oddělení se dozvěděl, že ljussové se rozmnožují prostým dělením, asi jako améby, zatímco singliti se nerozmnožují vůbec. Právě toto zjištění ho připravilo o všechny naděje na mír, protože civilizace singlitů, pokud jsou hlášení z oddělení správná, může existovat pouze na úkor lidských životů, a z toho plyne, že musí být zničena. Až bude izolována, začne ustupovat a stejně za nějaký čas zanikne, když nebude možno střídat pokolení. Singliti to samozřejmě všechno věděli, tak jaképak s nimi vést jednání o míru?

Zbývala ještě naděje, že údaje o biologické podstatě singlitů jsou chybné nebo že nejsou úplné. V těle singlitů nejsou některé buněčné skupiny, takže lidský způsob rozmnožování pro ně není vhodný, i když mají zachováno vše, co je nutné pro normální funkci hlavní nervové soustavy včetně bioproudů. K čemu to ale bylo, když neměli děti? Nesetkal se ani s jedním dítětem nebo dospívajícím, a to ani ve městě, ani v domech. Hlášení mluvila stejně. Je možné, že existuje ještě nějaký další člověku neznámý způsob rozmnožování. To se musí vysvětlit, příliš mnoho záleží na odpovědi na tuto otázku, jak to však udělat? Celá denní fáze ze života singlitů je prostudována v dostatečné míře a naděje tu není. Ale fáze noční… V noci snad spí, ale kdo to prověřil? V noci jsou pozorování kvůli ljussům vyloučena. Nebo spíš až doposud vyloučena byla. Jestliže však jsem skutečně imunní, a když jsem se odvážil být dostatečně krutý k jiným, musím vysvětlit všechno beze zbytku.

Rotanov stoupal pěšinkou, kde clonou mlhy bylo jen nejasně vidět obrysy korábu.

Při pohledu pěšinkou dolů to vypadalo, že někde u kraje lesa, trochu pod vrcholky stromů, se zrcadlí fialové jezero. Poradní skála, nejbližší pahorky a také samotný les plavaly v tom obrovském mlžném jezeře jako nějaké nevzhledné ostrovy. Den ze dne bylo chladněji, vzduch hltal vlhko, kapky rosy skrápěly oblek, jako studený déšť se snášely s keřů na neopatrného člověka, mlha se zvedala stále výš a výš. Už pokryla pěšinky, odřízla od sebe pahorky a les. Spojení s nejbližšími stanovišti bylo vyloučeno. Radiové vlny touto olejovitou hustou clonou neprostupovaly, beze stopy v ní mizeli lidé i předměty…

Dříve než se ponoří do tohoto pro lidi nepřátelského mlžného jezera, musí se připravit i na nejhorší variantu. Na to, že jeho odolnost vůči ljussům byla náhodná nebo že při opakovaných setkáních s nimi neobstojí.

Kabina ho uvítala známým pachem gumy a umělé hmoty. Vzduch byl cítit zatuchlinou, zařízení pro čištění vzduchu nebylo dlouho zapojeno. Rotanov přicházel do korábu jen zřídka. Koráb se v té době stal součástí podzemní pevnosti, protože byl spojen tunelem s jeskyněmi. Jestliže se dokáže vrátit, bude bydlet ve své kajutě. Pokoušel se nepřemýšlet o tom, jak malá pravděpodobnost je, že se skutečně vrátí.

Vytáhl kazetu s palubním deníkem a uložil ji do nouzového trezoru. Tam bude jistější. Ten, kdo přiletí po něm, tento trezor otevře a seznámí se se situací. Neurovnaným písmem spěšně zaznamenal na dva jednotlivé listy papíru poslední postřehy, předběžné závěry a doporučení. Olegovi se to bude hodit, kdyby se nesetkali. Rotanov se smutně usmál. Měl v poslední době příliš mnoho štěstí, ale nemohlo to tak jít donekonečna.

Ještě jednou přebral všechny doklady uložené v trezoru. Pak vytáhl z náprsní kapsy náramek singlitů. Kolikrát už si ho navlékl na zápěstí, pokolikáté už stiskl vypínač. Žádné spojení nebylo. Nejspíš náramek vyřadili ze svého systému. Olegovi bude stěží k něčemu dobrý, jen těžko mu pomůže zařízení mikrovysílače při orientaci ovládacích bloků. Jako kdyby to bylo naprosto jednoduché schéma, přesto bylo nad jeho síly… Ještě chvíli uvažoval, pak si povzdechl a pustil náramek do trezoru rovnou k dokladům.

„Teď už je to snad všechno…“ Zavřel trezor, odešel do své kajuty, svlékl se a ulehl do postele. Potřeboval se před cestou pořádně vyspat. Dlouho nemohl usnout. Na zdi před postelí visela velká fotografie: Dva lidé se řítili na kluzácích po strmém zasněženém svahu. Fotograf je zachytil ve chvíli, kdy Oleg prudce zatáčel vpravo, aby ho v zatáčce předehnal. Do tváří nebylo vidět. Měli je ukryté pod brýlemi a přilbou posunutou do čela. Přesto rozeznal Olegovu tvář. „Tentokrát mě snad odtud vytáhneš ty…“ Probudil se po prudkém zazvonění. Čtyři hodiny spánku uplynuly jako chvíle. Ještě než ulehl, udělal téměř vše, zbývala poslední věc. Nahoře v řídicí kabině vedle nouzového trezoru byly ocelové dveře se speciálním kódovým zámkem. Neotevřely se hned, mechanismus zámku zřejmě trochu zrezivěl od vlhkého vzduchu. Konečně se zaskřípáním zajely do stěny místnosti. Tady byly uloženy osobní inspektorovy zbraně, které směl použít jen ve výjimečných případech. Rotanov si pozorně prohlédl arzenál zbraní, ve srovnaní s nimi byly paprskomety a tepelné pistole dětské hračky. Tentokrát by mohl potřebovat něco opravdu výkonného. Jeho pohled se zastavil na Maxudovově pulsátoru. Kontrolní zařízení neutralizovalo vnitřní náboj, kdyby chtěl zbraně použít někdo jiný kromě Rotanova. Pulsátor měl hmotnost asi dvě kila. To nebylo tak moc pro takový druh zbraně. Sáhl na černou vroubkovanou rukojeť, zapojil aktivátor.

Ve skladu si Rotanov vybral velký plátěný batoh s tuhými širokými popruhy, uložil do něho zásobu koncentrátů na měsíc, láhev s vodou a nafukovací stan. Zbývalo mu už jen přepojit koráb na automatický chod, aby kolonie mohla využívat palubní energie, i kdyby se nevrátil.

Naposledy prošel celým korábem shora dolů. Zámek na vstupních dveřích seřídil na vnitřní režim, takže dovnitř bylo možno vejít jenom podzemní cestou.

Sotva vyšel ven, dopadlo mu za límec několik kapek rosy. Vítr je sem přihnal odněkud shora, snad z potahu korábu. Koráb mířil strmě nahoru, ztrácel se v mlžném oparu, na dotyk byl studený a vlhký. Víc se už nezdržoval a aniž se ohlédl, odešel. Pulsátor mu na příliš dlouhém řemenu bolestivě narážel při každém kroku do zad. Musel se zastavit a připevnit si ho k batohu.

Pěšinou proti němu stoupala skupina lidí. Ohromilo ho, jak mlčky šli. Tvář toho prvního mu připadala známá. Když ho Rotanov poznal, hodil si batoh přes rameno a šel jim pomalu naproti, mrzelo ho, že se asi o půl hodiny opozdil. Teď mu nejspíš nedovolí odejít a on nic nepodnikne, aby jim v tom zabránil. Ten, který šel jako první, byl Sven. Byl jedním z těch, kteří s inženýrem odešli na jeho poslední cestu.

Lovec se zastavil dva kroky před Rotanovem. Skupina se rozestoupila a vytvořila kruh. „Už je to tady,“ pomyslel si Rotanov, „dočkal jsem se těch, kteří mají právo mě soudit. Nikoli jako inspektora Rotanova, protože inspektor jednal tak, jak měl a musel. Jde o mě jako takového…“

Přejel pohledem kruh pobledlých lidských tváří, nebyl tu ani lékař, ani předseda, ani Anna. Nevěděl sice proč, ale cítil se po tomto zjištění volněji.

„Tak vás poslouchám,“ řekl Rotanov a sám nepoznal svůj komisní oficiální hlas.

„Třináct lidí se nevrátilo.“

Ve vzduchu viselo dlouhé, těžké mlčení.

„Bylo vás ale patnáct,“ řekl nakonec Rotanov.

„Inženýra nepočítám, zradil nás. Řekli mi, že jste nás prozradil singlitům. Je to pravda?“

„Je,“ řekl Rotanov. „A kdyby se všechno opakovalo, udělal bych to znovu. Slíbili, že vám neublíží.“

Nikdo mu neodpověděl. Snažili se na něho nedívat. „Ještě než se rozhodnete, co uděláte dál, musím vědět, jak to všechno bylo. Mám na to právo.“

Sven souhlasně přikývl.

„Sestoupili jsme do šachty, inženýr řekl, že se tam musíme zmocnit trofejních zbraní…“

Vyprávěl dlouho, přeříkával se, dělal pomlky a začínal znovu. Rotanov před sebou viděl, jak ti lidé pomalu šli nekonečnou podzemní chodbou, jak se na zdech míhaly stíny od svítilen. A pak cesta najednou končila. Zmocnili se zbraní a pomalu se vraceli, prohýbali se pod tíhou nákladu Inženýr zůstal pozadu, něco tam udělal s bednami, pak je ale dohnal a šli všichni společně bez jediného slova, o čem by ostatně měli mluvit, když cíl byl splněn a cestu znali. Pod nohama jim čvachtala voda. Prýštila ze zdí. Inženýr pohlédl na hodinky a navrhl, aby si odpočinuli. Neustále sledoval čas, jako kdyby naslouchal, ale nic nebylo slyšet. Pak šli dál, inženýr se stále více opožďoval. Sledoval je se sklopenou hlavou plně pohroužen do svých myšlenek. Východ ze štoly byl zazděný, inženýr se tomu nedivil, jako kdyby to očekával. Tehdy prvně zazněla slova o zradě. Znovu se ponořili do hlubin podzemních chodeb a hledali jiný východ. Vstupovali do postranních štol, začali bloudit a přicházet o první spolubojovníky. Postupně zhasínaly svítilny, které nebyly propočítány na tak dlouhou cestu. Nevěděli, kolík hodin bloudili v podzemí. Když ztratili poslední naději, když zhasla poslední svítilna, uviděli singlita. Stál u jedné zatáčky se silnou svítilnou a mával na ně, jako kdyby jim dával najevo, aby ho sledovali. Poslechli. Nikdo si nepamatoval, kolikrát kam zabočili v tom podzemním bludišti. Ke štolám a podzemním chodbám, které vystavěli lidé, přibylo nekonečně mnoho nových. Už jim bylo jedno, kam jdou, mnozí zůstávali pozadu nebo se ztráceli na křižovatkách. Nezpomalili, aby počkali na ty, kteří se opožďovali. Když už se cesta zřejmě chýlila ke konci, zbylo jich pět. Inženýr vystoupil na povrch jako první. Snad to byla doba krátké noci, možná že se zbytek slunce skrýval za vrcholky stromů stínících obzor. Matné světlo stěží proráželo hustý opar mlhy, která se plazila kolem dokola. Singlit postavil na zem svítilnu a vrátil se zpátky do podzemí. Zůstali v lese sami.

„Právě tohle mi slíbili,“ řekl skrze zuby Rotanov. „Že vás pustí na všechny čtyři světové strany…“

„Inženýr vytáhl paprskomet a střelil se do hlavy. Téměř okamžitě jsme zaslechli suchý šelest a viděli jsme, jak se mlžnou clonou na nás řítí něco hutného, bílého jako pára. Kdo stál nejdále, vykřikl a všichni jsme se rozprchli kam to šlo. Dál už si toho moc nepamatuju. Utíkal jsem lesem… Střílel jsem… V podstatě jsem měl štěstí.“

„Druzí také stříleli?“

„Ne, žádné výstřely jsem neslyšel.“

„Pronásledovali vás? Došlo aspoň k jedinému pokusu o přepad?“

„Ne. Téměř okamžitě jsem vylezl na skálu a začal jsem střílet. Třeba proto…“

„A co cestou? Nikdo vás nepřepadl?“

„Ne. Jako kdyby les vymřel. Chcete tím říci, že já… že speciálně mě pustili, abych vám to pověděl?“

„Je to možné. Teď to není důležité… Tak jak jste se rozhodli?“

Nějakou dobu po jeho otázce se znovu rozhostilo ticho. Pak Sven promluvil a hleděl někam stranou:

„My tu žádný soud neděláme. Ten, kdo se dopustí zločinu nebo zrady, jednoduše v noci odejde do lesa.“

„To jsem právě chtěl udělat…“

Rotanov si narovnal batoh na zádech a vykročil. Lidé se rozestoupili a vytvořili mu uličku.

Podrážky těžkých bot klouzaly po mokrých kamenech porostlých mechem. Šel pomalu a při každém kroku jako kdyby se stále více nořil do vody. Nejprve v mlze zmizely přístupy k jeskyním, plošinka, na které stáli lidé. Pak přestal vidět na koráb, jeho palubní světla, která ho dlouho vyprovázela jako oči živé bytosti. A zdola, z bílého marastu, sem doléhalo táhlé sténání. To řvaly ciky, velké blanokřídlé mouchy podobající se netopýrům. V předvečer doby mlhy to dělaly pokaždé.

Formálně singliti slib splnili. Podle jejich hledisek jim nemůže nic vytýkat. A on se nezlobil. Žádný hněv v něm nebyl. Cítil jenom smutek a trpkost. A ještě něco čím dal byl od lidí, tím více se ho zmocňovala tíseň.

9

Filina nikdo nezastavil ani ve městě, ani pak později v lese. Tentokrát se mu podařilo dorazit k řece. Odtud to k základně bylo už co by kamenem dohodil. Šel po břehu proti proudu řeky, která se třpytila ve slunci jako zrcadlo, každou chvíli měnila směr, prodírala se hustými křovisky a závaly. Zcela nenadále se dostal k rozlehlé zátočině, kde narazil na kusy prádla rozložené na břehu. Zastavil se a cítil, že se mu vzrušením točí hlava. Nějakých deset kroků od něho se v řece koupali jeho nedávní přátelé. Poznal Gema a Rona. Zapomněl na všechno, co se s ním stalo, rozběhl se k nim, něco nesrozumitelného na ně volal, asi něco hloupého, až se najednou zastavil, jako kdyby narazil na zeď: lidé před ním pomalu couvali do ledové vody, stále hlouběji, oči měli plné hrůzy.

„Proměněnec!“ někdo zvolal. „To je přece proměněnec!“

Tak říkali singlitům, kteří neprošli celým cyklem a hodně se ještě podobali lidem.

„Běž pryč!“

Mávali na něho rukama, stříkali, až sám před nimi začal couvat stejně rychle, jak oni na něho začali útočit. Viděl jejich pohledy, které končily na zbraních ležících na břehu, a bylo mu jasné, že jakmile se dostanou na břeh, začnou po něm střílet. Věděl to, přesto ustupoval stále víc a víc a umožňoval jim každým krokem, aby se mohli přiblížit ke zbraním. Určitě by se rozplakal, kdyby mohl, ale necítil v očích nic kromě suchého pálení. A najednou hlas v jeho hlavě, který doposud mlčel od chvíle, kdy utekl z města, se prvně probudil a zašeptal: „Utíkej!“ Filin se otočil a poslechl. Téměř okamžitě se za jeho zády ozvaly první výstřely. Nestříleli přesně, při běhu si stačil všimnout a navždycky zapamatovat, jak postupně strach v jejich očích přecházel ve štítivý odpor.

To bylo nejhroznější zjištění. Utíkal lesem, mechanicky sváděl pronásledovatele ze stopy, kličkoval tak, jak to ještě nedávno dělával, když ho pronásledovali singliti. Ostré jehličky křovin mu rozdíraly oblek, píchaly ho do těla, necítil však žádnou bolest, vnímal jenom únavu, mohl ale zvyšovat rychlost stále více, jako kdyby pro jeho tělo neexistovaly žádné hranice. Vítr mu svištěl v uších, hustým křovím se hnal bez váhání a ve vzduchu za ním ještě dlouho kroužily, větvičky a listí, „jak může srdce vydržet takovou námahu?“ pomyslel si najednou. Zaposlouchal se, ale neslyšel jeho rytmické údery, srdce prostě neměl. „A co plíce? Proč nehrozí, že se roztrhnou ve snaze pohltit co největší dávku vzduchu?“ A pak si uvědomil, že dýchá jenom ze zvyku, že vůbec dýchat nemusí. „To se nedivím, že měli ze mě hrůzu. Sám bych se lekl, kdybych potkal takovou zrůdu…“

„Ty nejsi žádná zrůda,“ řekl mu hlas. „A co jsem? Pořád myslím, jako kdybych byl ten starý Filin. Mám jeho paměť, jeho přání. Ale ten Filin už neexistuje. Zahynul, protože byl usmrcen ljussem. Tak kdo vlastně jsem?“

„Ty jsi ty, nemá smysl se zabývat hloupostmi. Chceš žít?“

„Chci,“ odpověděl upřímně Filin. „Tak žij. Měj radost ze života. Budeš žít dlouho.“

„To všechno je ale málo, cítit se zdravý a neunavitelný, mít radost ze slunce a ze života…“ řekl a sám zapochyboval o svých slovech. Ale ten hlas nic nenamítal.

„Nebudeš mít jenom tohle.“

„A co budu mít ještě?“

„Bude ti patřit umění, které je lidem nedostupné. Budeš mít přátele, kteří ti budou blízcí, že bys o něčem podobném v lidské společnosti nemohl ani snít. Lidé sní po celý život o tom, jak se sobě více přiblížit, ale neustále si vymýšlejí překážky — samotu, smutek. Nic takového teď nepoznáš. Můžeš žít jako rovný s rovným mezi svými bratry. Budeš vědět všechno, co vědí oni.“

„K lidem jste mě pustili proto, abych se přesvědčil, že pro mě není návratu?“

„Můžeš jednat, jak uznáš za vhodné. U nás tě nebude nikdo k ničemu nutit. Každý o sobě rozhoduje sám, sám sobě rozhodne, co udělá dál, já mohu jen radit.“

„Kdo jsi?“

„Tvé druhé já. Po mnoha cyklech, až se tvé vědomostí vyrovnají s mými, můžeš se stát druhým já pro někoho jiného.“

„Co to je cyklus?“

„Chceš vědět všechno najednou. Cyklus je časový úsek. Budu-li ti to vysvětlovat slovy, nic nepochopíš, ale velice brzy, až nastane doba mlhy, sám poznáš, co to je cyklus.“

Hlas utichl. Filin si s údivem uvědomil, že prakticky zapomněl na své pronásledovatele, přestal myslet na směr, kterým prchal, tak ho ten rozhovor upoutal. Byl teď daleko od řeky. Keřů tu bylo čím dál tím méně, terén mu připadal známý. Věděl, že za nízkými pahorky se vzápětí objeví město…

„Ve městě pracujeme a bojujeme, ale nebydlíme tady,“ řekl mu hlas neviditelného druhého já.

A tak teď seděl ve vagóně podivné podzemní dráhy, o jejíž existenci neměl doposud potuchy. Tunel jako podle pravítka protínal planetu a ústil na povrchu mnoho tisíc kilometrů od města, které kdysi postavili lidé a které se za dlouhá léta války proměnilo v hromady sutin. Když Filin zavřel oči, mohl vidět schéma tunelu, vybavení toho podivného vlaku, který nepotřeboval pro svůj pohyb žádnou energii, kromě přitažlivosti planety. Vlak se rozjel, poletí teď v prostoru tunelu bez ovzduší stále rychleji a rychleji, až pak, když dosáhne středu, tedy bodu, který bude mít nejblíže ke středu planety, začne zpomalovat, až zastaví docela u protilehlého východu, jako kdyby obrovská houpačka vykonala jednu svou dráhu. Stačí však uvolnit brzdy a rozletí se zpátky a znovu bude postupně nabírat rychlost.

Zcela výjimečným zážitkem během cesty byly pro Filina rozmluvy s různými spolucestujícími v odlehlých koncích vlaku. Kdykoli mohl rozmluvu ukončit, uzavřít se do sebe, přemýšlet o tom, co slyšel, nebo zvažovat vlastní myšlenky. Ještě se nenaučil vidět všechno, co viděli ostatní, tak, aby se mohl dívat na svět kolem sebe jejich očima. Jestliže se však pokusil rozšířit oblast pro získání informací, které se mohl zúčastnit, Filin pochopil, že je omezena prostorem ve vlaku. Jenom slova jeho druhého já k němu pronikala odněkud zvenku. Sám ho však nemohl ani vidět, nemohl se na něho ani obracet, pokud on sám s ním nezačal mluvit. Schopnost dívat se kolem sebe cizíma očima Fila bavilo, hned však nedokázal ovládnout tuto novou vlastnost své bytosti a celou cestu se bavil cestováním po vlaku.

Vlak vyletěl na malý visutý můstek a prudce zabrzdil. Po krátkém zasyčení se otevřely dveře. Cesta skončila. Fil se zvědavě rozhlédl. První, co mu padlo do očí, byl oslepující třpyt poloprůhledné kopule nějaké budovy, která tu stála osamocena. Budova působila dojmem obrovitosti, zcela jistě zabírala několik čtverečních kilometrů. Až k ní vedla dlouhá bílá cesta od můstku. Desítky různých drobnějších cestiček se rozbíhaly na různé strany, ztrácely se v porostu neznámých masitých šedomodrých stromů. Budova se tyčila přímo na břehu moře. Fil dlouho stál bez pohnutí, tak byl ohromen krásou krajiny, která se před ním otevřela, neměl ani potuchy, že na planetě může existovat něco takového. Nazlátlý písek pláže, naléhavé hučení valících se vln, slunce, které viselo vysoko nad obzorem a laskalo sytými paprsky pokožku.

„Tak už jsem o slunci začal uvažovat slovy singlitů,“ pomyslel si Fil trpce. „Brzy úplně zapomenu, že jsem kdysi byl člověkem. Vedou mě k tomu doslova za ruku. Kontrolují všechny mé myšlenky…“

„V tom nemáš pravdu. Můžeš se naučit uzavírat svůj mozek před jakýmkoli působením. My považujeme za nezdvořilé vyrušovat zaměstnaného nebo uzavřeného člověka, a tomu, kdo se uzavřel sám, není vůbec vhodné věnovat pozornost. Ani ty už nejsi člověk. Čím dřív zapomeneš na minulost, tím lépe pro tebe.“

„A co když nechci zapomenout?“ zeptal se Fil vyzývavě.

„Vysvětlil jsem ti to nepřesně. Jsme tak uzpůsobení, že nemůžeme zapomenout na nic. Avšak vzpomínky na ztracenou lidskou podstatu zabírají ve tvé mysli nyní příliš mnoho místa, uvádějí ji do chorobného stavu, proto nejsi schopen objektivně hodnotit skutečnost. Později budeš na lidi vzpomínat pouze s mírným soucitem, asi jako někdy vzpomínáš na to, co bylo v dětství. Pamatuješ si, jak jsi jako chlapec objevil nový barevný svět, když ses podíval kouskem skla? Takový svět tě čeká tady.“

„Ty i tohle víš?“

„Budu o tobě vědět všechno, dokud se nenaučíš uzavírat své myšlení před zbytečnostmi. Nebude to tak brzy a pak to bude znamenat, že ses stal v našem slova smyslu, v našem novém světě, dospělým.“

„Nech mě teď být, chci si prohlédnout a zvážit všechno, co uvidím, bez tvé přítomnosti.“

„Prosím,“ řekl stručně hlas. V duchu ho Fil zavolal, ale hlas se mu neozval. Usmál se. Pravidla hry se tu dodržovala přesně, přesto všechno však nevěřil, že jeho druhé já ho docela přestalo sledovat.

Kolem něho volně procházeli cestující, kteří právě vystoupili z vlaku. Šli každý zvlášť, nevytvořila se jediná veselá skupinka, společnost, jak tomu bývá obvykle mezi lidmi. Fila pak napadlo, že oni se vlastně nepotřebují scházet, aby spolu prohodili pár slov. Ke všemu ho ještě ohromilo, že v davu nevidí žádné děti ani staré lidi…

Vyčkal, až se vlak pomalu vnořil do tunelu, a když se ujistil, že nablízku nikdo není, vydal se beze spěchu po pěšině. Většina těch, kteří sem přijeli, zmizela v nekonečném počtu dveří obrovité budovy. Fil se rozhodl, že si budovu nechá až na konec, a zamířil do parku.

Zdálo se mu, že park táhnoucí se po pobřeží nikde nekončí. Nebyly tu žádné keře, nebyly tu pichlavé stromy. Zdejší zavalité rostlinstvo nepotřebovalo listí, zřejmě jim stačil vrásčitý povrch samotných kmenů. Lidí v parku mnoho nebylo… Lidé … Nebyl schopen singlitům říkat jinak. Procházeli se po pěšinách, povalovali se na sluníčku, vysedávali pod stromy. První, čeho si Fil všiml, bylo, že tu neviděl žádné předměty, kterými si lidé zvykli se obklopovat obvykle i při odpočinku. Nebyly tu žádné slunečníky, prostěradla, chyběly tu dokonce i knihy. Kde vlastně bydli? Copak existují všichni pohromadě v tom velikém domově? Pak si uvědomil, že člověk, který přijde na nové neznámé místo, hledá, kde by se uložil, hledá si koutek, sebemenší koutek, ale takový, který by patřil jen jemu. Místo, kam by si mohl odložit své věci, postel, aby si mohl odpočinout po cestě. „Já ale postel nepotřebuju, protože nejsem unavený a sotva kdy unavený budu. Nemám žádné věci a zřejmě ani mít nebudu. To pak znamená, že nepotřebuju ani domov…“ Jenomže domov není pro člověka pouze místem, kde se může schovat před nepohodou a kde vychovává děti. To je něco víc — kousíček prostoru, který patří jemu, pevnost, která ho chrání před nepřítelem, základ rodiny… Domov byl propojen s lidskou psychikou tisíci neviditelných pout, byl zahalen do tradic a nezničitelných zvyků, člověka nebylo možno zbavit domova, aniž by tím nedošlo k těžké psychické poruše. A jestliže tomu tak je, pak buď on sám něco nechápe, nebo to byli oni, kdo se dopustili chyby v tomto dobře vymyšleném systému přeměny člověka v singlita… A možná že tomu je naopak?, Možná že právě to, že oni nemají domov, vytváří základ tohoto systému?

Došel na pobřeží, vlny se valily na písek a stříkaly na něj. Na rtech ucítil chuť soli — to bylo z těch slaných krůpějí, čím jiným by to mohlo být, když slzy neměl? Koutkem oka pozoroval, že vlevo pod velkým pokrouceným stromem leží několik singlitů. Nikdy nebylo možno poznat, čím se vlastně baví. Soustředěné tváře, bloudící úsměvy, sedí jako by byli náměsíční, každý oddán sám sobě. Věděl už, že tomu tak není, že to je způsob jejich rozmlouvání. Nedokázal se sebou nic udělat, po celou tu dobu v nich shledával něco cizího, nepřátelského. Bylo to něco automatického. Jedna žena z té skupiny najednou vstala a vykročila k němu. Byla vysoká a urostlá. Fil se vyhýbal vysokým ženám, protože sám nijak vysoký nebyl, a zřejmě proto se mu takové ženy líbily. Měla ohnivě rezavé vlasy a velikánské očí neurčitého odstínu. „Jako kočka,“ pomyslel si Fil. „Zrzavá kočka se zelenýma očima.“

„Děkuju,“ řekla žena, aniž otevřela ústa.

Bylo mu příšerně trapně, když každý mohl volně nahlédnout do jeho mozku, jako kdyby měl hlavu ze skla.

„Už si z toho nic nedělejte. Hned mě nenapadlo, že jste nováček.“ Zastavila se vedle něho, docela blízko a s přimhouřenýma očima hleděla na moře. Vítr jí čechral vlasy. Fil se snažil ze všech sil nemyslet na ni, nemyslet vůbec na nic a aby se mu to podařilo, začal si v duchu přeříkávat písničku z dětství: „Měla babka čtyři jabka…“

„Ale neříkejte!“ řekla rozzlobeně žena a najednou se usmála. „Poslyšte, babko, nechcete se podívat na naše moře?“

„Jak podívat? Copak ho nevidím?“

„Takhle nevidíte nic.“ Chytila ho za ruku a doslova vlekla za sebou do vody. Fil se instinktivně bránil, bylo to ale marné, jako kdyby se pokoušel zastavit vlastními silami traktor. Nohy mu vyryly v písku dvě hluboké brázdy a téměř vzápětí se ocitl po pás ve vodě. Pak je až po hlavu přikryla příbojová vlna, žena se ponořila a on, aby si zachoval zbytky mužské důstojnosti, ponořil se hned za ní. Plaval špatně a věděl, že nevydrží dlouho s dechem, zatímco ona se od něho vzdalovala stále víc do modravé hloubky, až si najednou uvědomil, že vzduch nepotřebuje…

Potápění, které mu při nesčetných cvičeních dělalo tolik potíží, mu najednou šlo neuvěřitelně dobře. Rozpřáhl ruce a začal se ponořovat. „Tady jsem, víc vlevo, tady je převis,“ řekla žena, aniž se otočila, a Fila napadlo, že v některých případech je takové vyměňování informací docela výhodné. Ponořil se vedle ní a rozhlédl se. Zrak si uchoval pod vodou stejné vlastnosti, viděl všechno naprosto ostře, jako kdyby se ponořil v potápěčské masce.

V jeho pokojíku, v dalekých a nyní navždy cizích jeskyních, si schovával malou starou sošku z průhledného barevného skla. Nikdy nešlo určit, jaký odstín se v jejím nitru skrýval. Když ji zahřál v rukou, byla tmavě žlutá, téměř zlatá, přímé sluneční paprsky v ní dávaly vzniknout hluboké modré barvě, plamen svíčky nebo oheň ji zbarvoval do fialová. Teď si na tu sošku vzpomněl, aby se mu podařilo zachytit se něčeho známého v této kaskádě fantastických barev, která se na něho řítila z křišťálové kouzelné zahrady, v níž se ocitli.

Stejně mu nebylo jasné, jestli to jsou průhledné rostliny nebo minerály. Dlouhé zpola průhledné pruhy, nitě a celé kolonie těchto podivuhodných mihotavých tvarů pokrývaly dno před ním a zářily všemi barvami duhy. Jakmile se nad nimi převalila vlna, odstíny barev se rytmicky a výrazně měnily jako na obrazovce barevné hudby. Fil prostě nedokázal porovnat s něčím tento obrovský prostor, na němž se proháněly barevné protuberance.

Stáli tu mlčky a zapomněli na všechno. Žena ho vzala za ruku a on nemusel na nic vzpomínat, protože mu v hlavě nezbyla jediná myšlenka kromě nekonečného nadšení z dokonalé dosud nevídané krásy. Nevěděl, kolik času uplynulo, jestli hodina nebo dvě. Rytmičnost ohnivého barevného kaleidoskopu mrazila, tajila v sobě magickou, kouzelnou sílu.

Když vystoupili na břeh, spojoval je už společný nepředstíraně hluboký prožitek, který se nedal vyjádřit slovy.

„Dost,“ řekl si Fil. „Teď už jen zbývá padnout na všechny čtyři a začít výt nadšením. To by mohlo stačit!“

„Co se to s tebou děje?“ udiveně se zeptala žena. „Co tě tak znepokojuje, čeho se pořád bojíš?“

„Chtěl bych zůstat člověkem,“ tiše řekl Fil, „dovedeš to pochopit?“

Pozorně na něho pohlédla.

„Slyšela jsem, že se něco takového stává. Zřídka, ale stává se to. Stalo se dokonce, že touha po ztraceném lidství jednoho neopustila ani po třetím cyklu… Mé druhé já mi to vysvětlilo tím, že někteří z nás se stávají singlity příliš brzy, přechodné období probíhá mnohem snáz, když k nám přijde starší člověk. S tebou se to stalo také příliš brzy. Ale ta touha zřejmě pomine po prvním cyklu. Zapomeneš na to.“

„A co když ne? Přestat být člověkem, to není jako když se někdo převlékne. A pak ten cyklus… Tolik jsem o něm slyšel… Můžeš mi vysvětlit, co to znamená?“

„Proč se nezeptáš svého druhého já?“

„Požádal jsem, aby se vzdálil. Zdvořile jsem ho o to požádal.“

Usmála se.

„Já bych to udělala moc rada… Tady nejde o žádné tajemství, to je však těžké popsat slovy, jako třeba to, co jsme společně pocítili na mořském dně. Za měsíc začne období mlhy a ty se všechno dozvíš sám. Proč tak spěchat? Pochop jenom jediné, nikdo ti tu nechce vnucovat svou vůli ani cizí myšlenky.“

„Ano, jistě … jenom se mě někdo zapomněl zeptat, jestli se chci stát singlitem.“

Odvrátila se a mlčky odešla. Fil se za ní dlouho díval, pokoušel se uhodnout, na co myslí, nic však nezaslechl, jen neproniknutelnou přehradu. „Budu se taky muset naučit postavit kolem sebe takovou stěnu,“ pomyslel si podrážděně a rovněž odešel, „Jen počkejte, já se to naučím. Já se tu naučím spoustu věcí… To vůbec nevadí, že jste se mě lekli tam dole u řeky, to vůbec není důležité. Dejme tomu, že mi byl uložen úkol, který mi nedovoluje vrátit se zpátky. Musím najít jejich slabé místo. Něco takového přece musí existovat, nějaký bod, na kterém stojí celá konstrukce. Škoda že jsem se nestačil vyptat na toho chlapce, který se nestal zrádcem ani po tom jejich třetím cyklu. Kde teď je? A vůbec, musím najít mezi nimi ty, kteří smýšlejí stejně jako já…“

10

Rotanov zpozoroval ljusse asi dvě sekundy před skokem. Zcela jistě by stačil za tu dobu zvednout pulsátor a stisknout spoušť. Něco ho však zadrželo. Ljuss vypadal jako chuchvalec husté páry. Zdálo se, že vrcholky stromů byly zahaleny do velké sněhové čepice. Tato mlhovinná hmota se zachvěla a plynula k Rotanovovi. Potlačil v sobě strach z nebezpečí a čekal. Je imunní? Za chvíli to bude vědět…

Konečně skočil. Nejvíce se to podobalo sněhové lavině. Něco lepkavého, tuhého a odporně páchnoucího mu dopadlo na prsa, zahalilo ho neproniknutelnou clonou a téměř okamžitě zmizelo. Ljuss se změnil v protáhlý točící se vír a zmizel, když se před tím otřel o větve vzdálených stromů. „Tak já se vám tedy nelíbím… Asi vám nechutnám…“ Co když ale nejde jenom o imunitu? Co když ljuss není schopen napadnout zdravého člověka? V takovém případě má pravdu lékař. Pak je příčinou všeho neštěstí kolonistů, příčinou této války, blouznivého světa singlitů tragická náhoda — dědičné změny vzniklé hibernizací… Jinými slovy — všichni kolonisté nejsou zcela zdrávi, nebo aspoň nejsou zdrávi z hlediska ljussů. Ostatně to všechno jsou pouhé dohady, všechno je třeba prověřit. Neměl dost faktů. Pro ně právě šel.

Ljussové na něho už nezaútočili až k městu. Jakmile přikročil k prvním ruinám, pověsil si pulsátor na prsa a zbraň odjistil. Po výstřelu na vozidlo se nechtěl stát snadným terčem a navíc sem dnes nepřišel jako vyjednavač, cítil, že všechny mosty jsou spáleny, že po zkáze těch třinácti lidí, jejichž život slíbili zachovat, už nebude jednat, sotva by teď mohl říct, co udělá.

Od západu začínalo město čtvrtí jednotných sedmipatrových budov unifikovaného vzoru. Stavební roboti je odlévali podle stejného plánu ze silikobetonu ve všech koloniích. Dokonce i když byly domy dostavěny, vypadaly značně jednotvárně. Na dobývaných planetách bylo nutno obětovat krásu na úkor pohodlí a rychlosti. Teď, s vyraženými skly, s vytrhanými závěsy, se zrůdnými jizvami po střelách v omítce, vypadaly budovy ponuře, až nepřátelsky. Vypadalo to, jako kdyby se samotné město spolčilo proti lidem, kteří ho opustili, a soustředilo na ně nenávist za způsobené rány.

Rotanov chtěl nashromáždit fakta o nočním období života singlitů, chtěl zaplnit mezeru v pozorování a zjistit všechno, co jen bylo možné, o zakládání rodin, jestli u nich vůbec něco takového existovalo. S příchodem mlhy aktivita singlitů, podle závěrů vědeckého oddělení, ustávala.

Rotanov však ze zkušeností věděl, jak často se mýlí ti, kdo docházejí k takovým závěrům, a proto byl připraven na všechno. První byty vypadaly přesně tak, jako kdyby je opustili před mnoha lety. Od počátku války se do těch rozvalin nikdo ani nepodíval. Zdálo se, že ohromné město vymřelo. Nikde ani světélko, nikde sebemenší zvuk. Mlha, která zaplnila ulice a obložila staré budovy vrstvou vlhké lepkavé vaty, udělala z města divadelní kulisu.

Mezi lovci se říkalo, že s příchodem mlhy singliti odcházejí do lesů. Proč? To nikdo nevěděl. Napětí z něho postupně opadávalo. Už nečekal, že na něho může za každým rohem někdo vystřelit. Blíž ke středu města začínaly administrativní a tovární čtvrti města. Tady někde měl sídlo i koordinátor. Toulal se asi hodinu, až konečně objevil hledanou ulici.

Budova však byla pustá jako celé město. Tvrzení lovců se ukázalo pravdivé. Ať se děje co se děje, musí se dozvědět, kam a proč odcházejí singliti. To však udělá až později, teď musí osamělé město pečlivě prozkoumat.

Čtyři hodiny strávil v místnostech s ocelovými mřížemi na oknech a se zdmi metr silnými. Těžko říct, kdo postavil tuhle ponurou budovu, zda lidé, nebo singliti. V každém případě tu nenašel, co hledal. Místo, kde před odchodem byli nepřetržitě singliti…

Nejprve byl opatrný, čekal každou chvíli nějakou zradu, past, léčku, ale singliti zřejmě předpokládali, že ljussové jsou v této době nejlepší ochranou, a neměli žádné obavy o majetek, který tu nechávali. A nechávali ho tu hodně. Rotanov brzy pochopil, že na první pohled nenápadná Bergova pracovna je ve skutečnosti řídícím centrem nesmírně složitého komplexu s přístroji ukrytými ve zdech. Tentokrát ho vůbec nezajímala elektronika. Obytné místnosti tu jednoduše nebyly. „Nemohly ale přece tisíce singlitů celou tu dobu, když nepracovaly, trávit na ulicích? Nebo snad mohly?“ Rotanov doufal, že v nočním nechráněném městě něco odhalí. Bylo mu ale jasné, že se ještě více zapletl do záhad. Počet otázek vzrůstal a ani na jedinou se mu nepodařilo najít odpověď.

Kam dál? Jak najít cestu nebo aspoň přibližný směr, kterým odešli singliti? Kde je má hledat? Neměl ani potuchy.

Fil vstoupil do budovy jedněmi z mnoha dveří. Nikdo mu nebránil. Nikdo se nevyptával, co tu chce. Rovná, úzká chodba vedla do středu. Po obou stranách se táhly nekonečné řady stejných dveří bez jediného nápisu. Úřad nebo společná ubytovna? Skleněná, shora téměř průhledná budova byla uvnitř rozčleněna přepážkami a oddělena dveřmi… Co za nimi je? Smí vstoupit? Proč ne? Vždyť mu nikdo nic nezakazuje. Tak třeba sem. Byl to obrovský sál. Něco jako skleník: drobné rostlinky, velké rostliny… Od větví vedly dráty, ve větvích byly umístěny vysílače. Bylo tu vlhko a dusno. Na stropě hučela klimatizace. Někde v hloubi přecházelo několik lidí v modrých pláštích. Nevěnovali Filovi sebemenší pozornost. „Tady není nic zajímavého, snad je to nějaký skleník. Budova může sloužit jako obytný komplex, závod, ústav, skleník mi nic neříká.“

V sousední místnosti plavaly v akváriích místní příšerky. Ve velkém ústředním bazénu uviděl kedvota, jehož maso kolonisté považovali za lahůdku. Podle spousty vodičů zapuštěných do bazénu, podle spousty ciferníků a obrazovek rozmístěných po stolech a přístrojů rozvěšených po zdech Filovi došlo, co to tu je. „Středisko… Vědeckovýzkumné středisko planety. O něčem takovém snil lékař. Jenom ale snil. Lidé si nic podobného dovolit nemohli. Proč jenom? Vždyť začínali za stejných podmínek? A pak teprve pochopil ten rozdíl — jenom začínali, pak bylo lidí stále méně a singlitů více…“

„Jestlipak víš, proč se kedvot živí jenom modrými ráčky? O co jsou lepší než růžoví?“ zeptal se ho někdo z vědců.

„Nevím,“ zamračeně odsekl Fil a obrátil se, aby odešel. Docela náhodou odpověď znal, slyšel od lékaře, že v krvi modrých ráčků je obsaženo více mědi, kterou kedvot potřebuje pro stavbu ochranných jehel. A nestačil na to ani pomyslet, když hlas, který mu před okamžikem položil tu otázku, přímo v jeho hlavě odpověděl „děkuji“. Fil sebou trhl, stále si ještě nemohl zvyknout, že každou jeho myšlenku bylo možno slyšet. „Tak takhle se o nás dozvědí všechno. Všechno, co potřebují,“ pomyslel si, když za sebou zavíral dveře.

„Není se co divit, že lidi rok od roku stále ustupovali. Všechny naše vědomosti, všechna vojenská tajemství mají jako na dlani. Nikoho není třeba vyslýchat, vezmi si k sobě zajatce, laskavě si s ním popovídej, urči mu druhé já, vysvětli mu, že cesta zpátky neexistuje — a je to. Pak už se stačí jen zeptat, dokonce i ten, kdo odpovídat nechce, nikdo na něho nenaléhá, dříve nebo později náhodou na něco pomyslí a nepříteli je hned vše jasné…“ Namáhal se, aby si vzpomněl, jestli se ho někdo nevyptával třeba na rozmístění stanovišť před základnou, na hlídkování, na množství zbraní… Na nic takového si nemohl vzpomenout a pro jistotu rychle zahnal tyto myšlenky, protože nevěděl, jaký kousek s ním jeho vlastní mozek vyvede.

Přešel chodbou kolem několika dveří. V hlavě mu něco pulsovalo, cítil se, jako kdyby spoustu hodin strávil ve vydýchané místnosti, jako kdyby se mu teď nedostávalo vzduchu. Bylo mu jasné, že v tom to není, vzduch přece nepotřebuje. Byl to výsledek napětí posledních dní: mozek se jen s obtížemi vyrovnával s rostoucím zatížením. Jak dlouho se dá jít tou nekonečnou chodbou? Tady je vedlejší chodba, další dveře. Sál veliký jako fotbalové hřiště. Uprostřed obrovská stavba ze skla, oceli a plastiku. Ocelová přemosťovací lešení stoupala do výše několika pater a v tomto zmatku se hemžily titěrné postavičky v oranžových pláštích. Jejich myšlenky a věty, kterými se na sebe obracely, hučely Filovi v hlavě, pletly se dohromady, ničily zbytky smyslu toho, co viděl.

„Podej sem to vědro! Vlevo, víc vlevo! Odpočívá se na dvacítce, jasné? Včera mu to řekl stařec. Chybí pět megawattů. Sardanale… Sardanale… Sardanale…“ neustále opakoval něčí jednotvárný hlas a rušil jeho myšlenky.

Blázinec, úplný blázinec.

Další sál. Ticho a klid, dlouhé řady rozpálených tlam pecí. Byl unaven… Příšerně unaven… Tělo singlita neznalo fyzickou únavu. Únava se mu usadila v hlavě a drásala ho, hryzala mu mozek jako krysa. Dokonce i pes má svou boudu, robot taky. Ale on nic.

Ještě jeden sál. Řady mihotavých koulí. Voní to tu ozónem, poskakují ručičky přístrojů’, poletují elektrické jiskry, vznášejí se, přelétají jako myšlenky, které se mu v hlavě zbláznily. Potřebuje tak málo, pouhých několik metrů prostoru. Postel, aby mohl hlavu zabořit do polštáře, dveře, aby je mohl za sebou zavřít. Čtyři stěny, aby mohl zůstat sám. Dlouhá chodba a další dveře. Otevřel je a zastavil se, jako kdyby narazil do zdi. Před ním byla místnost. Obyčejná místnost jakou obývají lidé. S obrázkem na zdi, s květináčem na stole. Z květináče vějířovitě vyrůstaly zelené lístky rostliny, jejíž semena sem přivezli před staletími ze Země lidé. Známá železná postel s polštářem, do kterého se dalo zabořit…

Chvíli stál nehnutě a pokoušel se pochopit něco důležitého. Vždyť tohle přece nebyla obyčejná místnost, vždyť tady nebyl známý jenom ten obraz a ta postel, ale ještě něco milého a blízkého, jako ty vykvetlé lístečky na stole… A najednou to uviděl. Na polici pod polštářem stála skleněná soška dívky… Žádná jiná na téhle planetě nemohla existovat. Uchopil ji a zahřál. V jejím nitru se pomalu začaly rodit zlaté jiskry. Byl to jeho pokoj.

Široké okno přes celou stěnu volně propouštělo světlo, ale ven vidět nebylo. V jeskyni, kde bydlel, nejen že nebyla okna, ale nebyly tam ani plastikové stěny. Přes to všechno tahle místnost patřila jemu, čekala tu na něho. S obrovskou úlevou padl na postel. Neuvolnil dlaně, ke tváři si přitiskl tu maličkou věcičku, která pro něho tolik znamenala, zavřel oči a zaposlouchal se do podivné myšlenky, která mu okamžitě vyvstala na mysli. V této budově byly stovky chodeb, tisíce sálů, milióny místností; jak je možné, že bez dlouhého hledání našel právě tu, jež mu byla určena, a navíc ve chvíli, kdy ji nejvíc potřeboval?

Kdo to je ten neviditelný sluha nebo pán, který mu nedopřeje ani chvíli klidu? Je to stále to jeho druhé já? „Tak se ozvi, slyšíš mě? Ozvi se! Vzdávám se. Před tebou se neschovám nikam, nikam před tebou nemůžu utéct, protože ty sám jsi částí mne samotného…“

Hlas však mlčel.

Rotanov bloumal bludištěm ulic, nevěnoval pozornost nekonečnému počtu zatáček, slepých uliček, hromad rozbitého betonu a tlejících odpadků. Ještě jedna zatáčka, šikmá zeď budovy. Známý plot. Trhl sebou, protože zeď této budovy už jednou viděl a často na ni pak vzpomínal. Teď ještě vyběhnout do prvního patra a najít dveře s číslem šest. Zastavit se před nimi, nemít dost sil k tomu, aby stiskl kliku, protože tam nikdo není. Může si to ale přece ověřit…

Zkřížené dveře nejdou otevřít, nakonec se mu to podařilo, průvan zvířil celé mračno prachu. Rudé záblesky slunce se namáhavě prodíraly rozbitými špinavými okny a dodávaly místnosti nepřirozeně rudý nádech. A pak spatřil to, co vidět chtěl: špinavý, kusy omítky pokrytý prohnilý nábytek. Dokonce ani místo, kde se setkali, nestálo za to, aby mu utkvělo v paměti jako všechno ostatní… Najednou zaslechl hluk. V prázdné místnosti se to silně rozléhalo a Rotanov strhl z ramene pulsátor. Jedna dvě sekundy uplynuly v naprostém tichu, pak se znovu ozval ten hluk, zvuk kroků, někdo přicházel chodbou vedoucí do kuchyně. Mráz mu přeběhl po zádech. Ty kroky zazněly příliš nenadále v opuštěném městě, v opuštěném bytě, příliš je toužil uslyšet, ale současně se jich bál…

Zastavila se u vchodu do místnosti, ledabyle se opřela o zárubeň; na sobě měla stejné tmavé šaty. Stál, v rukou svíral ten hloupý pulsátor a nevěděl, co říct.

„Jdeš pozdě, Rotanove. Už jsem si myslela, že se nedočkám. Všichni naši dávno odešli, ale já tu pořád čekám a čekám. Chtěla jsem se s tebou rozloučit.“

„Jak jsi to mohla vědět…?“ hlas mu vynechal a seč se snažil, nedokázal ho přinutit k poslušnosti.

„Věděla jsem to. Vím toho o tobě hodně. Mohu dokonce sledovat tvé sny.“

Odhodil od sebe pulsátor, pomalu, jako kdyby napůl spal, vykročil k pohovce, u níž před nedávném hlídala jeho spánek. Chytil se za hlavu, snad tím chtěl zadržet bolest deroucí se ven. Bolest narůstala ve vlnách, jako kdyby mu někdo dělal díru do lebky.

Chvíli ho mlčky pozorovala. Potom přistoupila blíž, usedla vedle něho, nechala mezi nimi značný rozestup, Jako kdyby jí bylo jasné, že náhodný dotyk by mu mohl být nepříjemný.

„Tak se to všechno seběhlo, Rotanove… Když budeš chtít pochopit vaší lidskou logikou celou tu historii, tak se ti to nepodaří. Protože já jsem dřív nebyla…“

Bylo vidět, jak těžko se jí mluví, vyrážela ze sebe slova, jako kdyby je nejdřív musela ukovat.

„Stěží to můžeš pochopit a ještě těžší je vysvětlit ti to. Ta dívka… Dřív taková nebyla. Před setkáním s ljussem ještě mnou nebyla.“

„Ty si tu dívku pamatuješ?“

„Nic nedokážu zapomenout… I když to někdy tak bolí a my to nepotřebujeme, ale je to tak. Kdysi jsem byla tou dívkou, pak jsem se stala takovou, jakou jsem teď, a já, to už není ona. To nejdůležitější však… Pro tebe nejdůležitější je,“ najednou upřesnila, „že taková, jakou jsi mě poznal, nezůstanu dlouho …“

„Jak to?“

„Čas se naplňuje, Rotanove. Vlastně se už naplnil. Započne nový cyklus. V něm já už nebudu já. Takováhle, jakou mě vidíš teď… To se ti uchová jenom v paměti.., Všechno, co bylo. všechno, cos mi říkal, všechno, co jsem si o tobě myslela, to zůstane a nezmizí. U nás se nic neztratí, všechno hodnotné jde do velkého zásobníku a to všechno patří všem… Během cyklů tohle všechno postoupí do společné paměti, z ní se pak rodí nové osobnosti. Takže já tě už víckrát neuvidím, proto jsem se tě chtěla dočkat, abys mě nehledal a abys nikoho neobviňoval… Protože vím, že na mě někdy myslíš… Dokonce vím, že mě hledáš ve spánku a nenajdeš mě takovou, jaká jsem… To je zbytečné, Rotanove, nic z toho nemá smysl, je to zrůdné. Nevím, jak najít slova, potřebná slova, která by tě přesvědčila, abys až odejdu, necítil lítost, aby ses nezlobil, protože nikdo nemůže za to, že jsme se setkali a zamilovali se do sebe… I když něco takového není možné.“

Byla z ní ztracená dívka se studeným bezkrevným tělem figuríny z jejich prvního setkání.

Když se setkali posledně, byla vyslankyní nepřítele, hovořila suchými nelítostnými větami, které nedávaly sebemenší naději… A přesto, jak se nakonec ukazuje, mohla být i taková, jako byla dnes, milá a zamilovaná žena.

Dychtivě na ni hleděl, jako by si ji chtěl navždycky zapamatovat, až najednou mu připadlo, že už její tvář viděl… Ne, to nebylo tehdy, když ji našel v tomhle pokoji. To bylo dřív, podstatně dřív… Když se prodlouží její oči, zvednou vlasy, na nichž se kdysi třpytila stříbrná čelenka… To přece nemůže být pravda! Všechno se v něm pomíchalo, všechno se zahalilo do mlhy. Jenom jediná věc zůstávala beze zbytku jasná: teď mu odejde. Odejde navždy z jeho života. Znovu ji ztratí, tentokrát už navždy. Dokázala vytáhnout na světlo z nejskrytějších koutků jeho vědomí všechny myšlenky, ke kterým se bál sám sobě přiznat. Pochopil, jak tu ženu potřebuje, a bylo mu jasné, že když se ke všemu jeho rozčarování připojí i tato ztráta, jednoduše to nemusí vydržet, zlomí ho to…

Pulsátor se povaloval v koutě, viděl, jak se v pološeru zlověstně leskne jeho krátká hlaveň, a napadlo ho, že inženýr byl zřejmě blízko jeho dnešnímu stavu, když před týdnem odcházel do města, aby se už nevrátil. Ten aspoň věřil, že se může někomu pomstít za smrt svých bližních, ona se však dokonce postarala o to, aby Rotanovovi nezbyla ani tato možnost… Vždyť je to ostatně pravda: děvče, které zahynulo po útoku ljussů, to nebyla ona. A proto se přece ani nemůže mstít za její konec, naopak pouze díky tomuto konci se vytvořil studený mlžný mrak, zhutnil se, přinesl s sebou část paměti o docela jiné ženě, která žila na této planetě před tisíci lety. Jak nesmyslně hloupě to všechno znovu vzniklo, aniž v tom byla zlá vůle. Šílené blouznění… Takové bezvýchodné situace bývají… Jistě, jediným východiskem je tohle všechno zničit, celý tento blouznivý svět… Připadalo mu tak jednoduché sevřít v rukou těžkou žebrovitou rukojeť a utopit v plamenech svůj smutek a rozhořčení…

„Už musím…“

„Nepustím tě!“

Vztáhl k ní ruku a nahmatal ledově studené prsty. Ten dotyk v něm poprvé nevyvolal ani odpor, ani strach. Cítil jenom hluboké tupé rozčarování. Pevně sevřel její dlaň a přitáhl ji k sobě. Měkká, téměř bezvládná dlaň mu z ničeho nic bez jakéhokoli úsilí vyklouzla z prstů. Vstala a nejistě vykročila k východu, zastavila se až u dveří.

„Není to všechno tak beznadějné,“ řekla tiše. „My žijeme nesmírně dlouho a mohla bych na tebe počkat…“

„Vždyť přece přestaneš existovat!“

„To záleží na mně… Já se totiž mohu stát takovou, jakou mě teď vidíš a jakou si mě uchováš v paměti…“

„Co tu s tím má společného má paměť? Tak mi to přece vysvětli!“ téměř vykřikl.

„Dobře, zkusím to… Když do naší společnosti přechází nový člověk, jeho paměť bude využita a zachována v následujícím cyklu. V dalším cyklu by ses mohl se mnou setkat. My nemáme takovou stálou osobnost a tím spíš ne podobu, jako mají lidé. Právě proto je však možné naše setkání. Po tvém odchodu se dozvím, jakou mě vidíš, jakou si mě pamatuješ, a budu se chtít stát právě takovou, a to se vždycky tak stane. Jako kdyby se tvá paměť smísila s mou pamětí, tvá vůle s mou vůlí, vzniknou dvě nové bytosti, které se budou navzájem doplňovat, které budou plně harmonické, ty a já… Nebudou takové jako předtím, možná že to tak je lepší. Něco se tím napraví, zkoriguje v následujícím cyklu. Celá naše osobnost, charakterové rysy, to všechno bude záležet jenom na nás samotných… a nebude to vyžadovat ke své změně tak obrovského úsilí, jako to potřebují lidé. Dvojice u singlitů se proto nikdy neodloučí, stále se zdokonalují po mnoho století, mění se, společně rostou od cyklu k cyklu… Jestli chceš, počkám tak na tebe…“

„Co mi to tu… Ale vždyť to přece není možné. Dokonce i kdybych si to přál, ljussové se mě ani nedotknou. A já sám nikdy souhlasit nebudu… Jsem přece člověk a dokonce ani kvůli tobě s něčím takovým souhlasit nebudu… Ne!“

Přikývla a mlčela.

„Chtěla bych tě o něco poprosit. Nedoprovázej mě.“ Dveře tiše zaskřípaly. Padlo na něj ticho jako balvan, jenom krev mu bušila ve spáncích.

11

Dny plynuly a Fil si zvykal na svůj nový stav. Jako předtím se stále necítil singlitem, stále ještě toužil po svých přátelích, po všem, co mu patřilo, když býval člověkem. Jeho nový svět však byl dostatečně pestrý a zajímavý. Každý den mu byl k dispozici a touha po původním životě byla stále tlumenější. Přizpůsobit se, přežít ty nejtěžší dny mu pomohl pokoj, který pečlivě obnovil kousíček jeho starého světa. Brzy si uvědomil, že stále méně často pociťuje nutnost být sám. Čekalo ho příliš mnoho zajímavého v nekonečném množství laboratoří a sálů v zelené stromové škole, v obrovitém vyzdobeném parku. Objevili se i noví přátelé mezi singlity. Nové vědomosti, které si mohl okamžitě prověřit v nesčetných laboratořích, postupně měnily jeho zájmy, daly vzniknout novým myšlenkám. Společně s El, jak pojmenoval svou rusovlasou přítelkyni, často navštěvovali sál harmonických obrazů. Fil se naučil nedávat při představení najevo své city, aby nebránil druhým, když si chtěli vyměňovat radost. Dlouhé procházky po mořském dně ho ještě více s El sblížily. Kdyby mohl být zcela objektivní, pak by snad přiznal, že ten jeho dnešní život byl přinejmenším stejně dobrý jako ten, který navždy ztratil. Neustále ho však pronásledovaly myšlenky na to, že tohle je pouhý oddech. Pouhá příprava. Dříve nebo později z něho udělají vojáka. Neustále si připomínal, že za zdmi této nádherné budovy se vede krutá válka s jeho nedávnými druhy.

Nebýt těch myšlenek, nebýt strachu, že ho do něčeho takového zatahují, určitě by se mu nestýskalo a jeho adaptace ve světě singlitů by proběhla mnohem snáze a rychleji. Nedokázal se s tím ale vyrovnat, musel jen čekat a snažit se, aby si uchoval v paměti zbytky původní nenávisti a aby se v rozhodujícím okamžiku nestal zrádcem…

Jako člověk nebo singlit přestane si vážit sám sebe, vezme-li do rukou zbraň a namíří ji proti lidem, kteří ho vychovali. Proto nesmí rozptýlit svou pozornost, nesmí zapomenout… A o to usiloval. Nejvíce ho však tížila nejistota spojená se záhadnou přeměnou, která očekávala každého singlita při přechodu do nového cyklu. Měl obavy, že právě tehdy se s ním stane to, čeho se tak bál… Soudě podle všeho tento den se blížil. Přestaly přijíždět vlaky s novými skupinami singlitů. Život obrovské budovy postupně zpomaloval svůj rytmus. Jednou ráno Fil v laboratoři zjistil, že tu nepracoval už nikdo. V chodbách a na cestičkách v parku potkával soustředěné singlity pospíchající k nádraží. Jako kdyby na Fila dočista zapomněli… Šel na stanici a vyprovodil několik vlaků. Nikdo ho nezval, aby se zúčastnil tohoto masového odchodu, nikdo ho nenutil, aby zde zůstával. Jako kdyby jim všem byl lhostejný. Nedokázal zachytit ani jedinou jejich myšlenku. Fil si pomyslel, že válka třeba přešla v nějakou docela jinou fázi. Lidé získali posilu, spojili se se Zemí a singlitům teď hrozí úplné zničení. Jeho nový svět bude zničen a on, který už nebyl člověkem, se nestane ani singlitem. Bude existovat bez minulosti i bez budoucnosti. Tato myšlenka ho polila mrazivou hrůzou a pak si hned řekl: „Tak, teď to začíná. Dokázali ti předvést, o co můžeš přijít. Už moc nezbývá a ty budeš honem zachraňovat svou novou psí boudu… Ale ne! To se nikdy nestane!“

Otočil se a rozhodným krokem odešel na nádraží. Musí se pokusit najít El, pokud ještě neodjela, a musí se dozvědět, co se to vlastně děje.

Vzpomněl si, jak utíkal lesem. Ostatně tohle východisko mu stále zůstane. Může vystoupit na vysunutá stanoviště před základnou. Bude to přirozený a spravedlivý konec. Vzpomněl si, jak jednou za svítání stál na hlídce a z lesa přímo k němu přicházel osamělý singlit. Vyšel z lesa a šel, na nic se neohlížel, nevěnoval pozornost jeho volání. Zášleh plamene přerušil jeho dlouhou cestu… Teprve teď Fil pochopil, jak dlouhá a obtížná byla taková cesta.

S El se obvykle setkávali na pláži. Neměla svůj pokoj, touha po samotě byla u singlitů spojena s prvním cyklem.

Na pláži teď nebylo živáčka. Mořské vlny se rozbíhaly proti opuštěnému břehu pokrytém hedvábným laskavým pískem. Mnoho hodin tu strávili společně a ponejvíc mlčeli. Neměli ještě společné vzpomínky a ona sama neměla chuť dělit se s ním o minulost. Ostatně on také ne. Fil si všiml, že všechno, co je spojeno s lidstvím, nese u singlitů určitou pečeť nedotknutelnosti. Ne že by se o tom nemohlo mluvit nebo že by se nesmělo myslet na opuštěnou lidskou minulost, ale bylo to nezdvořilé, protože to mohlo tomu, s kým jsi hovořil, způsobit bezděčnou bolest. Teprve nyní počal chápat, že singliti jsou podstatně zranitelnější, než se na první pohled zdálo, a že žádné cykly se plně nemohou vyrovnat s bolestí a touhou po opuštěné lidské minulosti…

El pracovala v biologickém vědeckém oddělení. To, co tam dělala, nepovažovala za práci. Chápal ji však, sám se bezděčně nechával unést pokusy, které tam dělala. To všechno bylo zřejmě způsobeno tím, že v laboratoři vůbec pracovat nemusela, připadalo mu, že šlo o svéráznou hru a ne o nějakou práci.

Všechny dveře byly pozotvírané, nezavírali je ani předtím, výjimku tvořily jen ty, které vedly do nebezpečných místností nebo do osobních místností nováčků.

Zatímco se Fil toulal po pláži, budova úplně osiřela. Vylučoval, že by mohla odjet bez rozloučení.

Všechny přístroje byly zabaleny a něčí starostlivé ruce je připravily k dlouhodobé nečinnosti. Jako kdyby se celá budova ponořila do spánku. Fil aspoň půl hodiny přecházel po chodbách a sálech, bezděčně vzpomínal na den, kdy tu zmateně přebíhal z jednoho sálu do druhého jako pes, kterého někdo vyhnal z domova… Teď má aspoň místnost a nezbývalo mu nic jiného, než se ukrýt za jejími dveřmi před vlastním strachem ze samoty…

U jeho stolu seděl neznámý světlovlasý singlit a zamyšleně otáčel v ruce jeho skleněnou soškou. Fil couvl. Singliti neměli ve zvyku bez dovolení vcházet do cizích místností, Takový hrubý vpád nevěstil nic dobrého.

12

Jako kdyby Rotanov plul v mlhavém moři bez břehů. Když odcházel z města, v něco doufal, něco hledal. Co to ale bylo? Už si to nepamatoval. I když… Když se pořádně zamyslí, dokáže si vzpomenout: ještě docela nedávno měl naprosto přesný cíl — dostihnout singlity, kteří opustili město, najít místo, kam odcházejí za nějakými neznámými a pro lidi tajnými záležitostmi… Postupně se však tento cíl hodinu po hodině stával neurčitější, jako kdyby mlha kolem něho pronikla i do myšlenek, jako kdyby ]e chtěla svést z cesty, Rotanov totiž nehledal jen to místo… Rotanov nehledal pouze odpověď na záhadu té planety… Rotanov hledal tu ženu. Lépe řečeno singlitku. Splnil její poslední přání a nechal ji odejít, dovolil jí navždy se ztratit v bělavých chuchvalcích a zřejmě za to zaplatil příliš velkou cenu. Odsoudil se k cestě, která nikdy nekončí. Celý život teď bude takhle chodit, bude bloudit v mlze, aniž by věděl, proč a kam jde.

Postupně se začala hlásit únava. Stále častěji zakopával, ztrácel pojem o čase a prostoru. Někdy mu připadalo, že bloudí v té jednotvárné šedivé hmotě už od svého zrození. Aby se vrátil do přítomnosti, strhl z ramene pulsátor, nastavil ho na nejmenší výkon a vystřelil.

Na chvíli mu připadalo, že v mlze cizí planety vzešlo obyčejné pozemské slunce. Jeho nažloutlé žhavé světlo rozmetalo nepřátelská chapadla mlhy, horký vítr mu narazil do tváře, smetl zbytky lepkavé hmoty a záblesk hořících stromů mu ozářil svah, po kterém sestupoval. Vědomí měl teď znovu bystré, myšlenky mu nepřelétaly a nepletly se mu. Všechno bylo jednodušší, až teď si to znovu uvědomil. Byl inspektorem. Má pokyny, v nichž může najít odpověď na ty nejsložitější otázky, jednoduchou a srozumitelnou odpověď. Podvědomě Rotanov cítil, že s ním není všechno v pořádku. Byt příliš dlouho na cestě, byl příliš unavený. Četné útoky ljussů musely zanechat následky…

Vytáhl láhev s vodou, ale nestačil polknout ani jeden hlt. Shora k němu po svahu sestupovala drobná postava, která se zdálky velice podobala člověku. Podle způsobu chůze jednoznačně poznal, že jde o nepřítele. Singlit. Má se schovat? Jít za ním? Zkusit s ním promluvit? Nyní mu všechna tato rozhodnutí, která ho musela napadnout jako první, připadala nesmírně, složitá.

Hlaveň pulsátoru opsala krátký oblouk a Rotanov hledal v zaměřovači pěšinku, po které singlit sestupoval. Zbývalo už jen vyčkat, až udělá asi dvacet kroku, vystoupí na nekrytou pěšinu, a pak stisknout spoušť.

13

Návštěvník postavil sošku na své místo a vykročil Filovi vstříc.

„Tak jsme se setkali. Chtěls to přece od samého začátku. Dříve to nemělo smysl, teď jsi na takový rozhovor připraven. Já jsem tvé druhé já.“

„Už je to tu!“ projelo mu hlavou. „Bylo mi jasné, že mě nenechají na pokoji. Potřebují vojáky…“

„Počkej, File. Nemusíš tolik pospíchat se závěry. Nepřišel jsem kvůli tomu, co myslíš. Na tom, jestli mě pochopíš, závisí teď příliš mnoho, proto se neukvapuj, abys tomu uvěřil, a dobře uvažuj, než se pro něco rozhodneš. Teď seď a poslouchej!“

Filin cítil, jak se ho zmocňuje známý svíravý pocit, o kterém věděl, že se v něm objeví vždycky v předvečer boje nebo ve chvílích silného nervového vypětí. Netrvalo to nikdy dlouho, vždycky pak následoval klid a střízlivý úsudek, který ho nejednou vyvedl ze složitých situací. Usedl ke stolu docela blízko návštěvníka a upřeně mu hleděl přímo do očí.

„Poslouchám, i když dost dobře nevím, oč jde. Jsi-li opravdu mé druhé já, mohl bys mi vnuknout cokoli, jakoukoli myšlenku bez takového dlouhého úvodu. Už vím, co to je ta tvá myšlenková kontrola.“

„U nás neexistuje donucování. Škoda, žes to dosud nepochopil. A kontrola, ta existuje pouze v počátečním stadiu učení, tím jsi už prošel. A dokonce i kdybych mohl, to, co chci od tebe dnes, nemůže nahradit žádné vnuknutí. Potřebuji tvou vlastní vůli, abych mohl dosáhnout úspěchu.“

„Poslouchám tě.“

„Vzpomínáš si na plastační sál?“

„Ano, ale tam jsem nevkročil.“

„Tehdy bylo ještě příliš brzy, navíc by to bylo nad tvé chápání. V tom sále můžeme měnit svůj zevnějšek. Nejen zevnějšek, celé tělo. Jeho stavba se plně podřizuje naší vůli. Tak tedy, File, moc potřebuji, nebo spíš je to nevyhnutelně nutné, abys přijal svou původní podobu. Tu, kterou jsi měl, když jsi byl člověkem. To nemůže udělat nikdo kromě tebe, já ti mohu jenom pomoci.“

„Proč to je nutné?“

„Vzpomínáš si na pilota, File?“

„Na toho ze skladu? Samozřejmě!“

„Mám takový pocit, že ten člověk se dostal nejblíž k vyřešení nejdůležitější úlohy…“

„Jaké úlohy?“

„Může zabránit válce, File… A nejen válce. Myslím si, že může najít způsob, jak sjednotit nesjednotitelné, naši a vaši společnost…“

„Jak to dokáže?“

„Kdybych to věděl…“ V jeho hlase zcela jasně zněl smutek. „Na tomhle problému pracovali řadu let naši vědci. Došli k závěru, že řešení neexistuje. Že náš vývoj je plně závislý na válce, na lidech, které zajmeme a násilím přeměníme v singlity. Přesto jsem tomu beze zbytku nevěřil. Víš, existují prastaré vědomosti, které jsou uchovány v dědičné paměti ljussů a které nám teď byly předány. Nedokážeme se v nich plně orientovat, protože rodová paměť, to jsou pouze základní instinkty, zákony pro chování, tam je všechno nesmírně zmatené, nejasné. Spousta pozdějších vrstev… Přesto je možno říci, že kdysi dávno, kdysi nesmírně dávno ljussové už byli v kontaktu s jinými myslícími bytostmi. Zřejmě se jim podařilo vytvořit jednotnou harmonickou společnost, já se dokonce domnívám, že vznik samotných ljussů je nějak spojen s těmito bytostmi, které kdysi dávno navždy opustily planetu. Pak přišli lidé a došlo zřejmě k nějakému tragickému omylu. Možná že vývoj narušily prvopočáteční instinkty uložené do ljussů, ti pak zdivočeli, proměnili se v ty hrozné upíry, kterých se dnes lidé tolik bojí… To všechno jsou mé dohady, nic víc. Přesto mi však daly právo uvěřit, že nějaké východisko z téhle situace existuje. Kdybychom je znali, pak by tato válka, která přinesla tolik obětí lidem i nám, už dávno skončila.“

„Jaké vy přinášíte oběti? Vy z ní máte jenom užitek…“

„Jsi nespravedlivý, File. Nezapomínej, že ty jsi už dávno náš, a tvé osobní smutky, to je tragédie všech těch, kdo se stali členy naší společnosti, kdo nesou na sobě trvalé stopy násilí, kdo jsou duševně podlomeni, komu se stýská po lidském domově. To je naše společná tragédie. A když musíme brát do rukou zbraně, abychom se bránili lidem, to je přece také tragédie, File… Máš důvod, když se právě toho obáváš.“

„Já se zrádcem nikdy nestanu!“

„Ty sám ne, File. Ty sám ne. O to právě jde. Válka vytváří neřešitelné rozpory. A ty říkáš něco o užitku… Je to zrůdná nutnost, tím je pro nás válka. Ještě než přiletěl inspektor, mohli jsme doufat, že skončí naším vítězstvím, až se nám podaří všechny lidi přeměnit v singlity. je přirozené, že by to pro nás nebylo žádné vítězství, protože by se tím okamžikem zastavil vývoj naší společnosti, která nemá schopnost sama se rozmnožovat. Přes dlouhý život každého člena naší společnosti na planetě by nás po vítězství nečekalo nic kromě regresu a úpadku, postupného vymírání. Nyní po navázání kontaktu se Zemí se všechny rozpory ještě zostřily. Konec války je v nedohlednu. Lidé nás nejspíš zničí. Nebo nás izolují, a to je vlastně totéž.“

„Co s tím může udělat pilot?“

„Nevím… Rozhodně není zatížen předsudky, které postupně vznikly ve všech kolonistech po mnoha letech války. Ten člověk může být nestranný. Navíc je to oficiální zástupce Země na naší planetě. V podstatě má právo rozhodovat. V tom mu je nutno pomoci. Musíme mu dát k dispozici všechny údaje, všechno, co záleží na nás. Při přechodu, nebo jak ty sis zvykl říkat, během cyklu, je naše společnost prakticky bezmocná. Nebýt ljussů, lidé by toho už dávno využili. Chci takovou možnost pilotovi dát.“

„Jakou možnost?“

„Možnost volby, volnost v jednání a právo definitivně rozhodnout. Nevím proč, ale já tomu člověku věřím. Už jsem měl příležitost se s ním setkat, já nejsem jenom tvé druhé já, mám v naší společnosti ještě další úlohy. Pilot mě zná jako koordinátora, i když taková funkce u nás vůbec neexistuje. Z našeho setkání však v něm bohužel nezůstalo mnoho důvěry ke mně nebo nějaké dobré pocity. Proto se dnes musím obrátit na tebe. Něco vás spojuje, i když toho není mnoho, ale pro člověka s takovou povahou to může stačit, aby tě vyslechl.“

„A o čem mám pilota přesvědčit?“

„O ničem ho nemusíš přesvědčovat. Jenom ho zavedeš na louku, kde dochází k cyklu. Najdeš ji automaticky, okamžitě. On by ji ale sám nemusel najít. Les je pro něho cizí. A to nejdůležitější, bude-li to nutné, jestli se náš záměr podaří, můžeš se stát prostředníkem mezi námi, pomůžeš mi předat všechny informace pilotovi.“

„Nebo ho zatáhnout do pasti,“ sotva slyšitelně zamumlal Fil.

Singlit dělal, že nic neslyšel, možná že skutečně nic nezaslechl, protože byl soustředěn na své myšlenky.

„Ještě něco musíš vědět, File… Musím ti to říct. Setkání s pilotem, to je moje osobní řešení. Mnoho jiných můj optimismus nesdílí, dávají přednost nekonečné válce a té dnešní existenci. Ať to všechno raději rozhodne pilot, a jestliže ani on nenajde cestu, co se dá dělat… Všechno to skončí najednou, bez dlouhých průtahů. Všichni prostě přestaneme existovat. Riziko, že k tomu dojde, je nesmírně veliké a já mám upozornit, že musíš všechno dobře uvážit a rozhodnout se sám.“

„Co když odmítnu?“

„Pak se s ním pokusím setkat já. Nejspíš z toho nic nebude. Je příliš rozezlen ze zániku inženýrova oddílu, je přesvědčen, že jsem tu zradu připravil já, i když všechno, co se stalo, je čirá náhoda. Neví, že ljussové se nám nepodřizují a že my sami nemůžeme předvídat, co udělají…“ Co vlastně Fila přesvědčilo? Upřímnost? To mohlo být nahrané speciálně pro něho… Ne, to nebylo tou upřímností. Spíš ho přesvědčil smutek a únava v hlase jeho. druhého já, to, že se přiznal, že jde o jeho osobní způsob řešení…

„Proč jste si se mnou nepromluvil dřív?“

„Bylo nutno vyčkat, až naši opustí město. Nebylo jednoduché zdržet tě tu až do té doby. Zato teď, ať se spolu dohodneme na čemkoli, nemůže nám už nikdo překážet.“

Fil vstal, přistoupil k oknu, za nímž nebylo vidět nic. Nic, kromě umělé bílé slepé zdi. Nikdo mu nepomůže, nikdo mu nenapoví, jak to vyřešit.

„A co bych tedy měl pilotovi říct?“

„Pravdu, File, jenom pravdu.“

„Dobře. Tak to zkusím.“

14

Rotanov věděl, že střílet musí velice přesně, protože to nebyla velká vzdálenost, musel volit minimální výkon, tím se zákonitě zkracovala působnost zbraně. Zhluboka se nadechl, pak vydechl, zadržel dech, loket levé ruky, která svírala hlaveň pulsátoru, opřel o stehno. Hlaveň přestala poskakovat. Kříž optického zaměřovače znehybněl uprostřed pěšiny. Kde se tu vzala pěšina? Tato otázka ho rozptylovala, snažil se od ní odpoutat. Do zaměřovače se teď dostalo hořící křoví, zřejmě se k nim oheň připlazil po tlejícím mechu a najednou všechno společně vzplálo. Rotanov už viděl v horní části zaměřovače jeho nohy. Teď zničí nepřítele. Postupně se prodlužovaly, objevila se kolena, pak břicho, prsa, hlava… Už dávno měl vystřelit, ale jako kdyby mu ruka přirostla ke spoušti. Před očima měl stále ještě zlověstnou hořící pochodeň a žádná touha po pomstě, žádní ljussové na tom nemohli nic změnit…

Nejvhodnější okamžik už propásl. Nepřítel ho zpozoroval a nezachvěl se, neudělal jediný obranný pohyb, nepokoušel se utéci, stále šel a mířil s takovou bezhlavou paličatostí rovnou k Rotanovovi bez nejmenší snahy zachránit se. S každým jeho krokem hlaveň pulsátoru klesala níž, protože nebylo nic hloupějšího než stát s napřaženou zbraní proti neozbrojenému člověku, i když vlastně o člověka nešlo…

Singlit se zastavil, když už mu zbývalo posledních pár kroků, Pulsátor se houpat na řemeni hlavní dolů, to však nic neznamenalo. Stačil by ji zvednout a vystřelit, kdyby se nepřítel pokusil urazit těch posledních pět metrů. Nepřítel však nic takového neměl v úmyslu, prostě stál a usmíval se, a v tom jeho úsměvu Rotanov objevoval něco známého.

„Buď zdráv, pilote! Tak mám takový pocit, že jsme si tentokrát vyměnili úlohy. Pamatuješ na sklad?“

Na okamžik se Rotanovovi před očima všechno rozplynulo,

„Já jsem tě, Filine, málem zabil!“

„Měls to udělat, protože já nejsem žádný Filin, ale obyčejný singlit. Byl jsem Filin, ale kdysi. Když už jsi mě ale jednou nezabil, tak si popovídáme, ne?“

Rotanov mu okamžitě uvěřil, protože Filin by nemohl projít lesem a zůstat Filinem. Ne, to není Filin, to je singlit. Zvláštní bylo, že tohle zjištění na jeho rozhodnutí nic nezměnilo. Byl to přece jenom Filin se svou vysunutou rezatou bradkou, jedovatým úsměvem, s křivými a zahnědlými zuby… Tuhle tvář by měl Rotanov před očima po celý život, kdyby se byl neovládl a stiskl prve spoušť.

„Tak povídej… Povídej, kde ses toulal…“ Byl to podivný rozhovor u táboráku, který tu nahrazovalo hořící křoví, Filin docela souvisle vyprávěl, nespěchal, jako kdyby za ty dlouhé dny v sobě hromadil přání vyjádřit se a teprve teď se mu podařilo najít důstojného posluchače. Vyprávěl o ohromném městě v jedné budově, o svém smutku, o tom, jak utíkal k řece, jak den ze dne přestával být člověkem. Vyprávěl o svém snu — pomstít se těm, kdo takhle zmrzačili jeho život, kdo mu vzali přátele, budoucnost, jeho cíl… I o tom, jak ten jeho sen se stále více ztrácel v nedohlednu, jak mu místo toho dokázali nabídnout jiné přátele, jinou budoucnost, jiný život, cizí, ale přesto nádherný a který přesto nechtěl přijmout za svůj…

Už dávno skončil své vyprávění, oba mlčeli a hleděli na dohořívající keř. Doslova jako kdyby se v té chvíli čas zastavil, jako kdyby znehybnělo všechno, co vyprávěl jeden a druhý vyslechl, jako by to byla pohádka se špatným koncem, zlý sen, který nemá pokračování. Teď se probudí, vyjde slunce, mlha se rozplyne… Slunce ale nevycházelo, jenom křoví dohořelo, se syčením dožívaly poslední rudé uhlíky, v houstnoucí mlze nebylo vidět do tváří a teprve pak Rotanov porušil to mlčení.

„A co dál? Proč jsi mě hledal?“

„To já sám ani pořádně nevím… Uvěřil jsem svému druhému já, že v tom můžeš něco změnit, že něco můžeš napravit… Jako kdyby to vůbec nějak šlo. Tak tedy dobře. Slíbil jsem, že tě doprovodím na mýtinu, tam, kde probíhá cyklická proměna. Pojď.“

Namáhavě vstal a vykročil do houstnoucí mlhy za touto světlou, ve tmě téměř neskutečnou postavou, která ještě před měsícem byla zdravým mladíkem jménem Filin, která se teď stala singlitem, téměř přízrakem, fantomem ze strašidelné pohádky… A on, inspektor Rotanov, byl za to svým způsobem odpovědný, protože se mu nepodařilo včas se vyznat v situaci, nepodnikl žádná opatření, vůbec nic nedokázal na této planetě napravit nebo dokonce pochopit, a taky teď bloudí v šeru a jde neznámo kam… A myslí na to, že právo zůstat člověkem má každý, kdo se jím narodí, nikdo nesmí na toto právo vztáhnout ruku, ale tady se tak nestalo… Jeho úkol, úkol inspektora, byl naprosto nasnadě — musí jednou provždy tomu všemu zabránit a ne si zatěžovat hlavu složitými problémy. Po tom jednoduchém rozhodnutí mu najednou bylo lehčeji.

Pěšina je zavedla na vrcholek pahorku. Vítr přinášel shora mlhu, proto tu bylo poněkud světleji. Na několik sekund mezi mraky prorazily hvězdy. Zdola sem zavanulo chladno. Filin zpomalil kroky, počkal, až ho Rotanov dohoní, a pak šel vedle něho.

„Už jsme na místě. Tady někde to je, cítím to… Točí se mi hlava. A navíc — je mi hrozně. Zůstaň tu se mnou, brzy to začne…“

Rotanov se na nic nevyptával, jenom si pomyslel, jak velkou hrůzu musí mít z toho, co přijde, když člověk, jako je Filin, se mu přiznal, že se bojí. Pod nohama jim skřípalo drobné kamení a šelestila tráva, která dostala už první lekci od mrazu, a přesto byla stále ještě pichlavá a tuhá jako ocelový kartáč. Šli už pomalu, mlčky, téměř slavnostně, jako kdyby se jednalo o pozvání na nějakou oslavu jakési tajuplné záhady šílené planety. K vrcholku, na němž se rozprostíralo velké nekryté prostranství, zbývalo několik desítek kroků a Rotanov pocítil, že se k němu Filin nenápadně přiblížil, jako kdyby u něho v tomto nepřátelském a mrazivém světě viděl jedinou ochranu.

„Asi bys neměl chodit dál.“

„Já se už vrátit nemůžu. Nohy mě neposlouchají, přitahuje mě to jako magnet. Nechci tam jit, a přesto tam jdu…“

„Proč jsi to neřekl dřív?“ Rotanov ho chytil za rameno a pokoušel se ho zastavit. Filin smutně zakroutil hlavou.

„To taky nepomůže. Už je pozdě. Už je to dost dlouho, co jsme se dostali do zóny. A co mi nakonec zbývá? Jsem teď singlit a musím žít jako oni. Pojďme. I tak jsem se už zdržel. Uvnitř cítím smrtelný chlad, jako kdyby ve mně všechno zmrzlo. Nemůžeme žít tak dlouho bez slunce…“

Rotanov si najednou pomyslel, že docela nedávno třeba právě po téhle pěšině ve snaze přemoci stejný ledový chlad a na povrch se deroucí strach šla také ona… Měl takový pocit, že pochopil, proč nechtěla, aby ji doprovázel na této poslední cestě. Někde četl, že kdysi dávno existovala taková podobná cesta… Cesta na popraviště. Aby bylo možno pochopit, co mohla pro člověka třiadvacátého století znamenat tato prázdná slova, k tomu musel projít touto pěšinou. Brzy všechno skončí. Nikomu víckrát nedovolí, aby tady prožíval tu smrtelnou hrůzu…

V šedivém perleťovém soumraku viděli poměrně daleko před sebe. Tady nikdy nebývá noc v pravém pozemském slova smyslu. Způsobují to veliké blízké hvězdy. Jenom mraky a rozervané chuchvalce mlhy jim bránily spatřit, co se tam před nimi na ohromné louce pokrývající celou plošinu pahorku odehrává. Keře tu už nerostly, oba se zastavili. Stálí už na okraji louky.

Rotanov na chvíli zapomněl na Filina, tak byl ohromen tou podívanou.

Celá louka až po samotné okraje byla naplněna předměty namodralé barvy. Byla jich taková spousta, že se prostor podobal noční hvězdné obloze až po okraj naplněné podivnými studenými hvězdami. Ty nejbližší mu ležely až u nohou a když se Rotanov zadíval pozorněji, porozuměl, co to je. Bylo tu jen slabé světlo, navíc mihotavé, přesto ale stačilo ozářit stébla trávy, vlhké větve keřů. Zakulacené zohýbané obrysy předmětů jako stvořené neznámým sochařem se podivným způsobem svíjely, tiskly k sobě tou nejslabší částí. Díval se velice pozorně, přesto nemohl postřehnout určitý tvar předmětu.

Kolik jich tu bylo? Tisíce? Desítky tisíc? Kdo a proč je sem zavedl? Najednou sebou trhl, protože vedle něho se něco stalo. Prudce se obrátil. Tam, kde ještě před chvílí stál Filin, se svíjel beztvarý mráček. Postupně se rozplýval, měnil podobu, vypínal se ve hřibovitém chuchvalci vzhůru, nakonec se odtrhl od země a pomalu, jako kdyby se mu nechtělo, stoupal.

U paty tohoto mlhovinného sloupu Rotanov uviděl ještě jeden svítící předmět. Mohl by přísahat, že tam před chvílí nebyl. Zvrátil hlavu dozadu ve snaze dohlédnout, kam míří mlhovinný útvar, který byl kdysi Filinem. Poměrně nízko nad loukou se vznášel hutný mrak. Malý mráček s ním splynul, jako kdyby ho to vsálo. Celý mrak se zřetelně chvěl, slabé mihotání na hranici viditelnosti doprovázelo vlny nazelenalých, růžových, modrých odstínů, střídaly se jeden po druhém od kraje ke kraji a samozřejmě mizely celé ozářené rojem jiskřiček.

Možná že to bylo i krásné. Rotanov cítil podivné odcizení, protože všechno, co se tu dělo, bylo člověku natolik vzdálené, nepochopitelné, že se vytratil první záchvat hrůzy, který je spolu s Filinem doprovázel k louce. Už neměl ani zlost, ani strach. Vnímal jenom hořkost a ještě trochu lehkého smutku, jaký se zmocní člověka, když náhodou zabloudí na hřbitov, protože ve všech těchhle ztrouchnivělinách roztroušených po loučce něco hřbitovního bylo…

„Tak ses konečně dostal k prohnilému srdci té proklaté planety,“ řekl si a nepocítil přitom ani radost, ani uspokojení. Vznikla v něm podivná dvojakost, jako kdyby se v jeho nitru probudil nějaký nový, jemu neznámý člověk a s trochou ironie i smutku pozoroval teď toho původního Rotanova, který přišel sem na louku se zbraní v ruce, který se chystal někoho pomstít, soudit a odsoudit, aniž měl sebemenší právo k jednomu i druhému, protože všechno, co se stalo, přesahovalo rámec běžného lidského chápání o morálce a logice.

Ale nedokázal namířit ohnivou smršť na tyto krystalky, v nichž se jako ve sporách skrývaly zárodky života. Všechno, co bylo a jednou bude Filinem, jím samotným, Bergem, desítkami dalších bytostí schopných se zlobit, mít radost, snášet utrpení… Nebyl to on, kdo jim daroval tento podivný druhý život, nemůže to ani být on, kdo jim ho vezme.

Otočil se a pomalu odcházel. Pulsátor, který mu visel na krku na dlouhém řemenu, ho bolestivě tloukl při každém kroku do ramen. Zastavil se a zastrčil do batohu zbraň, která tu nebyla na nic.

Louka za jeho zády ještě ležela stejně tichá a podivná, podobající se už spíše noční obloze než hřbitovu. „My jsme se vás ani nedotkli… Proč?“ tiše se zeptal a když nedostal odpověď, vykročil dál, ale hned se znovu zastavil. Odpověď byla někde tady, někde docela blízko. Předváděla se mu, tyčila se před ním jako cihlová zeď sestavená z nejrůznějších různorodých informací, faktů, které se mu v hlavě až do této chvíle nesmyslně proplétaly.

„Je to takový komár… Dřív než snese vajíčko, musí se napít lidské krve…“ řekl kdysi inženýr a Rotanov mu neuvěřil.

„Jste naprosto normální, naprosto,“ říkal lékař, když ho pečlivě prohlédl po prvním setkání s ljussem. A jak se ukázalo, on byl jediný, komu takové setkám neublížilo…

„Ne, ti ljussové to nedělají ze zlého úmyslu,“ říkal lékař, „je to pouhá molekulární směs, roj malých mušek s primitivním způsobem chování.“ A to už bylo důležité, vždyť kde se v nich vzal ten program, který nutil ljussy přepadat lidi, právě lidi… Ne ovšem všechny, protože někomu jejich přepadení neublíží, zato však druhým… „Hibernizace oslabuje dědičnost a my všichni jsme potomci lidi zmrzačených letem. Jinými slovy — ljuss nemůže ublížit zdravému člověku?“ zeptal se tehdy, ale odpověď nedostal. Teď ví, že tomu tak je.

A ještě něco… Když svého času prostudoval všechny materiály, které měl k dispozici, dospěl k závěru, že společnost singlitů je pouhý nádor, který se dokáže vyvíjet jenom na úkor lidí. Teď mu je jasný ještě jeden fakt. Nejsou schopni sami se rozmnožovat, skutečně se mohou množit jenom na úkor lidí, nikoli však všech, ale pouze lidí nemocných! Třeba i nemocných jen z jejich hlediska, to není důležité, protože nakonec se nemocní lidé stali zdravými singlity… Točila se mu hlava z těch myšlenek. Už došel až na okraj louky, zastavil se a usedl do trávy. Kolem dokola bylo zvláštní ticho a z duhového mihotání nad hlavou se mu poznatky začaly urovnávat, jako kdyby mu sám mrak pomáhal uvažovat. Najednou ho napadla věc tak závažná, že okamžitě zapomněl na všechno ostatní.

V genetickém kódu všech kolonistů bylo něco porušeno, něco, co je udělalo z hlediska ljussů nemocné, vhodné pro napadení. Nestala se právě tahle tragická náhoda příčinou války a všeho toho kolem? Jestli tomu tak je, pak vzniká nesmírně podivný, ale zcela logický řetězec, příliš podivný a příliš logický na to, aby byl pouhopouhou shodou okolností… Ljussové nepřepadávají zdravé lidi, napadnou jenom nemocné. Nebo i staré? Promění je v singlity. Ve zdravé a mladé singlity. Vždyť mezi singlity žádní staří nejsou. A co když budeme předpokládat… že na tom nic náhodného není. „Nemůže jít o náhodu při tolika shodách okolností. Tak tedy více odvahy!“ přikázal si. „Dejme tomu, že někdo nebo něco naprogramovalo ljussy tak, aby mohli starého nebo umírajícího člověka zachovat jako osobnost a umožnit mu nový dlouhý život. Byl to sice jiný život, který se nepodobal životu lidskému, ale byl to život zajímavý, plně tvůrčí, plný hledání, bojů, umění, lásky. Copak se někdo dokáže toho zříct?!“ Jak dlouho žijí ti singliti, stovky let? Největší dar, to jsi nalezl v tomto nádoru, v samotném jeho nitru… Co se tedy skrývalo za všemi špinavými vrstvami, za chybami, tragickými náhodami, hloupými shodami okolností, nepochopením a strachem…

Tihle ljussové sami nezůstanou škodní. Na úkor člověka získají individualitu, stanou se osobností a člověku darují druhý život. To není špatná symbióza… Zvláště když se podaří odstranit všechny chyby, nepochopení a vytvořit z kontaktu člověka s ljussy absolutně dobrovolnou záležitost… Že nebude o tyto dobrovolníky nouze, o tom není pochybností. A to zřejmě bylo nejdůležitější. Úhelný kámen. Vstal a ještě jednou pohlédl na tlející dříví. Spíš to teď byly světlušky. Světélka nekonečného života, tak nekonečného jako nebe. „jestli chceš, počkám na tebe…“ řekla mu na rozloučenou. Uplyne ještě čtyřicet padesát let. Z dalekých kosmických cest bude unaven, tělo mu zchátrá, usadí se v něm nemoci, stáří. A pak, kdo ví, třeba bude chtít začít všechno od začátku? Celá ta dlouhá léta bude někdo čekat na této planetě. Čas není vládcem nad lidskou podstatou, nad dobrem, nad láskou. V bělavém mlžném přeludu Rotanov viděl obraz ženy, která se před tisíciletími narodila na této planetě. Ženy, kterou tu přese všechno dokázal najít a znovu ztratit. Cesta života nemá konce. Stál na začátku nové spirály.