Vlado Ríša

Sonáta hada

KMEN MOUDRÉHO RÓ

Uprostřed mýtiny plápolaly dva ohně a vytrhávaly z noční tmy rozsochaté tlapy stromů. V mihotavých pablescích ohňů vypadali lesní, velikáni jako dravá zvířata, která se sešla na slavnost a obklíčila nepřekonatelnou stěnou své oběti. Pět malých postaviček strnulo v napjatém očekávání.

Dým stoupal větvemi stromů a táhl se k nebi. Hvězdy vidět nebylo. Hučely vzteklé plameny, ohnivé jazyky vyletovaly vzhůru a vystřelovaly snopy jisker.

Oheň je k sobě přitahoval, hypnotizoval a oslepoval je. Zdálo se, že stíny stromů jsou temnější a pevněji obklopují mýtinu.

Pět nehybných postav, vypadajících jako zjevení ze sna, vytvářelo podivné seskupení. Vypadalí, jako by byli oblečeni do pomačkaných rezavých středověkých brnění. Jenom ten, který stál trochu stranou, přímo mezi ohni, se mohl pyšnit novotou svého oděvu. Paprsky ohně se odrážely od kovových plátů, plastikové spoje zářily matnou bělobou. Byl méně trpělivý než ostatní a už poněkolikáté přešlápl z nohy na nohu. Věděl, že se všichni sešli kvůli němu a kvůli němu že planou ohně. Byl nejmladší z celého kmene. Ještě nikdy neviděl Nejmoudřejšího. Blížil se okamžik, na kterém závisel jeho osud. Každou chvílí se měl objevit vůdce kmene, aby všem oznámil své rozhodnutí.

Ozval se hluk doprovázený kovovým řinčením a skřípotem. Potom bylo čím dál tím zřetelněji slyšet těžké kroky, třesk lámajících se větví. Ze tmy do osvětleného kruhu vstoupili dva. S velikou námahou, která se dala tušit z jejich pomalých a opatrných pohybů, nesli jako veliký poklad podivného zkrouceného tvora. Oktavus se neudržel a vyrazil výkřik překvapení. Pochopil, že to je Moudrý Ró.

Starce přinesli z chýše, kde trávil dny a ukrýval se před nečasem. Nemohl ani stát, ani ležet, byl schopný jen sedět. Života v něm bylo už pomalu. Kmen ho potřeboval, a proto se o něj pečlivě starali. Jenom díky jemu se dokázali ubránit sveřepým Ovango. To on, Moudrý Ró, je přesvědčil, že musí vytvořit sobě podobné, aby kmen přežil.

Vytvořili Oktáva místo toho, aby si vyléčili staré rány. Znova a znova je přesvědčoval, že Oktavus je jenom počátek nové cesty, po které půjdou. Jedině tato cesta je dovede k vítězství nad smrtí, nad všemohoucím časem. Vždyť jsou všichni tak staří a opotřebovaní, že už nejsou schopni se o sebe sami postarat. Teď ale mají Oktáva! Stojí tady v záblescích plamenů, tak mladý, silný a zářivý. Je to jejich dítě, jejich syn, jejich naděje. Už jim není líto práce, kterou do něj vložili, obětí, které kvůli němu museli podstoupit. Nengo oněměl, aby Oktavus mohl mluvit. Ucheto mu dal část svého pancíře a nahradil ho šerednými záplatami. Oktavus se celý třpytí a na jeho těle není jediná promáčklina, jediný škrábanec. Janato přišel o ruku, aby Oktavus měl dvě… Ano, Oktavus se zrodil v bolestech, ale zato bude schopen udělat to, co by nikdo jiný nestačil. Budoucnost, která je čeká, už není tak bezvýchodná a pochmurná, jak se zdálo dřív.

Mambusa a Kalo usadili starce na kámen kousek od ohně. Oktavus stál přímo proti náčelníkovi, po bocích mu stáli ostatní, z každé strany tři. To byl celý jejich kmen. Dřív jich bylo daleko víc. Dosud se jejich počet vždy zmenšoval, ale dnes poprvé se zvětšil.

Oktavus si zvědavě prohlížel starce. Nemohl na něm najít nic, co by ho odlišovalo od ostatních. Avšak Oktavus věděl, že Ró dokázal jakýmsi zázrakem uchránit svoji paměť. Samozřejmě že paměťové bloky s původní informací a programem chování se rozladily, ale nastávaly chvíle, kdy jiskry vzpomínek vyskakovaly z hlubin zapomnění, a tehdy Ró vyprávěl podivuhodné věci. Dřív jejich kmen žil úplně jinak. Nemuseli bojovat s Ovangy, netoulali se tmavými, dřímajícími lesy. Nemuseli se bát, nebyli zoufalí… Avšak tyto vzpomínky představovaly pouze útržky nějakého celku. Všechno v nich bylo nejisté. Nepopiratelné bylo jenom jedno: Ró v sobě skrývá velké tajemství, díky kterému se možná celý kmen zachrání.

Některá starcova zjevení nepatřila mezi vidění minulosti. Mnohé náčelníkovy rady v sobě nesly pečeť tajných vědomostí. Alespoň tak se to zdálo ostatním členům kmene. Byl pro ně čarodějem, přesně takovým, jakých bylo mnoho u lidí Ovango.

Ovangové neustále ničili jejich základny. Spolu s ostatním byla zničena programovací i záznamová zařízení, která museli vyrábět stále znovu a znovu. Postupně se tyto přístroje stávaly stále primitivnější a primitivnější. A to nejen proto, že se technické možnosti kmene vyčerpávaly, ale zejména proto, že okruh otázek, které nutně potřebovali k přežití, se zužoval a soustřeďoval se na vojenské léčky Ovangů, na jejich obyčeje a způsoby chování, na nebezpečí, která číhají na kmen v bažinách a lesích. Mysleli na to, kde získat novou energii. Minulost se ztrácela čím dál tím víc a zdála se stále méně zajímavá…

Životní program byl diktován denními potřebami. Proto zapisovali na nové, „čisté“ bloky, které vyměňovali za staré a poničené, jen ty informace, které byly momentálně potřebné. Všichni, kteří zůstali naživu (jedinou výjimkou byl Ró), během svého života přežili nejednu výměnnou operaci. Tak se stalo, že z jejich paměti zmizelo to hlavní: smysl a konečný cíl všedního, vysilujícího života. Ró nebyl vždy náčelníkem. Nejdřív ho nikdo nebral vážně. Pak ale přišla chvíle, kdy všechny zásoby byly vyčerpány a kmen se ocitl na hranici, za kterou už následovala smrt. A právě tehdy Ró našel východisko. Vyzval roboty, aby opustili základnu, vzali s sebou všechno, co mohli unést, a odešli do hlubokých lesů. Ty byly pro Ovangy nedostupné. Poslechli ho, a tak se stal náčelníkem. Je pravda, že hrozba vyhynutí nezmizela, jenom se oddálila. Teď všichni spoléhali na vůdce, protože dokázal, že je schopný je vést.

Tato noc, prozářená plameny ohňů, byla plná hlubokého smyslu nejen pro Oktáva, ale i pro ostatní roboty. Všichni netrpělivě čekali, co Ró řekne. Nakonec promluvil. Jeho suchý, lehce chraplavý hlas zněl klidně a monotónně. Tak mluvili všichni členové kmene.

„Vítám tě, Oktáve,“ řekl stařec. „Tvé zrození je velká událost pro nás pro všechny. Máš neobvyklé jméno. Musíš vědět, že pochází z jazyka, který jsme již dávno zapomněli. Musíme mluvit řečí Ovangů a sami nosíme jejich jména. Ty ale máš opravdové jméno! Je to záruka, že dřív nebo později znovu budeme mluvit naší rodnou řečí. To znamená, že se nám vrátí ztracené vědomosti. Když mi řekli, že ses postavil na nohy, měl jsem z toho ohromnou radost. Pomyslel jsem si: Objevil se mezi námi osmý! A v tom okamžiku se mi v hlavě objevilo slovo Oktavus! Ano, tvé jméno značí osmý. Jsi zrozený ve znamení věštby.“

Stařec zmlkl. Roboti na něm napjatě viseli očima. „Nechceš si odpočinout, Ró?“ zeptal se Ucheto.

„Ne,“ vzchopil se vůdce, „budu mluvit. Musím vám toho říct spoustu. Připomněl jsem vám Ovangy. Vzali nám všechno. Mnozí z nich našli pod našimi zbraněmi smrt, ve skutečnosti jsou však nesmrtelní, protože znají tajemství reprodukce. V tom je jejich síla. Dnes jsme udělali i my první krok. Jenže záchrana nepřijde sama od sebe. Potřebujeme desítky nových vojáků. Stavbou Oktáva jsme vyčerpali poslední zásoby. Potřebujeme dobře vybavenou základnu. Potřebujeme hotové bloky pro mozky, elektronickou aparaturu. Nic z toho nemáme. Tady v lese nemáme šanci přežít…“

„Jak to,“ přerušil náčelníka Janato. „Vždyť ty sám jsi nás sem přivedl. Měli jsme za to, žes našel východisko. Spoléhali jsme na Oktáva. Proč jsem mu tedy dal svou vlastní ruku?!“

„Uklidni se, Janato, ať Ró hovoří dál,“ přerušil ho Kalo. Mambusa a Kalo byli nejzachovalejší, proto patřili k nejlepším vojínům kmene. Opravdu. Jen na ně dva se dalo spolehnout v případě útoku Ovangů.

„Jenže elektronická aparatura je v kopcích na naší hlavní základně,“ pokračoval stařec stále stejně klidným hlasem. „Jsou tam i přístroje, kterými by Nengo dokázal opravit závady na mém mozku.“

Mezi roboty proběhlo, jako závan větru přidušené reptání. Teď už náčelníka nechápal nikdo. Věděli, že hlavní základna je v rukou Ovangů. I tehdy, když jich bylo daleko víc, neodvážil se nikdo z robotů objevit se v tom kraji. Přímo na základně si postavili Ovangové svůj pohanský chrám a pečlivě ho chránili.

„Chápu vás, že jste znepokojeni,“ řekl Ró, „jenže jiné východisko z naší situace není. Aparaturu musíme mít za každou cenu!“

Na Oktáva úplně zapomněli. Rozpačitě přešlapoval z nohy na nohu. Setkání s Moudrým Ró, které začalo tak slavnostně, mu připadalo nesnesitelné. Oktavus viděl, jak ostatní svěsili hlavy. Jeho síla se mu nyní zdála zbytečná, dokonce trestuhodná. Vypadalo to, že okradl i bez toho už dost zmrzačené a bezmocné starce. Jim samotným by se hodily součástky, které spotřebovali na jeho zrození. Ne nadarmo mu Janato vyčítá ztrátu své ruky. Z toho vyplývá, že ani on sám, ani Moudrý Ró nesplnili naděje, které do nich vkládal kmen. Tíživé mlčení robotů to potvrzovalo.

Jako první z robotů se vzpamatoval Ucheto:

„Jestli jsem tě dobře pochopil, Ró, tak nás chceš vést k naší první základně. To je ale úplný nesmysl!“

„Já zůstanu tady. A ty, Ucheto, ty tady zůstaneš taky. Půjde Oktavus.“

„Cože? Sám?“ vyhrkl Janato.

Oktáva zaplavila vlna pýchy. Ne, Moudrý Ró na něj nezapomněl. Všechno, o čem mluvil předtím, bylo pouhým úvodem. Ať ho čekají jakékoliv překážky, on, Oktavus, je překoná!

„Ano, Oktavus půjde sám,“ potvrdil náčelník. „Bude tak mít daleko větší šanci proniknout do ležení Ovangů. Pro začátek nám bude stačit to, co přinese.“

Ohně dohořívaly. Modravé jazýčky plamenů líně tancovaly na rudých uhlících dýchajících žárem. Tma zhoustla, ale nikdo si toho nevšímal. Všichni přemýšleli o tom, co řekl Ró. Jeho plán se už nikomu nezdál hloupý. Nic jiného jim totiž nezbývalo.

„Co když Oktavus zahyne?“ zeptal se Ucheto.

„Pak zahyneme i my,“ odpověděl stařec.

„Ne!“ vášnivě vykřikl Oktavus. „Musím přinést přístroje, a já je taky přinesu. Splatím Janatovi ruku i všechno ostatní!“

„Jsi ještě mladý, Oktáve,“ řekl Janato, kterého dojala mladíkova slova, „a nevíš, jak těžký je to úkol!“

„Dali jste mi to nejlepší, co jste měli! Připravovali jste mě na velký čin…“

Oheň pohasl a uhlíky se pokryly bělavým popelem. Úplně se setmělo a nad mýtinou se rozzářily hvězdy. Roboti začali zpívat. Píseň přejali od Ovangů a udělali z ní svou hymnu. Roboti neznali své předky, neměli legendy a pověsti, které by mohly vypovědět něco o jejich původu. Jejich vlastní život jim připadal jako nekonečná řada potyček s nepřítelem a příprava k dalším bojům. Cítili potřebu mít něco, co by dodávalo jejich boji smysl. A tak, ať už úmyslně nebo neúmyslně, přebírali od Ovangů mnohé obyčeje a doufali, že to dodá jejich kmeni sílu.

Dozpívali píseň a Kalo s Mambusou hodili do ohňů chrastí. Roboti prohrábli uhlíky. Zlatý déšť jisker vyletěl vzhůru a zářivý plamen opět osvítil lhostejné tváře a neforemné postavy.

Roboti udržovali oheň až do úsvitu. Jakmile se rozednilo, začali Oktáva zkoušet. Všichni chtěli vědět, jestli bude stačit na tak složitý úkol, který mu uložil Ró. Přinesli několik kopí s kovovými a křemennými špicemi, prak na vrhání kamenů. „Vyber si zbraň,“ řekl Ucheto. Oktavus zabodl do stromu dvě kopí se špicemi širokými a plochými jako nůž. Zajásal. Křemenná ostří se mu nelíbila. Nezabodávala se do dřeva, i když v něm zanechávala hluboké rýhy.

„Vezmu si s sebou tyhle,“ ukázal Oktavus na oštěpy trčící ze stromu.

„Ovangové dřív neznali kov,“ poznamenal Ró. „Kradli nám ho, ale oni první ho použili na zhotovení zbraní. Je to další potvrzení toho, jak špatně jsme byli připraveni na válku… Mnozí z nás zahynuli, než jsme se naučili bojovat.“

„Ano, Oktáve,“ potvrdil Ucheto, „ale přesto jsme stále ještě žáky Ovangů. Abychom nad nimi mohli zvítězit, musíme je překonat. Kdysi jsme měli vědomosti, ale chyběla nám zkušenost. Teď máme zkušenosti, ale přišli jsme o vědomosti. Jestli přineseš přístroje a Ró získá opět paměť, dokážeme nad Ovangy zvítězit.“

Na cestu si Oktavus vzal jen to nejnutnější: zbraně, provaz, nářadí na drobné opravy. Kalo a Mambusa ho doprovodili přes les a zůstali na úpatí pahorků. Slíbili, že tam na něj budou čekat. Oktavus měl jít na východ,, vzhůru proti toku malé říčky, která se vinula mezi loukami a lesíky.

Podle výpočtů Moudrého Ró měl Oktavus dorazit k cíli za čtyři dny. Třetí den cesty pocítil neklid. Bylo to určitě tím, že vstoupil na území Ovangů a setkával se se stopami jejich přítomnosti. Viděl ohniště, opuštěné chýše a salaše, hromady rozdrcených kostí divokých zvířat. Jednou v noci uslyšel hrdelní výkřiky a bubnováni. Celý rozrušený se začal připravovat k boji. K ničemu však nedošlo.

Čtvrtý den ráno uviděl v dálce oblak prachu a vzápětí ucítil, jak se mu chvěje země pod nohama. Moudrý Ró mu nic neřekl o podobných věcech. Nezvyklý hluk mezitím prudce narůstal. Ve vichru zvířeného prachu letěla na Oktáva řvoucí, kvičící a dupající kompaktní hnědá masa. Robot si uvědomil, že kopím šílenou živou lavinu nezastaví, a proto se vrhl ke spásnému lesnímu ostrůvku. Ukryl se do největšího houští. Slyšel, jak praskají keře a stromy. Myslel si, že nadešla jeho poslední hodinka.

Ohromné stádo rohatých zvířat proletělo mimo a zmizelo v oblaku prachu. Oktavus vyšel z lesíka a přidal do kroku. Snažil se zmizet z nebezpečného místa. Najednou uviděl obraz, který ho takřka vyvedl z míry. Chlupatá dvounohá polonahá stvoření, která měla svá bronzová těla zakrytá jen kousky kožešin, zahnala do úzké úžlabiny stádo rohatých zvířat. Obklopila je pevnou stěnou. Všichni byli ozbrojeni kopími a palicemi. Oktavus se dostal na dohled v okamžiku, kdy boj byl nejlítější. Ze všech stran tísnění býci — vůdcové stáda s očima nalitýma krví, s rozevlátými hřívami a s roztaženými nozdrami, řvali a kopyty rozdírali půdu. Jejich rovné ostré rohy mířily na dvounohé vrahy. Samice s mláďaty se k sobě vylekaně tlačily uprostřed živého kruhu. Aby se k nim Ovangové mohli dostat, museli rozbít ochranný val samců, kteří byli rozhodnuti bojovat až do konce. A útočníci to dobře věděli.

Útočící Ovangy Oktavus poznal okamžitě. V první chvíli jen nebyl schopen pochopit, že mohutná zvířata před nimi panicky prchala. Teď už to bylo jednoznačné. Robot pozorně sledoval boj. Doufal, že Ovangové nevyhrají.

V jedné chvíli se zdálo, že jeho naděje nebudou liché. Z kruhu vyletěl obrovitý samec s jedním rohem, druhý měl ulomený až u kořene. Ví bůh, v jaké bitce o něj přišel. Vyletěl prudce a jako kámen vystřelený z praku se řítil na lovce. Ti se zarazili, uskočili, ale bylo už pozdě. Do vzduchu vyletělo tělo jednoho z nich, zasažené ostrým rohem. Ovango bezvládně dopadl na zem. Ostatní se však nelekli a směle se vrhli vpřed. Do boků, a šíje zvířete se zabodlo hned několik kopí. Býk zařval, svalil se do trávy a začal se v ní válet. Zapraskaly násady zpřelámaných kopí. Radostný řev lovců okamžitě zmlkl. Býk se zvedl, ale pokračovat v boji nemohl. Kalný krvavý závěs mu zastíral oči, z nozder mu kapala krvavá pěna. V bezmocném vzteku pohodil hlavou, zapotácel se a klesl na kolena. Ovangové znovu nabrali odvahu, přiskočili k němu a dobili ho. Nato se lovci s hlasitými’ řevem vrhli na stádo. Finále bylo krátké a neodvratné. Kopí Ovangů zabíjela jednoho býka za druhým.. Zvířata šílená hrůzou porušila svůj obranný val, bezradně se rozběhla do všech stran a vystavovala tak své boky kopím Ovangů. Bylo jasné, že je nezachrání ani mohutná kopyta, ani ostré rohy… Býci dokázali zasáhnout během boje dva nebo tři lovce, ale byla to slabá útěcha.

Oktavus až teprve nyní pochopil, s kým má tu čest. Hodně slyšel o odvaze a odhodlání Ovangů, jenže jedno je slyšet, a něco úplně jiného je přesvědčit se na vlastní oči.

Po skončení lovu začali Ovangové porcovat svou kořist. Samice a mláďata ulovili živé a svázali je provazy. Objevily se ženy a děti s otýpkami chrastí. Rozhořely se desítky ohňů.

Oktavus neopouštěl svůj úkryt v hustém houští á sledoval podivné počínání lidí. Pekli maso a jedli ho. Děti po sobě házely kosti a smály se tomu. Vypuklo všeobecné veselí. Ovangové zpívali a jejich tance napodobovaly lov. Jedni byli býky, a pronásledovali ty, kteří představovali lovce. Ti obratně uhýbali a zabíjeli své pronásledovatele imaginárními kopími.

To všechno odvedlo Oktáva od pochmurných myšlenek. Díval se na planoucí ohně a vzpomněl si na lesní mýtinu, vzpomněl si na všechny podrobnosti noci zasvěcení. Jen tak potichoučku si začal broukat bojovou hymnu. Postupně se zbavil nejistoty a rozhodl se jít dál, nehledě na to, že se blížila noc. Začal být netrpělivý, protože cítil, že cíl je už blízko. Nechtěl déle vyčkávat.

Za úsvitu uviděl štíhlý stříbrný sloup, který čněl nad pahorky. Jeho ostrou špičku už osvětlovaly první paprsky Tojo, a ta zářila, až oslepovala. Oktavus by mohl přísahat, že to není přírodní útvar. Na druhé straně mu Moudrý Ró nic neříkal o podobném sloupu. Kdo ho postavil? Proč? Robot se nerozhodně zastavil. Co když zabloudil? Jenže hned vedle, pár kroků odtud, tekla říčka, nad níž se převalovala ranní mlha. Ne, Oktavus si byl jistý, že nezabloudil.

Brzy nato si všiml staveb. Byly to polorozpadlé domy s jakoby otrhanými střechami. Z některých zbyly jenom skelety kovových konstrukcí prožrané rzí. Pod jejich klenbami byly chrámy Ovangů. Okolo plochých obětních kamenů stáli dřevění bůžkové, pomalovaní a ověšení všelijakým haraburdím, které Ovangové nejspíš nasbírali přímo tady. Blýskavé kousky kovů, sklíčka, kroužky, trubky, pružiny. Oktavus v tom všem rozpoznával součástky přístrojů a mechanismů, které kdysi patřily robotům.

Schoval se v keřích a pozoroval dění kolem sebe. Za celý den přinesli v chrámu uprostřed rozvalin pouze jedinou oběť. Podle určitých známek si Oktavus domyslel, že se chystá velká obětní slavnost, zřejmě to bude díkůvzdání za úspěšný lov. Ovangové přinášeli dříví a skládali je do hranic u oltářů. Přivlékali sem svázaná, řvoucí a bránící se zvířata, která ulovili v kopcích živá.

K večeru se začali scházet ti, kterým byl tenhle svátek určen. Lovci přišli bez žen a dětí. Byli ozbrojeni. Nejdříve to Oktáva vyvedlo z míry, potom si ale pomyslel: Ovangové jsou ozbrojeni. Jsou pohromadě, a tak moc dobře vědí, že se je nikdo neodváží napadnout. Proto s největší pravděpodobností nepostavili žádné stráže. K čemu by byly stráže, když je tu celé vojsko?

Tak, jak Oktavus předpokládal, Ovangové s nástupem soumraku rozžehli ohně. Okolí se třáslo předsmrtným řevem zvířat tažených na porážku. U nejbližšího obětište se zmítal v extázi vetchý kněz s vpadlým hrudníkem a vystouplými žebry. Na krku se mu houpal náhrdelník z bílých tesáků, okolo těla mu vlály býčí oháňky, které měl přivázané u pasu. Asi dvacet lovců ho obklopilo, kývali se ze strany na stranu a podupávali. U ostatních oltářů probíhal obřad stejně. Byl to příhodný okamžik, a tak se Oktavus prodral křovím, sehnul se k zemi a rozběhl se k rozvalinám. Nikdo si ho nevšiml. Všechny zaměstnal svátek. Cestu mezi rozvalinami, kde byly nakupeny hromady napůl spálených kostí, všemožné odpadky a hromady popela, matně osvětlovaly pablesky ohňů. Oktavus rozsvítil svítilnu vmontovanou do trupu a strnul překvapením. Před ním se černal oválný otvor. Oktavus ho prozkoumal a došel k závěru, že je to vchod do podzemní štoly. Ze by to byl sklad? Kryt vstupního otvoru byl utržený. Ovangové ho zřejmě někam odtáhli. Oktavus se opatrně začal spouštět dolů po úzkém kamenném schodišti. Kolem něj se míhala malá zrzavá zvířátka s ostrými tlamičkami a dlouhými, tenkými ocásky.

Pod tlustou vrstvou země byla právě taková spoušť jako nahoře v rozvalinách. Nebyl tu však popel a ani ohořelé, kosti. Jenom staletý prach, trus všudypřítomných zvířátek, rez a haraburdí pokrývaly podlahu. Byly tu rozbité bedničky, pomlácené přístroje a zařízení. Oktáva však zajímaly pouze kontejnery určitého tvaru. Jen v nich mohla být aparatura a přístroje, pro které ho poslal Ró.

Podél dlouhé chodby se táhly sklady, které měly místo dveří zející otvory. V jedné z místností objevil Oktavus víko od kontejneru, který potřeboval. Nebylo k ničemu, ale Oktáva nález povzbudil. Hledal dál a brzy došel k novému schodišti. Spustil se dolů a ocitl se ve stejné chodbě o patro níž. Hned na začátku měl štěstí. V prvním skladu narazil na kontejnery, které hledal. Radost však byla předčasná. Všechny byly rozbité a aparatura se válela na zemi v prachu a špíně, rozbitá, rezavá, prostě k ničemu… Oktavus přecházel ze skladu do skladu a všude viděl jedno a totéž.

Se smutkem, který přecházel až k rozčarování, namířil paprsky svítilny do poslední místnosti v tomto patře. Jeho očím se zjevil známý obraz, jenom s tím rozdílem, že se tam doslova hemžilo zrzavými zvířátky. Možná že právě to přimělo Oktáva, aby se tady zdržel déle. Okamžitě však následovala odplata. Všechna zvířata na něj najednou zaútočila. Zuřivě kničela, přebíhala po kontejnerech a skákala na robota. Ublížit mu však nemohla. Bylo jasné, že ho odtud chtěla vyhnat. Jenže proč právě odtud?

Vysvětlení přišlo vzápětí. Mezi rezatými stvořeními, míhajícími se kolem něj, si Oktavus všiml bílých jedinců. Byli mnohem větší a drželi se opodál, neútočili na něj, ve zvířecí hierarchii viditelně hráli obzvlášť důležitou roli. A právě je asi ti zrzaví ochraňují. Hned za touto myšlenkou se objevila další. Oktavus se rozhodl, že bude hledat nepoškozené kontejnery právě tady. Pro Ovangy musí představovat zvířata opravdové nebezpečí! Vždyť lovci nejsou z kovu a plastiku! Proto Ovangové v tomhle skladu nemohli „hospodařit“…

Oktavus si nevšímal vzteku zubatého vojska a udělal první krok vpřed.

Ať už byly jeho úvahy správné, nebo ať už tu sehrála svou roli jiná příčina, v každém případě měl Oktavus pravdu. Spodní řady kontejnerů, ke kterým se jen stěží dostal, byly rozestavěné v přísném pořádku. Bylo jasné, že se jich Ovangové ani nedotkli. Kontejnery měly však ještě jednoho nepřítele, a tím byl čas. Zástrčky, víka i vlastní kontejnery byly zrezivělé. V některých místech v nich byly díry, zřejmě to bylo částečně i dílo rezatých zvířat, která si v kontejnerech dělala svá hnízda. Nakonec však Oktávová trpělivost přinesla ovoce. V nejnižší řadě našel první zachovalý kontejner. Měl sice na bocích rezavé skvrny, ale jinak byl netknutý. O kus dál to bylo ještě lepší. Oktavus vybral dva kontejnery, které byly v nejlepším stavu, převázal je provazem a hodil si je přes rameno. Vydal se na zpáteční cestu.

Zuby rezatých zvířat mu prakticky neuškodily, utrpěl jenom lehké škrábance. Ratiště jeho kopí však zvířata ohlodala tak, že by se zlomilo při prvním úderu. Proto se Oktavus rozhodl ulomit násadu tak, aby ostří mohl použít jako nože. Vydal se na průzkum. Kontejnery zanechal u východu z podzemí.

Už se rozednilo. Paprsky Tojo zalévaly všechno kolem ranním světlem. Po tmě podzemí se záře jitra zdála být barevným a nádherným svátkem. Znenadání se zezadu ozval výkřik:

„Podívej! Podívej se — — robot!“

Oktavus se ohlédl a uviděl dva Ovangy, kteří nesli pletené košíky. Sevřel ostří kopí a připravil se k boji. Ovangové však zahodili košíky a utekli. Oktavovi však bylo jasné, že teď vzbouří celý tábor a začne štvanice. Jeho šance na to, že se probije, je minimální. Určitě zahyne v nerovném boji… Oktavus si vzpomněl na roboty, kteří na něho netrpělivě čekají. Cožpak ho sem poslali proto, aby bojoval,s Ovangy? Ne! Musí nepřítele oklamat!

Sešel do podzemí, hodil si kontejnery na rameno a vydal se zpátky do skladu, který nedávno opustil. Zalezl do kouta, přikryl se vším, co mu přišlo pod ruku, a čekal.

Obyvatelé podzemí se smířili s jeho přítomností. Jakmile však zvířátka uslyšela vzdálený hluk, opět se poplašila. Začala běhat po skladu a pronikavě kničet. Hluk byl stále silnější. Ve škvíře mezi kontejnery Oktavus uviděl, jak sklad ozářilo rudé světlo loučí. To je konec, pomyslel si robot. V tom okamžiku vojsko rezatých hlodavců zaútočilo na Ovangy. Ti nečekali takový nápor. Rozpoutala se opravdová bitva. Ovangové házeli kolem sebe louče, rozmachovali se kyji, bili a rozšlapávali hbitá zvířátka. Ta jim ovšem nezůstávala nic dlužná. Po desítkách se vrhala na vetřelce a mezi Ovangy zůstávalo stále méně těch, kterým se podařilo vyhnout se ostrým zubům. Pak nečekaně jeden z Ovangů upadl a jeho druhové tak tak stačili raněného odtáhnout z bojiště. Posloužilo to jako povel k ústupu.

„Zpátky! Zpátky! Jsou jich tady mraky! Hoďte na ně louče a utíkejte!“

Louče hořely ještě dlouho a osvětlovaly bojiště. Vítězství přišlo rezatým zvířátkům draho. Jejich ohořelá tělíčka ležela i v chodbě.

Oktavus vyčkal, než se setmí v horním patře. Tam bylo zvířátek podstatně méně.

Když nastala noc, odhodlal se vyjít ven. Měl strach z léčky, ale Ovangové ho zřejmě hledali někde jinde. Nebe bylo poseté velkými hvězdami. Jakmile Oktavus minul rozvaliny, cítil se bezpečněji, i když chůze temnotou není právě snadná. Před ním sice ležela známá místa, nicméně Oktavus se rozhodl vyčkat do rána v sítí na břehu.

Jakmile se objevily první paprsky Tojo, vydal se na cestu. Když se ohnivá koule vyhoupla nad pahorky, ohlédl se robot naposledy za svatyní Ovangů. Znova ho ohromil štíhlý, špičatý sloup, blýskající se v paprscích Tojo a tyčící se jako obr nad polorozbořenými skelety budov.

Kalo a Mambusa na něj čekali na okraji lesa. Všechno bylo tak, jak si domluvili. Nečekali ale, že se Oktavus vrátí tak brzy. A nejen celý a nepoškozený, ale ještě s dvěma těžkými kontejnery. Kdyby nebylo tohoto závažného důkazu, neuvěřili by mu, že byl na návštěvě u zapřísáhlých nepřátel.

Starý vůdce se probudil ze snění, jen co mu řekli o Oktávově návratu. Všechny ty dny se nacházel v jakémsi tranzu, s nikým nemluvil. Sázka na Oktáva byla posledním východiskem. V případě prohry čekal kmen nevyhnutelný a rychlý konec. Avšak chlapec se vrátil, a navíc s tak, toužebně očekávanou kořistí!

Nejprve otevřeli kontejnery a prohlédli si cenný náklad. Přístroje a elektronické součástky vypadaly jako nové. Dovnitř se nedostal ani prach, ani vlhkost.

Následujícího dne se společně pustili do práce. Každý z nich potřeboval opravu. Janato ovládl svou novou ruku, Nengo znovu promluvil, Čako, který se zřítil do jámy a zmrzačil, na to dokonce zapomněl. Uchetovo tělo teď nevypadalo o nic hůř než Oktavovo.

Avšak nejdůležitější bylo to, že se díky novým přístrojům podařilo Nengovi odstranit závadu bloku, který ovládal koordinaci pohybů Moudrého Ró. Vůdce se tak vyléčil z paralýzy, která ho zachvátila už před mnoha lety. Paměť se mu však nevrátila. Po několika neúspěšných pokusech Nengo znejistěl. Práce to byla příliš složitá a nebezpečná. Bál se udělat osudnou chybu. Kmen nemohl zůstat bez vůdce a na poradě bylo rozhodnuto, že se prozatím riskovat nebude.

Jakmile opravili sami sebe, přistoupili roboti k výrobě nováčků podobných Oktavovi. Některé součástky a mechanismy zhotovili sami, něco se našlo na zničených a opuštěných základnách. Kromě toho si Moudrý Ró vzpomněl, že kdysi pohřbívali padlé do země, přičemž je předtím pokryli ochranným tukem a speciální látkou. Byl to obřad, který převzali od Ovangů, později však od něho upustili. Jejich řady rychle řídly, takže bylo nutné bojovat za život každého člena kmene, nehledě na energii a prostředky. Kromě toho roboti nevěřili v záhrobní život. Teď jim ovšem ten nejapný obřad z prvních let přinesl nemálo výhod. Část pohřbených se podařilo vyhledat. Roboti byli v tak dobrém stavu, jako by je pohřbili včera. Je pravda, že poškození byla velmi vážná, ale teď se to dalo všechno opravit. Vbrzku doplnilo kmen dalších deset vojínů blýskajících se brněním.

Stejně jako při narození Oktávově se rozhořely na pasece obklopené lesními velikány ohně. Jak mnoho se změnilo od chvíle, kdy udělali první krok k znovuzrození kmene! Tu noc nehořely dva ohně, ale dvacet…

Po uvítací řeči náčelníka zazpívali bojovou hymnu. Potom Oktavus vyprávěl o své cestě přes pahorky. Když se blížil ke konci a popsal, jak se při východu Tojo naposledy ohlédl za svatyní, přerušil ho gestem Moudrý Ró:

„Požádal jsem tě, abys přerušil své vyprávění,“ promluvil stařec, „a není to proto, že by tvůj příběh nebyl zajímavý. Dvakrát jsi dnes vzpomenul špičatý sloup trčící nad pahorky. Proč ses o něm dřív nezmínil?“

„Netušil jsem, že by to mohlo být důležité,“ odpověděl Oktavus. „Poprvé jsem na to jednoduše zapomněl, i když na mě sloup velice zapůsobil.“

Všichni čekali, co řekne Ró, jenže ten se pohroužil do dlouhého mlčení. Tehdy řekl Ucheto:

„Matně si vzpomínám, že kdysi tato stavba patřila nám. Byly v ní nějaké obzvlášť důležité laboratoře a sklady. Slyšel jsem to od robotů, kteří už zahynuli.“

„Máš pravdu, Ucheto,“ potvrdil Ró, „vzpomínám si také na takové rozhovory. Jenže to bylo strašně dávno. Oktáva jsem přerušil kvůli něčemu jinému… Když jsem uslyšel o sloupu, pocítil jsem podivný neklid a od té doby nemůžu myslet na nic jiného. Když Oktavus mluvil o sloupu podruhé, objevilo se v mém mozku slovo LOĎ! Přitom se objevila vzpomínka, že loď je zařízení, určené k překonávání velkých vzdáleností. V něm je možné se ukrýt a žít. Musí tam být všechno nezbytně nutné k životu… Jenže tady se řetěz vzpomínek přetrhl. Víc vám nemohu říct.“

„To je tvoje nejcennější vzpomínka, Ró!“ vykřikl Ucheto. „Jestliže loď byla naším domovem a je tam vše nezbytné k životu, tak se tam musíme vrátit! Les je pro nás vražedné prostředí. Stejně tady zahyneme. Podaří-li se nám uchvátit loď, můžeme odletět na bezpečné místo a navždycky se zbavíme Ovangů.“

„Máš pravdu, Ucheto,“ zapáleně zvolal Janato. „Loď je náš domov! Teď už je všechno jasné! Zapomněli jsme na to hlavní!“

Oktavus si vzpomněl na nepořádek a chaos vládnoucí ve skladech.

„Loď je určitě rozbitá a už nám nepomůže,“ zapochyboval.

„O tom se přesvědčíme, až bude naše,“ odporoval Janato. „Vždyť se přece nerozsypala stářím. Obal je celý a loď září do dálky jako nová. Ríkals to sám.“

„Teď už máme sílu takový podnik uskutečnit,“ podpořil ho Mambusa. „Musíme se lodi zmocnit!“

„Jsem rád, že jste plni odvahy bojovat s Ovangy. Jenže teď máme jiný úkol. Nic o lodi nevíme. Jak ji budeme řídit? Jak jí vdechneme život? Právě teď nastala ta pravá chvíle zabývat se mým mozkem. Bez něho nemá cenu na loď pomýšlet.“

Rozhostilo se mlčení. Roboti přemýšleli.

„Ne, Ró,“ pohodil hlavou Ucheto, „nesmíme riskovat. Jsi pro nás důležitější než loď a dokonce i než tvoje vlastní paměť.“

„Jestli se mi vrátí paměť, navždy skončíme tohleto smutné a nesmyslné živoření. Loď přestane být záhadou a budeme mít jasný cíl.“

„Co když Nengo svůj úkol nezvládne?“

„Tak se budete muset rozhodnout sami. Koneckonců, Ucheto, nejsem nesmrtelný. Jakákoli náhoda mě může zabít. Dnes, zítra nebo za několik dní. A se mnou zahyne i naděje na loď…“

Operace probíhala pod prostorným přístřeškem, který chránil jak před deštěm, tak i před paprsky Tojo. I když operace tohoto druhu nebyla pro nikoho novinkou, všichni se odmlčeli při pohledu na otevřené tělo starého Ró, ze kterého vyndali bloky mozku.

Obzvlášť sklesle vypadali mladí roboti. Stáhli se do malého hloučku a nejistě se rozhlíželi po okolí, přešlapovali z nohy na nohu. Pro mladíky byl stařec idolem, ochráncem dávných tajemství kmene. Nebyli si schopni představit život bez něho, protože v Noci zasvěcení slyšeli až příliš hořkých pravd.

Daleko klidněji se přes tento okamžik přenesl Oktavus. Měl své maličké tajemství, které ho celého pohltilo a nenechalo mu čas ,na obavy. Tím tajemstvím byla nová, dosud nevídaná zbraň — luk. K němu Oktavus přidal mechanismus, který byl schopný natáhnout tětivu. Vypadalo to jako středověký samostříl. Vyrobil první zkušební kus a vyšel si do lesa, aby ho vyzkoušel.

Zpočátku ho postihl neúspěch. Vyplašil stádo velkých zvířat s celým vějířem rohů na hlavě. Musel se chovat opatrněji. Přikradl se blíž a vypustil střelu. Zabodla se do šíje lesního krasavce. Zvíře padlo mrtvé na zem.

Oktavus se přiblížil k oběti a vtom uslyšel v keřích šramot. Na paseku vyšli Ucheto a Mambusa. Překvapeně se na něho dívali.

„Co tady děláš?“ zeptal se Ucheto. „Hledáme tě od rána. Co to máš v rukách?“

„Samostříl,“ řekl hrdě Oktavus.

„Tím jsi zabil to zvíře? Chceš lovit jako Ovango? K čemu ti to bude?“

„Já jsem ten samostříl jenom zkoušel.“

„Kdes ho vzal?“

„Udělal jsem ho sám. Je to můj dárek Moudrému Ró.“

„Jak to? Ty už víš, že je znovu s námi?“ podivil se Mambusa. „Vždyť jsi od rána pryč. Kvůli tomu tě hledáme, abychom ti sdělili tu radostnou zprávu.“

„Vrátila se mu paměť?“

„Ano. Nengo provedl operaci perfektně,“ přikývl Ucheto.

„Tak jdeme. Rychle! Chci vidět Ró, zaradoval se Oktavus. „Ted porazíme Ovangy a získáme loď. Budeme je zasahovat zdálky a sami budeme v bezpečí… To znamená, že Ró si na všechno vzpomněl? Může objasnit všechna tajemství? Řekl vám, co je to loď?“

„Jsi netrpělivý,“ podotkl Ucheto. „Ró nám ještě nic neřekl. Zaplavila ho řeka zapomenutých informací, a tak se snaží si je uspořádat. Teď ho nemůžeme rozptylovat otázkami. Čekali jsme dlouho, a tak se nic nestane, když ještě chvíli vydržíme.“

„Musíme ti říct, že se chová nějak podivně,“ řekl Mambusa. „V jeho prvních slovech nebyla radost. Je určitě něčím znepokojený. Čím, to nám neřekl.“

Když se Oktavus objevil v doprovodu Ucheta a Mambusy na základně se svým samostřílem, nikdo si podivného přístroje ani nevšiml. Všichni byli zaujati diskusí o změnách v chování Ró. Doráželi na Nenga a doufali, že se od něj dozvědí něco nového. Vždyť on první se bavil se starcem! Nengo však nic zvláštního říct nemohl. Náčelník se uzavřel do salaše a vyžádal si, aby ho nerušili.

Plynul čas, a Ró se neobjevoval. To kmen vyplašilo a Kalo se rozhodl jít na výzvědy. Když se vrátil, vyprávěl, že stařec sedí v salaši a čte si knihu, kterou odedávna pečlivě chránil před všemi nehodami provázejícími jejich kočovný život.

„To znamená, že si vzpomněl na náš starý jazyk!“ radostně vykřikl Janato. „Vždyť nejednou říkal, že ta kniha nám otevře oči. Proto ji chránil, i když z ní nemohl přečíst ani slovo.“

„Proč ji nemůže přečíst nám všem?“ zapochyboval Čako. „Proč se před námi skrývá?“

„Ať nám řekne pravdu! Musíme znát pravdu,“ pobouřeně řekl Mambusa. „Nebo nám nemá co říct?“

V tom okamžiku se vůdce objevil na palouku, kde byli roboti shromážděni.

„Mýlíš se, Mambuso, mám toho mnoho, co vám chci říct,“ pronesl slavnostně. „Než však začnu své vyprávění, musel jsem si ve všem udělat jasno já sám. Ano, paměť se mi vrátila. Nengo nezklamal naše naděje Jenže nestačí jenom si vzpomenout na minulost, je nutné ji pochopit… Všichni jste příliš netrpěliví, nestačí jsem přečíst knihu do konce a mnohému sám nerozumím. To, co chápu, však zasluhuje vaši pozornost.“

Roboti se shlukli do těsného hloučku kolem starci a žádostivě chytali každé jeho slovo.

„Ted znám všechnu původní informaci, která byli do nás vložena, a také původní program,“ pokračova Ró. „To mění situaci. Abychom se zachránili, nemůžeme bojovat s Ovangy. Musíme s nimi uzavřít mír. Roboti se po sobě podívali. Cožpak Ovangové nu mír přistoupí? Ne! Oni začali válku a nepřestanou, dokud nezničí celý štvaný kmen.

Oktáva však vzrušovalo něco jiného. „Cože?“ vykřikl. „Vynalezl jsem novou zbraň, která nám zaručí neporazitelnost! Můžu vám ukázat, jal samostříl funguje. Pak to pochopíte.“

„Nepospíchej, Oktáve,“ řekl Ucheto. „Ró ještě neskončil.“

„Oktavus chce, abychom se stali lovci jako Ovangové,“ řekl Mambusa. „Máme se honit za lesní zvěří.“

„Nebudeme bojovat se zvěří, ale s Ovangy,“ rozpálí se Oktavus. „V lese jsem zbraň jenom zkoušel.“ Ró gestem zarazil hádku.

„Neviděl jsem, jak tvá zbraň funguje, Oktáve,“ řekl „ale ochotně věřím, že je vynikající. Ve válce jsme se učili od Ovangů, a teď si myslím, že je musíme konečně překonat. Jenže program, který nám pomohl přežít, beznadějně zastaral. Musíme se ho vzdát. Nebudeme už bojovat s Ovangy. Je s námi zase naše minulost. Nejsme barbaři, ale roboti, kteří nemají právo zabíjet lidi.“

„Já tě nechápu, Ró,“ pronesl Mambusa. „Chceš, aby nás Ovangové zničili rychleji? Nebo si snad myslíš, že se rozhodli nás nechat na pokoji?“

„Ne! Jejich vztah k nám je i nadále vražedný.“

„Tak proč nemáme právo se bránit? Souhlasím, že válku nepotřebujeme, ale musíme se bránit, abychom přežili!“

„Neřekl jsem vám ještě všechno. Nevíte nic o lodi. Ucheto měl zčásti pravdu, když se vzpomněl, že loď nám kdysi patřila. Ano, přiletěli jsme v ní na tuto planetu a setkali se s Ovangy. Nebyli jsme sami. Spolu s námi přiletěli lidé ze Země.“

„Kdo to jsou lidé ze Země?“ V Mambusově otázce zazněla nedůvěra k lidem, vypěstovaná za mnohá léta válek s Ovangy.

„Jsou velmi podobní Ovangům, ale současně úplně jiní. Oni postavili loď.“

„To ji udělali pro nás?“ zapochyboval Kalo. „Kam tedy zmizeli? Nebo nás tady nechali v bídě a odešli k Ovangům?“

„Už dávno všichni zahynuli,“ odpověděl Ró. „Kniha, kterou jsem četl, byl deník expedice. Navíc na mnohé jsem si vzpomněl sám…. Smrt k nim přišla znenadání a kosila je jednoho po druhém. Nikdo nevěděl proč. Nebo, přesněji řečeno, my roboti jsme to nevěděli. Já jsem tehdy nebyl na lodi, byl jsem na vzdálené základně, a když jsem se vrátil, bylo po všem. Zůstali jsme sami. Brzy potom začaly naše potyčky s Ovangy. Byli jsme příliš závislí na lidech. Naše samostatné jednání bylo silně ohraničené, proto jsme se cítili bezradní, když to takhle dopadlo. Ovangové toho využili, a my jsme ztratili loď a postupně i všechny základny.“

„Měli jsme odletět okamžitě, dokud byla loď v našich rukách,“ řekl Oktavus.

„Teď je jasné i mně, že jsme se měli zachovat právě takhle. Jenže nikdo nepředpokládal, že nás Ovangové napadnou. Rozhodli, jsme se nejdřív demontovat základny, protože jsme tady nechtěli nechat vybavení a stroje. Chtěli jsme zachránit alespoň techniku. Přiletěli jsme sem ze Země, z daleké planety, ztracené mezi milióny hvězd. Tam dodnes čekají na zprávy o zmizelé expedici.“

„Komu patří Země? Lidem, nebo robotům?“ zeptal se Mambusa. „Jestli lidem, má smysl tam letět?“

„Lidé ze Země jsou vyzbrojeni mnoha vědomostmi,“ odpověděl Ró. „Sestrojili loď a taky nás všechny. Jsme jejich děti. Jsme povinni dokončit expedici. Lidé ze Země s námi počítali. Bylo to jejich poslední přání. To se píše v deníku. Ostatně oni nikdy nepoužili zbraně proti Ovangům. Ovangové jsou divoši. Nemají rozum a nejsou tak špatní, jak se nám zdá. Někdy se taky dostanou k tomu, aby postavili lodě, a pochopí mnohé z toho, čemu dneska nerozumí. Myslí si, že Pozemšťany jsme zahubili my, a proto se nám mstí. Mají nás za kouzelníky a vlkodlaky, protože nechápou, že můžeme žít, přestože nelovíme divoká zvířata. Ne! Nesmíme už bojovat s Ovangy! Jsme povinni se s nimi usmířit.

„Ale my jsme mnoho Ovangů zabili,“ řekl Čako. „Lidé ze Země nám to nemusí odpustit.“

„Neměli jsme jiné východisko. Kromě toho i my sami jsme byli nerozumní…“

„Když tedy z Pozemšťanů nezůstal nikdo naživu, kdo bude řídit loď?“ zeptal se Oktavus.

„Ve své době mnozí z robotů byli piloty a uměli řídit kosmické lodě,“ odpověděl Ró. „Doufám, že na Sfinxu, tak se jmenuje naše loď, jsou programovací zařízení, která nám vrátí ztracené vědomosti.“

„Ovangové nás tam nepustí,“ pokýval hlavou Janato, „Proč by měli změnit své chování k nám?“

„Pokusíme se s nimi vyjednávat. Pokusíme se je přesvědčit, že jim nechceme udělat nic špatného. Loď nepotřebují, takže není důvod, proč by nás… Ovangové se do lodi nemohli dostat. Je vybavena spolehlivým ochranným zařízením…“

Začalo se stmívat a Ró odešel dočíst deník expedice. Věděl, že roboti se bez něj budou cítit volněji, a jestli se pro něco rozhodnou, pak to bude jednohlasné a dobrovolné, Ró nechtěl kmeni nutit svou vůli.

Celá noc proběhla v bouřlivých sporech. Roboti chápali, že se před nimi odkryly perspektivy, které ještě nedávno byly nevyslovitelné. Cesta ke hvězdám, na dalekou planetu, která podle Ró je jejich opravdovým domovem. Kdo by si to pomyslel! Jenže hvězdy, Země, lidé postavivší loď, to všechno bylo tak cizí a nepochopitelné, že mnozí pochybovali. Jak se mohlo stát, že zapomněli na tak důležité věci, že nikomu nezůstal v paměti ani zlomek vědomostí, který by potvrdil důvěryhodnost náčelníkova vyprávění?

Druhý den, když se vůdce objevil na mýtině, vyšel mu Mambusa vstříc a řekl:

„Ujednotili jsme se, Ró, že ti věříme. Mnohé nám zůstává nepochopitelné. Sám jsi říkal, že Ovangové nás obviňují ze smrti Pozemšťanů. Můžeš dokázat, že jsme nevinni? Nebudeme muset válčit i na Zemi?“

„Deník expedice dosvědčuje, že Pozemšťané zemřeli na jakousi podivnou nemoc,“ odpověděl Ró. „Vyvolaly ji pozemské baktérie, které se ve zdejším prostředí změnily a staly se nebezpečnými. Lékaři byli bezmocní. Na tělech Pozemšťanů se objevovaly otevřené, krvácející rány, které se nehojily. Proto vznikla u Ovangů legenda, že jsme se živili krvi svých společníků.“

„Ovangové jsou také lidi! Proč je ta nemoc nepostihla?“

„To nevím. V deníku je o nich mnoho zápisů. Píše se tam, že i když jsou velmi podobní lidem ze Země, přece jen se hodně liší. Možná proto pozemské baktérie byly nebezpečné jen lidem. Naším úkolem je zachránit materiály expedice. Jsme povinni vyprávět o neštěstí, které postihlo lidi ze Země, aby se už nikdy nic takového nemohlo opakovat. Tak je to psáno v deníku. Psal to jeden z posledních Pozemšťanů. Byl smrtelně nemocen, ale pokračoval ve výzkumech, aby zjistil příčinu nemoci. Nestačil dovést svou práci do konce.“

„Dobře, Ró, teď už je všechno jasné… Jak se dostaneme do lodi, když nesmíme bojovat s Ovangy? Nepustí nás tam!“

„Určitě ne,“ potvrdil Oktavus. „Nemáme zajatce a nemáme co měnit.“

„Chápu tě, Oktáve,“ odpověděl stařec. „Je ti líto, že jsme nepoužili tvůj vynález. Já si myslím, že jsi neztrácel čas zbytečně. Nemáme zajatce, ale máme tvůj samostříl. Uděláme jich ještě několik a pak je nabídneme Ovangům. Když se jim bude zdát výměna účelná, pustí nás k lodi. Tvá zbraň se jim jistě bude hodit v jejich nelehkém životě.“

„Ne! Ne!“ protestoval Oktavus. „To ho radši zničím! Oklamou nás a všechny nás pobijí…“

„Mluví z tebe předpojatost, Oktáve! Lidé ze Země nazývali Ovangy mladšími bratry. Teď, když jsme ušli dlouhou cestu a stali se moudřejšími, nesmíme myslet jenom na sebe.“

„Jenže oni nás prostě oklamou,“ zatvrdil se Oktavus. „Vyzbrojíme si je sami proti sobě. Co když nebude Sfinx schopný letu a my budeme muset zůstat tady?“

„Tak vymyslíš ještě nebezpečnější zbraň. Nevěříš svým. vlastním silám?“

„Věřím! Jenže na to bude třeba čas!“

„Nemusíš se bát. Bude-li třeba, můžeme pracovat na nové zbrani všichni.“

Pokračovat ve sporu bylo zbytečné, Oktavus musel ustoupit. Koneckonců ho utěšovala myšlenka, že jeho práce nebyla zbytečná. Ró navrhl, aby společně s Oktávem šel na vyjednávání s Ovangy Ucheto. Vynálezce doufal, že jeho samostříl ocení alespoň Ovangové, když už ho roboti neuvítali, jak očekával.

Za několik dní se Ucheto a Oktavus vypravili na cestu. Vzali s sebou dvě kuše a dobrou stovku šípů. Na pahorcích na břehu řeky, kolem které Oktavus nedávno šel do vesnice Ovangů, zapálili roboti tři velké ohně. K nebi stoupaly sloupy dýmu. Bylo to znamení přátelství.

Půl dne přihazovali roboti do ohně trávu a zeleně větve, aby oheň vydával co nejvíce dýmu. Nakonec uviděli v dálce odpověď. Znamenala, že Ovangové přijali nabídku a jsou připraveni k vyjednávání. Možná si mysleli, že roboti mají zajatce a chtějí je vyměnit, Brzy se na protilehlém břehu objevili poslové, chráněni ozbrojeným oddílem. Spustili na vodu lehký, kůrovy člunek, který si přinesli s sebou. Vstoupilo do něj šest vojáků. Odráželi se dlouhými tyčemi a namířili si to přímo k robotům. Na břeh vyšli jenom dva Ovangové, ostatní zůstali v loďce.

Podle vzhledu se dalo soudit, že oba vybraní nejsou obyčejní řadoví vojíni. Od ostatních se odlišovali shrnutými kůžemi na ramenou a kovovými náramky na zápěstích i na kotnících. Oba měli krátké zrzavé bradky. Na tvářích se jim skvěla barvou namalovaná jemná, složitá kresba. Vlasy měli vzadu stažené do uzlu. Staršímu trčely z ušních lalůčků kostěné hůlky. Ucheto hosty přivítal a pronesl připravenou řeč. Její podstatou byl pokus přesvědčit Ovangy, aby nechali projít roboty svým územím výměnou za novou, nevídanou zbraň, která učiní kmen lovců neporazitelným. Jakmile Ucheto skončil svou řeč, začal Oktavus střílet ze svého samostřílu do terčů, které udělal z kusů dřeva a plechu. Každý výstřel vyvolával nadšení diváků. Šípy se nejen trefovaly do terčů, ale prorážely tlusté kusy dřeva pobité plechem. Tak nějak se stalo, že vojáci ochranného oddílu v zaujetí opustili loďku a přistoupili blíž. Potom přišli i další z druhého břehu. Nejnáruživější začali s Oktávem soutěžit. Házeli kopím, ale nedohodili ani k terčům. Když se robotovi podařilo trefit letícího ptáka, rozlehl se okolím nadšený řev. A Oktavus se už divochů neobával. Naopak, udivovala ho jejich důvěřivost. Věřil, že jestli Ovangové budou souhlasit s jejich průchodem přes své území, své slovo dodrží.

Ucheto byl zkušenější a neztrácel ostražitost. Přesvědčil se, že nutného efektu bylo dosaženo. Naznačil poslům, aby vojíni poodešli stranou. Nikdo se už nevracel na druhou stranu řeky. Ucheto to ani nevyžadoval. Řekl:

„Ukázali jsme vám naši zbraň a naučíme vás s ní zacházet. Není to těžké. Každý z vás si bude umět udělat samostříl.“

„Kdy se chce kmen robotů vydat na cestu?“ zeptal se starší z poslů.

„Spěcháme,“ odpověděl Ucheto, „Odejdeme navždy z vašeho území a ukončíme tak nepřátelství.“

„Kam půjdete?“

„Tam, kde se rodí Tojo.“

Roboti se rozhodli nemluvit s Ovangy o lodi, která se sice nacházela stranou od jejich chrámu, ale mohla být součástí jejich rituálů, což by zkomplikovalo vyjednávání.

„Tam žijí jiné kmeny. Budete s nimi muset bojovat,“ upozornil posel.

„Odejdeme do země svých předků. Čeká nás dlouhá pouť. Jsme připraveni na různé zkoušky.“

„Ovangové vás pustí přes své území, pokud o tom rozhodne rada vůdců. Musíme jim říct o vaší zbrani.“

„Kdy máme čekat vaši odpověď?“ zeptal se Oktavus.

„Jakmile se Tojo narodí posedmé.“

Ucheto a Oktavus se vrátili s dobrými zprávami na základnu. Nikdo nepochyboval, že rada návrh robotů přijme. Příliš veliká byla touha Ovangů mít novou zbraň. Roboti se začali připravovat k odchodu. Pro všechny případy se rozhodli jít nalehko. Na základně nechali všechny přístroje a vybavení.

V předvečer určeného dne přišli roboti k řece. Brzy ráno, jakmile To jo pozlatilo svými paprsky kamenité stráně vzdálených kopců, je upozornily tři sloupy dýmu na příchod poselstva Ovangů. Tentokrát se poslové objevili doprovázeni velkým vojskem. Když uviděli před sebou ubohou hrstku robotů, zastavili se a začali se radit. Nakonec se vojsko rozdělilo a větší část se obrátila zpátky. Poslové se přepravili přes řeku. Sdělili robotům, že rada vůdců souhlasila s jejich návrhem pod podmínkou, že roboti neporuší smlouvu.

„Ostatní roboti si nepřejí odejít do země svých předků?“ zeptal se nečekaně posel s kostěnými hůlkami v uších.

Naivní chytristika Ucheta pobavila, ale odpověděl zcela vážně:

„To je celý náš kmen. Prožili jsme těžké časy. Zůstalo nás málo.“

Prohovořili všechny podmínky a stvrdili svatou přísahou, že je budou dodržovat.

Roboti vyrazili směrem k domovu. Znovu šel Oktavus známou cestou. V jeho paměti vyplývaly podrobnosti z minulé cesty. Dovedl roboty k lesíku, kde se skrýval před šílenými zvířaty, ukázal jim místo, kde bojovali býci s Ovangy. Pak ukázal na vzdálený kopec, kde poprvé uviděl špičaté těleso lodě.

První byl na vrcholku Mambusa. Nadšeně vykřikl:

„Loď! Blýská se jako nová!“

„]e ohromná jako skála,“ řekl janato. „Září víc než Tojo!“

Když Ovangové viděli nadšení maličkého kmene, byli přesvědčeni, že tajemná věc, o které si mysleli, že ji stvořili bohové, je pro roboty posvátná. Ani jim nebyla lhostejná, ale jejich city měly jiný charakter. Věž pro ně byla nositelkou zlé, nepřátelské a nepochopitelné síly. Plášť lodě zářil tak jasně, že se v nich zakořenilo přesvědčení, že kdo se zdrží pohledem na lodi déle, přijde o zrak. Přestože se loď tyčila nad okolními kopci i jejich svatyní, dávali Ovangové přednosti tomu, držet se od ní dál.

Loď zůstávala pro Ovangy záhadou, bylo s ní spojeno mnoho legend. V jedné z nich se mluvilo o tom, že kdysi dávno v ní žili lidé nebes, stvoření dobrá a neškodná, ale potom se tam usídlili zlí duchové. Od té doby se stala věž prokletím. Jiné legendy přímo dávaly do souvislosti roboty a věž. Roboti se jí měli klanět a po jejich vyhnání se bohové rozzlobili na Ovangy a nedovolovali jim dívat se na loď.

Teď si na tu legendu vzpomněli. Ani Ucheto, ani Moudrý Ró neměli ponětí, jak jim usnadnila práci. Roboti oznámili, že chtějí u lodě strávit noc. Ovangové to vzali jako hotovou věc a dali svůj souhlas. Jenom malý oddíl těch nejodvážnějších vojínů roboty doprovázel, ale ani oni se neodvážili přiblížit se až k lodi. Utábořili se opodál. Ovangové si dali jedinou podmínku, aby roboti opustili toto místo před rozedněním.

Nastoupil rozhodující okamžik. Jestli se jím nepodaří dostat se do lodi, zhroutí se všechny jejich naděje. Ovangové jim už nikdy nedovolí vrátit se na základnu. Budou se tam muset probít bojem… Ró však byl klidný. Okamžitě si všiml, že jak nákladní, tak i pasažérský poklop jsou uzavřené. To dokazovalo, že Ovangové se dovnitř nedostali. Od těch dob, co se Moudrému Ró vrátila paměť, znal všechna tajemství lodě. Neměl by být problém otevřít poklopy, které byly uzavřeny systémem elektronických závor. V plášti každého robota byl zabudován speciální mikroskopický přístroj, podle kterého elektronické stráže poznávaly „své“. Nikdo, kromě Ró, o tom neměl ponětí. Vůdce však nespěchal, čekal, až Ovangové ve stanu usnou.

Ti neměli nejmenší podezření. Vojíni si u ohňů připravovali večeři. Nebylo jich mnoho a robotů se nebáli, protože mohli kdykoli získat pomoc. Kromě toho se obě strany zavázaly přísahou a narušitele čekal trest bohů. Ovangové měli vynikající náladu. Ještě dva denní pochody a roboti opustí jejich území. Budou mít o jednoho nepřítele méně. A hlavně — jejich kmen dostane novou, strašnou zbraň.

Mezitím Ró stanovil, že přišla rozhodující chvíle. Přiblížil se k jedné z opěr, na nichž loď stála, a začal provádět pro nezasvěcené záhadné a nepochopitelné pohyby. Roboti se shlukli kolem něj a trpělivě čekali. Vypadalo to, jako by vůdce čaroval jako žrecové Ovangů. Vložil otevřenou ruku do prohlubně v opeře, počkal minutu, a potom tam vložil druhou dlaň. Zase udělal pauzu a lehce otočil pákou, která ještě před chvílí byla součástí pláště lodě. Bylo slyšet mírné hučení. Loď ožívala. Roboti se semkli ještě víc. Nečekaně, hluše zaskřípěla a otevřela se obrněná clona. Zablýskaly se páčky kódovacího přístroje. Vůdce suverénně vyťukal kód a deska, zakrývající vstupní otvor, nehlučně odjela stranou. Zevnitř se linulo měkké světlo. Ró se obrátil k robotům a řekl: „jsme zachráněni.“

Roboti bázlivě postávali u vchodu. Dívali se dovnitř s nedůvěrou a obavami. Všichni ztichli. Neznámo je přitahovalo a zároveň lekalo.

„Jdi první, Oktáve,“ řekl Ró. „Teprve teď splníme naděje lidí Země a dovedeme expedici do konce.“

Ovangové se přiblížili. Přitahovalo je světlo proudící z otevřeného otvoru. Překonali strach a blížili se. Světlo bylo neobyčejné, nepodobalo se pableskům ohně ani ničemu, co znali. To vojíny vyvádělo z míry. Drželi se v uctivé vzdálenosti, v rukách ratiště kopí. Ró vzal připravené kuše i se šípy a odnesl je Ovangům.

„Loučíme se s vámi navždycky,“ řekl. „Lidé nebe nás čekají. Podívejte se na hvězdy, tam je země našich předků.“

Vrátil se zpátky a roboti jeden za druhým zmizeli v otvoru. Ró vešel poslední a zavřel za sebou poklop. Několik dní kroužili Ovangové kolem lodě. Přibližovall se k ní jenom v noci. Čekali, jestli se roboti znovu neobjeví. Ticho noci rozervaly údery hromu. Zachvěla se země. Z trysek vyletěl oslepující plamen. Ovangové se dali na útěk. Byli doslova paralyzováni strachem. Rozlehl se pronikavý hluk, který narůstal každým okamžikem. Tajemná věž zmizela. Odletěla na ohnivém ohonu do nebe.

Nikolaj Gudaněc

NEJVĚTŠÍ LOVECKÁ TROFEJ

Takové štěstí může přijít jenom jednou v životě. Když to Dork pochopil, dostal z toho zimnici. Aby se upokojil, sedl si do trávy a svoji mnohorannou ručnici položil vedle sebe. Duhoví Cvrčci se spokojeně pásli opodál u vodní nádrže. Ponořovali své úzké hlavy s velikýma očima do trávy, klidně žvýkali šťavnatá stébla a zdálo se, že si člověka sedícího kousek od nich vůbec nevšímají. Dorkoví se zazdálo, že dokonce cítí jejich myšlenky. Byly tak prosté, spokojené a vlhké jako tráva. Jako by se voňavé vlny žvýkané trávy převalovaly i v jeho ústech. Lovec vytáhl láhev s tonikem a trochu se napil.

Vlastně to nebyli cvrčci, ale ještěři. Byla to veliká, nevídaně krásná zvířata, s mohutnými vpůli ohnutými zadními tlapami. Proto je také Dork pokřtil jako Cvrčky. „Jejich kůže měnila barvu, třpytila se v jasném slunci a vrhala do lovcových očí barevná prasátka.

Ještě nikdo nepředložil na Mistrovství světa takovou trofej. Medaile za krásu úlovku, to je drobnůstka, tu Dork dostal už třikrát. Jestli se mu ale podaří zastřelit Cvrčka a jestli bude ten výstřel perfektní, pak letos vyhraje Velkou loveckou cenu.

Lovec přimhouřil oči a podíval se na nebe. Nad ním, ve výšce sta yardů, visela videokamera. Její mnemokrystaly se plnily probíhajícími událostmi.

Potom, před členy konkursní komise, se bude v prostorném sálu Klubu promítat Dorkův nejlepší lov prostorově i v barvě. Mnemokrystaly potvrdí, že trofej byla získána podle všech pravidel. A pak do sálu přinesou Velkou cenu, je to masivní rubínová číše na vinuté platinové nožce.

Čtyři sezóny už nepřisoudili Velkou loveckou cenu nikomu. Jakmile se objevila nová Trasa v některém z nově prozkoumaných sektorů Galaxie, vrhali se na ni tisíce lovců ve svých maličkých kosmických lodích a hledali nové druhy lovně zvěře. Létali stočeným Prostorem Trasy, překonávali stovky světelných let za pár vteřin. Hnáni hazardem a žízní po slávě vstupovali první na půdu neprozkoumaných planet se sportovní puškou na rameni a impelerem bioochrany v kapse. Všichni snili o Ceně. Všichni byli připraveni k jakékoli oběti, jen aby získali cennou trofej. A právě taková zvířata se teď procházela Dorkovi úplně klidně před nosem.

Cvrčci se pásli u malého, kulatého vodojemu, který byl obklopený širokým pruhem jasně zelené trávy. Dál do všech stran se táhl povadlý plevel savan, z něhož tu a tam vyrůstaly sukovité stromy s peříčkovitými větvemi, a v dálce byla vidět útlá silueta kosmické lodě, na níž Dork přiletěl.

Lovec zdvihl ručnici a zamířil na nejbližšího Cvrčka. Optický dálkoměr ukázal vzdálenost padesáti dvou yardů. Přesně o dva yardy víc, než povolovaly regule konkursu. Ještěři nekompromisně dodržovali bezpečnou vzdálenost. Ano, tato zvěř byla důstojnou trofejí pro Cenu. Doposud ani jeden lovec nezastřelil zvíře-telepata podle všech pravidel, z kulovnice, s vypnutou automatikou míření a ze vzdálenosti menší než padesát yardů. O tom, že duhoví ještěři jsou telepati, Dork ani na chvilku nepochyboval. Ať se snažil přikrást se k úlovku jak chtěl, zvířata ho nepouštěla blíž než na padesát dva yardy. Dokonce sena něj ani nedívala, byla k němu otočena ocasem, líně se procházela, ale přesto dodržovala potřebnou vzdálenost.

Když se po dlouhých a neúspěšných pokusech Dork rozběhl s ručnicí v ruce k nim, všichni Cvrčci najednou skočili. Jejich ohromná, zářivá těla se roztáhla ve vzduchu — a za několik okamžiků se stádo opět líně páslo, ale na druhé straně vodojemu.

Dork seděl a přemýšlel. Ani ta nejopatrnější, nejprohnanější a nejostražitější divoká zvěř nebyla ničím ve srovnání s Cvrčky. Už dávno snil o setkání se zvířaty ovládajícími telepatii. Byl bůhvíproč přesvědčen, že je dokáže ulovit. A teď seděl v trávě a pomalu z toho začínal šílet. Cvrčci se rozptýlili po zeleném pruhu. Jeden z nich stál po kolena ve vodě a trkavě pil jeho kůže se zářivě blýskala.

Lovec mohl celé stádo postřílet během několika vteřin, aniž by se hnul z místa. Jenže co by z toho měl?

Za to by Cenu určitě nedostal, a dokonce ani medaili, potřeboval jediný výstřel, ovšem podle všech kánonů, přesný a hned. Do konce sezóny zbývaly už jenom tři neděle. To znamená, že Dork se jen taktak stačí vrátit na Trasu a po ní se dostat do obydlené části Galaxie, kde ve kterékoli filiálce Klubu zaregistruje svou trofej. Tak se mu splní jeho celoživotní sen. Jeho jméno budou oslavovat právě tak jako jméno N‘Gwangy, Burdy a Etrea. Čeká ho sláva a úcta.

Dork si povzdechl. Kdyby Cvrčci nebyli telepaty, zastřelil by kteréhokoli z nich bez potíží. Ale za takovou trofej by zase nedostal Cenu. Poprvé v životě se dostal do výjimečné situace, které mu umožňovala vyhrát vysněnou cenu, a současně mu to nedovolovala.

Dork přemýšlel. Jestli se mu podaří nějakým zázrakem přiblížit se ke zvířatům, ještěři stejně na poslední chvíli ucítí, že je něco v nepořádku, takže na ně bude muset střílet v pohybu. Otevřel zásobník ručnice, vyňal náboje s diskovými kulemi a vyměnil je za spirálové. V těle oběti se taková kulka rozdělí na tři pružiny, z nichž každá je dlouhá pět palců.

První výstřel musí být smrtelný, jinak lovec dostane místo Ceny jenom několik čestných uznání.

Když nabíjel ručnici, všiml si, že jeden z nábojů je vadný. Spustil automatiku uzávěru, patrona vyskočila a dlouhým obloukem odletěla do trávy. Dork dlouho hledal, než se mu ji podařilo najít. Zdvihl ji, narovnal se a uviděl, že se k němu ospale courá jeden z ještěrů. Lovec strnul.

Ve vzdálenosti dvaceti yardů se Cvrček zastavil. Hlučně supěl a klidně převaloval v tlamě žvanec trávy. Dork se pomalu a kradmo plížil ke své zbrani. Srdce mu tlouklo až v krku. Najednou Cvrček přestal žvýkat, zvedl hlavu a podíval se na lovce. Ten si právě sedl na bobek a nahmatal za sebou hladkou pažbu ručnice. V tom okamžiku, kdy se prsty člověka dotkly zbraně, Cvrček uskočil. Zmatený Dork se bleskově narovnal. Zamířil a zjistil vzdálenost. Bylo to přesně čtyřiapadesát yardů. Udělal krok kupředu a nepřestával mířit. Ještěr se ani nepohnul. Tiše, jako ve snu, se Dork znovu pohnul, aniž odtrhl oko od dálkoměru: třiapadesát yardů, dvaapadesát a půl, dvaapadesát, jedenapadesát a půl… Cvrček znovu odskočil. Vypadalo to, jako by barevnými paprsky zářící oblouk zůstal na chviličku viset nad paloukem. Lovec sklonil zbraň.

To znamená, že mě připustí blíž jenom beze zbraně, pomyslel si.

Intuicí pochopil, že někde tady je slabina zvířat. Právě tady, v bezvadné obraně Cvrčků, se skrývala jeho možnost.

Dork položil ručnici do trávy, zastrčil ruce do kapes a vykročil k vodojemu. Jako na rozkaz zdvihli ještěři hlavy a zadívali se na něj. Vzdálenost se zmenšovala. Lovec šel rovnoměrným krokem a pokoušel se potlačit narůstající vzrušení. Zvířata se na něj dívala a nehýbala se. Pak opět strčila hlavy do trávy. Zblízka vypadali Cvrčci jako opravdová monstra. Byli dvakrát větší než člověk. Mohutné svaly pod zářící kůží pevně obalovaly kostru.

Dork se zastavil a kochal se pohledem na své Cvrčky. Pokusil se představit si, jak bude vypadat vycpaný ještěr v Muzeu lovu.

Ano, krásnější trofej si člověk ani nemůže představit, blesklo mu hlavou.

Ještěr, v jehož blízkosti Dork stál, natáhl krk a chvějícími se úzkými nozdrami ho očichával. Potom se přikolébal blíž a nahnul se k Dorkově obličeji. Lovec se díval do jeho vypouklých, bílých očí a začalo mu být nevolno. Zdálo se mu, že si ještěr, s leností býložravce, prohlíží a prohmatává jeho vědomí. Přelud trval několik vteřin, potom Cvrček ohnul zadní nohy a lehl si.

Na Dorka padla náhlá malátnost. Pocítil, jak krásně hřeje slunce, jak voní medové kvítky trávy a jak těžké a neobratné je jeho unavené tělo. Skoro se nepoznával. Nejdřív si sedl, pak se natáhl do trávy a okamžitě upadl do černé, prachové tmy spánku beze snů.

Probudil se, když se už rudé slunce klonilo k západu. Ve vzduchu se vznášela kamera a její fialové objektivy se trochu blýskaly. Cvrčci se rozptýlili po celém zeleném kruhu, těžce vzdychali a žvýkali trávu Dork se podíval tam, kde zůstala jeho zbraň. Cvrček stál tři kroky od pušky ležící v trávě, zády k lovci. Dorkovi se poprvé v životě začaly na lovu třást ruce. Bojoval s pokušením střemhlav se vrhnout ke zbrani.

Potichounku se kradl hustou trávou a nespouštěl oči z klidného ještěra.

„Postůj…,“ šeptal naléhavě. „Postůj a neodcházej… Nemusíš… Já si tě jenom pohladím… Pohladím… tu tvou fantasticky zářivou kůži… Jenom trochu postůj…“

Napadlo ho, že šepot možná přehluší myšlenky na střelbu a že Cvrček tudíž nepostřehne hrozící nebezpečí. K ručnici už zbývalo jen pár kroků.

Asi jsem neodjistil, pomyslel si lovec rozčarovaně.

A ještěr se jakoby v odpověď na jeho myšlenku pohnul a otočil hlavu dozadu.

Dork skočil. „Upadl na ručnici a překulil se na záda. Čas se zastavil. Snop duhových paprsků visel nad trávou.

Lovec se prohnul, zaklonil hlavu a lovil zaměřovačem ve vzduchu roztažený záblesk. Třeskl výstřel a čas se znovu rozběhl. Dork viděl, že trefil. Ležel dál na zádech, a za okamžik ucítil, že udeřil celým svým tělem o zem. Pronikla jím zběsilá bolest, jako by ho narazili na kůl. Prošla mu mezi nohama, projela páteří a rozlila se po hrudníku. Lovec se skrčil. Nabodnutý na bolest jako na rožeň nemohl vydechnout, nemohl zakřičet. Celé tělo se změnilo v jednu jedinou křeč. Ležel na boku třicet yardů od Cvrčka.

Nad trávou se zdvihal duhový bok postřeleného zvířete. V rytmu s dýcháním se bok zvedal a klesal. Každý pohyb se ozýval v Dorkově hrudníku nesnesitelnou bolestí. Skrze vlnitou oponu vystoupivších slz lovec viděl, jak ostatní vylekaní ještěři prchají dlouhými skoky pryč.

Dork ležel na zemi a dusil se. Cítil ve svém hrudníku kuli, která prošla vnitřnostmi a kdesi, v plicích rozkvetla pekelným železným kvítkem. Tři pružiny trčely porůznu v těle zvířete. Každý vdech a výdech provázela kosmatá, zvířecí bolest. Dork chtěl vstát, zvednout se a vzít do ruky ručnici. Když vystřelil, neměl čas pořádně zamířit a zpětný ráz mu vyrazil zbraň z ruky. Teď je nutné vzít pušku do ruky a dobít ještěra.

To ukončí bolesti, myslel si Dork.

Nebyl však schopen jediného pohybu, jeho zkroucené prsty se křečovitě vrývaly do země. Pak ho zachvátilo celkové strnuti. Kulka ho sice trápila dál, ale pomalu ztrácel schopnost cítit bolest.

On umírá, říkal si v duchu Dork. Ještě chvíli, ještě pár okamžiků a zemře. Tím všechno skončí. Nezabil jsem ho okamžitě. To znamená, že všechno bylo nadarmo. Za takový výstřel se Cena nedává. Ale co když… Třeba mně ji dají. Zatím se nikomu nepodařilo zastřelit telepata. Nikomu…

Slunce zacházelo za obzor. Na smrákajícím se nebi vystupovaly první hvězdy. Zmučený Dork ležel na zádech a díval se do vzdálených objektivů videokamery. Styděl se, že někdo vidí jeho muka, i když je to jen lhostejný přístroj. Jeho tělo změklo a zesláblo, v hrudi se mu přelévala bolest. Zdálo se mu, že se rozlévá po těle vlažnými, houbovitými chuchvalci. Srdce mu tlouklo nerovnoměrně. V krátké přestávce, když ani nedýchal, ani mu nebušilo srdce, pocítil veliký klid své vlastní smrti. Jako by se oddělil od vlastního těla, stal se prostou myšlenkou, částí zářivé energie, jako by padal z nekonečna do nekonečna. A nepocítil přitom žádný strach.

Tak taková je smrt, pomyslel si.

Pochopil, že ještěr za chvilku zemře a přestane ho mučit svou agónií. Ještě chvíli — a přijde vysvobození. V očích se mu stmívalo, hvězdy ztrácely jas a pak zmizely docela.

To umírá ještěr.

Poslední myšlenka — a klid a tma objaly jeho tělo. Srdce se stáhlo naposledy a zastavilo se.

Videokamera dál visela nad paloukem. S přibývající tmou se přepnula na infračervený rozsah a pečlivě zabírala jeden a tentýž obrázek. Ohromný trup ještěra, kousek od něj leží na zádech lovec a vedle něj se válí ručnice.

Dorkovy mrtvé oči byly upřeny do nebe. Tam se rozprostíral celý Vesmír, nekonečné množství těles zavěšených v nekonečné prázdnotě. Kdesi mezi nimi byla i jedna malinká planeta a na ní stál dům. V nejprostornější místnosti se v skleněné vitríně pyšnil rubínový pohár na vinuté platinové nožce.

V tom roce Cenu nikomu neudělili.

Jurij Tupicyn

ZELENÁ PERLA

Oslepující zlatistě zelené slunce tonulo ve smaragdovém moři. Pronikavě žluté nebe postupně nabývalo opálového zabarvení. Oblaka, která visela sem tam nad mořem jako pyšné čepice, hrála blankytnými pablesky a modrými stíny. Moře se ospale kolébalo a rozhoupávalo do stran sluneční cestičku, řeku zeleného zářivého plamene.

Lobov spustil ruku, kterou si zakrýval oči před oslepujícími slunečními paprsky, a podíval se na břeh. Zelený svět! Dokonce i bělostný pruh pobřežního písku se teď přeléval duhou zelených barev. Nevypadal jako písečná pláž, spíš jako louka porostlá jarní travičkou. Zato tráva, jedlové jehličí a palmové listí zářily tmavou mědí a bronzem. Jen malachitové žilky napovídaly, že je stvořil tenhle zelený svět. Drzé palmy uchvátily na pláži ta nejlepší místa. Prohnuly svá tenká těla a dívaly se do temné vody laguny. Jedle ostýchavě vyhlížely zpoza jejich zad. Bylo vidět, že by je chtěly předběhnout, ale nemohly se odhodlat jít trochu blíž k vodě. Proto zlostně házely do zeleného písku své šperky, veliké, jasně modré šišky. Jenom jedna malá jedlička se protáhla mezi palmami a zastavila se až u samé vody. Určitě to pro jedli nebylo vhodné místo. Vlny, které dolétaly za horšího počasí až sem, podemlely její kořeny. Jedlička se hrozivě naklonila a byla připravena upadnout na písek pod prvním náporem větru. Přesto všechno rozkvetla a ozdobila se nuzným rouchem nevyvinutých šišek.

Lobov se usmál. Udivila ho ta troufalost přírody. Rozhlédl se a vybral si tenký klacek vyhozený mořem. Očistil ho od zbylých větviček, hluboko ho zarazil do písku a pevně k němu jedličku přivázal. Pokochal se pohledem na svou práci a pak si šel k vodě umýt ruce.

Ohromné zelené slunce, na které se už teď dalo dívat, aniž člověk musel mhouřit oči, se dotklo svým okrajem moře. Zdálo se, že moře každou chvílí začne vřít a vzletí k nebi jako duhový oblak páry. Nic takového se však nestalo. Svět mírně dřímal a k sladkému spánku mu melodicky prozpěvovali zvonkoví ptáčci. Čím víc se slunce potápělo do moře, čím víc mizelo za horizontem, tím víc zvonily létající drahokamy.

„Dzin! Don?“

Tak zněla z načechraných oranžových jehliček jejich vyplašená otázka. Jako odpověď letěl nad salátové zbarvenou pláží, měděnou trávou a černým mořem politým smaragdovým ohněm zvučný sytý úder zvonu:

„Do-on!“

„Ivane!“ donesl se z mušličky v uchu Kroninův hlas,

Lobov se vzpamatoval, probral se ze zamyšlení. Otřepal si mokré ruce. Do písku spadly vodní kapky, které vypadaly jako rtuťové kuličky.

„Slyším.“

„Našel jsem kostru místního obyvatele. Je to antropoid.“

Lobov si ještě jednou, teď už mechanicky, otřepal ruce. Přemýšlel o tom, co uslyšel.

„Určitě je to antropoid?“

„Ano. Podobá se tak pozůstatkům člověka, až je to neuvěřitelné. Přiletíš?“

Lobov se rozhlédl. Zelené slunce tonulo v moři. Nad mědnatozeleným lesem trčel černý sloup Tornáda, jako kdyby roztrhl opálovou dálku nebe. Na vrcholku lodě hořelo rubínové světlo majáku. Vypadalo cize a podivně v tom zeleném světě.

„Je pozdě, Alexeji.“

Tornádo bylo napůl cesty k Zemi, kde mělo projít generální opravou, když Lobov dostal gravitogram. Měl se okamžitě spojit se základnou. Nechal Klima a Alexeje trápit se dohady a vyrazil do místnosti dálkových spojů. Zapojil longspoj a uviděl na obrazovce znepokojenou tvář svého starého přítele, náčelníka základny Galaktického průzkumu, Vsevoloda Pagiho.

„Ivane, právě jsme dostali signál SOS z Perly. Tornádo je nejblíž.“ Pagi přimhouřil své chladné modré očí v náznaku úsměvu. „Doletíš tam bez generálky?’

„Samozřejmě,“ zádumčivě řekl Lobov a na tváři se mu kmitly rozpaky. „Ale na Perle nikdo není, Vsevolode. Základna je zakonzervovaná!“

„Ano,“ chladnokrevně potvrdil Pagi. „Přesto jsme ale odtamtud dostali SOS.“

Ivan kývl hlavou a naznačil tak, že rozumí. Znova, se zamyslel a navyklým pohybem si prohrábl vlasy.

„Podrobnosti?“

„Žádné. Ojedinělý signál a víc nic. Na dotazy stanice neodpovídá. Nejspíš je chyba ve spojovací aparatuře. Nebo je v tom něco jiného. Jenže signál je signál… Je potřeba zjistit, co se děje. Co kdyby?“

„Chápu,“ řekl vážně Lobov. „V naší profesi se bez toho kdyby neobejdeme.“

Perlou nazval planetu náčelník expedice Kentaur Jean Verneuill, původem Francouz. Jestli to nebyla rodná sestra Země, pak to byla minimálně sestřenice. Její souš však neměla pevniny a skládala se z velkého množství velkých a malých ostrovů, poházených po celosvětovém oceánu. Vlastně nebyl tu ani ten oceán, protože byl rozsekán na velká a malá moře větvemi a řetízky ostrovů. Proto na Perle neexistovaly prudké bouře ani ničivé uragány. Všude bylo příjemné, teplé klima, s výjimkou oblastí kolem pólů a úzkého tropického pásma.

Biologický zákon, díky kterému ostrovní fauna a flóra představují miniaturizovanou kopii kontinentální, na Perle fungoval úplně přesně. Nejvyšším stromem tady byla desetimetrová palma, která se velice podobala pozemské kokosové. Nejstrašnějším dravcem byl gigantický hranostaj, který však nebyl větší než vzrostlá kočka. Největším zvířetem byla antilopa jednorožec. Nebyla však větší než pozemská sajka. Celkově se dá říct, že z pohledu budoucího osídlení byla Perla opravdovým drahokamem galaxie.

Bohužel však Perla brzy ukázala, že jako mnohé jiné krasavice skrývá zlý a zákeřný charakter. V jedné z měsíčních nocí zmizela Maja, hydroložka expedice a žena Jeana Verneuilla, vynikající plavkyně a potápěčka, vítězka Olympijských her v podvodních hrách. Maja zorganizovala nejen denní, ale i noční výzkum mořské laguny. Jednou v noci opustila loď a už se nevrátila. Ba co víc, v době největšího pátrání zmizel právě tak záhadně a beze stop i náčelník expedice a Majin muž, Jean Verneuill.

Při vyšetřování těchto tragických událostí rozhodla Rada, že bezpečnostní index Perly byl zatížen velkou chybou, a expedice Kentaur se okamžitě vrátila na Zem. Vědeckou základnu zakonzervovali a Rada rozhodla, že Perlu prozkoumají hlídkové lodě.

Průzkumy trvaly celé čtyři roky, ale k vědomostem o Perle nedodaly nic. A po manželích se nenašla jediná stopa.

Alexej Kronin našel pozůstatky místního obyvatele, když společně s Klimem pročesávali les v severní části ostrova. Inženýrovi se pod nohama utrhla plástev země a sjel po poměrně prudkém zlomu do mělké rokliny. Spolu s ním tam sjel rezatý drobnolistý stromek, ověšený jedovatě zelenými plody. Na dně rokliny se strom pomalu, jakoby nechtě svalil na Alexeje. Vzhůru k opálovému nebi vyletěly černé, křečovitě se zmítající kořeny. Jedovatě zelený plod se dotkl Alexejova ramene a s hluchou ránou vybuchl. Zasypal ho růžovým obláčkem prachu vonícím po fialkách. V tom okamžiku se roztrhlo ještě několik dalších plodů. Vzdouvající se růžový obláček změnil zlatavě zelenou barvu slunce na stříbřitou. Nad roklinou vyplašeně poletovali zlatoocí ptáci.

Inženýr se drápal vzhůru z rokliny. Znovu sjel dolů a po kolena ho zasypala sypká půda. Nadával a zároveň se tomu chechtal. Setřepával ze sebe půdu i voňavý prach. Přemýšlel o tom, jestli prach voní příjemně, nebo ne.

„Co se stalo?“ uslyšel v mušličce Klimův hlas. Klim se pohyboval rovnoběžně s ním asi padesát metrů od něj a samozřejmě musel slyšet vzniklý rámus.

„Nic. Narazil jsem na výbušný strom,“ odpověděl Alexej a podrobnosti vynechal. Nechtěl, aby ho Klim viděl v tak směšné situaci. Výbušný strom nebyla žádná novinka. Už se s ním setkali několikrát.

Alexej se pořádně oprášil, pak si prohlédl sráz. Úplně nahoře, odkud se utrhla plástev země, byla bílá, dobře zachovalá kostra s výraznými antropoidními znaky.

Nejdřív se inženýr podivil, asi tak, jak by se podivil každý, kdo by našel kostru na Zemi: „Hele, kostra. Kde se tu vzala?“

Teprve v příštím okamžiku ho polilo horko. Vždyť je na cizí planetě! Inženýr se rozhlédl. Všiml si hejna poplašených ptáků, opálového nebe, tajícího obláčku růžového prachu. Pak se znovu soustředil na kostru, tak podivuhodně podobnou lidské. Byl to nález, který mohl vysvětlit mnohá tajemství této planety. Se značným úsilím se uklidnil a pak se znovu začal škrábat vzhůru. Vytáhl kapesní vibronůž a opatrně začal očisťovat kostru od hlíny. Lidské rysy přitom vystoupily tak jasně, až se mu udělalo mdlo. Nemohl uvěřit v realitu toho, co viděl před sebou. Zelené slunce a křehký, člověku podobný sapiens, se ne a ne složit do jednoho celku. Je to šálení smyslů?

Kronin poodešel kousek stranou, posadil se na vyvrácený stromek a znovu si pečlivě prohlédl sesutou stráňku. Kostra tam ležela. Dá se říct, že místní obyvatel došel po žebříku sapientace dál než člověk. Jeho lebka byla ve srovnání s drobným nevyvinutým tělem ohromná. Vysoké, vypouklé čelo těžce viselo nad drobným obličejem. Jediné, co rušilo pocit intelektuální velikosti, byl vzrůst. Obyvatel neměřil víc než metr. Byl to liliputánec, trpaslík. Jenže co znamená vzrůst, když se mluví o rozumu, o duchovní velikosti rasy? Copak bylo možné pochybovat? Sráz v sobě uchovával pozůstatky opravdového pána planety, který ostatně zahynul docela nedávno.

Vedle kostry přistál černý, zlatooký ptáček. Vyloudil svým zvonivým hlasem z hrdla trylek. Pak si začal Alexeje prohlížet. Natáčel hlavu, aby ho viděl nejdřív jedním, pak druhým okem. Inženýrovi se až udělalo nevolno ve večerním lese, pomalu tonoucím v soumraku. Sebral modrou šišku lehce vonící po mátě a hodil ji po ptáčkovi. Potom zavolal Ivana.

Přistání Tornáda na planetě po podivném volání o pomoc nic nevyjasnilo, spíš situaci ještě zamotalo. Vědecká základna byla zakonzervovaná a netknutá — s jednou jedinou výjimkou: Okno do spojovací místnosti bylo propálené paprskometem. Kontrolní přístroje lhostejně zafixovaly, že gravitační vysílačka vyslala jedno jediné volání o pomoc. Příkaz k tomu dalo ruční ovládání.

Inženýr, který prozkoumal vypálené okno všemi možnými i nemožnými prostředky, jak ho o to požádal Lobov, suše konstatoval:

„Okno bylo prostřeleno normálním paprskometem. Ten, kdo to udělal, byl buď nervózní, nebo pospíchal. Podívej se, čára je nerovná.“

Na chvíli se zamyslel a pak se otočil k veliteli:

„Znal jsi dobře Verneuilla?“

„Párkrát jsme se potkali, ale nic víc.“

„Byl to levák?“

„Proč?“ zaujala otázka Ivana.

„Mohu ti garantovat, že tohleto udělal levák.“

Lobov se smutně usmál:

„Co když to bylo levým chapadlem?“

„Možná,“ klidně souhlasil inženýr, „ale paprsek udeřil zleva doprava pod určitým úhlem.“

Kronin nedůvěřivě pokrčil rameny a přejel prstem po roztaveném okraji:

„Proč by měla Maja nebo Jean vypalovat okno?“

„Nemám ponětí. Mohli klidně použít dveře.“

Lobov si prohlédl budovu.

„Dveře jsou daleko. Mohli pospíchat, hrozně pospíchat.“

„Proč?“

„To nevím.“

„Nemohli přece spěchat natolik, že by. nezanechali vzkaz nebo aspoň kazetu v diktafonu!“

„Kdo teda vypálil okno?“

Inženýr si místo odpovědi jenom povzdechl. Za čtyři roky pečlivých výzkumů tady nikdo neobjevil ani stopu po stvořeních, která by byla schopna použít trofejní paprskomet a zapnout gravitační vysílačku. Ostatně proč taky?“

Lobov podal zprávu dálkovým spojením Vsevolodovi Pagimu. Vsevolod se na chvíli zamyslel a pak řekl:

„Dnes požádám Radu, aby na Perlu odletěla velká průzkumná expedice. Můžete svou misi pokládat za ukončenou. Startujte a šťastnou cestu až k Zemi.“

„Mám jeden dotaz,“ prosebně řekl Ivan, „nevíš, jestli byl někdo z Verneuillovcň levák?“ ,

„Co se týče Maji, nevím.“ Pagi se díval na Ivana s tajenou zvědavostí. „Ale Jean levák byl, o tom nemůže být sporu.“

„Tak to jo,“ spokojeně konstatoval Lobov. „Takže nám dovol zůstat na Perle ještě řekněme týden.“

„Proč?“

V šedivých Lobovových očích se mihla jiskérka úsměvu:

„Počkáme do úplňku.“

Pagi zdvihl obočí a pátravě se na Ivana podíval:

„A proč zrovna do úplňku? Proč třeba nepočkáte na bouřku nebo na zemětřesení?“

„Víš, Vsevolode, Mája i Jean nezmizeli ani za bouřky, ani při zemětřesení, ale za úplňku. Za úplňku!“

„To je zajímavé, usmál se Pagi, „jak jste znalí věci a jací jste tajnůstkáři. Dobrá, tak ať je po vašem. Čekám zprávu po úplňku.“

Lobov kráčel trávou barvy mědi s malachitovými žilkami směrem k rubínovému oku Tornáda a přemýšlel o podivném nálezu přátel, který obrátil vzhůru nohama všechny jeho předpoklady. A taky o tom, že úplněk nastane pozítří.

Zelené paprsky zapadajícího slunce už nedosahovaly na zem. Dopadaly na vrcholky stromů, s obtížemi prorážely husté měděné listoví a táhly se jako říčky, skoro rovnoběžně s šedavou lesní půdou jen řídce pokrytou trávou. V teplém soumraku lesa bylo tak ticho, že bylo slyšet jakýkoli zvuk. Občasné zazvonění ptáčků, šustění trávy pod nohama, dopad těžké šišky na zem,

„Vůbec do toho nevidím,“ řekl polohlasně, ale naštvaně Klim a upravil si batoh na zádech. „Jsou to rozmary téhle civilizace. Jak tady můžou existovat trpaslíci? Proč se před námi schovávají, jako bychom byli nakažení?“

„Možná že jsou neviditelní, nehmotní a v normální bytosti se mění až po smrti nebo třeba za hlubokých nocí, za úplňku.“

Klim střelil očima po vážném Kroninovi a rozesmál se: „Jo, a za kohoutího křiku ďábelskou silou táhnou do podzemí všechno živé, co jim přijde pod ruku. Tak jsi to myslel?“

„Třeba.“ Inženýr byl neprůstřelně vážný. „Možná že se jednoduše bojí.“

„Čeho?“

„Naší aktivity. Rámusu. Všech těch transportérů, gliderů a unitanků. Naší zvědavosti, dotěrnosti a chladné racionality, našeho utilitarismu.“

„Není jednodušší prostě takové nezvané hosty vyhodit?“

„Možná že to dělají, když už toho mají opravdu dost. Ne nadarmo nemůžeme najít ani stopu po Maje a Jeanovi.“

Klim se uchechtl.

„Podle tebe to vypadá, že Perla je globální rekreační středisko trpaslíků, kteří si sem přilétají odpočinout od děl svých spravedlivých, nebo možná od pirátství?“

„Nevylučuje se! Podívej!“ Kronin zpomalil a zhluboka vdechl voňavý vzduch. Rozhlédl se kolem. „Nikde tady není cítit prapůvodní divočina. Nejsou tu džungle, nejsou tu mravenci, moskyti ani jedovatí hadi a pavouci. A to nemluvím o lvech, a leopardech. Je to civilizovaný park, tak trochu ochucený divočinou, kde je možné se kochat přírodou, procházet se a bavit.“

„Celá planeta určená pouze ke kráse a zábavě? Není to trochu podivné?“

„Proč? Počkej, tak teď já…“ Inženýr vzal Klímovi objemnou krosnu, kde byl uložený nález, společně s velkým množstvím vzorků okolní půdy, flóry a fauny. Pokračoval:

„Člověk zbožňuje práci do té doby, dokud je hladový, nahý, nezajištěný a neúspěšný. Jakmile jsou uspokojeny prvotní biologické potřeby, okamžitě se začíná nudit. Dochází ke změně. Nastupuje nové božstvo — zábava, hry. Co člověk, vždyť si hraje všechno živé! Kočky, psi, ptáci, delfíni, ryby. A améby a medúzy si taky určitě hrají, jenže jsou nám tak vzdálené, že jejich hry nechápeme. Co jsou největší vědecké objevy jiného než výsledek hazardní hry s temnými a tajemnými silami přírody?“

„Nechť zhyne práce, nechť žijí hry!“ zachechtal se Klim.

„Proč se vysmíváš,“ řekl Kronin. „Bez práce nejsou koláče. Jsem přesvědčený, že čím dál půjdeme po cestě rozumu, tím víc se budou správně chápaná těžká práce a bezduchá radostná hra slévat v něco tak zářivého a nádherného, o čem se nám zatím ani nezdá.“

„A neoslepneme od toho?“

„Přinejmenším si vezmeme brýle.“

„Hra?“ řekl zamyšleně navigátor. „Možná že to je opravdu hra. Jenže hry zřídkakdy končí smrtí, Alexeji. A v těchto lesích záhadným způsobem zahynuli tři lidé, Mája, Jean a ten kamarád, jehož nejpevnější součást neseš na zádech. Jean a Mája byli kosmonauti, lidé, kteří se speciálně připravují na setkání s nečekanými událostmi. Jakápak tedy hra! Krutost!“

„Už mě otravují řeči o krutosti rozumu.“

„A proč rozumu?“ podivil se Klim.

„Samozřejmě rozumu! Nejde mi z hlavy mohutná lebka,“ Kronin si nadhodil krosnu, „toho tvora.“

„Dává ti zabrat! Třeba v ní bylo prázdno. Možná že trpaslíci rozbíjejí hlavou palmové ořechy a nemyslí.“

„Přece jenom jsi cvok, Klime.“

„Třeba tak mohutné hlavy potřebují k svatebním soubojům. Rozbíhají se jako berani a bum! Kdo má masivnější lebku, vyhraje!“

Kronin se neudržel a rozesmál se. Za okamžik zvážněl, zaposlouchal se a zpomalil:

„Glider!“

Okřídlený stroj byl v houstnoucím soumraku skoro neviditelný. Jeho citlivé přístroje však zachytily přibližující se lidi a glider přívětivě zamrkal obrysovými světly, zeleným na pravé a červeným na levé straně.

Lobov nemohl usnout. Jeho unavený mozek se mechanicky znovu a znovu probíral fakty, na které ve dne soustředil svou pozornost. Byl to pestrý průvod postrádající logiku. Někdy začínal od začátku, někdy od konce, jindy od prostředka. Nebylo to nic platné, pocit neuspokojení vzrůstal.

Ať to vypadá jak chce, všechno mluví pro to, že na stanici byl sám Jean Verneuill. Okno je vyříznuté levou rukou. Jean pronikl do gravivysílačky, a potom začal jednat úplně nelogicky. Nejrozumnější, co mohl udělat, bylo počkat na oboustranné spojení se základnou. Verneuill to však neudělal. Spokojil se jedním stisknutím havarijního tlačítka a pak znovu zmizel. Proč? Mohl ho k tomu někdo přinutit? Jenže to by nebylo nikterak jednoduché. Jean měl paprskomet. Nevzdal by se jen tak jednoduše. Musely by tady zůstat stopy po boji a paprskometu. Takže to znamená, že tahle verze odpadá. Jean Verneuill odešel dobrovolně. Zřejmě strašně spěchal. Šetřil každou vteřinou. Vyřízl okno a nepoužil dveře. Nečekal na spojení, stačilo mu, že stiskl tlačítko havarijního spojení. Zřejmě zoufale spěchal, byla to pro něj, nebo pro Maju, otázka života nebo smrti. V tom případě musel použít nějakého transportního prostředku. V garáži pokojně stojí unitank, dva glidery a člun. Je to tradiční vybavení každé planetární expedice.

Spánek uletěl právě tak neslyšně jako netopýr. Průvod faktů se rozpadl. Hlava byla najednou čistá, chladná a jasná. Tradiční, standardní prostředky! Ivan si sedl na posteli. Co když při hledání mysleli standardně a taky tak jednali? Jenže cesty k poznání pravdy vedou často přes výjimky.

Lobov vstal a začal se klidně oblékat. Neměli v expedici Kentaur nějaké nestandardní transportní prostředky? Vždyť to byla celá expedice a ne hlídková loď. Třeba přístroje pro výzkum extrémních výšek, hloubek nebo pro podzemní výzkumy.

Snažil se nedělat rámus, aby nevzbudil kamarády. Prošel do pilotní kabiny a vytáhl ze sejfu dokumenty, které se vztahovaly k vybavení expedice Kentaur. V seznamu transportních prostředků našel bez velkých problémů to, co hledal. Měli s sebou geologického kustoa, speciální ponorku pro podzemní výzkumy.

Ivan zavřel sejf a zaváhal. Má vzbudit ostatní, nebo má prohlédnout hangár sám? Garáž byla hned vedle Tornáda, v zóně ochranné signalizace, takže nebezpečí veškeré žádné. Budit kamarády kvůli svým více než problematickým úvahám se Ivanovi nechtělo.

Nakonec se Lobov rozhodl, prošel k východové komoře, oblékl si lehký ochranný oděv, vyzbrojil se paprskometem a silnou baterkou. Otevřel vnější poklop a bezděčně se zastavil. Svěží, pichlavý noční vzduch mu ovanul tvář a pohladil ruce. Těsně nad lesem visel ohromný rudý měsíc, protknutý vrcholem staré jedle. K lodi se z tmavomodré temnoty neslyšně plížila armáda ostrohlavých přízraků — jedlí. Vepředu drobotina, přičapnutá k zemi, za nimi zvědaví výrostcí, vzadu tmaví obři s ostražitými hlavami, pyšně vzepjatými ke hvězdám. Ivanovi se zazdálo, že z modravé temnoty vyjdou ruku v ruce Jean a Maja a zavolají na něj. Ten okamžik nesmí promeškat, protože pak zase oba zmizí a protentokrát už navždycky.

Ivan necítil, že mu za límec ochranné bundy zalézají bodavé praménky studeného vzduchu. Díval se do tmy, až ho bolely oči. Kolem byly mlčenlivé, nehybné jedle, jenom samé jedle. Neozval se ani šramot, ani zvuk, ani vzduch se nepohnul. Před ním ležel vylekaný, přikrčený, kýmsi začarovaný svět.

Lobov pocítil slabý vztek, setřásl kouzlo cizí měsíčné noci a sešel dolů po můstku. Po cestičce, kterou korunovala modrá světélka svítilen, se pustil směrem ke garáži. Svítilny se před ním jasně rozsvěcovaly a okamžitě hasly, jakmile kolem nich prošel. Zvuk kroků se v nočním tichu zdál nepřirozeně hlasitý.

Ivan se neobtěžoval s otevíráním hlavních dveří, kterými vyjíždějí transportéry. Prošel do hangáru malými bočními dveřmi. V garáži se rozsvítila nouzová světla. Rozptýlené světlo dopadlo na křídlaté glidery, na unitank, který se tak podobá velkému černému chroustu, na rychlý mořský člun.

Lobov se rozhlížel v dunivém tichu garáže. Popošel kupředu a uviděl za zástěnou to, co hledal. Stál tam těžký, modravě se blýskající doutník geologického kustoa. Ivan vytáhl z kapsy baterku a posvítil si na něj ostrým oslepujícím paprskem. Na modravém plášti stroje poskakovaly slabounké pablesky. Při dopadu světelného paprsku se rozsvěcovala, zhasínala a opět rozsvěcovala oválná okénka kabiny. Lobovovi se zdálo, že v monolitním plášti, který musí vydržet obrovské tlaky podzemních hlubin, zahlédl vlasově černou škvíru. Okamžitě zpozorněl. Došel ke kustoovi a srdce se mu sevřelo. Vstupní otvor kabiny nebyl zahermetizován. Mezi okraji poklopu zůstala milimetrová škvíra. Nebyla vidět ani ve dne, ani při normálním osvětlení v garáži. Bylo možné si jí všimnout, jenom když na ni dopadl pod určitým úhlem tenký paprsek kapesní baterky.

Ivan stiskl tlačítko, a zatímco se těžký poklop pomalým a nehlučným pohybem otvíral a objevovala se černá díra v modrém plášti, popostrčil nohou ke kabině lehký kovový žebřík. Vyšplhal na třetí příčli a podíval se dovnitř.

Na místě řidiče seděl Jean Verneuill. Hlavu a ruce měl opřené o řídicí pult. Síly mu stačily asi jen na to, aby se dostal od vysílače do pilotní kabiny, a tam zemřel.

Existuje mnoho lavinovitě se rozvíjejících reakcí. Zřícení, normální a jaderné výbuchy, formování nových zvířecích druhů na speciálním genetickém základě, řetěz vědeckých objevů navazujících na objevení dříve neznámého základního přírodního zákona. Napůl v legraci, napůl vážně tvrdil Klim, že i náhodné nálezy, a to jak šťastné, tak i nešťastné, se podřizují témuž principu. Stačí udělat jeden, a další se začnou sypat jako z rohu hojnosti. Výzkumy na Perle ho v tom jenom utvrdily. Při každodenním kontrolním obletu ostrova se Klim setkal s takovým fenoménem, že po krátkém přistání přerušil plnění úkolu a vrátil se k lodi. Lobov spolu s Alexejem se v té době zabývali profylaktickou prohlídkou unitanku. Když Ivan uviděl Klima, podíval se na hodinky a zeptal se: „Co se stalo?“

Klim vítězoslavně vytáhl z kapsy jasně modrou šišku a podal ji veliteli.

„Co má být?“ zeptal se nespokojeně Ivan a mechanicky vzal šišku do pravé ruky. V tom okamžiku strnul. Tvar šišky byl neuvěřitelný. Byla věrnou kopií Tornáda. Kroninovi, který se díval veliteli přes rameno, se údivem protáhl obličej.

„To je z té jedličky, kterou včera Ivan přivázal k tyčce,“ upřesnil navigátor a kochal se překvapením svých kolegů. „Všechny jsou takové, všechny do jedné!“

„]ó?“ poněkud roztržitě protáhl Ivan a ani se nesnažil skrýt překvapení.

„Kopie lodě,“ sdělil Klim takovým tónem, jako kdyby tu kopii vlastnoručně vyrobil.

„To je ale věc!“ Alexej požádal gestem o dovolení a vzal si od Ivana divotvornou šišku. Pečlivě si ji prohlížel, otáčel ji ve svých dlouhých, šikovných prstech.

„Jsou tu všechny důležité detaily! Přistávací opory, poklopy, antény, okénka. To není šiška, to je suvenýr!“

„Co když to není suvenýr,“ Klim žárlivě vydrápl svůj nález inženýrovi z ruky, „ale svým způsobem znamení?“

„Podivné znamení!“ zapochyboval Lobov.

„Znamení je to opravdu neobvyklé,“ souhlasil Kronin, „ale třeba místní obyvatelé nemohou, nebo nechtějí s námi vstoupit do přímého kontaktu, a jiná znamení my nejsme schopni zaznamenat nebo pochopit?“

„Ještě jsme nedorostli, jo?“ uchechtl se Klim.

„Nevylučuji ani takovou variantu.“

„A co když,“ Lobov se odmlčel a pak přece jen pokračoval, „co když to není znamení od obyvatel, ale od Maji Verneuillové?“

Kosmonauti se po sobě podívali. V tom okamžiku si vybavili Jeana. Byl strašně hubený, když umřel, a jeho tělo se nerozložilo, spíš mumifikovato. Nejpodivněiší na něm bylo, že byl od hlavy až k patě zablácený. Měl hlínu nejen na šatech, ale i ve vlasech, ve vráskách, v koutcích očí. Za nehty jí měl tolik, že to vypadalo, jako by ryl podzemní chodbu a lezl pod zemi jako krtek. Patrně zoufale spěchal a tenhle vyčerpávající předsmrtný spěch ho nepřivedl do kabiny glideru nebo unitanku, ale do kustoa, který se může pohybovat i pod zemí. Tornádovci nepochybovali, že místní obyvatelé drželi manžele Verneuillovy v zajetí někde pod povrchem. Když Kronin svým flegmatickým způsobem naznačil, že nechápe důvod takového zajetí, zeptal se Klim zle, co že si myslí o důvodech zajetí medvědů a opic v pozemských zoologických zahradách. Inženýr nezvykle zesmutněl a zamyslel se. Možná že právě proto teď okamžitě podpořil velitele:

„Jak to, že jsme na to nepřišli hned? Jak jinak by mohla Mája dát znamení z podzemí?“

„To znamená, že je naživu? V tom případě nemáme . právo otálet!“ vykřikl Klim.

„Nesmíme ale bláznit,“ řekl klidně Lobov. „Jestli je naživu, dokázala přežít čtyři roky a několik dní už na tom nemůže nic změnit.“

„Zapomínáš na Jeana!“

„Myslím,“ řekl pochmurně velitel Tornáda, „že Jean si sám vybral svůj osud. Ať se děje co se děje, budeme muset velmi pečlivě prozkoumat tu záhadnou jedličku a všechno, co ji obklopuje.“

Klim vešel do společenské místnosti tak potichu, že si toho Lobov, sedící u mikroprojektoru, vůbec nevšiml. Osvětlení bylo vypnuté, soumrak rozmýval stěny místnosti a pohodil závoj tajemná na nábytek a vybavení. Zato zelený sloup světla, pronikající oválným okénkem, vypadal tak hmatatelně, že lákal k pohlazení. Kontrastní, nezemsky zelené světlo zalévalo jídelní stůl a křeslo, které vrhalo na podlahu černý stín, odráželo se od zrcadlově lesklé stěny a dopadalo Lobovovi na zátylek. Zato Ivanova tvář, osvětlená jenom rozptýleným odraženým světlem, vypadala zemitě. Jako kdyby měl na hlavě místo vlasů trávu nebo vodní rostliny, tak málo se podobal opravdovému, živému Ivanovi, že Klim natáhl ruku a rozsvítil lodní osvětlení. V jednom jediném okamžiku teplé, narůžovělé světlo přehlušilo tajemný svit cizího slunce. Lobov zdvihl hlavu od projektoru a dvěma prsty si promasíroval unavené oči. „Co je nového?“

„Zázraky,“ řekl důvěřivě navigátor. Ivan viděl, že Klim je s výsledky analýzy spokojený.

Průzkum divotvorné jedličky a přilehlého okolí se protáhl. Odebrali vzorky tkání samotné jedličky a okolních stromů, země, vzduchu, vody. Provedli několik zkušebních vrtů do různé hloubky. Z glideru vyfotografovali okolní krajinu v různých částech elektromagnetického spektra. Lagunu a pobřeží pročesali biolokátorem.

Průzkum nepřinesl nic senzačního, i když drobností se našlo povícero. Například vzorky půdy byly viditelně chudší na mikroorganismy než v jiných oblastech Perly. Voda laguny měla menší slanost. Chorobu jedličky si vysvětlovali ani ne tak blízkostí moře, jako spíš houbovitým onemocněním… Žádné stopy po Maje Verneuillové, ani po jejích místních podzemních veznitelech se bohužel nenašly.

Výsledky průzkumu naprogramovali do lodního počítače. Měl najít ve zjištěných změnách nějaký systém, logiku. Na strojovou analýzu se nejvíce spoléhal inženýr, zatímco Klim, který se s počítači bavil neustále, neskrýval svou skepsi. Měl pravdu. Počítač se rychle zamotal v progresivně se rozvíjející síti možností a nakonec zazněl signál, obvyklý v takových případech, že stroj končí zpracování. Klim a Andrej museli celou práci s předběžným vyhodnocením získaných údajů udělat sami. Lobov se této práce odmítl zúčastnit a řekl, že se bude zabývat něčím jiným. Čím, to však ani nenaznačil.

„Zázraky?“ zeptal se Ivan a s úsměvem sledoval navigátora.

„Přesně tak. Vypadá to, že ta jedlička vůbec není jedle.“

„Počkej, jedle není jedle? Mají ty botanické drobnosti nějaký význam?“

„Takové drobnosti to nebudou,“ rozpálil se Klim. „On to totiž vůbec není strom!“

Kronin vešel do společenské místnosti těsně za Klimem a potvrdil přítelova slova.

„Má jednoznačně pravdu! Je to hřib!“

Lobov se nedůvěřivě ušklíbl.

,.Není to podhoubí,“ pospíšil si s vysvětlením inženýr, „ale plodnice.“

„Vcelku je to to, čemu se běžně říká hřib,“ upřesnil navigátor. „I když je pravda, že tenhle hřib se špatně odlišuje od jedle, a to dokonce i chemickou analýzou.“

„Jak jste tedy zjistili, že to je hřib?“ Lobov byl stále ještě skeptický.

„Ochutnáváním,“ zachechtal se Klim a Kronin ho doplnil:

„Kořenový systém té jedličky je bohapustá fikce. Neslouží k přívodu potravy tohoto pseudostromu, ale jako opěrný systém. Jedlička se živí z podhoubí, které se k ní táhne až z hloubky lesa. Vypadá jako provazec tlustý jak mužská ruka a spletený z houbových vláken. Je to dobře vidět na jednom našem kontrolním snímku.

„To jsou vážně zázraky.“ V Lobově tónu bylo znát, že i jeho to zaujalo, a dokonce je tím vyvedený z míry. „Z hřibu vyrůstá cosi, co není slučitelné s jeho přirozeností — jedle. Pokračuje to paradoxně dál: Jedle má šišky, které kopírují kosmickou loď. Pozoruhodné! Co když se Maja Verneuillová toho přece jenom účastní?“

„Není to vyloučené. I když by musela nějak hřib vycvičit a přimět ho, aby dělal to, co chce.“ Klim si sedl na opěradlo křesla a povzdechl si: „Drezúra hřibu, exaltované vodní rostliny, moudré stromy. Pitomost! Víte, když jsme zjistili, že tu jedličku neobklopují hřiboví mimikranti, ale opravdové, slušné stromy, strašně se mi ulevilo. Nemohl jsem totiž dostat z hlavy příšernou představu, že všechno, co vidím kolem sebe, je zrozené z nějakého rozežraného a přetloustlého hřibu. Hrůza!“ Zasmál se a hlubokomyslně dodal: „Daleko lepší než drezúrované hřiby jsou hříbky na smetaně. Ty obzvlášť. Takhle žampiony nebo ryzce… Co vy na to?“

„No,“ souhlasil Alexej, „obžerství je tvoje velká slabost. Nicméně dobrá večeře by neškodila. Co ty na to, Ivane?“ Lobov vstal.

„I když je to smutné, budeme si muset s večeří pospíšit.“

„A proč?“ podivil se rozladěně navigátor. „Musíme zjistit, kam vede ten provazec, který vyživuje jedličku.“

Po chvilce ticha se Kronin zeptal: „Je rozumné se tím zabývat v noci? Nebylo by lepši počkat do rána?“

„A kde máme jistotu, že pletenec tam ještě ráno bude?“ řekl Lobov. „A kromě toho, nezapomínejte, že je dneska úplněk.“

Ohromný modrý měsíc, dvakrát větší než pozemský a s vydrolenými zelenými skvrnami, se slavnostně vznášel ve vlastním světle pod tmavou kupolí nebe. Před jeho svitem bledly i hvězdy. Ospale vzdychalo a vlnilo se černočerné moře. Na hřbetech jeho vln se lenivě převalovaly jiskry a skvrny měsíčního světla. Klim se několikrát měkce rozmáchl sondou biolokátoru a pak zúžil amplitudu svých pohybů. Potom s jistotou načrtl na tmavé zemi vlnitou čáru.

„Provazec je tady. Nikam se neztratil,“ řekl spokojeně.

„To je dobře,“ prohlásil Lobov, spojil se s lodí a předal Kroninovi zprávu.

Začali se bavit, upřesňovali plán činnosti. Když je biolokator v činnosti, spojení je nemožné, proto se všechno musí domluvit předem. Klim se narovnal a úkradkem se podíval na velitele. Lobov stál vedle něj. Pohádkově černá silueta neutronového skafandru odrážela modré pablesky. Cizí, záhadný měsíc štědře zaléval zemi potoky modrého světla. Teplý vzduch zvonil a drnčel pod jejich náporem. Samozřejmě to bylo jenom zdání. Ve skutečnosti zvonily a cinkaly světlušky, které létaly nad zemí jako různobarevné, mrkající jiskřičky. Někdy letěla jen jedna, jindy jich byl celý roj. Pronásledovala je velkohlavá, kvákající zvířata, která svým trhavým, poskakujícím letem spíš než ptáky nebo netopýry připomínala babočky. Jejich podivuhodné skvrnité stíny proklouzávaly zářícím měsíčním diskem.

„Jsi připravený?“

„Moment,“ odpověděl Klim a přepínal biolokator na pracovní režim, „musíme chytit rezonanci.“

Při této složité činnosti si sám pro sebe bručel pod nos:

„Noční hlídka! Zbraně, brnění, poplach a odvaha v očích — připomíná mi to rytířské období… Scházejí jenom louče a koně.“

Protože Ivan mlčel, zeptal se ho:

„Co myslíš, má tahleta noční procházka vůbec nějaký smysl?“

„Nevím. Jenže provazec z podhoubí je jediná hmatatelná stopa, a tak ji musíme prozkoumat.“

„Co když je to past?“

„Co naděláš? Někdy je nutné vlézt i do pasti,“ odpověděl Lobov.

Šli jako husy za sebou. Vpředu Klim, který plavnými pohyby mával kousíček od země sondou biolokátoru.

Vypadalo to, jako by kosil trávu. Kousek za ním, ve vzdálenosti asi pěti kroků, šel Ivan. V ruce držel připravenou zbraň. Byl jedno veliké oko a ucho.

Temné nebe, potažené mušelínem měsíčního svitu, bylo propíchnuté černou jehlou Tornáda, které se tyčilo nad zubatou stěnou lesa. Loď přísně dohlížela na kosmonauty planoucím červeným okem. Vál teplý, čerstvý vítr. Blízké jedle vypadaly jako houpající se oblaka popelavé mlhy. Palmy unaveně kývaly kožnatými listy podobnými ploutvím mořských ryb. I na nich hrály podivnou hru pablesky měsíčního světla. Všechny se snažily dostat blíž ke hvězdám, do nízkého nebe. Nedařilo se jim to. Pod nohama měkce a ublíženě šustila šťavnatá tráva. Občas, přímo před kosmonauty, z ní vybíhala stádečka drobných, tenounce chrochtajících,, dlouhonohých zvířátek. Bylo to něco mezi ještěrkou a tarbíkem.

„Uzel,“ řekl znenadání Klim a zastavil se. Lobov chvilinku postál, rozhlédl se a pak došel ke Klimovi. Podíval se na obrazovku biolokátoru. K pletenci, který sledovali, se připojil další, tentokrát viditelně tenčí. Oba provazce se spojily ve výrůstku. Vlákno se táhlo dál a bylo podstatně silnější. Pak narazili ještě na jeden uzel, pak na další a další. Už to nebyl jednotlivý provazec, skládal se z několika souběžných větví, které se rozmanitě proplétaly, rozbíhaly do smyček a opět se splétaly.

Najednou se kdesi vpředu za stromy, které tu už rostly poměrně hustě, rozlehl dutý výbuch. „Stůj!“ zavelel Lobov.

Klim se zastavila napjatě vyhlížel kupředu. Měsíční světlo protékalo korunami stromů a pokládalo se na zem jako modré skvrny. Klimovi se zazdálo, že vidí tam vepředu jiné, trochu nazelenalé světlo.

„Co je tam?“ zeptal se Ivana, který se k němu opatrně přiblížil.

„Záblesk a potom slabý výbuch,“ roztržitě odpověděl Lobov a dál se, napjatě díval kupředu. „Teď tam něco svítí. Vypadá to jako plameny ohně, jenže světlo je zelené.“

Klim se nervózně uchechtl:

„Možná že jejich ohně hoří zeleně.“

Lobov si nepovedeného vtipu ani nevšiml.

„Vypni lokátor. Půjdu první,“ rozhodl se nakonec. „Budeš mě krýt.“

„Ivane,“ řekl prosebně navigátor.

„Bez diskusí,“ měkce řekl Lobov. „Není na to čas.“

Počkal, až Klim uloží přístroj, a začal opatrně postupovat kupředu. Ve vzdálenosti pěti kroků za ním ho sledoval jako černý stín Klim. Nebylo žádných pochyb; přímo před nimi zářilo tajemné světlo. Brzy svit zesílil natolik, že se začal odrážet od neutronového brnění skafandrů. Svítil zespodu na kmeny palem a koruny jedlí. Na trávě a křovinách se táhly černé stíny. Ještě několik kroků, a Lobov se ocitl na okraji velké mýtiny. Strnul. Nevěděl, co má dělat, jestli se třást strachem, nebo se začít smát.

Na vzdáleném konci mýtiny svítila velká lampa. Přesněji řečeno, růžová lampa přikrytá svrchu zeleným stínidlem jako čepící nebo deštníkem. Tahleta věc stála na tlustém, kónusovitém kmeni a byla jenom o kousíček menší než člověk. Růžová lampa svítila až na vrcholku deštníku, takže růžové světlo nedosahovalo daleko. Tvořilo pěti, šestimetrový kruh kolem té věci a ostatní prostor osvětlovalo smaragdově zelené světlo deštníku. Na okraji, kde se míchalo růžové světlo se zeleným, chodili dokola trpaslíci. Gnómové — to bylo to slovo, které Ivanovi blesklo hlavou. Byli asi tak velcí jako veverka či sysel. Měli vypouklá, bečkovitá těla s krátkýma nožkama, kterými mrskali tak rychle, že to vypadalo, jako by ani nechodili, ale jeli po trávě. Na soudkovitém tělíčku seděla kulatá hlavička bez nosu a rtů. Oči měli štěrbinovité, hlavu zakrytou špičatou čepicí, která slabounce svítila, jedněm do červena, druhým do žluta. Gnómové byli úplně pohrouženi do svého zaměstnání a nevšímali si ničeho kolem. Pohybovali se dokola jeden za druhým a pečlivě udržovali vzdáleností mezi sebou, asi tak půl lidského kroku. Zastavovali se, otáčeli se nalevo a napravo, tu si povyskočili a pak znovu pochodovali dokola, jenže v opačném směru. Čas od času vylétl z vrcholku hlavního světla ohňostroj různobarevných jisker a v tom okamžiku vvskakovali trpaslíci obzvlášť vysoko.

Ivan zahlédl koutkem oka někde poblíž pohyb. Bleskově se otočil. Byl to Klim. Za průhledným štítkem přilby viděl Ivan jeho ohromenou tvář. Lobov se mimoděk usmál. Přiložil ukazováček ke rtům. Buď tiše! Klim kývl hlavou. Dlouho se dívali na okouzlující chorovod gnómů. Ti stále tancovali s jistotou a vážností, jako by plnili nějaký důležitý a jen jim pochopitelný úkol. Jaký to mělo smysl, význam? Nebylo pro to jediné vysvětlení, to si Ivan musel čestně přiznat. Koneckonců neměl ani chuť o tom přemýšlet. Chtělo se mu jenom sledovat krásnou a neobvyklou podívanou. Najednou Klim stiskl veliteli ruku. Lobov se k němu nechápavě otočil. Navigátor očima plnýma obav ukazoval kupředu a trochu stranou. Lobov se tam úkosem podíval a spatřil, jak se nedaleko od nich na mýtině zdvihá a zase opadává, opět zdvihá a opadává země. Otok byl čím dál tím vyšší.

Ivan kývl na Klima, sehnul se a popoběhl asi deset kroků ke kraji mýtiny. Zalehl. Sotva Klim stačil napodobit velitele, rozlehl se dutý výbuch. Do vzduchu vyletěl spolu s hromadami země i ohňostroj jisker. Celé okolí zalilo modré světlo.

Ze země s námahou a viditelnými křečemi vylézal na povrch dvojník zelené lampy. Nebyl však zelený, ale modrý a navíc daleko špičatější, jako by deštník, který kryl kmen svrchu, byl složený. Bylo to přesně tak. Jakmile se lampa křečovitě vytáhla do celé výšky, deštník se s třeskem rozvinul. Na mýtině se rozlila skvrna oranžového světla. Na zem začaly padat jakési koule. Po dopadu praskaly. Kolem létaly kusy křehkého obalu. Zevnitř vyskakovali gnómové, jako by je vyhazovaly neviditelné pružiny. Neuběhlo ani deset vteřin, a na mýtině kroužil druhý strojově přesný a uličnický chorovod. Nějakou chvíli oba kruhy, zelený i modrý, existovaly nezávisle na sobě. Jako by gnómové o sobě neměli ani ponětí. Celé divadlo bylo kouzelné a pohádkové. Zdálo se nemožné, že si všimnou sousedů.

Potom se cosi stalo. Jako by zazněl čísi neslyšný, ale panovačný rozkaz, jakési kouzelné slůvko. Očarované kruhy se roztrhly a řetízky trpaslíčků začaly opisovat vlnovky a nenápadně se k sobě přibližovaly.

Proudy se setkaly uprostřed mýtiny. Nesmíchaly se. Vznikla dvě dotýkající se kola, která se nenápadně změnila v osmičku, a pak už vůbec nebylo možno rozlišit, které lampě patří který trpaslíček. Pokračovali v tanci, poskakovali. Při jednom z obzvlášť vysokých skoků praskla zádíčka jednoho trpaslíka a ve vzduchu zaplála duhová křídla. Gnóm pomalu a slavnostně letěl nad mýtinou, stoupal vzhůru nad les. Začala lavinovitá reakce. Chorovod se rozpadl a trpaslíčci teď se zběsilou energií skákali vzhůru a padali zpátky na zem. A znovu jako míče vzlétali vzhůru. Plonk! Plonk! Tady i opodál vybuchovala duhová aureola chvějících se křídel. Gnómové se rozlétali do všech stran, jednotlivě, v malých skupinkách, ale nejčastěji v párech. Jeden z nich letěl příliš nízko a narazil na vrcholek stromu, pod kterým leželi kosmonauti. Upadl přímo Klimovi před nos. Takové pokušení navigátor nevydržel, a zatímco se trpaslíček snažil postavit na tlapky a upravit průzračná, perleťová křídla, natáhl Klim pravou ruku a pevně ho uchopil uprostřed tělíčka. Trpaslíček trochu pružil, asi jako nafouknutý gumový míč. Kroutil se a snažil se dostat ze zajetí. Štěrbinovité oči se posunuly k sobě a vytvořily pravidelný kosočtverec. Zůstaly však i nadále černými dírkami, nebylo v nich nic, co by se podobalo očím. Pod nimi se prořízla drobounká ústa vypadající jako nálevka. Odtud se vydral vysoký, skoro neslyšitelný pískot.

Klim mechanicky rozevřel ruku, ale bylo už pozdě. Gnóm se nafoukl do skoro trojnásobné velikosti. Změnil se v prakticky dokonalou kouli a roztrhl se. Kolem se rozletěl ohňostroj jisker.

Lobov mlčel. Popálil si rty svým oblíbeným silným, vřelým čajem. Čaj měl barvu zlata, kterou mu dodal kousíček citrónu. Poslouchal rozhovor přátel a sem tam se usmál. Klim zato stačil úplně všechno: jíst, pít i mluvit.

„Bez legrace mě to vyvedlo z míry, když začaly ty nepochopitelné výbuchy. Nebylo spojení,“ říkal Kronin.

„Co se nám v neutronových skafandrech mohlo stát?“ zeptal se přezíravě Klim. „Ale bylo to představení! Balet s ohňostrojem!“

Klim obhlédl stůl, luskl prsty a povzdychl si: „Obložené chlebíčky, zase chlebíčky. To je všechno, na co stačila tvoje inženýrská fantazie?“

„To nejsou chlebíčky, ale sendviče,“ skromě ho opravil Kronin a trochu tajemně se zatvářil, „kromě toho, i já jsem tu měl co dělat.“

„No dobře, dobře… Nemusíš se omlouvat.“ Klim měl ústa nacpaná chlebíčkem, a proto mu nebylo příliš rozumět. „Řekni radši, co si myslíš o tom podivném spojení hřibů a trpaslíků.“

„O tom jsem neměl čas přemýšlet, ale můžu ti říct, že v Jižní Americe existují mravenci, sešívači listů, kteří pěstují v podzemních plantážích speciální hřiby.“

„Jo, to jsem měl na mysli. Jenom si nepamatuju, jak se ti mravenci jmenují.“

„Jsou dva velké rody,“ flegmaticky mu pomohl inženýr, „atta a acromyrmex. Dělníci jsou prakticky neviditelní prostým okem a vojáci měří víc než centimetr.“

„Odkud tohle všechno víš?“ upřímně se podivil navigátor.

„To je tak. Můj starší bratr patologicky nesnášel plazy a právě tak ho to naopak táhlo k hmyzu a zvlášť k druhům společenským. Knihy o nich, filmy, sbírky, dokonce se v jeho pokoji dalo najít i mraveniště s živými mravenci. Bohužel někteří z těch tvorečků poměrně bolestivě kousali. Abych měl šanci se před nimi vůbec nějak ochránit, musel jsem se volky nevolky o nich něco naučit.“

„Takže bychom měli poděkovat tvému bráchovi. Co ještě víš o těch acromyrmexech?“

„Co dál,“ inženýr se podrbal na bradě. „Jejich hnízda mají čtyřicet až padesát pater a jdou do hloubky až deseti metrů pod zem. Vchody mají průměr asi deset centimetrů a hřibové plantáže mají víc než metr v průměru.“

Alexej se ušklíbl, když viděl, s jakou pozorností sleduje navigátor jeho přednášku.

„Ty teda předpokládáš, že trpaslíci pěstují gigantické hřiby.“

„Ano,“ okamžitě souhlasil Klim. Ihned se však opravil:

„Asi takhle. Ne tak docela. Trpaslíci jsou zřejmě pohlavní forma podzemních živočichů, kteří pěstují hřiby. Asi tak jako včelí trubci.“

Odmlčel se. Díval se nepřítomně. Po chvilce pokračoval a čím dál tím víc se nechával unést:

„Gnómové měří asi třicet centimetrů a jsou asi dvacetkrát větší než ten největší mravenec. Takže zvětšíme odpovídajícím způsobem hnízdo tvých acromyrmexů. Tudíž bydliště trpaslíků musí měřit desítky metrů do hloubky. Hřibové plantáže musí zabírat opravdové sály. Vstup musí mít výšku aspoň dva metry! Do takového vchodu je možné zatáhnout i člověka!“

„Předpokládáš, že Jean a Mája prožili v takovém gnómovišti čtyři roky?“ zapochyboval Kronin.

„A proč ne?“ umíněně odsekl Klim. “Držet čtyři roky člověka v zajetí? Na to je potřeba rozum, minimálně takový, jaký má člověk!“

„A co místní obyvatelé? Liliputánci? Copak nemohou velet v podzemí?“

Alexej s měkkým úsměvem zavrtěl hlavou:

„Nemohou, Klime. Tenhleten původní obyvatel totiž není místní. Je to obyčejné, pozemské tříleté dítě.“

Z lodní filmotéky vybrali všechny anatomické atlasy, učebnice a klíče, které tam našli. Obrázky si nechávali promítat na velkou obrazovku. Pro srovnání tam měli také holografický obraz kostry, kterou našel Alexej. Pochybnosti se brzy rozplynuly. Inženýr se nemýlil. Jeho nález opravdu odpovídal kostře tří až čtyřletého pozemského dítěte.

„Podle mě je to jasné! Můžu to vypnout?“

Přátelé souhlasili, a tak Klim vypnul aparaturu.

„Už mě vůbec nepřekvapí, jestli najdeme na téhle planetě třeba egyptskou pyramidu nebo glider nejnovější konstrukce.“

Otočil se k inženýrovi:

„Jak tě to napadlo?“

„Spíš se mě zeptej, jak jsme mohli být tak slepí?“

V Lobovově hlase zazněly rozmrzelé tóny.

Kronin se usmál.

„Neúmyslně. Roztržitost je hrozná věc. Neměl jsem s vámi spojení, aparatura zachytila výbuchy. A já měl rozkaz nevzdálit se z lodi ani na krok, i kdyby se dělo nevím co. Měl jsem samozřejmě obavy, a tak, abych se od toho všeho odpoutal, začal jsem si prohlížet holografie. Nález je můj, takže stejně budu muset dělat popis. Stejně jsem neměl náladu nad čímkoli přemýšlet. Na jeden obrázek jsem se podíval jen tak koutkem oka a napadlo mě: Umřel tak maličký, protože rodiče byli zabiti.

Zastavil jsem se u té myšlenky a lekl se. Bylo mi, jako by mě někdo praštil klackem do hlavy. Je to pozemské dítě!“

„Dítě,“ nedůvěřivě zopakoval Klim a pak se najednou rozchechtal. „Mohutný intelekt! Vrchol sapientace!“

Inženýr si trochu rozpačitě odkašlal a potměšile poznamenal:

„Mám takový dojem, že tady někdo tvrdil, že tito tvorové používají své mohutné hlavy ve svatebních soubojích jako berani. Hm. Berany, berany, duc!“

„Něco takového se tu vyskytlo,“ souhlasil navigátor a povzdechl si. Trochu se uklidnil a pak už vážně poznamenal:

„Musíme myslet na to, že Mája Verneuillová je živá. Dítě zahynulo nedávno.“

„Pokud ho nevychovával Jean.“

Lobov se s úsměvem podíval na Kronina: „Na cizí planetě? Kojence?“

„Můžete si všimnout, že náš inženýr nemá ve vzdělání mezery, ale rokliny, zvlášť co se týče kojenců,“ uštěpačně mu vrátil ironický výpad Klim.

„Jenže dítě tak jako tak zahynulo,“ bránil se Alexej.

Klímovy černé oči se zúžily:

„Co když se Jean Verneuill dostal ke stanici jenom proto, aby pomohl těžce nemocnému dítěti?“

„Není to vyloučené,“ vzdychl Kronin. „Celá tahle historie je po čertech zamotaná.“

„Nezapomínejte, že Jean zahynul.“ Lobovovův hlas zněl suše. „A zahynulo i dítě. Jediné, co můžeme udělat v tuhle chvíli, je snažit se zachránit Maju.“

„Jenže to nemáme šanci,“ pokračoval Klim. „Jestli Mája žije, je někde v podzemí v gnómovišti. Máme však v naší výbavě kustoa.“

„To je stejné jako hledat jehlu v kupce sena,“ odporoval inženýr.

„Co zkusit biolokátor?“ zeptal se Ivan.

„Nedá se použít do větších hloubek než jeden metr.“

„Stejně to musíme zkusiti“

„Poslyšte,“ blýsklo se Klímovi v očích, „a co namontovat na glider… Ne, ten by ho neunesl… tak na unitank namontovat expediční biolokátor? Ten je třikrát výkonnější než náš!“

„Klime, jsi génius!“ Kronin se otočil k Lobovovi.

„Když mi pomůžeš, jsem schopný přemontovat přístroj za čtyři hodiny.“

„Jdeme na to.“ Lobov vstal a namáhavě potlačil zívnutí. „Teď ale jdeme spát. Ráno je moudřejší večera.“

„Už je ráno, Ivane,“ zasmál se Klim a přitiskl čelo k okénku.

V chladném, nezemsky modrém plameni svítání se ještě nad vrcholky jedlí mihotaly a bledly velké růžové hvězdy.

Klim hledal Maju Verneuillovou pomocí biolokátoru naladěného na kmitočet HOMO. Každou čtvrthodinu podával Lobovovi stručné hlášení. Lobov s Kroninem zatím montovali expediční biolokátor do unitanku, přesně tak, jak se ráno domluvili. Hledání bylo nudné a jednotvárné. Navigátor prohledával krajinu systémem hřebenu. Létal v souběžných trasách tam a zpátky. Biolokátor vypadal jako mrtvý kus železa. Pod gliderem plynule probíhaly medově zelené houštiny. Na opálovém nebi zářilo polední ohnivě zelené slunce.

Klim se hluboce zamyslel, vypadalo to, jako by si zdříml. Myslel na věci, které neměly vůbec žádný vztah k Perle ani k hledání. Proto mu chvíli trvalo, než mu došlo, co se stalo a proč je najednou v kabině tolik hluku. Potřeboval několik vteřin na to, aby se zorientoval. Biolokátor doslova vyl, protože pod sebou zafixoval strašně silný záblesk biologického záření. Klim položil glider na křídlo a nabíral zpáteční kurs. Uvědomil si, že signál takové síly nemohl pocházet z podzemí. Nebo se v hlubinách Perly děje něco výjimečného, zvláštního! Nad místem, kde zachytil signál, Klim snížil let na minimům. Břicho glideru se skoro otíralo o zrzavé vrcholky stromů. Uviděl mýtinu a na ní… Nevěřil svým očím. Mýtina pod ním bleskurychle proletěla. Prudce otočil glider zpátky, až stroj zadrnčel přetížením. Přikradl se k mýtině a zavěsil se nad ní. Proud vzduchu rozkýval větve stromů a vytvářel vlny v trávě. Klim se díval, až ho řezalo v očích, a nevěřil jím, nemohl jim uvěřit! Na mýtině leželo, mrskalo nohama a křičelo dítě. Bylo v podivné a velmi hezké kolébce, podobající se otevřené mušli.

Jakmile udělali tu nejtěžší fyzickou práci na montáži expedičního biolokátoru, zeptal se Lobov inženýra, přičemž, si utíral právě umyté ruce do papírového ručníku:

„Doufám, že se asi půl hodiny beze mně obejdeš?“

Kronin si kritickým pohledem prohlížel právě teď svařený podstavec pro přístroj.

„Jestli ne třicet, tak dvacet minut budu na slícování potřebovat,“ odpověděl. Zdvihl oči k veliteli: „Co je?“

„Potřeboval bych si prověřit jeden nápad,“ Roztržitým pohybem hodil Ivan ručník do přenosného odpadkového likvidátoru. „Dělala se chemická analýza tvého nálezu?“

„Samozřejmě.“ Kronin se díval na velitele a snažil se pochopit, co mu to vlezlo do hlavy. „Dělal jsem to jako rychlou analýzu.“

„Díval ses na ni?“

„Jasně. Složení typické pro kostní tkáň. Nicméně do detailů jsem nešel.“

„Já taky ne,“ zabručel Lobov a nebylo jasné, jestli s lítostí nebo s odsouzením. Kývl hlavou k vysílačce:

„Hlídej si spojení s Klimem.“

Inženýr ho doprovodil pohledem, pak pokrčil rameny a začal zase pracovat. Nějakou dobu si v hlavě přehazoval kamínky posledních událostí a snažil se je uspořádat do přehledné mozaiky. Snažil se uhádnout, jaký nápad Lobov má. Jenže práce vyžadovala soustředění, a tak se do ní postupně úplně ponořil. Vytrhl se jenom proto, aby odpověděl Klímovi, který již po několikáté znuděným hlasem oznámil, že se nic nového neděje.

Když Kronin zaslechl za sebou Lobovův hlas, trhlo to s ním.

„Alexeji,“ na Ivanově tváři byl starostlivý výraz, „možná že něco pletu dohromady. Podívej se ty!“

Podal mu malou kartičku z počítačové tiskárny. Byly tu údaje rychlé analýzy kostních tkání některých zvířat z Perly. Mezi nimi i Kroninův nález a kontrolní údaje o kostních tkáních člověka. Inženýr nepotřeboval víc než pár vteřin, aby pochopil velitelův starostlivý výraz. Kostra, o které nakonec rozhodli, že patří pozemskému dítěti, obsahovala charakteristickou skupinu sloučenin, které se vyskytovaly, s některými variacemi, u všech místních zvířat. Měla je i kostra dítěte, ale scházela u Pozemšťana! Několik dalších vteřin si Kronin v hlavě tupě převracel tenhle divný fakt a pak mu konečně došel ohromující a úžasný smysl. „Kartička mu málem vypadla z ruky.

„Tak to znamená, že je to přece jenom mimozemšťánek!“

„Jo,“ souhlasil bez špetky nadšení Lobov, „vypadá to tak.“

Díval se na přenosnou vysílačku, na velký ciferník, kde rychle obíhala vteřinová ručička.

„Musíme se spojit s Klimem.“ Lobov spíš přemýšlel nahlas, než aby to chtěl inženýrovi oznámit.

I Kronin se podíval na vysílačku.

„Za sedm minut. Dřív to nepůjde,“ řekl otráveně. „Teď to je zbytečné. Klim pracuje s biolokátorem. Máš z něčeho strach?“

„Ano.“ Lobov si sedl do rozkládacího křesla vedle vysílačky a zeptal se se špatně skrývanou nadějí v hlase:

„Co když je to přece jen pozemské dítě, Alexeji, a ta prokletá skupina ve složení vzniká díky místní stravě?“

Inženýr energicky zavrtěl hlavou:

„Vyloučeno! Každý organismus je příšerně konzervativní. Vzpomeň si na tkáňovou nesnášenlivost. Co tě tak vyvádí z míry?“

„Bojím se, že to takzvané dítě není vůbec dítětem, ale že je to úplně dospělá osoba.“

Kronin se usmál.

„Co má být? Ať je to třeba domorodec podivuhodně podobný člověku. Ale stejně je to dítě.“

„Byla doba, kdys ho mezi děti nepočítal.“

„Protože jsme byli oslové. Vždyť je to jasné a viditelné. Příznaky infantility. Uvědom si alespoň jeho velikost.“

„Problém není ve velikosti ani v morfologii. Infantilita je charakteristická všem sapiensům, tedy i lidem. Především v psychologické sféře.“ Inženýr se uchechtl: „Z toho vyplývá, že i já jsem dítě?“ Lobov se ani neusmál. Díval se na rychle běžící ručku hodin a jeho hlas zněl smutně a ironicky:

„I ty jsi dítě. Je ti cizí bezcitnost, krutost, která je tak příznačná většině nesapientizovaným savcům. Máš rád vtípky a legrácky. Máš sklony k nevypočítavému přátelství, nejenom se sobě rovnými, ale prakticky se vším živým. To je charakteristická vlastnost každého dítěte. Vzpomeň si na výběhy našich zoologických zahrad, kde si vedle sebe hrají malinké antilopy, tygřata, medvíďata, kůzlata, vlčata. V dospělosti jsou to nepřátelé. Celá posádka našeho Tornáda se strašně podobá štěňatům spojeným objevováním a prozkoumáváním nového bydliště, tentokrát planety. Nezdá se ti?“

Kronin se díval na velitele se zdrženlivou zvědavostí a neklidem. Dobře věděl, že mlčenlivý Ivan bývá takový jen ve chvílích mimořádného napětí.

„No dobře,“ řekl nahlas Alexej, „připusťme, že na Perle žijí nějací rozumní, dětem podobní živočichové. Kde je ale jejich civilizace? Jejich paláce, továrny, parky, elektrárny? Kde jsou jejich elektromagnetická a gravitační informační pole? Krátce řečeno, kde je jejich noosféra?“

Lobov se na něj úkradkem podíval. „Copak jsou to závažné příznaky? Možná že přebujelá technika, snaha zbortit a převrátit přírodu je jenom vývojová nemoc, která patří k dětství rozumu. Kdo ví? Třeba zralí sapiensové, jejichž historie trvá miliardy let, nacházejí jiné cesty ke štěstí, které jim dovolují žít v harmonickém souladu s přírodou.“

„A proč se ti tvoji harmoničtí sapiensové tak vyhýbají setkání s námi? Proč nám odplácejí zlem?“

„Co je to dobro a zlo v podmínkách vesmíru? Každý si řeší tuhle úlohu podle své nátury a chuti.“ Ivan se usmál. „Proč si myslíš, že se vyhýbají kontaktu? Možná že se mu nevyhýbají. Třeba si nás drží pod pokličkou, dávají nám různě těžké úkoly a sledují nás, jak se je snažíme vyřešit. A pochechtávají se naší bezmocnosti.“

Lobov si povzdechl a smutně dodal:

„Možná… Možná že se nám nesmějou, ale je jim nás líto. Litují nás a zároveň se nás bojí. Jako se my bojíme žraloků, vlků a panterů, přestože je nezměřitelně překonáváme úrovní intelektu. Jak je možné zlikvidovat tuhle bariéru? Nevím.“

Lobov vstal a krátce zavelel:

„Připrav unitank, Alexeji!“

Kronin se podíval na hodinky:

„Klim se zpozdil jenom o minutu. Řeknu ti tajemství. Dokázal se zpozdit s hlášením i o víc. Co tě tak vyvádí z míry? Klim je v glideru a navíc je ozbrojený.“

„Jean a Maja nebyly ozbrojeni?“ jedovatě namítl Lobov. Po krátké pauze měkce dodal:

„Nejsem přesvědčený, že tvůj nález je dítě. Co však vím zcela přesně je to, že mimozemšťan je neuvěřitelně podobný pozemskému dítěti. Jestli něco dokáže přimět kosmonauta, aby ztratil veškerou opatrnost, pak je to dítě, bezmocné dítě ponechané napospas osudu. Připrav unitank, Alexeji!“

Klim neodpovídal na dotazy. Nepracovalo ani telemetrické zaměřování, které spojovalo glider, unitank i loď. Viditelně zůstaly všechny spojovací systémy Klimova glideru bez proudu. Ztěžovalo to hledání, i když to samo o sobě nebylo těžká. Směr, kam letěl glider, znali, a tak se místo, kde by Klim měl být, dalo odhadnout poměrně přesně. Do toho vypočítaného bodu vedl Lobov unitank. Vyletěli před pár minutami. Kronin manipuloval na zadním sedadle s přenosným biolokátorem. Ivan ho přikázal připravit pro všechny případy. Unitank letěl pomalu a těžce. Pod břichem stroje byl zavěšen masivní doutník kustoa.

Lobov se obrátil, jakmile ucítil na svém rameni dotek inženýrovy ruky. Uviděl jeho znepokojený obličej.

„Včera jsem udělal chybu, Ivane. Neprohlédl jsem si výbavu, ve které jsme byli včera na výpravě po stopách podhoubí.“

„Já jsem skafandry prohlédl. Všechno je v pořádku,“ uklidňujícím tónem řekl Lobov.

„Nemluvím o skafandru, ale o přenosném biolokátoru. Přesněji řečeno o měřáku celkového biozáření.“

„Na něj jsem se nekoukal. Co je s ním?“

„Výbuchy, které jste s Klimem sledovali, byly velmi nebezpečné. Celková dávka je strašlivá, prostě měřák šel za roh. Ručka se ohnula. Kromě toho jedna z frekvencí je totožná s alfarytmem lidského mozku. Kdybyste neměli skafandry, ví bůh…“

Lobovova tvář zkameněla.

„Má Klim skafandr?“ zeptal se s nadějí v hlase.

„Samozřejmě že ne. Nikdo si na to nevzpomněl…“

„Jaký vliv má ta frekvence?“

„Ztráta paměti. Paralýza! V nejhorším případě smrt!“

Několik vteřin Lobov mlčel, byl plně soustředěný na pilotáž.

„Obleč si skafandr,“ řekl nakonec. „Dokážeš to tady?“

„Dokážu!“

„Pak převezmeš řízení. Pospěš si.“ Z Ivanova hlasu znělo podráždění. Okamžitě se však ovládl a klidně dokončil: „Výsledek teď mohou ovlivnit vteřiny.“

„Jistě,“ souhlasil inženýr.

Jakmile si nasadil přilbu, zněl jeho hlas dutě, jako kdyby mluvil ze sudu.

Klima našli na malinké mýtině zarostlé řídkou zrzavou trávou. Pomohl jim glider, jehož charakteristická stříbrná silueta byla vidět zdaleka.

Na této mýtině minulé noci probíhaly bakchanálie gnómů. Na různých místech ještě stály svítící hřiby. Jenom jeden z nich si zachoval svůj pěkný tvar, dva další se už stačily rozpadnout. Tam, kde včera stály, byly dnes jenom hromady smrdících organických látek. Na nich se hemžili a čvachtali bledě růžoví slimáci, modří červi a černí brouci, kteří požírali zbytky hřibů a taky sebe navzájem.

Klim ležel na zádech, jako kdyby si jen udělal pohodlí. Hlavu měl otočenou na stranu. Nedaleko od něj bylo něco podobného obrovskému hřibu vpůli prasklému, nebo spíš rozevřené ulitě. Uvnitř byla ulita vystlána nejjemnějším peřím a leželo v ní, jako v kolébce, zrůdné, velkohlavé dítě. Podobalo se kostře, ledabyle potažené vrásčitou, tlustou, šedivou kůží, která připomínala kůži slonů. Vydávalo ještě slabé příznaky života: křečovitě trhalo hlavou a s chroptěním otvíralo pusu.

Lobov se sklonil nad Klimem a s velkým ulehčením zjistil, že mu srdce pravidelně tluče. Zdvihl hlavu:

„Žije!“

Kronin klečel vedle něj. Úsměv, kterým mu odpověděl, byl značně křečovitý.

„Přijedu s unitankem co nejblíž. Prohlédni to zatím.“ Lobov potřásl hlavou, jak hledal výraz pro podivnou kolébku, a tak jenom směrem k ní hodil hlavou.

Na inženýrově tváři se objevilo znepokojení, přikývl však a vstal. Ivan se zdržel u Klima, aby mu podložil hlavu neutronovým pláštěm, který vzal s sebou pro všechny případy. Koutkem oka zahlédl, jak se Alexej blíží k chraptivě dýchajícímu monstróznímu dítěti, které vydávalo kvákavé zvuky. Najednou si všiml, že vedle ulity se černá malá trhlina. Okosem se podíval na Klima, znovu se podíval na trhlinu. Vytrhl neutronový plášť zpod Klimovy hlavy, přehodil ho přes něj a vykřikl:

„Stůj! Nehýbej se!“

Výkřik se zpozdil o nějakou tu setinu vteřiny. Alexejova noha už se stačila dotknout země. V tomtéž okamžiku z ní vyšlehl záblesk bledého plamene a rozlehl se přidušený výbuch. Kronina to nadzdvihlo a odhodilo. Dopadl na záda. Kolébka společně s ohněm, prachem a řídkou organickou špínou vyletěla do povětří.

Lobov uchopil těžkou, bezvládnou Klímovu ruku a nahmatal puls. Navigátorovo srdce tlouklo pomalu, slabě, ale pravidelně. Klim spal. Dýchal pravidelně, svaly měl uvolněné. Tvář byla bez výrazu, unavená a klidná. Takhle spal už druhý týden.

Když se první pokusy o jeho probuzení nepovedly, dovtípil se Ivan s Alexejem, že je zle. Nasnímali úplný, podrobný encefalogram práce Klímova mozku. Ani jeden z nich nebyl lékař, ale všichni průzkumníci mají elementární lékařské vzdělání a přípravu. K tomu je nutné připočítat léta praxe v dálném kosmu, kde se prakticky není možno spolehnout na lékařskou pomoc. To všechno je naučilo mnohému. Elektroencefalogram byl hrozivý. Svědčil o hlubokém potlačení všech korových procesů a poškození sítě neuronů, které realizuje nejunikátnější proces — myšlení! Jestliže by se toto poškození ukázalo jako nevratné, prospal by Klim zbytek svého života. Za předpokladu, že se takový spánek dá vůbec nazvat životem.

Takovým způsobem se vypořádával gigantický hřib se svými zdánlivými nebo opravdovými protivníky. Byl to úder biologickým zářením. Následkem byl spánek bez probuzení, v těžších případech smrt.

Noc v úplňku a další dni se ukázaly jako rozhodující při zkoumání Perly. Její záhady se začaly vyjasňovat jedna po druhé. Na Perle nebyli ani infantilní antropoidní sapiensové, ani gnómomraveniště. Zato pod zemí žily obří hřiby, které měly možná větší vliv na biosféru planety, než měl člověk na Zemi.

Plody, a tím víc spory hřibů mohly nabývat těch nejpodivuhodnějších forem. Mohly být i pohyblivé. Není to nic principiálně nového. Vývojové zárodky pozemských spórnatých rostlin se také aktivně pohybují a podobají se zárodkům živočichů. Zázračné však bylo to, že spory gigantických hřibů mohly vytvářet mimořádně složité mnohabuněčné pseudoorganismy podobné ptákům, savcům. Byly schopny neotenie, to jest dlouhodobé samostatné existence v „zamrzlém“ larválním stádiu.

Zlatoocí zvonkoví ptáci byli také spory. Jeden typ zvířat, vypadající tak trochu jako kočka, k nim patřil taky. Samozřejmě k nim patřilo i mnoho pseudozvířat typově podobných krtkům a jiným zem ryjícím zvířatům. Úplně svéráznou spórovou formou byli křídlatí trpaslíci. Jimi se rozmnožovalo samotné podhoubí. Podařilo se dokázat, že ke svatebním hrám, které sledovali tornádovci, docházelo zřídkakdy. Maximálně jednou za čtyři roky nebo ještě méně. Proto tento podivuhodný proces zůstal minulé expedici utajený. Podle všeho v sobě nesli gnómové ohromnou zásobu genetické informace. Při jejich svérázných „výbuších“ se rozptylovalo neúměrně mnoho DNK — desoxyribonukleové kyseliny, sloužící jako matrice dědičnosti. K čemu byl potřebný tak složitý autonomní mechanismus ochrany pohlavních spor, nebylo příliš jasné. Centrální část podhoubí vypadala jako elipsoid. Byla srostlá z provazců, měla asi tři metry v průměru a byla asi jeden metr silná. Uvnitř bylo cosi, co tornádovce udivovalo, a dá se říci i lekalo. Přesně v centru elipsoidu objevili kulovitý útvar o velikosti dobře vyvinutého melounu. Útvar žil intenzívním biochemickým životem, což se navenek projevovalo přítomností harmonických biotoků. Jeden z nich se skoro blížil alfarytmům mozku člověka. Dokonce se podařilo natočit svérázný elektroencefalogram tohoto útvaru. Vyznat se v tom zmatku biotoků bylo samozřejmě zhola nemožné.

Mohl být považován tento útvar za mozek podhoubí? Je gigantický hřib rozumný? Samozřejmě ano, ale úplně jinak než člověk. Průzkumníci zatím nebyli schopni odpovědět na tyto otázky. Jenže… Pokud není gigantický hřib rozumný, jak se mu potom podařilo namodelovat nejsložitější organismus vytvořený přírodou — člověka? Maniakální vytrvalost hřibu v tomto směru byla podezřelá. Průzkumníci dokázali, že udělal okolo deseti experimentů. Uskutečnil akt zrození člověka v různých stádiích vývoje. Potřeboval dospělého, myslícího homo sapiens. Odkud však hřib měl vědět, že dospělý člověk má za sebou dobré dvě desetiletí dětství a že svého rozumu nabývá nikoli biologickým, ale společenským vývojem a výchovným procesem? Je očividné, že hřib do jisté míry chápal příčinu neúspěchu svých experimentů. Snažil se všemi možnými způsoby zestárnout pokusné exempláře svých pseudodětí. Dítě, podobné jako vejce vejci kojenci, prošlo podivným vývojem za několik hodin. Klim to celé vyfotografoval a fotografie jsou uložené ve vědeckém fondu. Dítě se v průběhu několika hodin změnilo v monstrum, které pak viděli Ivan a Alexej. Aby mohl gigantický hřib provádět zázrak zrození, musel si nějakým způsobem osvojovat a využívat informace zakódované v desoxyribonukleové kyselině, umístěné v jádrech buněk živočichů, s nimiž byl v kontaktu. Evoluční krok gigantického hřibu na Perle byl opravdovou revolucí v ekologii.

Živý svět, jak na Zemi, tak i na ostatních planetách Galaxie, spotřebovává organické sloučeniny jako prosté palivo. Jenže „spalovat“ DNK, obsahující bájné množství zakódované informace, je stejné jako spalovat máslo v kamnech nebo používat počítače místo kladiva.

Tím, že se naučil odebírat informaci ukrytou v DNK, postoupil gigantický hřib na vyšší stupeň a miliónkrát, ne-li miliardkrát urychlil svou evoluční cestu.

Je pravda, že rozum se rodí v bolestech, cestou práce, tvořením, aktivním bojem s přírodou. Postulát, který praví, že to, co se nepohybuje, nemá „ruce“, tedy to, čím se dá pracovat, nemůže být rozumné, vypadá správně a absolutně. Jenže gigantický hřib se vyhnul čelnímu útoku na pevnost rozumu. Nepotřebuje s mučivou pomalostí přecházet ze stupně na stupeň sapientace a platit za každý takový krok životy tisíců a tisíců jednotlivých organismů. Stačí, aby se setkal s rozumným tvorem, paralyzoval ho biologickým výbuchem a „vysál“ z buněčných jader informaci, která se tam ukládala miliardy let. Jestliže do kontaktu s lidmi nebyl gigantický hřib rozumný, pak nyní bylo nutno se velmi pečlivě zamyslet nad tím, v co se změnil tento tvor poté, co se setkání uskutečnilo.

Ano, lidem se podařilo nakonec proniknout do tajemství zelené planety, ale za jakou cenu?

Na stěně se rozsvítila velká obrazovka videofonu. Objevila se na ní Kroninova tvář. Měl službu u vysílačky základny. Zelené slunce řádilo a palubní vysílačka dálného spojení měla poruchy. Proto používali tu výkonnější.

„Co je s Klimem?“ zeptal se inženýr.

„Nic nového.“

„Volá tě základna, Ivane. Chce s tebou mluvit šéfneurolog.“

„Dej mi ho sem.“ Ivan se odmlčel a zamračil se. „Přepoj mí to do Tornáda. Nechci chodit daleko.“

Jakmile se zjistilo, že se Klim nachází v katastrofálním stavu, poslali Ivan a Alexej veškeré výsledky na základnu a požádali o pomoc. Na základně uspořádali dálkové konsilium, do něhož se zapojili nejlepší pozemští neurologové. Spojit specialisty, nacházející se na různých místech Země, celé sluneční soustavy i kosmu nebylo tak jednoduché. Proto se konsilium protáhlo na několik nesnesitelně dlouhých dní. Konečně seděl Lobov u vysílačky dálkového spojení a díval se na protáhlý asketický obličej šéfneurologa základny.

„Chtěl bych vás především upozornit,“ unavené oči neurologa se dívaly skrz Lobova, „že jsme neměli s nemocným přímý kontakt, a proto nemůžeme udělat stoprocentní závěry a už vůbec nemůžeme cokoli garantovat.“

„Chápu.“

„Podle mínění většiny lékařů, kteří se zúčastnili konsilia, by bylo nejlepší nechat vše, tak jak je a počkat na přílet komplexní expedice na Perlu. Jsou tam specialisté i aparatura, která je samozřejmě daleko dokonalejší, než jaká je na hlídkové lodi. Hloubkové vyšetření nemocného dá odpovědi na mnohé nejasné a sporné otázky.“

„Budeme tedy muset čekat asi měsíc,“ zamyslel se nahlas Lobov. „Nehrozí Ždanovi v tomto případě nějaké nebezpečí?“

Neurologa otázka nevyvedla z míry. Chvíli mlčel a pak řekl:

„Ne, nehrozí,“ a po krátké odmlce dodal: „Nehrozí to ničím závažným.“

„Konkrétněji, prosím,“ požádal Ivan.

Jejich oči se setkaly. Neurologovy byly unavené, chytré a dokonce dobré. Ale v pohledu, až tam někde vzadu, byly záblesky lhostejnosti, chladu. Byl to pohled člověka nad věcí, člověka stojícího mimo utrpení a neštěstí lidí.

Poprvé si Lobov všiml takového pohledu u chirurga, který sledoval psa po velice složité experimentální operaci. Pes se právě probíral z narkózy. Lobovovi se ten pohled zaryl až do morku kostí. Často se mu. stávalo, že zachytil jeho stopy v očích těch nejzkušenějších lékařů. Ten pohled ho lekal a znepokojoval. Ano, cizí neštěstí vždycky buď člověka zesuroví, nebo mu alespoň vysuší duši. Lékař přestává vidět v člověku individualitu, neopakovatelný citlivý výtvor přírody a lidské společnosti. Vidí v něm objekt výzkumu, sledování, léčení. S tím se musí něco dělat. Musí! Ale co?

„Konkrétněji, prosím,“ zopakoval Lobov.

Neurolog byl určitě citlivý člověk a uslyšel v Ivanově hlase nepřátelské tóny. Zřejmě proto se mu v očích mihl, pokud ne údiv, pak alespoň zájem.

„Konkrétněji,“ zopakoval neurolog. Propletl si dlouhé prsty svých štíhlých rukou: „Jestliže se člověk dlouho nepohybuje, dochází ke svalové atrofii. Jestliže člověk dlouho nemyslí, dochází postupně k atrofii neuronů. Čím dřív je započato s léčením, tím je proces efektivnější. To je stará známá věc.“

„Takže podle mínění většiny máme čekat. A podle mínění menšiny?“

„Podle jejich názoru se má použít jeden ze silně účinkujících stimulátorů. Riazon, Delta-guy, nebo Roch-3. Některý z těchto preparátů by určitě měl na lodi být.“

„Roch-3 máme. To vím,“ přerušil ho Lobov.

„Stačí. Stimulátor bude působit jako nejsilnější dráždidlo. Dosud se používá při zástavě srdce mocný elektrický úder. Přesně tak udeří Roch-3 do neuronů. Pokud jenom spí, musí se probrat.“

„Co když se neprobere?“

„Pak bude naděje na vyléčení ještě menší.“

Jejich pohledy se opět setkaly.

„A co vy,“ zeptal se najednou Lobov, „vy sám patříte k většině, nebo menšině?“

„K menšině,“ suše odpověděl neurolog. Odmlčel se a pak se zeptal:

„Kolik potřebujete času na rozmyšlenou?“

„Žádný! Píchnu Roch-3 nemocnému, jen co ukončíme rozhovor.“

V neurologových očích probleskl údiv:

„Máte právo brát na sebe takovou zodpovědnost?“ zeptal se měkce.

„Mám,“ klidně odpověděl Lobov.

„Přeji vám mnoho úspěchů.“

V očích šéfneurologa probleskl lehký ironický úsměšek, možná však že to byl jenom náhodný efekt, doprovázející vypnutí obrazovky.

Lobov ještě pár minut poseděl před ztmavlou obrazovkou. Z přemýšlení ho vytrhl Kronin, který se objevil na obrazovce videofonu.

„Opravdu ses rozhodl píchnout mu Roch-3?“

„Jo, rozhodl. Copak nemám pravdu?“

„Nevím. Klim by byl určitě pro.“

„Taky si to myslím.“

„Hned přijdu za tebou, Ivane, jen co skončím relaci s expedicí.“

Lobov se zasmušile usmál.

„Myslíš, že to pomůže?“

„Nemyslím, ale stejně přijdu.“

Klim spal. Klidně a spokojeně, měkce dýchal. Lobov z něj stáhl lehkou, skoro nic nevážící přikrývku. Ze stolku vzal připravený injektor s roztokem Roch-3. Najednou byl na rozpacích. Mnohokrát už riskoval ve svém na dobrodružství bohatém životě, ale teď? I Proč teď, když už byl rozhodnut ke všemu, byl na rozpacích? Lobov otálel a přemýšlel. Myslel nejen na Klima, ale i na Jeana Verneuilla a jeho ženu.

Ví bůh, jestli se někdo někdy dozví, co se vlastně stalo s expedicí Kentaur.

Ivan měl asi následující představu: Gigantický hřib stále experimentoval a jednou v průběhu experimentu probudil Jeana, kterého držel v bezvědomí. Pak už bylo pozdě. Hřib ho nebyl schopen zadržet, nebo to možná ani udělat nechtěl. Jean Verneuill, velitel expedice Kentaur, našel v sobě dost síly, aby splnil svou povinnost k lidem i ke své ženě.

Díval se na spícího Klima a představoval si, jak Jean přišel k sobě někde ve tmě podzemí. A ve fosfofeskujícím světle luminoforů hřibu objevil vedle sebe svou ženu živou, ale v bezvědomí. Jak se zděšeně snažil pochopit, co se stalo. Jak pomalu začaly hasnout jiskérky jeho paměti a rozumu. Jean Verneuill se však nemínil vzdát. Věděl, že musí dát o sobě vědět lidem. Odkud se vzaly síly v jeho zesláblém těle? Jak se dostal na základnu? Pocit zodpovědnosti ho dovedl k cíli neprůhlednou tmou bezvědomí. Udělal to, co musel. Chtěl udělat víc, jenže už vyčerpal všechny síly. Umřel tiše a hlava mu klesla na panel řízení kustoa.

Ivan si přejel rukou po tváři, aby odehnal nezvané city. Přitáhl si blíž navigátorovu ruku a stisknutím tlačítka mu píchl Roch-3. Teď už nezbývalo nic jiného než čekat. Lobov přikryl Klima pokrývkou a vstal. Nebude muset čekat dlouho. Tak pět, deset minut. Alexej se ještě nestačí vrátit z majáku, a už bude rozhodnuto. Všechno. Kdo bude Klim. A kým už nikdy v životě nebude.

Ivan se procházel nemocničním pokojem sem a tam. Pak se vrátil ke Klimovi. Poslechl si, jak klidně a pravidelně dýchá. Vzal do ruky knihu, ale ani ji neotevřel a položil ji zpátky na stolek. Došel k iluminátoru, Na Perle bylo dnes neobvyklé počasí. Oblohou táhly načepýřené, hnědé mraky s růžovým vzorem. Byly tak nízko, že se málem zachytávaly o ostrou špičku Tornáda. Krápal déšť. Čokoládové moře bylo pokryté dlouhými, nízkými vlnami. Špičaté, špinavě zrzavé jedle stály ponuře a nehýbaly se. Prostě nepohoda.

„Ivane!“

Jakmile Ivan zaslechl ten slabý hlas, obrátil se tak rychle, že se loktem udeřil o stěnu. Klim seděl na posteli a díval se na něj s roztržitým úsměvem. Pokusil se vstát, ale Ivan už se probral ze strnuti a v jednom okamžiku byl u něj.

„Lehni si,“ řekl co možná nejpřísněji a uložil navigátora do postele.

„Já jsem nemocný? Spal jsem dlouho, Ivane?“

„Dlouho.“

„Jak dlouho?“

„Skoro dvě neděle,“ řekl Lobov, protože mu bylo jasné, že Klim mu stejně nedá pokoj.

„Dva týdny,“ skoro bez údivu konstatoval navigátor a najednou zneklidněl. „Co je s Alexejem?“

„Je v pořádku,“ usmál se Lobov, „brzy se tu objeví.“

Klim kývl hlavou. Jemná vráska mu prořízla hladké čelo.

„A co dítě? Našel jsem přece dítě v takové podivné kolébce. Je živé? Nebo se mi to jenom zdálo?“

Ivan zavrtěl hlavou:

„Ne, Klime, nezdálo se ti to. Dítě umřelo.“

„Škoda. A Maju jste našli?“

„Ne. Nenašli.“

Lobov zalhal. Využili provazce podhoubí jako Ariadninu nit a podařilo se jim Maju najít. Zemřela právě tak jako Jean, vyčerpáním. Gigantický hřib je určitě nějakým způsobem krmil, jinak by nemohli přežít dlouhé čtyři roky. Jenže cosi jim scházelo… Možná že to byly vitamíny, možná… Májá byla mrtvá, ale proč by se to Klim musel dozvědět právě teď?

„Klime,“ zeptal se Ivan nahlas, „proč jsi nám nic nenahlásil? Proč jsi sám strkal hlavu do oprátky?“

Navigátor se shovívavě usmál:

„Ty jsi divný, Ivane.“

Zvážněl a v očích se mu objevil smutek možná i neklid.

„Bylo tam přece dítě. Maličké dítě na cizí planetě! Plakalo, tak strašně smutně plakalo…“

Klim znepokojeně pohodil hlavou a Lobov mu opatrně položil ruku na chladné čelo.

Olga Larionovová

SONÁTA HADA

Nad Štičím jezerem se válela zelená mlha. Od té doby, kdy tu byl Tarumov se svou dívkou Stázkou naposledy, se jezero změnilo k nepoznání. Je mělké. Kulaté valouny pokryté zelenými řasami, o něž se člověk vždycky tak bolestivě ve vodě uhodil, byly teď na břehu. Díky mlze však nemohly uschnout. Táhly se až k samotné hranici mezi souší a vodou jako řetěz tmavě zelených hrbolů na bažinaté louce.

Tarumov se nadzvedl a opřel se o ruce. Prsty mu sklouzly po dlouhých niťovitých vodních řasách, které nápadně připomínaly ženské vlasy. Nebylo těžké doplazit se ke žluté kalné vodě, ale pít se mu ji nechtělo. Přes nos ho praštila smíšená vůně hruškové esence a rybích zbytků. To musel někdo hodně přemýšlet, aby takhle dokázal zkazit vodu! Je to podivné…

Ale hlavně… Jak se sem dostal? Kdyby letěl vrtulníkem a spadl, tak by si jistě něco pamatoval. Alespoň to, odkud letěl a kdo ho tady měl čekat. Ostatně kdo? Stázka je na Ganymedu a nadlouho…

Ne, nic se mu nevybavovalo. Sergej zamyšleně sklonil hlavu a v tom okamžiku se jeho pohled zastavil na vlastních rukou. Přesněji řečeno na rukávech.

Jak se dalo předpokládat, měl na sobě kombinézu kosmonauta. Manžety měl roztrhané, na zápěstích mu scházely hodinky biosnímače. Mechanicky sáhl k pasu. Dodržoval instrukce, a tak opasek za letu nikdy nesundával. Na něm měl být malý univerzální přístroj na jedné straně a na druhé malorážní dezintor, který byl, kromě jiného, schopen v případě potřeby vyříznout zaklíněný titanizovaný průlez.

Opasek také neměl.

Nebyl schopen si přesně uvědomit, co mělo být v kapsách, ale i odtud zmizelo vše, kromě dvou tří papírů. Dokonce i odznak poštovního inspektora dálných sektorů, který měl připíchnutý na levé straně hrudníku, byl vytržený i s látkou. Tarumov nikdy nestrpěl, aby měl svou uniformu v nepořádku. Proto se tečí štítivě prohlížel. Ano, někdo si s ním dal setsakramentskou práci. Zloděje nezajímaly zipové uzávěry z umělé hmoty, ale háčky, kovové víčko fixu a dokonce kovové zapínání bot, to všechno zmizelo. Neudivilo ho to, spíš otrávilo.

Mlha se mezitím pohnula. Nepřevalovala se ani nevlála, jak to bývá ve slabém větru. Pomalu ustupovala celým objemem. Ukázalo se, že levý břeh tvořil záhyb, a tak vznikla malá zátoka se stojatou shnilou vodou. Trochu dál se tyčilo kolmo něco mezi náspem a stěnou. Bylo to celé porostlé, právě tak jako břeh, hutnou vrstvou vlhkých vodních řas. Mlha ustupovala stále víc a víc. Odkryla pohled na odvážně klenutý viadukt na téměř zanedbatelných operách a přičapnutou věž, která připomínala stařičkou stavbu na silážování krmiva, eventuálně ohromnou šachovou figuru.

Na všem byly známky staleté opuštěnosti. Teď je všechno jasné. To není Štičí jezero. A už vůbec to není pozemské jezero. Třísknul sebou na nějakou planetku, která snad ani není v kosmickém registru. Automaty přistály a on sám vylezl ven napůl v bezvědomí. A teprve teď si začíná všechno uvědomovat. Než definitivně přišel k sobě, měl ho někdo v rukou. Patrně tak to bylo…

Mlžná stěna ustupovala dál a dál. Obnažoval se povrch jezera a liduprázdné břehy. Sergej uvažoval, kam se má vydat, kterým směrem, aby našel svou loď. Vždyť jeho „poštovní expres“ nemůže být daleko!

A najednou se z mlhy vynořilo něco, co zarazilo i jeho, který viděl divy divoucí na všech těch pěti nebo šesti desítkách planet, kam ho zanesla neklidná profese kosmického pošťáka.

Přímo z vody čněla zeleně kostkovaná věž, která připomínala chrám a zároveň šíji prehistorického ještěra diplodoka, který se snaží svou neproporcionálně maličkou hlavičkou dosáhnout na slunce. Věž byla opravdu zakončena podivnou nástavbou, které by se mohlo při troše dobré vůle říkat hlavička. Dokonce se na ní daly rozeznat oči, které sledovaly člověka v roztrhané kombinéze s nezaujatou, ale neúnavnou pozorností. Od okamžiku, kdy Tarumov zachytil jejich pohled, ho pečlivé mrtvé oči nepustily z dohledu ani na okamžik.

Na jednotvárném břehu vládl věčně zelený den. Žlutozelené zakalené nebe nezměnilo svůj odstín minimálně od té doby, kdy Sergej přišel k sobě. A to už mohlo uběhnout tak půl dne. Odhad času měl Tarumov sice velmi vyvinutý, ale jestli to tak bude pokračovat, brzy ztratí nejen pojem hodin, alej dnů. S odhadem vzdálenosti to taky nebylo valné. Šel a šel, obtížně vytahoval nohy z vlhkých, dlouhovlasých vodních řas. Když se po půlhodině chůze otočil, zjistil, že ušel sotva sto metrů. Teď už se násep a šachová věž slévaly s břehem, ale „dohlížecí minaret“ se zřetelně tyčil nad hladkou jezerní hladinou.

Nejvíce při chůzi trpěly tkaničky bot. Asi desetkrát se mu už přetrhly. V takovém případě si musel lehnout na břicho, rozhrnout rukama trávu a někde v hlubině bahna hledat botu. Když se tento periodicky se; opakující proces Tarumovi do krajní míry znechutil, vyhodil tkaničky a natrhal si smaragdové „vlasy“. Řezaly ruce, takže přetrhnout je bylo prakticky nemožné. Bylo však snadné vytrhnout je po jednom i s kořínkem. Z nich si upletl nové tkaničky.

Tarumov byl k smrti unavený. Temné pahorky s geometricky pravidelnými oblouky, které vypadaly buď jako písečné strže, nebo jako obloukovitá vrata do jakýchsi svítících jeskyní, ke kterým se snažil dostat, byly strašně daleko, nacházel se tak sotva v polovině cesty. Bez odpočinku tam nedojde. Musí se natáhnout na první trochu sušší mechový pahrbek a tak dvě tři hodiny si zdřímnout. Kdo ví, třeba se probudí s jasnou hlavou a vzpomene si na úsek vesmíru, kde se mu přihodila nehoda.

Uvelebil se pohodlněji mezi pahrbky a přivřel oči. Hrozně mu vadil upřený pohled vzdálené stráže. Usnul však okamžitě, jako usíná člověk, který se ve svém životě ocitl v nejedné šlamastice.

Probudilo ho jemňoučké dloubání do boku. Vypadalo to, jako by se ohromné kuře chtělo nešikovně uložit k němu pod paží jako kvočně pod křídlo. Aniž se Sergej úplně probral, instinktivně uhnul, ale z druhé strany se k němu tiskl ještě někdo a hrozně se třásl. Tarumov se prudce nadzdvihl a pak si sedl. Přitáhl kolena k bradě. Dvě černá sbalená klubka se líně pohnula. Ani se nerozbalila, dokulila se k němu a znovu se k němu přitiskla zleva i zprava. Pinfini? Kde se tu vzali?

Planeta, kde se momentálně nacházel, ani vzdáleně nepřipomínala narudlé savany domova pinfinů, Zemi Van Jedi. To si Tarumov uvědomil dokonce i v rozespalosti. To tedy znamená, že tu taky nejsou dobrovolně.

Co z toho vyplývá?

Pinfini, jak si Tarumov pamatoval ze svých dvou návštěv na Zemi Van Jedi, byli zarytí zápecníci. Čekat na to, až se probudí, je zbytečná ztráta času. Kromě toho zvuková řeč těchto maličkých humanoidů, kteří jsou mírní jako delfíni, ale neohrabaní a krátkorucí, takže zdálky vypadají jako tučňáci, leží v oblasti ultrazvuku. Navíc není jisté, zda tenhleten pár umí používat primitivní prstovou abecedu, která vznikla samovolně, během jejich styku s Pozemšťany, daleko dřív, než lingvisté dokázali vymyslet vědecky fundovanou variantu jazyka vhodnou pro obě civilizace.

Takže v rámci ekonomického využití času bude nejrozumnější vzít ty dva ospalce do náručí a pokračovat ve výstupu k jeskyním vydávajícím světlo. Ale je tady ještě někdo čtvrtý…

Tarumov mimovolně přelétl pohledem zvlněný terén. Nic! Avšak přítomnost něčeho cizího cítil celým povrchem těla.

Odrazil se od pružných hrbolků a zdvihl se. Ostrá křeč v opuchlých nohách ho zkroutila k zemi. Ještě to scházelo! Snad se nezranil! Sergej se s obavami podíval na své nohy. Naštěstí to byla jen maličkost — trávové tkaničky, které si upletl, než usnul, se seschly a stáhly mu nohy. Tarumov je povolil a narovnal se.

Kdesi daleko vzadu se matně blýskalo jezero, ze kterého trčelo něco mezi rozevlátým rákosím a skokanskou věží. Bylo v tom cosi napůl živého, napůl zkamenělého. Tady jsem já cizinec! No tak se dívej, za dívání se neplatí, jak se říkávalo na Zemi, když tam ještě existovaly peníze. Tarumov se sehnul a opatrně zdvihl dvě teplé kožešinové kuličky. Pinfini se ani nepohnuli, ví bůh, jestli opravdu spali, nebo jestli se jen přetvařovali.

Dál šel ještě pomaleji než předtím. Pečoval o své nezvané pasažéry a snažil se neztratit rovnováhu. Z dálky se určitě podobal jeřábkovi. Krajina se lehce vlnila. Zářící jeskyně byly v úbočí, které nahoře končilo v zelené mlze. Zprava stěna vypadala jako obrovské schody, jejichž pravidelný tvar zcela jedno značně vyvracel pochybnosti o jejich přirozeném původu. Dýchání teď bylo obtížnější, i když vůči jezeru vystoupal slabých padesát metrů. Kromě toho měl hlad.

Když konečně došel k první jeskyni, měl ruce vytahané jako gibbon. Takhle to dál nepůjde. Přemýšlel o tom, jestli v jeskyni nebudou nějaké příšery. Stejně ale nemá zbraň. A pinfini se chovají podivně, upadli do letargie nebo co? Pinfini se však chovali úplně normálně, prostě v rozrušení pozapomněl na jejich zvyky. Došel k širokému oblouku vchodu, zpod kterého proudil stejnoměrný zlatistý svit. Pasažér, který si osedlal jeho pravou ruku, se měkce rozvinul a panovačně píchnul maličkým ukazováčkem směrem k jeskyni, která byla asi sto metrů vpravo. Potom zmizela maličká ručka i blýskavé lemuří oči uvnitř černého klubka.

„Cože? Ještě tam!“ rozzlobil se Tarumov a upustil pasažéry do trávy. „Bůh vám pomoz, jak říkali na Zemi. Tak jdeme, jdeme a hezky po svých.“

Pinfini k němu zdvihli své smutné, tmavé obličejíky a Tarumov si mimovolně uvědomil, že je někdo nazval „ukřivděnými dětmi vesmíru“. Van Jedi byla opravdu ničemnou planetou a vůbec se pro tyhle drobky nehodila. Jakmile se s nimi Pozemšťané seznámili, navrhli jim, aby se přestěhovali na vedlejší planetu. Byla daleko útulnější a úrodnější. Do rukou „ublížených dětí“ Pozemšťané předali několik průzkumných planetoletů. Jenomže přirozený konzervatismus nedovolil pinfinům pohnout se z místa, kde žili tak dlouho.

Zúčastnili se několika společných expedic s Pozemšťany, ale další pokrok byl nulový. Všechno se zvrtlo v mnohaletou diskusi, zda se přestěhovat, nebo nepřestěhovat. Na čem se domluvili, to Tarumov nevěděl, ale to, že se tu nachází pár pinfinů, se mu vůbec nelíbilo.

Ze stavu nejvyšší nespokojenosti ho vyvedl vyšší pinfin. Dalo se dokonce říct, že to byl pinfin velikán, protože sahal Tarumovovi až k pasu.

„Vždycky jsi nás nosil, když jsme měli hlad,“ ukázal na svých skoro černých, lidských prstíčcích.

„A jeskyně s jídlem je tamhle!“

Drobek znal perfektně prstový jazyk, ale odkud se vzala iluze o dávné známosti?

„Jsem strašně utahaný, děťátka,“ promluvil Sergej a v tom okamžiku se zarazil. Přeložil tu větu prostými pantomimickými prostředky. Povedlo se mu to, navštívil přece Van Jedi dvakrát.

„Dobře, dobře,“ souhlasili pinfini a rychle se kulili dopředu. Jak si stačil Tarumov všimnout, stáčeli šlapku do klubíčka a na těchto měkoučkých poduškách se pohybovali po mechu nesrovnatelně lehčeji než těžkotonážní Pozemšťan.

Tarumov se snažil ze všech sil, aby za nimi nezaostával. Potřeboval se dozvědět ještě nějaké podrobnosti, než se dostanou do jeskyně.

„Kdo žije v té jeskyni?“ vyzvídal pečlivými gesty a nejvíc se bál, že to pinfini špatně pochopí. Zastavili se a zamrkali očkama, čímž vyjádřili krajní překvapení. Je nutno poznamenat, že jejich mimika byla na takovém stupni, že jím nemohl konkurovat nikdo v celém vesmíru. Bylo to v tom, že je příroda vybavila kromě neprůhledných víček ještě třemi dalšími průhlednými podvíčky. V případě nutnosti je spouštěli na oči a podvíčka jim sloužila jako svérázné dalekohledy. Takže když pinfini začínali mrkat očkama, byl to interesantní pohled, zvláště pro nováčky. Tarumov však nováčkem nebyl.

„Kdo tam žije?“ opakoval otázku.

„Tys nám všem zakázal žít v jeskyni s jídlem!“

Hm, to vypadá, že tu mám právo veta.

„Kde tedy žijí všichni ostatní?“ zeptal se mechanicky a neuvědomil si, že dává důraz na pojem „všichni“.

„Pinfini žijí víc doprava, žijí výš…“ Gesto vyjadřovalo něco vlnovitého. Poslední sdělení v něm zrodilo naději, že snad tito sinusoidalci mohou být místními obyvateli, se kterými se chtěl setkat.

Nebylo to ale všechno.

„Pod krychlovou skálou žijí…“ — ručičky ukázaly několik velikých kruhů — „a v travnatých salaších vedla soumračného štítu žijí nevidící — infráci.“

Je jich mnoho… Příliš mnoho na místní obyvatele. I když vlastně proč? Jestli tohle všechno je místní živočišný svět… Hadi, krtci…

Ne! Pinfini by se k nim takhle nepřiřadili. Na to jsou příliš uvážliví. Ti, co žijí ve svítících jeskyních, nejsou místní obyvatelé této zeleňoučké planety. To je evidentní. V tom případě — kdo to tedy je? Rozumné bytosti, které se zachránily při katastrofách lodí? Nebo že by pinfini byli zajatci?

„Jak jste se sem dostali?“

Maličký pinfin, který se dosud nezúčastnil rozhovoru a stále si nesměle prohlížel Sergeje, uskočil vylekaně stranou a schoval se za svého přítele.

„Letěli jsme… veliká loď. Moc veliká. Naše vůbec největší loď. Naučili jste nás, poslali nás vyzkoušet… cizí svět. Proletěli jsme polovinu cesty. Dál byla tma.“

Pinfin mávl tmavými prstíky, protože vyčerpal všechna gesta, která znal. Tarumov však už pochopil. Jak těžké pro ně muselo být rozhodnutí k takové cestě! V době, kdy byl na Van Jedi, bylo ještě nejasné, jestli se vůbec odhodlají alespoň na výzkumnou expedici. Měli k tomu všechny předpoklady, kulturní úroveň, vědomosti, inteligenční úroveň středního pinfina. Chybělo jim jenom jedno — žízeň po nových, nepoznaných vědomostech. Tedy to, to vždy odlišovalo lidi od ostatních. To, co lidem připadalo tak přirozené. Pinfini byli bojácní, ale jak je vidět — ne všichni. Tihle letěli…

„Kolik vás bylo?“

„Sedm. Ale dva… zmizelí.“

Zmizeli? Utekli? Zahynuli? Schématický jazyk gest, který oba neovládali právě dokonale, činil jemností nerozlišitelnými. Jenže na těchto podrobnostech mohlo záviset mnohé, možná že dokonce všechno. Dobře. Podrobnosti necháme na zítřek. „Kde jsem bydlel… bydlím já?“ Ukázali mu to.

Maličká, ideálně pravidelná polokoule. To neudělaly tlapky, to mohly zvládnout jenom ruce. Drobně zrnitá usazenina vydávala luminiscenční světlo. Ostatně luminiscence může být i umělá. To ale není to hlavní. Hlavní je kupka suchého mechu, která zřejmě sloužila jako postel. Neuvěřitelně hutná rohož (ach jo, zdejší tráva, když vyschne, scvrkává se na polovinu) a na ní ležely rukavice.

Obyčejné synteriklonové rukavice používané na mechanickou práci. Tarumov je nosil strašně nerad. Kovové knoflíky byly vyrvané i se synteriklonem. Ale jinak jsou to staré obnošené rukavice pro malou, ale širokou ruku. Moc už toho vydržely. Tady? Tady taky. Někdo v nich rval dlouhovlasou mechovou trávu. Je to vidět na první pohled.

Tarumov se obrátil k pinfinům a bezděčně z něj vypadlo: „A kde je… tamten?“

Odpovědělo mu nechápavé mrkání průhledných a normálních víček. Zeptal se nahlas, musel to ještě přeložit, ukázat na prstech. Kde je ten, kdo tady žil přede mnou, ten, kterého si z naivity nebo z neuvěřitelné krátkozrakosti pletou se mnou? Co je s ním? Zmizel, utekl?

Ne! Byl to člověk a to znamená, že nemohl utéct a nechat je tu samotné. Jestli to byl člověk, pak to nemohl udělat.

Tarumov svou otázku ani nepřekládal.

Dva hrbolaté plody podobné grapefruitům, jeden s vodou, druhý zralý se sytou dužninou, které si vzal na cestu na vrchol, mu narážely do boku a překážely mu. Škrábal se po zelené stráni, stále prudší a prudší. Všechny myšlenky se mu motaly kolem jediného: aby každý pohyb byl co nejúspornější. I ten nejmenší pohyb hlavou mu v ní rodil snopy spalujících jisker.

Vzduch! Proč mu tak chybí vzduch!

Vystoupal ještě nějakých dvě stě metrů a žluté jezero se mrtvě blyskotalo kdesi dole pod ním. Pozorovatelna vyrostla ještě výš, ale stejně odtud vypadala jako tenoučký proutek, který by se dal tak lehce zlomit! Ale pocit neustálého sledování vůbec neslábne! Nebo je to jenom autosugesce? Nemyslet na ten podivný minaret! Otočení hlavy spotřebovává příliš mnoho sil. A těch on už moc nemá. Jestli ztratí vědomí dřív, než se dostane k průsmyku, zopakuje si osud svého předchůdce. Zmizí někde v těch omletých výstupcích, za kterými se ukrývá něco zlověstného.

Musí udělat poslední zastávku. Schází mu ještě patnáct metrů do posledního sedla mezi dvěma vrcholky, které zdola od jezera vypadaly jako hlavy spících velikánů. Možná že je to míň než patnáct metrů. Stále se pletl při odhadu vzdálenosti. Ano, i mlha houstne každým metrem, stává se skoro hmatatelnou. Co když je to atmosférický plankton?

Sergej se vtiskl do travnaté masy, která vyplňovala úžlabinu mezi dvěma balvany. Našmátral žbluňkající grapefruit. Vytáhl fix a přesným úderem prorazil dírku v ohnivě červené kůře plodu. Voda, která byla uprostřed nezralého plodu, udivovala svojí čistotou. Byla jako rosa. Měla však silné tonizující účinky. Zralé plody už vodu neobsahovaly. Vyplňoval je bílkovinný vnitřek, který se ukrýval pod nevzhlednou špinavě fialovou kůrou. Ale bylo to jídlo, které mohlo obohatit i stůl antických bohů. To však musí zbýt na zpáteční cestu. Ostatně dole je grapefruitů hromada. Hledají a vykopávají je polugalové, polorozumní plazi ze země Kirilla Polugalova. Sergej se s nimi nikdy dřív nesetkal. Ani jejich jazyk se nenaučil. A nyní odložil detailní seznámení s nimi až po ukončení průzkumu. V této chvíli je daleko důležitější zjistit, kdo je tady doma a kde je…

Pustil z rukou prázdnou skořápku. Nehlučně se koulela dolů. Ani neohýbala dlouhé vousy trávy, která stejně ani ve větru nikdy nevlála. Sergej se nemohl rozhodnout, jak jí bude říkat, jestli tráva nebo mech, eventuálně vodní řasy. Pokrývala v dolině absolutně všechno, kromě suchého povrchu jeskyně dávající světlo. Teprve teď, když se Tarumov škrábal po úbočí, které bylo stále strmější, pochopil, že pod ní je povrch kamenů opracovaný. Pod trávou bylo možno uhádnout nakloněné stupně nebo ideálně opracovanou parabolicky vydutou plochu, nebo dokonce strnule vzpřímené postavy sedící vedle sebe, podobné obrům Abu Simbelu. Z opatrnosti jim říkal lidské postavy. Ale to vše je druhořadé, teď je hlavní dojít na kraj té kamenné číše, na jejímž dně je jezírko se stráží s mrtvýma očima. Dostat se tam a podívat se za okraj. Sergej už dávno nešel, ale lezl. Vinul se jako had mezi balvany. Sedlo bylo tak dva kroky daleko a za ním nevyhnutelný sešup dolů. Tam bude bud úplně neznámý svět, nebo další kolonie zajatců ze všech koutů vesmíru. Doplazit se! Podívat se! Krucinál! Proč vyhodil prázdnou slupku, měl na ni napsat zprávu pinfinům, kteří ho čekají dole s bázlivě stisknutýma ručkama. Tuhle možnost už promarnil. Ale stejně, kdoví jestli znají pozemskou abecedu. Musí se doplazit a musí se vrátit. Poslední dva metry lezl se zavřenýma očima. Prsty nahmataly olámaný zlom, jen malinko zakrytý mechem, tenoučkou vrstvičkou, slabší než střešní tašky. Křečovitě se zachytil okraje, pokusil se s ním pohnout. Nešlo to. Přitáhl se.

Zklidnil dýchání a teprve potom si dovolil otevřít oči.

Zpočátku nic neviděl. Zhoustlá mlha vypadala jako hrsti čajových lístků, které se od sebe ve vzduchu odrážely. Přitom bylo podivné, že jeho tváře se nikdy nedotkly. Tarumov máchl rukou před obličejem, jako by zaháněl komáry. Udělal to víceméně automaticky. „Čajové lístky“ se před ním rozletěly a Sergejovi se otevřel výhled na pohádkový jarní svět, na který se díval z ptačí perspektivy.

Okamžik to byl tak krátký, že si stačil všimnout jenom zářivé mnohobarevnosti možná ohňů, možná jenom svítivých něžných barev, rozházených po prosluněné zeleni, která neměla nic společného s pochmurným mechem vyplňujícím celou dolinu.

Udivilo ho množství jakoby beztížných oblouků a vinoucích se viaduktů. Za nimi prosvítalo průzračné nebe. Nad těmito kousky nebeských ostrůvků byly lehoučké kamenné stěny. Podivná, pavučině podobná ruční práce, volně pohozena na živý svět a zapadající do něj.

Jakoby na potvrzení vzniklého pocitu života tam v nebesky mlhavé hlubině zachytil Sergej střelhbitý pohyb. Zazdálo se mu, že po povrchu viaduktu lehce a nenucené, jak to uměl jenom majitel tohoto světa, klouže mrštný a překrásný tvor podobný hadu…

V následující vteřině se hustý, vířivý závěs znovu semknul a Sergej cítil, jak ho odstrkává od kraje kamenné číše. Zátylek ho nesnesitelně pálil. Byl to pohled jezerní věže, který získal zabíjející sílu smrtonosného paprsku… Sergej se zalykal leptajícím žárem a v poslední chvíli ucítil, jak ho pevný chuchvalec koncentrované mlhy tiskne dolů jako pěst v boxerské rukavici. Žene ho po úbočí dolů, nadhazuje ho na kamenných vlnách a uhýbá s ním před rozsedlinami…

Chomáč vlhké trávy se opatrně dotýkal jeho tváře. Hned mu bylo líp. Jako by mu z kůže smývali nalepené bahno. Sergej pootevřel jedno oko. Bylo to tak: Zabýval se jím starší pinfin. Vypouklá průzračná víčka, která měl spuštěná přes oči, mu dodávala profesorského výrazu.

„Srdečné pozdravy pinfinským mudrcům,“ řekl Tarumov a nastavil ústa pod tenký proud vody, kterou pinfin ždímal z rudého grapefruitu. „Ani nevíš, jak jsem rád, že jsem naživu…“

Mrňousek zamrkal. Sergej mu to musel přeložit. Alespoň přibližně.

Zprava i zleva něco zašustilo, sklouzlo po trávě. Tarumov sebou trhl, protože si vzpomněl na zákeřný pohádkový pohled, který se mu otevřel z kamenného balkónu. Byli to však jenom polugalové pospíchající k vodě. Možná se chtějí napít nebo vykoupat.

Tarumov se s údivem prohlížel od hlavy k patě. Celá kombinéza byla pokryta nazelenalými řasami, jako by ho protáhli stojatou lesní louží.

„Neměli bychom se taky vykoupat?“ navrhl.

Pinfin radostně kývl, zamával ručičkama na svou družku, která byla v jeskyni.

I když se cesta k jezeru svažovala, šli k vodě dlouho. Sergejovi stále ještě dělal problémy pohyb v tomto terénu. Ozývaly se následky výstupu. Nebýt povzbuzujících účinků nezralých grapefruitů, nebyl by schopen se ani pohnout.

Šel a přemýšlel, jestli stojí za to vykládat pinfinům o tom, co viděl. Pak se rozhodl: Stojí to za to! Jeho předchůdce jim nic neřekl. (Možná že se ani nikam nedostal.) Kdyby o tom někomu řekl, měl by to teď Sergej mnohem jednodušší. Tarumov se svlékl do trenýrek, vypral kombinézu v teplé vodě a zaplaval si takových patnáct metrů. Dál se neodvážil, obával se, že by po něm věž šlehla tepelným paprskem. Ve vodě by se člověk tak lehce nevzpamatoval. Pinfini neumějí plavat vůbec. Uvelebili se na břehu a pinfinka myla svému druhovi záda. Nabírala do dlaní vodu a třela jeho černou krtčí kožešinu mezi lopatkami.

„Tak, přátelé,“ začal Tarumov, sedl si vedle nich na placatý kámen a zkřížil nohy jako Turek. „Dostal jsem se až na nejvyšší horu. Podíval jsem se tam dál, až za okraj. Dál už nevede žádná cesta, je tam jenom sráz. Kolmý sráz, asi tak…,“ podíval se na nehybný minaret, vedle kterého se bezstarostně cákali polugalové. „…vysoký asi tak jako deset těchto sloupů. Možná i víc. Musíte si to zapamatovat, kdyby se se mnou něco stalo.“

Pinfini zaprotestovali, pusinky se jim rozjely. Bavili se mezi sebou. Možná něco říkali i Sergejovi, a přitom úplně zapomněli, že je nemůže slyšet.

„Nepanikařte, kamarádi, jenom klid. Už se… mi to stalo. Proto si zapamatujte, horem přes zelené vrcholy nad jeskyněmi se projít nedá. Utéct se musí jinudy.“

Nechápavě na něj zírali.

„Utéct?“

„Ano, ale jinudy. Vy byste se tam možná vyšplhali, ale ti, kteří dýchají celým povrchem těla, ti by… I jako mýdlové bubliny…“

Ale pinfiny zajímalo něco úplně jiného.

„Utéct? Proč?“

Třepali ručičkama, každým prstíkem zvlášť. Sergeje v tom okamžiku zcela nepatřičně napadlo, že by z nich byli vynikající hudebníci, když mají tak obratné a citlivé prsty.

Pinfini nemysleli na útěk. Tady nemají hlad, jsou zdraví…

Tarumov mávl rukou.

„Pohlídejte mi to,“ ukázal jim na své věci, „a já se projdu směrem k tomu náspu.“

Podíval se na vrcholek pestře kostkovaného minaretu a dodal:

„Ostatně, nikdo z vás se té věci nebojí?“

„Ne. Není živá!“

„Jak jste naivní, bratříčci moji chlupatí. Není živá! Nejstrašnější nejsou ruce nebo tlapy, ale manipulátory.“

Přes mělčinu prošel k náspu. Byl příkrý, vysoký tak pět šest metrů, povrch pod všudypřítomnou trávou byl hrbolatý s mnoha prohlubněmi. Mělo by být snadné vylézt na něj, ale zatím to odložil.

Mříž na vratech byla pokrytá kraťoučkým nahnědlým mechem. Opadával pod dotekem prstů. Nebyl zelený, to je první výjimka. Co to tam vzadu probleskuje? To je… to samé… Není tam moc vidět. Jasně smaragdový závěs mlhy rozmazává obrysy. V dálce jsou vidět stavby zcela prapodivných tvarů. Dokonce se dá říct, že vzbuzují obavy. Slévají se do jednoho masívu, ale jsou to zcela evidentně samostatné věže, které připomínají…

Ne, to se mu jen zdálo. Prokletá mlha, zase zhoustla. Jsou vidět jenom nejasné obrysy. Vypadá to jako pyramida, nebo dokonce celý chrámový komplex.

Tarumov postál ještě asi patnáct minut; Snažil se přes houstnoucí oponu mlhy něco rozpoznat. Ne, musí se vrátit k jezeru a počkat, až se vyčasí. Vypadá to, že před ním spouštějí tenhle závěs pokaždé, jakmile začne projevovat příliš velký zájem o něco, co je mimo rámec jim přidělené louže s přilehlým okolím.

Ale věž si musí prohlédnout!

Těžké dveře, které nebyly ani z kamene, ani ze stavebního plastiku, povolily překvapivě lehce. Tarumov bokem proklouzl dovnitř šachové věže a vyděšeně na okamžik ztuhl.

Před ním byla strojovna, nebo jakýsi velín. Teplovody, trubky, kolečka reostatů, vypouklé indikátory, po kterých běhají různobarevní pavoučci světýlek. Stěny jsou rozděleny na několik sektorů. Každý z nich má jinou barvu, všechno připomíná lacinou atrapu.

Ne, není to tak jednoduché. Je v tom drobný, těžko postižitelný psychologický odstín… Je to uděláno podle lidských zvyklostí, jenže to nestvořily lidské ruce. Tarumov se díval na tu veškerou kvazipozemskou techniku asi tak, jako by se dívala vlaštovka na hnízno vytvořené rukama lidí: starostlivýma, citlivýma, ale tak strašně nešikovnýma ve srovnání s lehounkým ptačím zobáčkem…

Co se týče atrap, ty nebude těžké prověřit. Kterou z barev vnímá člověk jako nejméně nebezpečnou? Tuhle šedavě fialovou. V tomto sektoru jsou dva vypínače, dvě páčky, pět indikátorů. Svítí však jenom čtyři. Kromě toho je tu něco jako reostat.

Otočil jednou z páček o 15 stupňů. Šlo to lehce. V tom okamžiku se kmitání světýlek na vrchním indikátoru zpomalilo. Tak a teď vyjít ven (jestli to bude možné) a podívat se, jestli se něco nestalo…

Ven vyšel bez problémů. V tom okamžiku se k němu doneslo pronikavé, panické kňučení. Polugalové se řítili ke břehu tím nejčistším plaveckým delfínem, který kdy Tarumov viděl, a vyplašeně vyskakovali na omšelé balvany.

Sergej došel k pobřežním kamenům a opatrně namočil do vody palec bosé nohy. Jasně! Ochladila se tak o deset stupňů. Chudáci krokodýlkové. Jenom aby nedostali zápal plic! Vrátil se zpátky a nastavil páčku do původní polohy. Světýlka se rozběhla rychleji. Jak je to všechno primitivní! Jakýkoli jen trochu inteligentní tvor může měnit parametry vnějšího prostředí, jak se mu zachce! I když možná jiné sektory jsou určeny k něčemu jinému.

Teď je na řadě celkový průzkum. A hlavně musím zjistit hranice zakázané zóny, zamyslel se Tarumov a pak se usmál. Chyba! Neexistuje zakázaná zóna, ale naopak zóna dovolená. Zakázaná zóna je všechno ostatní.

Pomalu prošel kolem hradní brány a pohlédl skrz silné, spletené mřížoví. Podivná hromada neznámé stavby byla jen taktak v mlze vidět. Kdyby si jí nevšiml před půlhodinou, teď už by asi tmavá a rozmazaná unikla jeho pozornosti.

Podívat se za násep? Mříž se vylomit nedá. A co beranem? Můžu vzít na břehu kámen a… Jenže tenhle proces je příliš hlučný a přiláká pozornost. Co podkop? Pod mříží je kamenný práh, ale co takhle očistit bahno… Tak. Teď opačným koncem fixu (nenahraditelná drobnůstka, která se stala mým jediným nástrojem!) vyškrábnout zeminu, která je mezi kameny. Ještě štěstí, že kameny nejsou spojené maltou. Vypadá to, že stěny věže jsou postaveny zrovna tak. Kamenné, nebo kámen napodobující bloky zapadají s přesností na milimetr. Tak jako to stavěli kdysi na pozemských megalitických stavbách. Ano, tady pod veřejemi se zemina sesula a vzdálenost mezi kameny se zvětšila. Pohnuly se! Když si bude přát, může je vyndat. U vedlejšího to půjde ještě snáz. Přikryjeme je travičkou a necháme na lepší časy.

Teď se naskýtá otázka, proč všichni humanoidi tady seděli se založenýma rukama a nezačali se zabývat něčím podobným? Tarumov zakryl stopy své činnosti a zamířil zpátky k čekajícím pinfinům. „Už jste se umyli?“

Ještě si nedokázal odvyknout na mluvenou řeč. „Příjemné pokoupáníčko, jak se říkalo na Zemi, než přišly do módy iontové rozprašovače.“

Pinfini se na něj dívali přenešťastně. Dokonce ani nemrkali.

„Byli jste za náspem?“ zeptal se gesty. „Ne, je to tam hrozné.“

„Kdo se bojí, nesmí do lesa. Nepodařilo se vám někdy zahlédnout, co je to tam vzadu v mlze za náspem?“

„Lodě, na kterých přiletěli všichni, co jsou tady. Je tam i tvoje loď. I naše…“

Tarumovi se rozbušilo srdce. Lodě! Tak proto se mu siluety zdály povědomé! Ale podvědomí mu nedovolilo je poznat. Obludná hromada pomalého transportního supernáklaďáku ze série darovaných „ublíženému“ národu“ Van Jedi. Také jeho vlastní pošťák, štěně ve srovnání s těžkým náklaďákem. Ale vždyť na svou loď mohou pinfini naložit všechny ostatní!

Sergej se pečlivě oblékl. Ve vlhké kombinéze se roztřásl zimou. Neodpočinul si. Chtělo by to pospat si. Pospat si tady na břehu, v písku. Jenže teď není kdy…

„Nemáte moc velký hlad?“

Pinfini nešťastně a rozpačitě zamrkali.

„V tom případě ještě chvilku počkejte!“

Dlouho a pečlivě trhal trávu. Strašně ho mrzely rukavice zapomenuté v jeskyni. Pinfini se přikolébali na svých kraťoučkých nožičkách a beze slova mu pomáhali. Když byla trávy pořádná hromada, dotáhl Tarumov celou kupu až k podnoží náspu. Sám pro sebe si brumlal:

„Kdybych věděl, kam sebou plácnu, tak bych si tam přichystal slamník — říkali staří Rusové, když ještě na Zemi slámu vyráběli zemědělci.“

Pinfini mlčeli jako vždycky. Dívali se na něj nechápávě, ale i soucitně. „Tak já jdu.“

Pečlivě prohlédl příkrý svah náspu, nahmatal úchyt a oškubal mech okolo. Vložil tam nohu a povylezl o půl metru. Podařilo se. Zase nahmatal úchyt a začal otrhávat skřípající zeleň. Mrtvé oči mu nepřetržitě probodávaly zátylek.

Vylezl na násep, natáhl se do výšky a stačil mrknout okem na nejasně se černající seskupení vedle sebe stojících kosmických lodí, vzdálených odtud maximálně tři sta metrů. Najednou ho udeřila do zátylku řezavá bolest a měkká tlapa ze zhoustlé černozelené mlhy ho odhodila dozadu. Dopadl na pečlivě připravenou hromadu trávy.

Pinfini ho dlouho polévali vodou. Sergej se vzpamatoval, ale ještě půl hodiny zůstal ležet. Nabíral síly, ale nebyl schopen pohnout ani rukama. Bez zbytečných slov zahnal drobotinu zpátky do jeskyně, aby se najedli a pak mu přinesli rukavice. V průběhu několika hodin, než došli tam a zpátky, splétal z natrhané trávy maskovací síť.

Pinfini se vrátili unavení a smutní. Zmizel jeden z těch, „co nevidí“. Tarumov se zatím nestačil seznámit s těmito pomalými, těžkopádnými bytostmi, které si nezasloužily své podivné jméno. Opravdu neměli oči, zato vnímali infrapaprsky celým povrchem obličeje. Cítil, že by nebylo těžké se s nimi domluvit, jenže kde vzít čas?

Sergej jenom zafuněl, když uslyšel tu zvěst. Spěšně rozžvýkal fialovou dužninu, přehodil přes sebe maskovací síť z trávy a znovu začal šplhat. Nahoře už ze sebe nedělal hrdinu. Nevstal, ani se příliš neukazoval. Vmáčkl se do mechu, dokonce přimhouřil oči. Nadarmo. Smetli ho stejně jako předtím. Byl to bezchybný a klidný úder.

Pinfini ho znovu polévali a omývali. Jejich veliké oči byly plné slz. Sergej stiskl zuby. Neměl jim co vysvětlit, všechno viděli sami. Jakmile se mohl pohybovat, dolezl k mříži. Pro všechny případy se schoval pod maskovací síť. Doplazil se ke zdi a bez obtíží vytáhl všechny tři uvolněné těžké kameny. Vznikl tak průlez. Prohloubil chodbičku, obrátil se k pinfínům a zamával jim. Vklouzl do vlhkého otvoru. Tři čtyři metry lezl a nemohl tomu uvěřit.

Neprošlo mu to.

Zasáhli ho lepkavým zeleným chomáčem mlhy. V tom okamžiku ztratil veškerou sílu a zůstal bezvládně ležet.

Pinfini ho vytáhli a snažili se ho přivést k vědomí. Bez jakéhokoli výsledku. Určitě byl v bezvědomí víc než čtyřiadvacet hodin. Když se probral, zalykal se neovladatelným třesem zimou a vyčerpáním. Převalil se na rohož. Polugalové ho táhli vzhůru k jeskyním a pokvikávali.

V jeskyni si odpočinul a vyspal se. Pak začal pracovat. Ostřím fixu a na některých místech zdrhovadlem od zipu vyškrábal do hladké stěny jeskyně zprávu o všem, co zjistil. Bylo to pro všechny případy, kdyby se jednou už neprobral. Ještě jeden, na první pohleď drobný problém mu vrtal hlavou a nedal mu pokoje. Proč má být v téhle kolonii člověk? Jestli se dá věřit pinfinům a jejich vyprávění, nebylo jediného dne, aby tady Člověk nebyl. Mimozemšťanům se všichni lidé zdají stejní, a proto je nerozlišují. Takže je ani nenapadlo, že by se mohli střídat. Když jeden zmizel nebo zemřel, okamžitě ho nahradil nový. Pokaždé to byl jenom jeden. Pinfini, krokodýlkové, infráci, prostě všichni tu byli po skupinách, jenom člověk tu byl vždycky sám.

Jakou roli tady hrál? Chůvu? Vypadá to tak. Dveře šachové věže ho dráždily svou přístupností. Jenže… Jestli byl někdo tak všemohoucí, že dokázal postavit takovou věž a dopravit sem všemožné rozumné tvory ze všech koutů vesmíru, pak přece nepotřebuje jako guvernantku obyčejného pozemského kosmonauta. Do role vesmírných překladatelů se nejlíp hodí pinfini. Se všemi se seznámili, se všemi se perfektně domluví. Kdyby tu třeba vypukla epidemie… Sergej si dovedl velmi přesně představit, jak by byl bezmocný. Tak proč je tady? Otáčet kolečky, aby byla voda jednou teplejší, jednou chladnější? To je nelogické. Jestli jsou schopni automaticky dávat ťafky do zátylku tepelným paprskem, pak musejí mít zvládnutou i tuto automatizaci.

Tak k čemu je těm neviditelným hadům člověk? Člověk, který se neustále bude snažit odtud zmizet? Proč je tu postavena tahle vesmírná rezervace?

Tuto otázku si zakázal. I kdyby se z ní nezbláznil, ztrácel by čas. Je potřeba přesně zformulovat hlavní problém. A pak se jím prokousat!

Kdysi dávno, před mnoha lety, když začal velet své první lodi, málem zahubil všechny lidi proto, že nebyl schopen rozhodnout o tom, co je hlavní a co ne. Kromě toho se nemohl odhodlat k zoufalému kroku — přistát na neznámé planetě.

Později si našel vzácnou funkci — funkci poštovního inspektora. Malinkatá loď, která rozvážela spěšné náklady na dálné planety. Není to náročné zaměstnání. Expedice jsou vybaveny důkladně, a tak se jen málokdy stávalo, že na základně zapomněli naložit něco životně důležitého. Nicméně se to stávalo. Pak letěl pošťák za nimi, sám v mrňavé lodičce jako jediný člen posádky. To mu dávalo morální právo létat. Ale po tom nešťastném letu už by nikdy na sebe nevzal odpovědnost za jiné lidi.

A tady… Tady si žádnou odpovědnost nevzal. Přišla sama od sebe. Všichni jeho kamarádi tu sedí na zadcích jako pařezové. Stačí se zmínit o útěku, a hned strčí hlavu do písku jako pštrosi. Hrozné! Pro ně je to strašné, a jemu, který dostal už čtyřikrát přes nos, ne. Odpočinutý se vydal dolů podél náspu vlevo. Pokusil se ještě několikrát násep přelézt. Výsledek byl stále tentýž. Vždy dostal co proto.

Vrátil se k věži. Ozkoušel si všechny páčky, kolečka a reostaty. Zamrzlo při tom jezero, tlak vzduchu se snížil skoro dvakrát. Podle svého přání mohl udělat v dolině bouřku, potopu, vytvořit skutečnou Saharu, a když bude nejhůř, i ohnivé peklo. Samozřejmě že všechny pokusy dělal velice opatrně. Dobře si pamatoval, jak jednou málem nechal zmrznout polugaly.

Pokusy se mu dařily, ale i přes tlusté kamenné stěny věže stále cítil upřený, těžký pohled. Našel i regulátor osvětlení doliny. Pod rouškou tmy se pokusil znovu proklouznout pod mříží. Ne! Nepodařilo se! Jenom vylekal pinfiny. Vyprávěli mu, že jakmile se začalo zelenavě stmívat na vrcholky hor obklopujících dolinu (Tarumov si už myslel v té době, že je to kráter), rozsvítily se tři měsíce v úplňku… Všechny obyvatele jeskyní zachvátila nevysvětlitelná hrůza.

Sergej pochopil, že i s věží se dostal do slepé uličky. Mohl by sice celou tuhle štoudev obrátit naruby a zpopelnit, zatopit smrdutou mlhou, ale… Kdyby to tak vyřešilo jeho základní úkol — útěk!

Někdy se mu zdálo, že jeho předchůdce také nebyl schopen najít způsob, jak utéct a odvést ostatní. Prostě to nevydržel a…

Ne! Vzpomněl si na tenoučké prstíky pinfinů, jejich vyděšené popelavé oči a pochopil, že nemá pravdu. Člověk je nemohl opustit a utéct. Dokonce ani útěk na onen svět nebyl možný.

Tarumov se pokusil obejít jezero zprava a dostat se tak k lodím. Zase z toho nic nebylo. Asi šest kilometrů břeh stoupal. Nejdříve pomalu a pak čím dál tím strměji. Tarumov se snažil odhadnout, jestli by tudy prošli infráci, když skála najednou skončila ostrým zlomem. Cesta dál nevedla. Jezero nehybně leželo kdesi v hlubině a tam někde ve strašlivé dálce skrz tenoučký chladivý opar bylo možné rozeznat druhý břeh plný šumících stromů…

Tradice byla dodržena i tady. Zelená protuberance mlhy vystřelila zdola a odhodila ho daleko od srázu.

Vracet se musel po čtyřech. Klouzal po hedvábně hladkém, povrzávajícím bahně. V hlavě se mu rojila pohádková vidění hada, který majestátně a bleskurychle letí nad kamenným viaduktem. Královský had, atavistický symbol moudrosti, lásky a rodinné pohody… Jak ale spojit tenhle obraz s násilným uvězněním několika desítek humanoidů tady, v ponurné číši obřího kráteru?

Možná že za to může vzájemné nepochopení. Možná že je sem všechny pozvali na návštěvu. Stačí jen najít společný jazyk s vládci tohoto světa, třeba prostřednictvím kostkovaného telegrafního sloupu, který je zcela určitě zobrazením stylizovaného hada. Jenže… Jak se dorozumívají zdejší obyvatelé? Možná gravitačními vlnami. A co když je to gama záření nebo kvanta neutronů? Co potom? Takovému pohostinství se nedá nic vytknout. Od takových hostitelů se musí uhánět bez ohlédnuti a přátelské styky navazovat ze vzdálenosti dvou až tří parseků.

Mohl dokonce nabídnout úplně fantastickou archihumánní variantu. Předpokládejme, že všichni obyvatelé této doliny jsou exmrtvoly. Havárie v kosmu, libovolná srážka s meteoritem, porucha lokátorů. A najednou zázrakem mimozemké reanimace byl znovu vypěstovaný celý organismus z jedné zmrzlé buňky, kterou vylovili z mezihvězdného prostoru…

Ale… jak vypěstovali kombinézu? To jsou ovšem detaily. Hlavní je idea všeobjímajícího galaktického přátelství. Potom je tohle smaragdové obydlí svérázným sanatoriem, jednotkou intenzívní péče, odkud se člověk nesmí vzdálit do té doby, než je úplně fit. Jenomže mnohem lepší by bylo, kdyby se síly obnovovaly kdekoli jinde. A jestli se verze galaktického přátelství a humanismu potvrdí? Pak stále ještě může svým zachráncům vřele poděkovat. Ted ovšem musí přemýšlet o něčem úplně jiném.

Tarumov mimovolně probíral všemožné mravní modely světa a vzápětí tyto myšlenky odháněl. Všechny kromě jediné: o tom, jak odtud utéct. To mu vydrželo celou cestu, až k jeskyním.

Jeho návrat byl strašný. Pinfin šílený zármutkem ho čekal na zápraží. Zmizela jeho přítelkyně. Zmizela právě tak, jako mizeli dříve jiní. V jednom okamžiku byla tady někde poblíž, za jeho zády, a v další vteřině byla pryč. A neozval se přitom ani výkřik, ani jediné zašustění.

„A nešla dolů k jezeru? Nebo snad usnula cestou. Smotaná do klubíčka se lehce ztratí na horském úbočí…“

„Ne! Celá kolonie pinfinů, polugalové i další prohledali všechno až k samotnému jezeru. Nikde není! Ani na krychlových stupních, ani ve věži, ani za náspem, ani ve vodě. Tam se potápěli polugalové…“

Tarumov vypil na ex tři plné grapefruity. Jejich šťáva zapracovala jako živá voda. Jakmile pocítil příliv sil, otřepal se a začal prohledávat okolí jeskyní. To přece nemůže být pravda, aby nezůstala jediná stopa! Ale stalo se… A několikrát. To znamená, že se to může stát znovu. Znamená to, že jsou přece jen v moci chladnokrevných, hrůzných hadů, pro které je logika humanoidů úplně nepochopitelná.

Hledal dál, ale věděl už, že je to nesmysl. Maličký, krotký tvor se smutnýma popelavýma očima už není ani na úbočí, ani v jezeře, ani za náspem… Za náspem?

Slézal dolů k jeskyni a stále ještě nevěřil svým uším, své paměti.

„Tys byl za náspem?“

„Ano. Ale nic tam není. Nejsou tam jeskyně. Ani kameny. Není proč tam hledat. Dokonce tam nejsou ani plody v trávě. Ani polugalové tam už nechodí.“

„To znamená, že tam byli?“

„Kdysi dávno…,“ řekl pinfin.

„Počkej na mě!“

Řítil se po úbočí tak, jak tady ještě nikdy neběžel. Travnaté pahrbky ho pružně odrážely, jako kdyby to byly malé pérové můstky. Musí si to ověřit, okamžitě ověřit! Že by bariéra zákazu zmizela? Že by byla cesta k lodím volná?

Ještě v běhu našel úchytky, které udělal minule v kožichu náspu, a rychle vylezl nahoru…

Reakce byla obvyklá. Lepkavá zelená pěst ho přičinlivě smetla dolů přímo na polouschlou hromádku trávy, kterou si minule připravil. Posloužila už potřetí. Když přišel k sobě, nechtělo se mu ani pohnout. Vypadá to, že domácí pánové dosáhli svého. Vymlátili z něj veškerou vůli, veškerou schopnost odporu. Neměl vůči nim vrozený odpor. Byla to ozvěna těch pravěkých časů, kdy se bosý člověk strachem napůl mrtvý potácel od jedovatého stvoření. Jako malého ho bavilo starat se o žáby, ještěrky a vůbec nejraději měl hady. Vrstva podkožního tuku jim přibývala, jak se o ně staral ve svém teráriu, které si sám vyrobil. Jednou ho dokonce otec vzal, aby to maminka nevěděla, do opravdového serpentária. Dovnitř ho samozřejmě nepustili, ale přes tlustá skla se mohl dosytosti vynadívat na pomalé štítohlavce a brejlovce. Potom ho nechali pohladit fantastickou zlatookou užovku. Byl to nepokojný tvor, který se neustále pohyboval po teráriu a hledal jakoukoli škvírku. — Fanatická láska ke svobodě se stala tomuto zvířeti osudnou. Do zajetí se dostalo právě kvůli ní. Sloužilo jako svérázný indikátor nepoškozenosti a neproniknutelnosti terária. Jakmile tenhleten ohromný, skoro třímetrový černý had zmizel z dohledu serpentologů, bylo jasné, že museli okamžitě najít a ucpat někde díru. Při jakékoli minimální možnosti utéct utíkal jako první. To se mu stalo osudným, hlídali vlastní jenom jeho. Chudák… — jenom jeho!

Žaluzie dětských vzpomínek se pomalu zavřely, aby daly příležitost hořkému poznání přítomnosti. Svět moudrých a nádherných hadů… Mizel a rozsypával se pod rukama i se slupkou vnějších povrchních asociací.

On sám byl tou zlatookou užovkou, která bila hlavou o stěny obrovského terária. A tehdy, současně s poznáním své vlastní role v tomto světě, se vynořil Tarumovovi před očima jediný možný východ z dané situace.

„…Start bude obtížný. Odlétat budete muset na hranici možností.“

Nechtěl je lekat, spíš snižoval zdání nebezpečí. Start však bude děsivý. Ví bůh, jestli to všichni přežijí.

„Musíte se jenom odpoutat od povrchu a někde ve výšce nějakých čtyřicet tisíc metrů vletíte do podprostoru. Nepotřebujete přesně vědět, kde se z něj dostanete. Ať se z něj vynoříte kdekoli, váš signál SOS přednostně odešlou na Zemi. Pak už můžete zůstat viset uprostřed hvězd, odpočívat. Přijdou vám na pomoc…“

„Ne!“ protestovali pinfini.

„Ne,“ zopakovali po nich polugalové, „rybí bubliny“, dýchající celým povrchem těla, i infráci s nehybně napjatými obličeji.

Křičel na ně, vysmíval se jim, byl připraven je přinutit násilím, svázat trávovými provazy a pak je jako tupé stádo hnát až do hvězdoletu… Tohle by dokázal, ale byl tu jeden detail. K lodi musejí dojít bez něj.

Přemlouval je dál. Maloval jim na stěnách jeskyně pohádkové obrazy Země, hory, oblaka… Dál už je neměl čím přesvědčit, už jenom čekal…

A pak najednou uslyšel… spíš ucítil, jak se zdola z labyrintu stinných pahorků objevil jeho pinfin.

„Dostal ses tam?

„Ano.“

„Vešel jsi dovnitř?“

„Ano.“

„A není tam?“

„Ne.“

Na to se vlastně už ani ptát nemusel.

„Zkoušel jsi spustit motory?“

„Ano, ale je to zbytečné.“

„Ty to potřebuješ! Je jediná šance, jak přivést pomoc ze Země.“

„Je to zbytečné!“

Jak je teď všechny nenáviděl! Všechny. Ty bezbranné, krotké, slabé…

Zbytečně…

Tak to tedy ne! Naučím vás milovat svobodu! Jste moji mladší bratři v rozumu, takže…

Obrátil se rozhněvaně na svého pinfina.

„Překládej! Přelož jim všem a pokud možno co nejpřesněji: Z hor se spustí oheň, síra a děsivý smrad zatopí dolinu. Záchrana je jenom tam za náspem. Přeložil jsi to? Pochopili to všichni? A teď jdeme dolů k jezeru. Dál k lodím je povedeš ty, cestu znáš!“

Vydal se dolů, ze zvyku zvedal nohy jako čáp, aby se nezamotával do ostré trávy. Ohlédl se. Nikdo za ním nešel. Sergej se zle ušklíbl, vytáhl zpod opasku rukavici a za pochodu trhal dlouhé vlhké trsy trávy.

Šel pomalu, pomaleji než jindy, cestou splétal něco jako provázek. Než došel k věži, byl dlouhý asi tři metry. Jen aby nezačal předčasně vysychat. Musí si pospíšit!

Zrychlil. Vrhl kosý pohled za hnědou omšelou mříž a dokonce ani nezpomalil. Vletěl do velína. Všechno tam znal, všechno měl vyzkoušené. Tenhleten regulátor otočit na doraz! Teď je venku tma. Dobře že zdi věže zevnitř fosforeskují čarodějným světlounce modrým světlem.

A teď provázek. Namotat ho na střed červeného regulátoru a napnout ho ke středu šedivého. Stačí to! Tak a teď přivázat napevno. Jak prosté…

Poodstoupil a rozhlédl se, jestli náhodou na něco nezapomněl. Ne! Hotovo! Abych to nepřehnal! Dva efekty stačí a tyhle jsou pečlivě vyzkoušené. Samozřejmě že ne naplno, to už by v jeskyních nebylo ani živáčka. Teď ale konečně sám uvidí, jak to vypadá, když všechno pojede na plné obrátky!

Vyběhl z věže a začal se rychle škrábat nahoru k jeskyním. Směrem k náspu se ani nepodíval. Stejně by mu tma, kterou vytvořil, nedovolila cokoli vidět. Nahoře teple pomrkávaly vchody do jeskyní, tři měsíce stoupaly nad vrcholky obklopující dolinu. Na kolmých stupních skal slabě fosforeskovala napůl zastřená písmena nezemského jazyka. — Tma. Jak perfektně se to zatím daří!

Ted začne své dílo schnoucí tráva. Začalo to. Věděl, že neuplyne ani hodina, a trávový provaz se začne zkracovat. Bude pootáčet dvě kola reostatů, kterých se doposud Tarumov dotkl jen zlehýnka. Ano, už to začalo. Okraj hor se rozzářil zlatistým světlem. Zatím to ještě nebylo strašné, ale pruh ohně se šířil. Už to nebyla tenoučká nit, která opásávala kamennou číši, teď se to podobalo ohnivému hadu, který se unaveně a mrtvě natáhl na vrchním okraji jejich doliny.

Pruh ohně stále rostl a lezl dolů. Oheň však předbíhal dusivý sirný zápach… Apokalypsa… Ještě dlouho budou mladší bratři váhat…?

Nezaváhali. Valili se v šíleném strachu dolů. Jenom podle zmítajících se stínů mohl Tarumov určit, kolik se jich vlastně zachraňuje útěkem. Třicet… Víc než čtyřicet… Víc než padesát. Kolik přesně — to určit nemohl. Nepoznal ani svého pinfina. Kolem ně] proletěla vyjící a kňučící tlupa.

Tak a je to. Teď to musí Tarumov vzít doprava na gigantické schody popsané magickými písmeny. Jako by ohnivá reka odhadla jeho přání, od ohnivého pásu se oddělil žhoucí potok a namířil si to přímo vstříc Sergejovi. Stékal po schodech gigantického schodiště. Sergej couvl. Věděl, co ho čeká, sám si svůj osud vybral, ale proč tak brzy…?

Rozběhl se doleva, klouzal po stále ještě vlhké trávě, padal tváří na pružné chomáče mechu. Pot mu stékal do očí, nemohl popadnout dech. Shodil boty. V běhu ze sebe strhl kombinézu. Na levé tváři a rameni, které měl obrácené k jezeru, ucítil, jak se do něj opírá chladný pohled. Mráz mu běhal po zádech. Poprvé necítil hnus, dokonce ani ne lhostejnost, ale ostrou zlou radost. Koukej! Jen se dívej a neotáčej se, ty naprogramovaná obludo! Koukej se všema očima, co máš, a nerozptyluj se, protože to se od tebe žádá!

Protože oni ještě nedorazili tam, kam mají. Ještě neodstartovali!

Tarumov šel a šel. Snažil se upoutat veškerou pozornost svého strážce. Tráva jakoby očekávající příchod ohně najednou uschla a přestala, se mu omotávat kolem nohou. Chůze byla najednou jednoduchá a lehká. Jen kdyby se všude nenesl pach spáleniny. Jenže už nebylo kam jít. Před ním se objevil nově vzniklý sráz a z hlubiny sem zalétal svěží vzduch, v nárazech, jako by tam někde hluboko dole mával křídly gigantický pták. Dostihoval ho nesnesitelný žár. Tarumov rozepjal ruce, lovil poslední zbytky chladného větru. V tom okamžiku k němu dolehl z temnoty tak známý, tak pozemský hukot startovacích motorů. Ohnivé hvězdy trysek se zdvihly vzhůru do temně zelené hlubiny nebe…

Stačili to!

Poslední, co Tarumov uviděl v paprscích světel odlétající lodě, bylo nádherné tělo pohádkového tvora podobného hadu, který se mihl nad jezerem. Letěl bleskurychle a přirozeně. Nebyl to hon za uprchlíky. Postříbřený světlem vzdalujících se hvězd si ani nedal práci sledovat jejich let.

Nehledal loď, ale drobounkou figurku člověka, toho nejsvobodymilovnějšího tvora celého vesmíru, který odtud měl utéct první. Místo toho však zůstal v ohnivém pekle, které sám rozpoutal. Proč neutekl?

Proč?

Had se pomalu, kruh za kruhem spouštěl k zuhelnatělému srázu a stále se sám sebe ptal a nenacházel odpověď. Nemohl ji najít, protože logiku tvorů, kteří jsou zavřeni v teráriích, nikdy nemohou pochopit ti, kteří terária budují. Díval se dolů a jeho pohled byl plný rozpaků a rozčarování.

Kdyby mohl Tarumov vidět jeho oči, které byly k němu obráceny, zase by mu připadaly moudré a překrásné…

Igor Rossochovatskij

HODNÁ ZVÍŘÁTKA

Kousek od mých rozespalých očí stála na dlážce našeho stanu plechovka se slazeným kondenzovaným mlékem s modrou nálepkou Poltavského mléčného kombinátu. Už jsem si na téhle planetě zvykl na různá kouzla, dokonce i na to, že se tu plní veškerá přání. Ta nálepka mi však vyrazila dech.

„Co se děje?“ ozval se ochraptělý hlas rozespalého Valerky.

Aniž bych vylezl ze spacáku, potřásl jsem hlavou. Nejdřív jsem se snažil zahnat přízrak s nálepkou a teprve potom jsem na ni ukázal.

„Já mám pivo. Moje nejmilejší, plzeňské!“

Valerka nadhodil láhev a znovu ji chytil.

Do uší se nám zařízlo pronikavé zaječení. To vyjadřoval své nadšení místní obyvatel, droboučký trpaslík se svraštělou tváří, která vypadala jako gumová maska. Trpaslíkovi jsem dal jméno Gavril Georgijevič. Použil jsem jméno toho nejotravnějšího ředitele, kterého jsem kdy potkal. Byl to šéf hotelového komplexu na přestupní stanici. Faktem je, že tenhle Gavril Georgijevič nebyl trpaslík, naopak to byl obr a měl odstrašující zevnějšek. Počítal jsem s tím, že v otázce zevnějšku mohu použít dialektického zákona o jednotě a boji protikladů, zvlášť proto, že charakter a způsob jednání měli oba obdivuhodně stejný. Tak například teď naše „adoptivní dítě“ prohulákalo obvyklou krátkou chvilku, pak spokojeně pokývalo hlavou a protektorsky poplácalo Valerije po pasu, což byl pokyn, aby se můj přítel ohnul. Potom se mu jediným skokem vyšvihlo na ramena. Chytilo se ho pevně svými pavoučími pacičkami za vlasy a několikrát ho koplo patičkami do prsou. Valerij poslušně předvedl „běh na místě“. V těchto okamžicích vypadal trpaslík jako rozdováděný kluk. Už dávno jsem však zjistil, že je ve věku více než dospělém.

Kontakt s ním se nám nijak nedařil. Radši zůstával nepochopitelným tvorem, který nám velel, a vymáhal na nás sladkosti a různé předměty, jež se mu zalíbily. Starost o něj mi už začala lézt na nervy.

Velikášským gestem ukázal trpaslík Valerkovi smekem k východu ze stanu.

„Počkej chvilku, prosím tě,“ zaškemral Valerka a utržil kopanec patou.

„Tak se uklidni!“ křikl jsem na trpaslíka. „Vždyť se nic neděje. Mně to nevadí,“ řekl Valerij.

„Hele, vrátíme se k otázce dárků.“

Soukal jsem se ze spacáku, díval se na něj a neskrýval své podezření. Valerijovy oči byly průzračně čisté, modré a trochu vyvalené. Kulatá hlava s malinkatýma odstávajícíma ušima vzbuzovala ve lasech lidech nesprávnou představu o tom, co je tenhle člověk zač. I jeho smích byl klamný. Byl totiž dunivý, s podivným vzlykáním. Jenže já jsem znal Valerku odmala. Nastoupili jsme na Akademii kosmických výzkumů a od těch dob jsme zřídkakdy nebyli spolu. Valerij se nikdy necpal do první řady, ale při práci byl nenahraditelný a spolehlivý jako stěna kamenného domu.

Jeho měkkost byla přirozená. Raději rozkazy plnil, než aby je dával. Raději naslouchal radám, než aby sám radil. Už dávno si sám určil místo v životě a těšilo ho. Skoro každému Valerij dovoloval, aby ho využíval. A když náhodou s rozkazy nesouhlasil, nikdy se nehádal. Není divu, že velitelé lodí ho velmi rádi zapisovali do stavu svých posádek. Neměl nepřátele. Někdy se mu přátelsky vysmívali, jen tak „pro legraci“, a on se ochotně zapojoval do hry. Vždycky si vybral úlohu prosťáčka. Věděl jsem, že ani zdaleka není takový prosťáček, jakým se zdá. Tajemství bylo v něčem jiném. Nejlíp to vyjádřil jeden kapitán:

„Myslíme si o něm, že je to prosťáček jenom z jednoho jediného důvodu.“

„Jakého?“ zeptal se nejškodolibější člen posádky, palubní inženýr, a už si chystal nějakou jedovatost.

„Je příliš hodný,“ odvětil kapitán a inženýrovi poskočil ohryzek v krku, jak spolkl připravenou jízlivost.

Valerij zcela správně ohodnotil můj pohled a mírumilovně se usmál.

„Vážně si myslíš, že bych si dovolil…“

Ne, to jsem si opravdu nemyslel. Nebyl by to mohl udělat, ani kdyby chtěl. Neměli jsme zbytečný prostor ani na našem plošiňáku, ani v batozích. Prostě mě vyvedly z míry „divy“ planety a chytal jsem se jakékoli nemystické možnosti.

„Ne… Opravdu jsem…,“ zabručel jsem a uhnul očima. „Co když jsou to kousky místních obyvatel?“

Jeho kulatý obličej zvážněl, dokonce se trochu protáhl. Tahle reakce mě povzbudila natolik, že jsem pokračoval:

„Třeba jejich rozmary bereme jako zlost a primitivnost…“

„Myslíš trpaslíky?“

Řekl to tak významně a tak nesouhlasně při tom ohrnul ret, že jsem si představil, jak náš Gavril Georgijevič nehlučně přináší a rozestavuje po stanu plechovky s pivem a kondenzovaným mlékem.

Představa se natolik lišila od trpaslíkova chování, že jsem se mimoděk usmál.

Nicméně jsem se rozhodl pohovořit si s ním. Kývl jsem na něj prstem.

Trpaslík se ani nenamáhal slézt Valerijovi z ramen. Prostě mé gesto ignoroval. Vytáhl jsem tabulku čokolády.

Trpaslíkovy oči se chtivě zaleskly. Natáhl ke mně tlapku a kopl patami svého „koně“, aby se pohnul blíž.

Valerij se poslušně přiblížil, jenže já jsem schoval čokoládu za záda. Druhou rukou jsem zdvihl plechovku s kondenzovaným mlékem a podal ji trpaslíkovi. Vzal ji do tlapek, očichal, a pak ji olízl dlouhým, na konci rozštěpeným jazykem. Zašklebil se.

„Jídlo je uvnitř,“ vysvětlil jsem mu a ukázal na plechovku. „Otevři ji!“

V jeho hluboko zapadlých tmavých očích se nic nezměnilo, jako by v nich nikdy nebyla ani jediná myšlenka. Plechovka spadla na podlahu.

Schoval jsem čokoládu do kapsy, zdvihl plechovku a udělal do ní díru. Nalil jsem trochu mléka do sklenice. Ochutnal jsem ho a pak dal líznout Gavrilovi Georgijeviči. Vyjádřil svou spokojenost tím, že se poplácal po bříšku. Pak natáhl tlapky pro novou porci.

Zalepil jsem díru leukoplastí a podal plechovku trpaslíkovi. Chvíli otáčel plechovkou a pak ji strčil pod nos Valerijovi.

„Ne abys mu to otevřel,“ řekl jsem přísně.

Trpaslík ublíženě zafuněl, vytrhl Valerijovi plechovku a praštil s ní o zem.

„Shoď ho,“ vykřikl jsem.

Místo odpovědi se Valerij usmál a trpaslíka pohladil.

„Připomíná mi mého synovce Mirečka. Přestaň ho už trápit. Dej mu radši čokoládu. Plechovku stejně otvírat nebude. Na práci jsme tu podle něho především my dva.“

„Ty seš taky dobrej,“ řekl jsem naštvaně. „Je to neuvěřitelná klika. Jedna šance z tisíce. Jenomže jenom nám se může stát něco takového…“

„Tak se nezlob,“ snažil se mě uklidnit Valerij. „Možná že se jenom nechce podrobit drezúře. Chce být drezérem jako ostatní.“

Nechápali jsme, jak mohli trpaslíci vystavět města, továrny a jak přiměli neškodné tvory podobné hrbatým opicím, aby na ně pracovaly. Vždyť sami trpaslíci nejsou svou úrovní tak daleko od zvířat. Je tady zřejmě nějaká spojka, kterou jsme přehlédli, nějaký záhadný faktor, který umožnil jejich civilizaci vystoupit na poměrně vysoký stupeň technického rozvoje. O tom svědčila krásná a útulná města i poloautomatické továrny. Marně jsme se snažili rozlousknout tenhle oříšek. Poměrně lehce jsme rozluštili primitivní jazyk trpaslíků a pokoušeli jsme se vyptávat Gavrila Georgijeviče. Jenže nám buď nerozuměl, nebo s námi nechtěl otevřeně debatovat. Nebyli jsme schopni zjistit, zda jeho nechápavost je hraná, nebo opravdová.

Trpaslíka přestalo bavit sedět Valerkovi na zádech jen tak, a zabubnoval proto patičkami do jeho hrudníku. Dával mu tak jasně najevo, že chce ven ze stanu.

„Ostatně už bychom stejně měli jít,“ řekl omluvně Valerij.

Zase mě udivil svou dobrotou a trpělivostí. Připomněl mi, že dnes máme odebrat další „porci vzorků místního průmyslu“ a vyslat náklaďák k lodi, která zůstala na stacionární dráze.

Opustili jsme stan a vydali se směrem k městu. Vysoké budovy s kopulemi jako by plavaly v oparu. Modrožluté svíčky stromů se chytaly oblaků a používaly je jako čepice proti dešti.

Potkávali jsme skupinky trpaslíků, jindy nás právě takové skupinky předháněly. Ani jedni, ani druzí si nás nevšímali. Byli jsme pro ně jenom nějaký nový druh opice. Někdy prohodili několik slov s Valerkovým jezdcem.

„Je ti tam dobře?“ ptal se ho kolemjdoucí.

„Není to špatné. I tobě bych to přál,“ vážně odpověděl Gavril Georgijevič.

„Jsi najedený?“

„Jejda!“ Trpaslík se radostně poplácal po bříšku.

Cesta byla stále lidnatější a nenápadně přešla v ulici. Po obou stranách stály nízké domy s roztahovacími dveřmi a barevnými skly v oknech. Spolu s tlupou trpaslíků jsme vyšli na náměstí před dlouhou tovární budovu. Stály tady vozíky se štíhlými, vysokými džbány s úzkými hrdly. Vrata továrny se otevřela a hrbatá opice vytlačila ven další vozík. V amforách pěnila bílá kapalina. Na široké, ploché tváři opice s malinkatým kulatým nosem a širokými nozdrami se rozléval vlídný úsměv. Jeden z trpaslíků opici cosi přikázal a udělal gesto rukou. Odtlačila vozík tam, kam ukázal, potom se hluboce uklonila, udiveně se usmála a zmizela za vraty továrny.

Přesvědčili jsme se, že na téhle planetě pracují pouze opice. Podle příkazů trpaslíků připravovaly jídlo, šily šaty, vyráběly různé předměty, které připomínaly dětské hračky, stavěly domy.

Ani jednou jsme neviděli, že by pracoval trpaslík. Ti pouze vydávali povely, které opice plnily s podivuhodnou shovívavostí.

Jakmile opice zmizela za vyřezávanými vraty, trpaslíci vytvořili spořádanou frontu a každý si vzal z vozíku jeden džbán. Někteří začali okamžitě popíjet a podle výrazu tváře bylo jasné, že obsah amfory jim velice chutná.

Valerka se chtěl napít pěnového nápoje jako první, ale tentokrát jsem se rozhodl dodržet „demokratický postup“. Losovali jsme a já si vytáhl kratší párátko.

Naklonil jsem džbán ke rtům. Tekutina byla sladkokyselá, dobře hasila žízeň a byla i dostatečně výživná. Valerka pokorně čekal, až mu dovolím se napít. Vyčkal jsem dvacet minut. Pečlivě jsem sledoval stav svého žaludku. Pak jsem zapnul indikátor všeobecného stavu a teprve potom se směl napít Valerka.

Zásobili jsme se vynikajícími vdolky, které opice přivážely z druhého cechu. Opice přitlačily na náměstí další vozíky. Stály na nich kovové kostky, předměty, které vypadaly jako květinové vázy a hračky napodobující různá zvířátka. Ty vázy byly určitě nějakým nádobím, i když jsme nikdy nikoho z nich neviděli ani jíst, ani pít. Tyto předměty si trpaslíci rozebírali obzvlášť rychle.

Brzy si opice odvezly prázdné vozíky a za nimi jsme prošli hladce i my na území továrny. Možná že se nám to podařilo i proto, že Gavril Georgijevič, který stále ještě seděl Valerkovi za krkem, si rád popovídal s trpaslíky, které jsme občas potkávali na písčitých cestičkách továrny. Choval se tam jako majitel. Křičel na opice:

„Rychleji! Snaž se!“

Opice klidně vyslechly jeho rady, nedivily se, ale ani nijak nespěchaly je plnit.

Gavril Georgijevič byl už tak drzý, že když ho Valerka chtěl sundat z.ramen, protože už byl unavený, začal mu kroutit ucho. Tak to už na mě bylo moc! Valerka mi odtáhl ruku od „jezdce“ a řekl se svým í obvyklým měkkým úsměvem: „Vždyť to nebolí…“

A já jsem si mimoděk vzpomněl na velitelova slova o té jedné jediné přičíně, proč se nám Valerka zdá být prosťáčkem…

Cožpak dobrota může udělat z člověka úplného troubu? pomyslel jsem si. Nebo v lepším případě — může splést ty, kteří ho sledují? Může to být někdy maska skrývající opravdovou inteligenci? Ale proč? V kom nebo v čem to je? V pozorovaném, nebo v pozorovateli?

V továrně bylo trpaslíků poměrně málo. Jedni seděli v zasklených kukaních vedle opičích operátorů, jiní jezdili podobně jako Gavril Georgijevič po dílnách na cizích zádech. Někteří poháněli své „koně“ bičíky. Jedna z opic, která nás míjela, se zdržela a zvědavě si nás prohlížela. Natáhla ruku s dlouhými, šikovnými prsty a prohmatávala šos mé košile. Její „jezdec“ marně práskal bičíkem. Velké tmavé oči, které nás vždy zarážely výrazem nekonečné, trpělivé dobroty, se setkaly s mýma. Pohladil jsem ji po hlavě. Vydala při tom zvuk, který se nápadně podobal kočičímu předení.

Její „jezdec“ ji tloukl ze všech sil a nutil ji, aby běžela tam, kam chtěl. Ani nemrkla a stále mi nastavovala hlavu, abych ji ještě pohladil. Pokusil jsem se chytit bičík, ale opice mi zadržela ruku. Udělala omluvné gesto a právě tak omluvně se usmála. Vypadala v té chvíli přesně jako Valerka. Od koutků očí se jí rozeběhly vrásky. Podíval jsem se na Valerije. V tom okamžiku mě překvapil víc než kdy jindy. Najednou z ničeho nic toužebně prohlásil:

„A víš, staříku, co bych si dal? Zmrzlinu! Ale ne takovou nějakou… Chtěl bych leningradské eskymo, studené, sladké, s oříškama. Pamatuješ, jedli jsme ho v Ústředním párku…“

Měl jsem plnou pusu slin. Tak živě jsem si představil hnědý, hrbolatý kvádřík. Byl to sen všech kluků a holčiček. A bylo to přesně to, po čem toužili všichni studenti Akademie kosmických výzkumů.

Valerka v roli pokušitele mi dál dělal chutě. Lehce přimhouřil oči, víčka se mu chvěla, vypadal, jako by vzpomínal jenom sám pro sebe —

„Eskymo bylo na tenkém dřívku. Když se do něj kouslo, měl člověk v ústech chuť lesa. Byla nahořklá, trpká… Skoro se ztrácela v té chladné sladkosti Představ si, že by každý z těch trpaslíků dostal takovouhle dobrotu!“

Okamžitě jsem si představil, jak dostanou všichni tihle darmošlapové a povaleči po kousku eskyma zabaleného ve stříbřité fólii přepásané papírovou stužkou pokrytou různobarevnými písmeny. Jak se rozzáří nezbedným veselím jejich maličká očka zapadlá ve vrásčitých tvářích…

Valerka na mě mrkl. Vypadal jako spiklenec, viděl totiž něco, o čem já jsem neměl ani ponětí. Ukazoval pohledem na opici. Stála jako zkamenělá nebo jako v tranzu. Kůže na hlavě, obzvlášť na skráních, se jí rytmicky chvěla, víčka měla napůl spuštěná, takže jí stínila její jakoby dovnitř zahleděné oči…

…Modrý paprsek vycházejícího slunce se laskavě dotkl mého nosu. Pomalu jsem otevřel oči a uviděl í vedle sebe ležet na plastikové podlážce stanu blýskavý balíček. Trčelo z něj tenké dřívko. Byla vidět i barevná písmena na papírové stuze, která eskymo obtáčela. Ani jsem si ho moc neprohlížel, znal jsem ho až příliš dobře. Místo toho jsem sledoval kulatou hlavu, vypadající jako biliárová koule, která se vysunula z vedlejšího spacáku. Modré oči se na mě nevinně dívaly, pak sklouzly na balíček. Valerij mohl být spokojený. Experiment se mu povedl. Na planetě už neexistovala i žádná záhada. A dokonce ani pro mě ne. Všechno zapadlo na svá místa, továrny, města, hrbaté opice, trpaslici s vrásčitými obličeji… Vzpomněl jsem si, jak se mě udiveně zeptal:

„Myslíš trpaslíky?“

Zajímalo by mě, kdy mu to došlo…

„Opravdu sis představil eskymo přesně,“ řekl Valerij, „proto ho mohli tak přesně napodobit. Perfektní práce…“

„Takže je to vlastně moje zásluha,“ řekl jsem s hranou radostí a Valerka odvrátil oči stranou.

S jednou věcí jsem mohl být spokojený — Valerka mě přece jenom podcenil. Neměl podezření, že už dávno vím, kdo z nás dvou je ten hlavní, kdo koho vede. „Trpaslíci jsou jejich děti?“ zeptal jsem se a vůbec mi to nevadilo.

„Myslím, že spíš zvířátka, která se snaží zdomácnit a pomáhají jim stát se rozumnými tvory…,“ protáhl a pokračoval ve své dávné hře. Dal mi možnost vynést kategorický a „definitivní“ rozsudek.

„Blbeček,“ řekl jsem, „zdravý, ale kosmický blbeček!“

„To si myslíš?“

„Jo! O sobě!“ zařval jsem.. „Tys to pochopil už dávno… Nebo jsi měl aspoň podezření…“

„Dva pěkní kosmičtí blbečkové,“ přidal se vesele i Valerka a rozchechtal se svým vřískavým smíchem. „Hele, ty nemáš nárok. To ti nespolknu,“ řekl jsem a přemýšlel, jak to, že jsem tu civilizaci chápal tak nesmyslně.

„Je těžké přiznat si i sám sobě,“ uvažoval jsem nahlas, „že opice si mi zdály zvířaty jenom z jednoho jediného důvodu. Ale co jsme vlastně zač a za co stojíme, jestliže tahle jediná příčina nám stačí k tomu, abychom rozumné bytosti počítali ke zvířatům?“

„No tak dobře, omluvíme se jim,“ řekl Valerij jakoby nic, „a bude všechno v pořádku.“

„Počkej, to není v nich, ale v nás,“ řekl jsem. „Jenom v nás.“

Nad planetou vycházelo modré slunce a jeho paprsky rozháněly světlé stíny…

Pavel Amnuel

VÝŠ NEŽ HORY,

VÝŠ NEŽ OBLAKA,

VÝŠ NEŽ NEBE…

Událo se to už dávno.

Proto stojí za to příběh

vyprávět, dokud se na něj

úplně nezapomnělo.

H. Ch. Andersen

Poutník přišel do vesnice navečer, v den Úrody. Šel od domu k domu a hledal místo k přespání. Nakonec ho našel u tesaře Valenty. Log se o Poutníkovi dozvěděl, až když už byla tma. Nepřipadalo v úvahu, že by mohl jít ven. Matka mu přikázala houpat drobotinu a sama něco dělala v kuchyni. Log se vztekal. Bylo mu sedmnáct a ještě nikdy nemluvil s Poutníkem. S člověkem vonícím vzdálenými poli, dalekou cestou. Starý, nemocný a nikomu nepotřebný Lepir byl taky kdysi dávno Poutníkem. Od něj Log slyšel mnoho a mnoho vyprávění, podivných jako podzimní sucho. Do vesnice přišel dlouho předtím, než se Log narodil. Jeho vyprávění za ta léta obrostla vymyšlenými podrobnostmi, a Log potřeboval znát pravdu.

Jakmile drobotina usnula, lehl si Log do svého koutku a nemohl se dočkat rána. Věděl, že neusne. Byl vzrušený a vyvedený z míry víc než po hádce s Lenou. Poutník! Musí to být odvážný člověk. Co se Log pamatoval, nikdo z vesnice se neodvážil vyjít ven jen tak bez jistícího provázku a jít jen tak do mlhy, kam ho ponesou nohy, spoléhat se na šťastnou náhodu. Kdysi, to byly Logovi dva roky, takhle odešel a už se nevrátil jeho táta. Matka si pak přivedla otčíma a narodili se mrňousové. Otčím byl klidný člověk. Nechtěl nikam odejít a žil jen pro matku, děti a domov. Jenže žil příliš krátce. V tom bylo to neštěstí. Docela nedávno, na jaře, spadl ze střechy trám a otčíma zabil. Log měl svůj sen a tím byli Poutníci. A právě kvůli tomu se pohádal s Lenou. Obvykle se scházeli u opuštěného domu na kraji vesnice. Nikdo tam nebydlel, protože se říkalo, že tam straší. Samozřejmě nikdo přízraky neviděl, ale slyšeli je mnozí. A v noční mlze je všechno slyšet široko daleko.

„Představ si, jaké to musí být fantastické,“ řekl tehdy večer Log, „najít novou vesnici, nové lidí, poznat nová pole, lesy. Slyšet nové hlasy, poznat neznámé, tajemné vůně. Když bude hezky, mohl bych vylézt na strom a uvidět na něm listí. Když jsem byl malý …“

„Lezeš na stromy i teď,“ cizím hlasem řekla Lena. „Vím to a vědí to i ostatní. Stejně tě za to jednou potrestají. Nechci, aby sis zlomil vaz. Chápeš?“

„Ale jak by, drobku,“ řekl něžně Log, „nespadnu ze stromu ani v té nejtemnější půlnoci. Sáhni si, jak mám silné prsty.“

Lena ho odstrčila a šla pryč. Okamžitě zmizela v mlze a Log slyšel, jak jde domů. Vrhl se za ní. Nastavil před sebe ruce, byl to zvyk, aby do něčeho nenarazil.

„Leničko,“ zavolal tiše, „už nikdy víc nepolezu na žádný strom. Slyšíš?“

Lena se zastavila a řekla:

„A nebudeš zamotávat provázek, aby tě nikdo nenašel, když zmizíš z vesnice?“

Log ztuhl. Tak ona to ví! pomyslel si. Opravdu to ví? A neřekne to? Co když to na mě řekne?

Lena odešla. Log zůstal stát a přemýšlel, co má udělat.

Od toho večera se neviděli. Buď se Lena urazila, nebo ho přestala mít ráda. Log za ní nezašel, přestože se mu zpočátku strašně stýskalo. Bál se, že se podřekne. Nikdo nesměl vědět, že jakmile Log vyjde z vesnice do polí, schválně zamotá svůj jistící provázek, aby ho nikdo nenašel. Nikdo! Ani Lena ne!

Poutník měl dlouhý plnovous, staré šaty, mnohokrát zašívané. Jeho tlumok měl tolik kapes, že vypadal, jako by z nich byl ušitý. Log uviděl Poutníka ráno. Zaklepal, otevřel dveře a vešel do tmavé předsíně domku tesaře Valenty. Ráno mlha trochu zřídla, i když do včerejší průzračnosti měla daleko. Konečně si ho mohl pořádně celého prohlédnout. Ještě že tesař ten pohled nemohl vidět, určitě by hned běžel ke starostovi. Poutník si však pohledu všiml a pochopil. Ustoupil stranou a mlčenlivým gestem pozval Loga dál. Tesař chtěl být s nimi, ale po ránu ho čekali v dílně. Zabručel jenom něco. nesrozumitelného, co Poutník neslyšel a Loga to nezajímalo.

Poutník shodil z ramen tlumok a sedl si vedle Loga na širokou lavici. Skutečně voněl něčím neznámým, dalekým a vábivým. Log byl schopen rozlišit tisíce vůní, ale tahle se nedala srovnat s ničím, co znal. „Říkají mi Log,“ začal chlapec stísněně. „A mně Petrin,“ klidně odpověděl Poutník. „Mám málo času, chci do setmění dojít co možná nejdál.“

„Ty… vy.…,“ Log se zarazil. To, co slyšel, mu nešlo dohromady s tím, co znal.

„Ano,“ řekl Poutník. „Odcházím. Nikdy nezůstanu v jedné vesnici déle než dva tři dny. Vaše vesnice je příliš malá, takže jsem se rozhodl, že tady jenom přenocuju.“

Poutník pečlivě vyslovoval každé slovo. Věty sestavoval, jako by stavěl dům z pečlivě otesaných trámů. Logovi přeběhl mráz po zádech, když si představil, že Poutník si každé ráno vezme na záda tlumok a odchází do mlhy. Neví nejen to, kde bude spát, jestli někde pod střechou, nebo v poli, ale ani to, jestli ještě někdy dojde do nějaké vesnice. Nebo jestli se tento den nestane jeho posledním, jestli navždy nezabloudí v mlze a nezůstane navěky v zajetí stromů a polí, bude hledat lidi a křičet o pomoc. Bude proklínat svůj osud, než umře hlady. Pak v době sklizně šlápne někdo z nejbližší vesnice náhodou na jeho polozetlelé kosti a hrozně se vyděsí, právě tak jako se vyděsil jednou Log, když šlápl na poli na něco tvrdého a kulatého. Sedl si na. bobek a uviděl lebku. Pevně se tehdy chytil jistícího provázku a zatáhl za něj, aby se přesvědčil, že je dobře přivázaný k jednomu z mnoha sloupků rozmístěných na kraji vesnice.

Nikdo, Log o tom byl přesvědčen, se neodhodlal na Cestu dvakrát. Maximum, na co se člověk mohl spoléhat, bylo, že přejde z jedné vesnice do druhé, pokud se mu taková vesnice náhodou ocitne v cestě. Ale samotná Cesta, která mohla trvat jeden den, ale také několik dlouhých týdnů, tak vyčerpala každého Poutníka, že už navždy zůstával ve vesnici, do které se s takovou námahou dostal. Proč také někam jít, když člověk nemá ani ponětí, kam jde, nevidí na cestu a pokaždé se vrací zpátky, pokud ovšem nezabloudí v mlze. Nejhorší je chlad kolem žaludku, který vzniká děsivým vědomím, že čím dál se Poutník vypravil, tím menší je naděje někam dojít. Takže odejít znovu, když se konečně dostal k cíli… Na to musí být člověk leda blázen…!

„Nedívej se tak na mě,“ řekl Poutník a laskavě se usmál. „Vyšel jsem z domova před dvěma lety. Byl jsem v jedenácti vesnicích, vaše je dvanáctá.“

Log se přiblížil k Poutníkovi a žádostivě hltal každé jeho slovo.

„Několikrát jsem si už myslel, že je konec, že jsem zabloudil definitivně. Šel jsem však dál a nakonec jsem vždycky dorazil k cíli. Jednou jsem nejedl skoro celý týden. Došly mi zásoby. Ale došel jsem. V té vesnici jsem potom strávil měsíc. Málem jsem tam už zůstal, ale pak mě cosi postrčilo dál a já zase odešel Každý pro něco žije, chlapče. Jmenuješ se Log, viď? Každý člověk, Logu! Ženy žijí proto, aby nevymřel rod, aby byla doma pohoda a klid. A muži? Muži se starají, aby zítra lidi žili lépe než včera, a potom ještě líp. Aby otázky nezůstávaly bez odpovědí. Aby se nikdo nemusel bát…“

Poutník zmlkl a Logovi se v tu chvíli zachtělo všechno mu říct, přiznat se ke všemu. Poutník dnes odejde a Loga už prostě nestačí udat. A taky to neudělá, protože je stejný jako on. Jedině on to dokáže pochopit.

„Petrine,“ řekl Log. Zvuk cizího jména byl právě tak neobyčejný jako Poutník sám. „Nebojíte se… nebojíte se Hlasu nebe?“

„Bojím se všeho, co neznám. Co je Hlas, to nevím. Stejně jako to nevíš ty. A nikdo jiný. To je důvod, proč se bojím. I Hlasu nebe, přestože vím, že nikdy nikomu neublížil.“

„Proč?“ Log se netrpělivě rozpovídal o všem, co věděl, o čem se stále mluvilo v kostele. „Hlas může být dobrý, a tehdy je dobrá úroda. Může být i zlý, pak ve vesnici někdo umře. Nedávno si Hlas pozval Antora, i pekaře. A Antor nebyl tak starý.“ Poutník se nečekaně rozesmál. „Řekni mi, Logu, kolikrát za rok slyšíš Hlas nebe?“

„No… dvacetkrát.“

„Sklizeň bývá dvakrát do roka a lidé neumírají tak často. To znamená, že ve většině případů Hlas zní naprázdno? Kromě toho, lidé přece neumírají okamžitě po tom, co je slyšet Hlas. Někdy před, někdy po a někdy až mnohem později. Ale vždycky je tím prý vinen Hlas…“

Log chtěl odporovat, ale zaskřípaly dveře, a tak zmlkl. Vrátil se tesař.

„Už musím jít,“ řekl Poutník a zvedl z podlahy těžký tlumok. „Valenta mě doprovodí k poslednímu domu a dál už půjdu sám. Měj se dobře, chlapče! Pěkně jsem si s tebou popovídal.“

Poutník si rychlým pohybem přitáhl Loga k sobě a zašeptal mu do ucha, přičemž ho lechtal tvrdými vousy:

„Viděl jsi někdy modrou mlhu se žlutými žilkami? Přelévá se všemi odstíny a vypadá to, jako bys byl uvnitř ohromné hračky. A žlutou mlhu? Nepříjemně páchne, bolí z ní hlava a třesou se nohy. Chraň se žluté mlhy! A co oranžová? Viděl jsi někdy oranžovou mlhu?“

Log vyděšeně vrtěl hlavou. Žádnou takovou neviděl. Nesměl prozradit, když tesař stál hned vedle, že je to jeho touha vidět svítivě oranžovou mlhu, modrou i žlutou, prostě jakoukoli jinou, kromě té smutné a otravné šedivé.

Log držel poutníka za ruku a nechtěl ho pustit. Kdyby mohl, odešel by s ním. Ale nemohl. Logova životní cesta byla jiná, ale to teď nesměl přiznat.

„A víš, čím se liší mlha od vzduchu?“ šeptal Petřin. „Ničím,“ podivil se Log.

„Tak proč jsou dvě slova pro jeden význam a ne jenom jedno?“

„Takových je,“ pokrčil Log rameny. „Slova často opakují významy. Například lež a podvod. Pravda a skutečnost.“

„Když budeš přemýšlet, zjistíš, že v těch slovech jsou rozdíly. Lež může být náhodná, ale podvod je vždycky předem promyšlený. Ale jak je to s mlhou a vzduchem? Jestli existují dvě různá slova, pak ten, co je vymyslel, přesně znal i dva významy. Jasné?“

„Nevím,“ řekl Log a nechápal, o čem to vlastně Poutník mluví.

„Tak si pospěšte,“ procedil tesař. Stál od nich na dva kroky a určitě poslouchal jejich šeptání. „Tak jdeme, Petrině, A ty, Logu, mazej na pole.“

Poutník lehce Loga odstrčil a šel za hlasem. Bylo slyšet kroky na ulici a potom všechno ztichlo. Log si sedl na roh lavice.

„Jak je to zajímavé,“ přemýšlel. Od vesnice k vesnicí! Mlhou! Nic není vidět, nevíš, co tě čeká za okamžik, a přesto přese všechno jdeš. Riskuješ a dojdeš do nové vesnice, ale nezastavíš se tam a jdeš dál.

Od dětství, kdy mu řekli o otcově odchodu, Log často přemýšlel, kde teď může být. A tak se zrodila touha: uvidět jinou mlhu! Třeba oranžovou. Ví bůh, proč dával Log této barvě přednost před všemi ostatními. Možná proto, že Lena milovala všechno, co bylo oranžové. Možná že je oranžová mlha průzračnější než šedivá. Tady ve vesnici je v nejlepším případě vidět tak na dva tři lokty. Tam… možná že tam, když mluvíš s člověkem, vždycky vidíš jeho tvář a nemusíš se dohadovat, jakou má náladu, podle intonace. Ale starý Lepir, jediný, kdo přišel zdaleka, nikdy neviděl oranžovou mlhu. Přišel asi z nejbližší vesnice, i když podle jeho vlastních slov bloudil dost dlouho a málem zahynul. Jenže bloudit se dá i na jednom místě. Takové vlastnosti má mlha, takový je i Zákon. Petrinova slova při odchodu nezapadala do toho, co Log znal. Nechtěla se ani trochu srovnat s jeho vědomostmi. Byl to první důkaz, že se jeho touha může vyplnit. Může mnohé poznat o světě, ve kterém žije. Uvidí takovou krásu, kterou neviděl nikdo jiný…

Log vyšel na ulici, nahmatal provázek vedoucí na pole. Lišil se od všech ostatních, které byly nataženy podél cesty, svojí tloušťkou. Log šel rychle a nechával si provázek projíždět mezi prsty. Cestu by našel i tak, chodil na pole každý den už dva roky, od té doby, kdy ho prohlásili za plnoletého. Teď však nechtěl jít naslepo. Bál se? Ano, bál. Cíl mu zazářil před očima. Nesmí riskovat kvůli maličkostem…

Log do večera sekal pevná stébla a skládal je podél brázd do rovných řádek, aby je kamarádi, jdoucí za ním, mohli lehce vázat do snopů. Práce to byla monotónní a dávala mu možnost přemýšlet. Dokonce si mohl vyprávět se sousedy, které sice neviděl, ale moc dobře slyšel a znal.

Už se stmívalo, když zazněl zvonivý úder gongu, který končil práci. Log byl unavený, hladový, a tak si pomyslel, že nebude schopen udělat to, co by chtěl. Jenom tam zajde a vyzkouší, zda je všechno v pořádku. Jestli náhodou někdo nenašel jeho dílnu.

Doma na něj čekal oběd. Drobotina se mu pověsila na krk a máma, neviditelná v mlze a večerní temnotě, řekla:

„Logu, starosta chce, abys k němu zašel.“

Sevřelo se mu srdce. Chce, abych přišel. Rozkázal, to by bylo přesnější. Naposled ho starosta k sobě pozval před třemi lety, kdy s ostatními chodil házet kamení na dům s přízraky. Domu se samozřejmě nic nestalo, ale Loga i ostatní potrestali.

Rychle dojedl oběd a vyběhl z domu. Běžel jen jemu známou cestou. Orientoval se podle sotva znatelných orientačních bodů, které nahmatal dřív, než je měl šanci uvidět. Došel na kraj vesnice. Sedl si na bobek a dlouho hledal konec provázku, který tam včera zanechal. Našel ho o trochu dál.

Pospíchal houstnoucí temnotou přesvědčený, že nenajde nic ze svých věcí. Myslel si, že pozvání ke starostovi je spojené s touhle děsivou událostí, která mu zničila všechny jeho plány, veškerou naději. Tak pospíchal, že si o něco poranil nohu. Dílna však byla v pořádku. Všechno bylo tak, jak včera zanechal, nikdo s ničím nehýbal, nic se mu neztratilo.

Log si oddechl. Vydal,se na zpáteční cestu, aby zastihl starostu ještě před spánkem. Starosta totiž chodil spát brzy. Log to musel stihnout, jinak by ho čekaly ještě další tresty. O důvodu pozvání už nepřemýšlel.

Hlavně že nikdo nenašel dílnu. Všechno ostatní už je maličkost.

U starostových dveří se zaposlouchal. Bylo tam ticho, jen kdesi v hloubi místnosti hořely petrolejové lampy. Rozlévaly kolem sebe nažloutlé světlo. Tři kulaté skvrny na šedivém plátně. Starosta žil sám, a pokud se nemodlil v kostele, ležel obvykle na posteli a odpočíval po pracovním dni. Nikdy neměl na odpočinek dost času. Byl to už starší člověk a starostí měl až nad hlavu.

„Pojď sem, Logu,“ řekl, když poznal kroky. „Neboj se, nepozval jsem tě, abych tě potrestal. I když si to zasluhuješ.“

Log nahmatal lavici u stolu a sedl si. Jak se starosta otočil, zašustila pod ním sláma. Nemusel vstávat, aby se dozvěděl, jak se teď Log tváří. Bojí se trestu. Všichni se bojí potrestání.

„Poutník tě vyvedl z míry,“ řekl starosta, „chci tě varovat… Logu, tebe láká všechno neobvyklé. Máš to v krvi. Táhne tě to k domu s přízraky, k Poutníkovi. Nejsi schopen rozeznat Poutníkovu hloupost.“

Log se pohnul a málem shodil džbán s vodou.

„Ano, hloupost,“ zvýšil starosta hlas. „Chytrý člověk se neplouží od vesnice k vesnici, život je všude stejný, stejně těžký. Tomu přece učí Zákon. A nežije snad člověk proto, aby sloužil Zákonu? Ty sám, Logu, to moc dobře víš, vždyť jsi byl nejlepším žákem. Jak daleko pronikne pohled? Ne dál než ke konečkům prstů natažené ruky. Na jakou vzdálenost je slyšet zvuk? Ne dál než do sousedního domu. To je všechno. Je třeba žít tím, co je blízko. Modrá mlha… I kdyby existovala, tak hledat ji je nedůstojné tmářství. Aby se dalo žít, je třeba pracovat. Pracovat! A myslet na své bližní: na matku, sourozence, na to, že na chalupě se prolomila střecha. Je potřeba ji opravit. To je život… Jsi chytrý, Logu. Petrin je hloupý a umře někde na poli hlady. Tebe si lidi zapamatují, na něho zapomenou. Za svůj život stačíš udělat mnoho prospěšných věcí, a on… Dokonce ani zla není schopen… Chápeš to, Logu? Stařešinové tě chtějí potrestat, ale já s tím zatím nesouhlasím. Přemýšlej o tom, co jsem ti řekl. A teď jdi…“

To znamená, že se starosta dozvěděl o posledních slovech Poutníka, pomyslel si Log, když vycházel z domu. Ze by tesař Valenta všechno slyšel?

To, co mu starosta říkal o sluchu a zraku, byly citace Zákona. Log je znal. Všechno byla pravda, pro všechny… Jenom pro něj ne!

Starý Lepir bohužel nežil sám. Měl pokojík v domě, kde žily ještě tři další rodiny. Když se Log bavil se starcem, vždy mu vadil hluk za stěnou, hlasy, smích a někdy i výkřiky. Kromě toho je klidně mohli poslouchat, i když šeptali. Stačilo jen chtít. Log nevěděl, jaká část jejich rozhovorů se donesla stařešinům. Lepir už víc než rok nevycházel ze svého pokoje. Stářím oslepl, ale to mu nevadilo. Výborně se orientoval podle sluchu. Log se strašně bál slepcových očí bez zorniček.

„Myslel jsem si, že už dneska nepřijdeš,“ řekl Lepir, když poznal Loga podle kroků.

„Byl tady Poutník,“ řekl Log.

„Vím,“ zašeptal Lepir. „Co já jsem se tady za celý den naposlouchal řečí! Přišel a odešel… Mluvil jsi s ním?“

Log, mu převyprávěl celou rozmluvu. Snažil se vybavit si nejen slova, ale i intonaci.

„Kdysi jsem taky…,“ vzdychl si Lepir, „ale abych odešel hned tak najednou… Je to blázen, tenhle Petrin. Zahyne. Oranžová mlha, no jo… To by bylo krásné! Jenom si pomysli, lidé jsou schopni jít na smrt kvůli kráse! Jaký je rozdíl v barvách mlhy?“

Log mlčel. Byl překvapený. Dnešní den byl dnem plným překvapení! Teď ho překvapil starý Lepir. Pokud si Log pamatoval, tak Lepir vždy znovu a znovu s opojením vzpomínal na svou jedinou Cestu, která trvala osm dlouhých dní.

„Jo,“ zašeptal Lepir, „myslíš si, že jsem se zbláznil. Dědkovi stářím přeskočilo. Ne. Já totiž jenom přemýšlím… Odejít jenom kvůli kráse nestojí za to. Jestli hledáš neznámou krásu, třeba oranžovou mlhu, jak jsi říkal, tak víš, co vlastně chceš najít. No a co? Představ si ji. Tu ani nestojí za to začít hledat. Představ si oranžovou mlhu. V představách bude daleko přitažlivější a krásnější než ve skutečnosti. Je to pravda? Jít se musí jenom tehdy, když nevíš, co najdeš. Proto je tak málo Poutníků. Všichni všechno znají. Vědí, že ve dne je světlo, v noci tma. A to platí všude. Vědí, že Hlas nebes si bere část úrody a nechává nám právě tolik, abychom neumřeli hlady. A to je všude. Je to pravda? Vědí, že nové nože a sekery se objeví na cestě, když to Hlas chce. Proč se objevují? Vědí i to: Hlas nám dává náhradu za sklizeň. Všechno víme. Proč tedy putovat? No?“

„Hledat krásu,“ řekl přesvědčeně Log. „Představuju si oranžovou mlhu, ale co když to, co najdu, bude ještě nepředstavitelně krásnější?“

„Stejně nehledáš krásu, ale vědomosti,“ řekl sotva slyšitelně Lepir. „Nové znalosti… Ať je to třeba poznání nové krásy. Jenže musí se kvůli tomu, abys poznal něco nového, Logu, jít pryč? Řekni, copak tady ve vesnici nemůžeš nasytit svou žízeň po poznání?“

„Tady znám všechno,“ usmál se Log. „Kromě jiného také díky tobě, Lepire.“

„Naučil jsem tě všemu, co znám sám. Co je hluboko pod zemí, hlouběji než ty nejhlubší studně? Co je v pískovém zrníčku tak malém, že ho ani okem neuvidíš?“

„Ano,“ řekl Log, který se konečně odhodlal odhalit Lepirovi kousíček svého tajemství. Ne celé, jenom kousek. Takový, aby stařík nepochopil všechno, ale zase takový, aby mu mohl dát odpověď.

„To nevím. Ale také nevím, co je nad námi, tam vysoko nad hlavou, nad korunami stromů, výš než střechy všech domů.“

„Tam je Hlas,“ řekli stařec, „Hlas nebe a světlo. Kdyby nebyl Hlas, nebyli bychom ani my. Kdyby nebylo světlo, byla by země neplodná.“

„A co když tam, tam nahoře, odkud přichází světlo a kde žije Hlas, není mlha šedivá, ale oranžová?“

„Stále meleš totéž,“ řekl zlostně stařec. „Jsi už velký, Logu. Dřív jsi poslouchal, co ti říkám, teď posloucháš jenom sám sebe.“

Log mlčel. Zdálo se mu, že zaslechl nějaký pohyb za tenkou stěnou.

Mluvíme moc nahlas, napadlo ho. A hlavně ne o tom, o čem bychom měli. Takovéhle hovory jsou ve vesnici zakázané. Smí se mluvit o orání a setí. O opravách domů, o řemeslech… Ale v žádném případě ne o nedosažitelné kráse.

Log se dotkl starcova hubeného ramene, přitiskl se k němu a zašeptal:

„Poutník Petrin je smělý člověk, ale krásu nehledá tam, kde by měl. A ty, Lepire, tys taky nehledal znalosti na správném místě. Nic nového není ani ve vzdálenosti jednoho, dvou, ani tisíce dní pochodu. Víš to sám. Byls přece Poutníkem. Petrin říká totéž. Pod zemí nic nového není. Ty, Petrin, můj táta, jen jste napodobovali jeden druhého. Jeden z vás hledal novou krásu, druhý nové znalosti, třetí lepší život. Nikdo nic nenašel a nemohl najít, protože jste šli stále stejnou cestou, kterou už šlo mnoho lidí před vámi. Musí se na to jinak. Úplně jinak, chápeš mě? Abychom mohli vidět krásu, kterou nikdo neviděl, abych se mohl dozvědět to, co nikdo nezná, musím udělat něco, co ještě nikdo neudělal.“

„Co sis to vymyslel, Logu?“ Starcův šepot zněl vzrušeně. „Já ti nerozumím! Mluvíš tady o podivných věcech a je dobře, že je říkáš jenom mně. Nezapomínej na Zákon, Logu…“

Přišli pro něj brzy ráno. Log stačil nakrmit drobotinu a obléct se. Chtěl jít právě na pole, když vešlo do domu několik lidí. Jeden z nich, soudě podle hlasu, byl starosta. Log neměl v úmyslu se skrývat.

„Čestné slovo, Logu,“ řekl starosta a svazoval mu ruce, „jsi hloupý jako novorozeně. Varoval jsem tě… Nedá se nic dělat, doufám, že trest nebude příliš velký. Jdeš přece před soud poprvé.“

V tu chvíli se ozval Hlas. Vznikl z jitřního ticha, nabíral sílu z mlhy. Po nějaké chvíli ohlušivě zahřměl nad jejich hlavami. Odrážel se od stěn, střech, od všeho, co mu přišlo do cesty. I v Logově hlavě Hlas rezonoval a bušil. Byl hluboký a vlastnický, panovačný, vyzývavý a zastrašující. Hlas nebe.

Všichni strnuli. V jeho rachotu zanikal i starostův hlas vykřikující slova modlitby. Logovi vyschlo v krku. Mlčel a v duchu uvažoval o tom, kdo je teď na řadě, kdo umře. Hlas se v tuhle nezvyklou ranní hodinu určitě neobjevil kvůli úrodě! Nepřišel si pro starého Lepira? O sobě Log nepřemýšlel. Až poté, co Hlas umlkl, rozplynul se v mlze, poté, co ho starosta pevně uchopil za ruce a táhl ho ke dveřím, které v mlze nebyly vidět, teprve poté, co matka začala křičet a drobotina pletoucí se pod nohama se rozbrečela skoro hlasitěji, než před chvílí zněl Hlas, teprve poté, až na ulici, Log pochopil, že starosta i všichni ostatní jsou nyní přesvědčeni, že ho potrestají právem.

Do zemljanky, kam zavírali provinilce a kajícníky, došel Log sám. Cestu tam znal právě tak dobře jako všichni ostatní. Mlha poněkud zřídla a Log dokonce uviděl ramena dvou mužů, kteří šli vedle něho. Nechal se zavřít do těsné místnůstky, kde bylo místo pouze pro postel, otvorem nad hlavou bylo možno protáhnout ruku, možná i hlavu, ale víc ne. Dveře se zabouchly, zaskřípěla závora. Ozval se starostův hlas:

„Soudit tě budeme zítra. Přemýšlej a kaj se, Logu. Provinil ses proti Zákonu: Chtěl jsi něco, co je zakázáno, a sáhl jsi na pilíře naší víry.“

Kroky ztichly. Log klesl na postel. Byla vlhká, jenže nic vhodnějšího tu nebylo.

To tedy znamená, že včerejší rozhovory se donesly stařešinům. Jak ten s Poutníkem, tak i ten s Lepirem. Za buřičství se dává měsíční pokání. Potom bude pokračovat v tom, co začal. Jenom jestli… Ne! Nesmí se stát, aby našli jeho dílnu… Kdo ho prozradil? Rozmluvu s Poutníkem vyslechl tesař, a s Lepirem…

Nastal den. Log se nenudil, měl o čem přemýšlet. Konečně na to měl dost času, tentokrát ho nemusel počítat na hrstičky, ale měl ho celé otýpky. Navečer se objevil starosta, spustil mu do okénka zapraženou polévku a počkal, až se Log nají.

„Zítra se sejde rada stařešinů,“ řekl. „Jestli ses umoudřil, vezmou to jako polehčující okolnost. Nejhorší, co tě může potkat, je rok vězení.“

Rok?! Rok v téhle podzemní díře? Ven člověka pustí, jen když má jít na pole. Pracovat musí všichni. Co bude s matkou? A starý Lepir? A dílna? Najdou, ji, a přijde další trest, ještě daleko krutější. Tím všechno skončí. Vlastně už skončilo. Aby člověk mohl žít s lidmi, musí být stejný jako oni. Jestliže chce něco jiného, něco, o čem se ani nesmí přemýšlet, tak hezky do díry s ním! Chceš vidět oranžovou mlhu? Uvidíš! Oranžovou i kropenatě zelenou. Budou se ti zdát!

Starosta odešel. Nedočkal se od Loga žádné rozumné odpovědi. Jeho hlas i kroky dávno ztichly, a Log stále seděl nehybně, jako by k posteli přimrzl, i když letní noc byla docela teplá.

Měl jsem utéct, uvažoval. S Poutníkem Petrínem nebo třeba sám. Jak jsem hloupý! Chtěl jsem toho příliš mnoho najednou a všechno jsem propásl. Během roku se mi utéct nepodaří. Budou mě pečlivě hlídat. Moje kroky poznají všichni i v té nejhustší mlze. To, o čem jsem snil, je pryč…

„Logu,“ uslyšel rozpačitý šepot, „Logu…“

Byl to Lenin hlas. Log se okamžitě vzpamatoval. Vyskočil na postel a natáhl nahoru ruce. Dlaně se opřely o nízký strop a nahmataly štíhlé, horké Leniny prstíky. Prostrčila ruku okýnkem.

„Leno,“ zašeptal Log, „Leno…“

Lena tenoučce plakala, přesně tak jako tehdy, když ji poprvé políbil. Tehdy ji k sobě přitáhl proti její vůli, ani si to sám neuvědomoval…

„Nebreč, Leno,“ řekl a snažil se dodat svému hlasu sebedůvěry, kterou necítil. „No co, uteče rok a při příštím svátku Úrody už budeme spolu. Navždycky!“

Spolu a navždycky, pomyslel si hořce. Navždycky. Tak to ano…

Chtělo se mu taky brečet. Rty se mu roztřásly. Ruka sjela po stropě zemljanky a na hlavu se mu sypaly drobné kamínky a písek. Najednou mu bleskl hlavou nápad. Dokonce na chviličku zadržel dech, aby mu ta myšlenka nezmizela.

„Leno, miláčku,“ řekl.

„Přinesla jsem ti to, co potřebuješ,“ řekla nečekaně jasným a klidným hlasem Lena.

„Přinesla jsi…!“

„Sekeru a lopatku!“

„Pomyslela jsi na to dřív než já,“ zabručel Log.

Byla to jeho jediná šance. To, že Lena na ni přišla dřív než on, mu otevřelo oči. Všichni tu pravdu znají, jen on ji nechápal. Existuje něco jiného než oranžová mlha, neznámá krása, putování a hledání nových vědomostí. Jsou na světě věci, kvůli kterým stojí za to žít. Patří mezi ně třeba láska. Jeho láska, která pochopila, že jeho další život bez možnosti hledání bude jen prázdnota v duši a povinnost prožít zbytek života tak, jak to přikazuje Zákon…

Log o tom přemýšlel a slzy mu tekly po tvářích, zase po mnoha letech. Už dávno zapomněl, že umí plakat. Neplakal kvůli sobě, ale kvůli Leně. Zůstane tady ve vesnici a bude ho milovat i tehdy, když on už možná bude někde ležet mrtvý na cizím poli. Log o tom přemýšlel a jeho ruce samy dělaly, co bylo potřeba.

Uchopily nástroje a začaly sekerou rozbíjet strop, lopatkou rozrývaly písek a zeminu mezi kamením. Rozšiřovaly okno. Zrnka písku a kamínky se sypaly Logovi do očí, za límec, do úst. V nocí před soudem nesměl být vězeň hlídaný. Až do lidského soudu byl zajatcem Hlasu nebe. Jestli nevyužije příležitosti teď, neuteče už nikdy. A Lena, milovaná Lena, to pochopila ještě dřív než on sám.

Otvor nad jeho hlavou už byl dostatečně veliký a Log se s Leninou pomocí dostal ven z jámy. Svalil se na zem a ztěžka dýchal. Lena mu oprašovala z obličeje a šatů písek, jako by to byla ta nejdůležitější věc na světě. Líbala ho na špinavá ústa.

„Tak,“ řekla potom, „tady máš jídlo. To je můj a tohle tvůj batoh.“

Teprve po těchto slovech Log pochopil, co vlastně udělala. Bylo to daleko šílenější, než si myslel zpočátku. Lena s ním chtěla odejít. Chtěla být s ním, a jestli to nejde tady, pak kdekoli jinde. Je ochotna ke všemu… Log přitiskl dívku k sobě, šeptal jí slova, která jí chtěl říct už dávno, jenže se neodvážil. Slova, která byla ještě před minutou pravdivá, ale teď už to byl pouze prostředek jak uspat její podezření. S sebou, ji Log vzít nemohl. Nechtěl se stát Poutníkem, opakovat nesmyslná hrdinství Lepira a Petrina. Jeho cesta vedla jinam. Teď, anebo nikdy.

Hodil si na záda oba vaky. Snažil se vzpomenout si na cestu ke svému jistícímu kolíku. Ohnul se k zemi a v úplné tmě se snažil vybavit si cestu. Lena šla vzadu, držela se za konec provázku, který visel z jednoho batohu.

Ve vesnici bylo ticho, lidé spali. Mlhou nepronikal jediný paprsek světla. Logovi se zdálo, že strašně dlouho nemůže najít svůj kolík. Přijde úsvit a začnou ho hledat. Lena mlčela a Log věděl, že se mučí jedinou otázkou: Co vlastně hledají? Vydat se na Cestu je přece možné kterýmkoli směrem, z jakéhokoli místa. Třeba od té zemljanky.

Aha, tady je ten správný kolíček. Log si oddechl. Nahmatal svůj zářez. Odtud vede jistící provázek až k dílně. Otočil se k Leně. Teď, právě teď ji musí zradit. Byla to jeho jediná šance, jak se mohli zachránit oba.

„Leno, miláčku,“ řekl Log a objal dívku. Cítil, jak jeho odhodlání slábne. „Leno, drahoušku, nemůžu odejít jen tak. Musím na chvíli domů, jenom si tam něco vezmu. Jdi taky domů a přijď za úsvitu. Všechno bude v pořádku. Máme čas. Zapamatuj si tenhle kolíček a cestu.“

Lena tušila podvod, ale mlčela. Když už se rozhodla, že bude s ním, udělá to, co jí řekne. Bez dotazů, bez pochybování.

Když její kroky ztichly v mlze, Log se na chvíli uvolnil. Sedl si na mokrou zem, shodil ruksaky, aby si trochu odpočinul.

Teď, pomyslel si, teď se stane to, na co jsem čekal posledních šest měsíců.

Před půl rokem byla zima. Všechno kolem bylo matově bílé jinovatkou ze zmrzlé mlhy. Log tehdy náhodou zabloudil na zapomenutém poli. Přestali ho obdělávat, i když se muselo počítat s každým kouskem půdy. Jistící provázek se táhl za Logem, lehce se odmotával z cívky na opasku. Byl zimní svátek Díkuvzdání, všichni seděli doma, pekli pirohy a chystali se na velkou večerní mši. Na poli bylo ticho, nezměrné ticho, bezedné, dunivé. Mráz štípal, ale Logovi bylo krásně. Nechtělo se mu vracet do vesnice na mši. Vytáhl z kapes připravené třísky a křesadlo.

Zapálil oheň a rozfoukal ho. Sedl si na bobek a natáhl nad plamínky ruce. Oheň byl purpurový a mlha, kterou prosvítal, se zdála být oranžová. Oranžový obláček se nad ním převaloval a cáry z něj vyletovaly vzhůru. Pohyb mlhy pocítil i na rukách.. Toho dne se Loga poprvé zmocnila představivost.

Stoupá nahoru, pomyslel si. Nahoru… v tom něco musí být!

V jedné z mnoha kapes našel útržek látky. Uhladil ho v dlaních, podržel nad ohněm a pustil. Plátno jako by začalo padat, ale pak na okamžik zůstalo viset ve vzduchu. Potom se dokonce trochu vzneslo, jen tak líně… A spadlo do plamenů a shořelo. Log se díval, jak oheň uhasíná.

Tak takhle je to! pomyslel si. Oheň, to je síla, která táhne plátno vzhůru. Ne, tak to není. Oheň, bůh ví proč, unáší nahoru mlhu a teprve mlha s sebou nese kousek látky…

Proč na to nikdo z Poutníků nepřišel! Vzhůru! Letět vzhůru!

Tak tohle se stalo před půl rokem a od té doby začal Log vést dvojí život. Měl tajemství, které nikomu neprozradil.

Nejdříve dělal pokusy s ohněm a plátnem. Nastříhal si kousky látky různých tvarů a velikostí a házel je do mlhy nad ohněm. Jednou se poměrně velký kus plátna prohnul a vytvořil kopuli. Chvíli zůstala nehybná a chvěla se. Potom pomalu odletěla vzhůru a zmizela v mlze nad hlavou. Log dokonce v nadšení uhasil neopatrným pohybem oheň. Stál ve tmě a poprvé za celou dobu si uvědomil, že to, o čem sní, je možné! A vymyslel to on a nikdo jiný. Teprve on, Log si toho všiml. Musí to ale zkoušet znovu a znovu. Jestli mohl nahoru odletět tak velký kus plátna, může odletět ještě větší. Je k tomu potřeba jenom větší oheň. Plátno může letět! A jestli může letět samo, pak může taky něco nést! Ano! Musí být k tomu podstatně větší oheň. Ohromný táborák a ohromný kus plátna. A proč kus plátna? Jestliže právě mlha táhne plátno vzhůru, pak je potřeba… Je potřeba udělat to tak, aby táhle zvláštní, z ohně vzniklá mlha zůstala v látce a neroztékala se jinam…

Příští večer obelhal matku. Řekl jí, že si musí ušít novou košili. Sedl si k šicímu stroji. Matka byla na stroj neobyčejně pyšná. Měla ho doma od nepaměti, zdědila ho ještě po prabábě. Log ušil neforemný, ale lehký pytel s hrdlem, které šlo lehce zadrhnout pevnou nití. Drobotina mu překážela v práci. Šicí stroj se kymácel a hrozilo nebezpečí, že se definitivně rozsype. Nakonec Log přece jenom práci zdárně dokončil. Usnul spokojený a vysílený. Následující den byl hrozný. Logovi na poli všechno padalo z ruky. Stále sledoval čas. Téhož večera jeho neforemný výrobek, kterému Log vymyslel jméno „mlžná koule“, visel chvíli nad ohněm a pak začal stoupat. Táhl za sebou provázek, na kterém visel docela těžký kámen.

Tak šly dny. Spíš by se dalo říct, že se vlekly, zatímco večery letěly. Byly plné starostí a nadějí. Log se nebál, že by ho mohli v dílně objevit. Nalézt v mlze právě jeho jistící provázek bylo dost nepravděpodobné, mohlo k tomu dojít jen náhodou. A v té části vesnice, kde začínalo opuštěné pole, se lidé vyskytovali jen zřídka. Na matčiny dotazy, kde tráví večery, si vždycky Log vymyslel nějakou přihlouplou výmluvu. Matka ho však nepodezřívala a myslela si, že se schází s Lenou, proto se ho ani nijak zvlášť nevyptávala.

Po měsíci už Log věděl, že velký pytel, největší, co ušil, je schopen zdvihnout kámen a udržet se ve výšce deseti loktů přibližně půl večera. Pak všechno skončilo. Mlha stvořená ohněm kdovíproč ztrácela své neobvyklé vlastnosti. Pytel pomalu klesal, pomalu, ale neúprosně. To však ještě nebyla žádná tragédie. Log zatím vůbec nechtěl vyzkoušet neobyčejné vlastnosti mlhy, které objevil, sám na sobě.

Jednou, když uhasil oheň, sebral a uložil pytle pod kameny, aby je neodnesl vítr, zaslechl v nočním tichu tichounké praskání. Jinovatka už roztála a obnažila mokrou, rozčvachtanou a studenou zem, která občas vypouštěla drobné bubliny. Bubliny praskaly a mizely v mlze. Zanechávaly po sobě nepříjemný, nahořklý zápach, který ucítil už tehdy, když přišel poprvé na opuštěné pole. Kvůli tomuhle zápachu lidé pole opustili už před mnoha lety. Jenže Loga nikdy nenapadlo spojovat zápach s bublinami. Když uslyšel praskání, nečekaně si uvědomil, co to znamená: Bubliny jsou také mlha! Rodí se kdesi pod zemí a derou se vzhůru. Pak se slévají se vzduchem a ničím se od něj neliší. Prozradí je jenom ten zápach.

Log přikryl místo, kde bylo bublin nejvíce, kouskem plátna. Plátno se nadzdvihlo, bubliny ho táhly vzhůru. Nový objev Loga zaujal natolik, že zapomněl na návrat. Ze stavu strnulosti, ve kterém poslouchal, jak praskají bubliny, ho vyvedl Hlas nebe. Log se dal na útěk, málem zabloudil a domů dorazil vyčerpaný a špinavý. Matka ho kárala, ale Log ji vůbec neposlouchal. Napadlo ho, že bubliny musí být moc lehké, když dokážou nadzdvihnout plátno. A co kdyby jich nachytal strašně moc a naplnil jimi „mlžnou kouli…“?

Všechno, co potom následovalo, splynulo Logovi v něco nádherného, co musel přerušovat prací na poli, vysedáváním doma s drobotinou, pomáháním matce a nošením jídla starému Lepirovi. Byly to všechno věci obvyklé, ale Logovi nepotřebné. V myšlenkách byl někde tam nahoře a kolem něho se válely chomáče nádherně oranžové mlhy, kterými se tak svěže dýchalo, v nichž se tak nádherně žilo. Ano, mohlo se to povést, protože už první pokusy s bublinami ukázaly, že unesou daleko víc než mlha vznikající z ohně.

Log nedokázal ušít takovou kouli, která by ho unesla. Materiál měl, ale nemohl by se vyhnout matčiným dotazům. Udělal proto pět poměrně malých „mlžných koulí“ a pověsil je nad místa, kde se objevovaly bubliny. Výhodou bylo, že schopnost bublin zvedat „mlžné koule“ časem neustávala. Naopak. Uprostřed léta, když se blížil svátek Úrody, začalo bublin přibývat. Vypadalo to, jako by pod zemí sílila neviditelná a soustavná práce Logovi nakloněného tvora.

Log si hodil na záda batohy. Leně nebyly k ničemu. Jemu se budou hodit oba, za předpokladu, že je „mlžné koule“ unesou. Vydal se na pole, mezi prsty mu klouzal jistící provázek.

V dílně se nic nezměnilo. Nízko nad, zemí se vznášelo pět pytlů naplněných bublinami páchnoucího plynu. Log uvolnil provazy na celou délku a koule zmizely někde nad jeho hlavou. Přitáhl zpátky jeden z nich. Bylo to obtížné. Logovi se chtělo radostí křičet, ale udržel se. Přivázal batoh s proviantem k jedné kouli a ta ho lehce zdvihla. Druhý batoh přivázal ke druhé a teprve pak se zamyslel nad otázkou, která byla ve své podstatě velmi jednoduchá. Co ho čeká tam nahoře?

Jakákoli Cesta na zemi byla riskantní, ale Poutník vždycky věděl, že potřebuje jídlo, aby nezemřel hlady, a spací pytel, aby nemusel spát na studené zemi.

Ale co tam nahoře, kde není nic kromě mlhy a Hlasu nebe?

Musím se přesvědčit, jak to tam vypadá, pomyslel si Log, musím na vlastní oči spatřit oranžovou mlhu. Potom odříznu jednu nebo dvě koule a sletím dolů na pole. Teprve pak, až poznám opravdovou krásu, teprve pak se stanu Poutníkem.

Přesvědčil sám sebe, že batohy s jídlem i spací pytel se mu budou hodit. Pak se začal přivazovat.

„Mlžné koule“ byly svázány k sobě. Popruhy obepínající ramena Log vyrobil a připevnil ke koulím už před několika dny. Teď pevně přivázal sedačku a sedl si na ni. Moc pohodlné to nebylo. Provazy se mu zařezávaly do těla. Bylo by lepší použít matraci a udělat si daleko pohodlnější sedátko.

Bezpečnostní provázek, který měl Log stále ještě přikázaný ke kroužku u pasu, sebou cukl. Log strnul. Zdálo se mu to? Provázek sebou cukl opět a silněji. Málem shodil Loga ze sedačky.

Lena se vrátila, pomyslel si Log. Teď půjde sem a budu ji muset uklidňovat a přesvědčovat, že se vrátím. Nebo jí dokonce budu muset pohrozit.

Log zaslechl hlasy. Nebyla to Lena. V mlze se podél provázku pohybovali lidé. Dunivý bas náležel jednomu ze stařešinů. Byl to obrovský muž s nepříjemnou vousatou tváří. Druhý bas, který cosi bručivě odpovídal, patřil starostovi.

Že by Lena místo toho, aby šla domů, všechno vyzvonila starostovi? Že by vytušila Logovu zradu a zradila ho taky?

Log odhodil provázek, jak nejdál dovedl. Usadil se pohodlněji, aby ho náhodný poryv větru neshodil ze sedátka. Jen taktak se dotýkal nohama země. Nedosáhl na provázky od „mlžných koulí“, které byly přivázány k hluboko do země zaraženému kůlu. Hlasy se přibližovaly. Log vytáhl z kapsy nůž a provazy přesekl. Nic se nezměnilo. Jen sedačka se lehce zhoupla. Log natahoval nohy, jak nejdál mohl, ale na zem nedosáhl.

A potom Log uslyšel hlasy, kdesi daleko dole, jakoby zpod země. Teprve tehdy pochopil, že letí.

Na okamžik ho zachvátil bodající strach. Rychle se však uklidnil, protože svazek „mlžných koulí“ stoupal lehce vzhůru.

Stále vzrůstající zima přesvědčila Loga, že nestojí na jednom místě. Na poli bylo letní, lepkavé, skleníkové teplo. Tady nahoře bylo chladno, jako za nádherného zimního rána. Log to nepředpokládal, a tak se teď třásl zimou. Proklínal se všemi sobě známými slovy za svou nepředvídavost. Jenže jak mohl s něčím takovým počítat?

Zahříval se tím, že si odpovídal na všemožná „proč“, která se mu drala do hlavy: Proč je nahoře zima? Proč, i když je do rána ještě daleko, se mu nad hlavou objevilo cosi rozplizle nazelenalého, co je sotva vidět, co vypadá jako daleké pablesky hořící lampy? A proč mu na namoklé dlani, kterou si dal blízko k očím, leží obrovské sněhové vločky?

Log natáhl ruku do mlhy, aby chytil víc sněhových vloček, které mu připadaly s létem zcela neslučitelné. Najednou ucítil, jak mu na zádech vyrazil studený pot a jak mu vlasy na hlavě vstaly hrůzou.

Viděl celou svou ruku až ke konečkům prstů! V tomto příšeří, přízračně prozářeném sotva znatelným světlem, uviděl v mlze to, co mohl doma s obtížemi rozeznat jen v těch nejjasnějších dnech! Podíval se vzhůru a s děsivou zřetelností uviděl všech pět „mlžných koulí“, jako by je měl těsně před očima. Viděl všechny provazy, které je spojovaly. Viděl batohy s jídlem. Viděl všechno, co je úplně nemožné vidět jediným pohledem, na pozadí slabě svítící nazelenalé mlhy.

Proč jsou mlha a vzduch dvě různá slova? vzpomněl si Log na Petrinova slova.

Díval se vzhůru, až ho rozbolelo za krkem. Mlha stále řídla a navíc v ní vznikal ohromný svítící kruh. Log nechápal, jak se tam nahoře udrží. Strach, který Loga držel na svých spárech, se změnil v hrůzu. Zdaleka se blížil a rozháněl noční ticho Hlas nebe. Cosi neviditelného se hrozivě blížilo, rvalo na cáry vzduch, mlha a všechno kolem. Sedačka se houpala čím dál tím silněji, jen taktak že Log nespadl. Hlas řval a to byl konec. Byl to hněv nebe a byl strašlivý.

Log, úplně paralyzovaný, čekal na smrt. Hlas začal utichat, nořil se někam do hloubky. Log ho slyšel pod sebou, tam, kam se neměl odvahu podívat. Až za dlouhou dobu, když Hlas docela zmizel, podíval se Log pod sebe a uviděl bílé pole sněhu, hrbolaté, s ostrými stíny. Táhlo se tak daleko, jako… Log ho neměl š čím srovnat a chápal jenom jedno: Vidí. Ne na pět, dvacet či sto loktů. Možná že je to dál než tisíc…

Začaly ho bolet oči. Nenavyklý dívat se do dálky mhouřil oči, a když je znovu otevřel, nedíval se dolů, ale nahoru. Mlha zmizela. Nad ním byla černá kopule, absolutně černá, jako vymazaná sazemi. Blýskaly se, jiskřily, svítily, mihotaly se na ní zářivé i slabé bílé, modré a žluté body. Sněhové vločky. Vypadalo to, že si mění místa, že tancují. Logovo vědomí už nebylo schopno posoudit nové dojmy. Nechápal, že tečky na nebi se nehýbají. To jenom jeho svazek balónů se houpe ve větru a unáší Loga pryč od rodného domu, navždy ode všech pozemských problémů, které teď byly pro něj už mrtvé. Logovi do očí pohlédl ohromný nazelenalý, skvrnitý, beznosý a bezoký obličej s useknutou tváří. Byla to ta lampa, která zářila v mlze. Změnila se v tvář, ostrou, strašlivou, obklopenou tečkami sněhových vloček. Tvář táhla Loga k sobě. Měl široce otevřené oči, z hrdla se mu dral zoufalý křik. Cítil, že se blíží něco neodvratného, něco, co ho zbavuje poslední naděje. Prázdnota klenby se stávala stále hlubší, stále další jiskérky se objevovaly z temnoty a připojovaly se k všeobecnému tanci. Bylo jich víc než sněhových vloček na poli. Nekonečno se už nezdálo být černé, naopak. Zářilo, oslepovalo, a když Log otočil hlavu, vločky se na něj řítily, padaly mu na ramena, obsypaly ho žnoucím deštěm, létaly kolem něj. Logovi se zvedala do krku hrozná nevolnost.

Necítil nohy, ruce, lovil zbytky vzduchu, ve výšce tak řídkého, umíral uprostřed ohňů. Nechápal, že ho nezabíjí hněv Hlasu, ale pouhý nedostatek kyslíku. Že se na něj nedívají oči nebešťanů a dole pod ním není sníh, ale mlha, z které Loga vynesl svazek balónů naplněných lehkým plynem do průzračných výšek.

To už Log neviděl, neviděl velkolepost obyčejné letní noci, a i kdyby viděl, stejně by nebyl schopen pochopit to, co se rozprostřelo před jeho očima.

Mlha vypadala jako zvlněná rovina osvětlená bledým a lhostejným světlem měsíce, který byl skoro v úplňku. Mezi mlhou a nebem, které nebylo žádnou tvrdou kopulí, letěl nikým neřízený svazek balónů, vlečený větrem. Na povrchu mlhy se odrážel jeho podivný stín. Log zemřel.

Log byl jako dítě, které se znovu narodilo. Nic z toho, co viděl, nechápal. A právě tak jako u dítěte v něm žily jenom pocity — příjemně, světlo, teplo, hlad. Nemyslel v těchto pojmech, nemyslel totiž vůbec. Když přišel čas, najedl se. Když přišel čas, vzpomněl si na své jméno. Když přišel čas, začal se orientovat ve vnějším světě. Viděl něco z toho, co znal dřív. Stůl. Vzpomněl si na názvy: Lavice. Okno. Člověk.

Kolem ně] bylo mnoho věcí, které nechápal, stejně jako dítě nechápe účel předmětů, jež nikdy předtím nevidělo. Pozornost Loga se soustředila na člověka, který seděl u jeho lůžka. Podařilo se mu zkoncentrovat pohled na jeho tvář a to mu pomohlo dostat se z dětství. Skoro okamžitě se stal dospělým. Vzpomněl si na všechno. Na celý svůj předcházející život, na hrůzu posledních chvil. Zatočila se mu hlava. Log se křečovitě chytil měkké pelesti. Vzduch! V místnosti nebyl vzduch! Viděl stůl i lavici u protější stěny. Okno, za nímž byla čerň noci. Viděl lampu u stropu. A to všechno najednou! Jeho oči, které byly od narození zvyklé vidět nejdál na vzdálenost natažené ruky, nebyly schopné srovnat se v prostoru se vzdálenými předměty. Místnost bez mlhy mohla být vysoká tak deset loktů, ale mohlo jich být taky sto tisíc.

Člověk sedící u postele mlčel a usmíval se. Tvář měl domodra vyholenou, jako mají chlapci. Byla však pokryta tenkými vráskami. Byl to bezpochyby starý člověk, jeho tvář Logovi byla něčím povědomá, jenže i tenhle pocit mohl být klamný.

„Chlapče,“ řekl člověk, „chlapče, jmenuješ se…“

„Log,“ řekl a pocítil srdce až v hrdle.

Člověk se podobal Poutníkovi Petrinovi. Nemohl to být Petrin, ale touha, aby to byl právě on, byla silnější než rozum. Log, i když nebyl schopen logicky uvažovat, se pokusil alespoň souvisle mluvit: „Proč?“

„Co proč?“ ptal se Petrin.

„Proč dýchám? Není tady vzduch. A proč vidím? Všechno kolem mě se točí, ale vidím. Proč?“

„Cožpak vzduch a mlha jsou jedno a totéž? Jsou to nejen různá slova, ale také různé věci.“

„Petrin!“

„Mně říkají Jarin… Budu tvým učitelem, Logu, než budeš samostatný. Nezdá se ti to! Jsi živý. Málem jsi zemřel. Teď jsi na Hoře. Je to teď tvůj domov. Zbytky tvé vzdušné lodě jsou vedle, právě tak jako všechny ostatní věci. Opravdu vidíš mnoho loktů kolem sebe. Oči dostal člověk do vínku proto, aby viděl celý svět. Celý a najednou. Tady i tam daleko. Zapamatuj si to, Logu. Opakuj si to, dokud si na to nezvykneš, dokud to nebude součástí tvé osobnosti. Žil jsi v mlze a nevěděl jsi, že mlha není vzduch, ale překážka. Byl jsi nespokojený. Je to tak? Hledal jsi něco nového. Nemohl jsi žít jako ostatní. Našel jsi způsob, jak jít za svou touhou. Poznal jsi to, cos chtěl. Zdaleka ovšem ne všechno, jenom maličký kousek. Dýcháš vzduch, té kolem tebe, neviditelný a nehmatatelný. Vzduch ti odkrývá svět, zatímco mlha ho zakrývala. Tady mlha není, Logu. Zůstala tam dole. Dostal ses výš, než kam dosáhne mlha. Dostal jsi výš sám sebe, Logu. Popřemýšlej o tom a přijmi to jako zákon. Protože je tomu tak.“

Dřív než stačil Log cokoli říct, rozlehl se za oknem basový, burácivý a hrozivý Hlas nebe. V tom se Log nemohl splést. Hlas se na Loga zlobil. Skoro ho zabil tam v noční mlze a teď ho dohnal tady.

Jarin také slyšel Hlas, ale zůstal úplně klidný.

Třeba je to bůh, blesklo Logovi hlavou.

Jarin něco řekl, Log ho slyšel, ale nevnímal. Slova nepronikla do vědomí, kde v tu chvíli vládl Hlas.

„To je vrtulník,“ zopakoval Jarin.

Log se uklidnil. Uklidnilo ho slovo, které mělo pečeť čehosi neživého, vymyšleného. A přezíravost, s jakou Jarin pronesl to podivné slovo — vrtulník.

„Vrtulník,“ zopakoval Log, „to je… Hlas nebe.

„Ano,“ kývl Jarin. „Pro ty, co žijí v mlze, je to Hlas nebe. Musíme létat výš, než dosáhne mlha. Přistáváme zřídkakdy. Navigace podle přístrojů je složitá a je to nebezpečné. Nikdo zdola vrtulník neviděl, a tak vznikla legenda. Máte spoustu legend, víc než vědomostí. I my máme své legendy a pověsti. Jenže úplně jiné…“

„Co je výš než mraky?“

„Hory.“

„Co se nachází nad horami?“

„Nebe.“

„Co sahá dál než nebe, kde svítí hvězdy a planety?“

„Myšlenky a vědomosti.“

Log nepochopil skoro nic z toho, co mu Jarin říkal, kromě jediné věci. Hlas nebe neexistuje. Nadzdvihl se na posteli. Ruce a nohy ho poslouchaly, už se netřásly. Rozhodl se, že vstane. Jenže ho zradily oči. Všechno se s ním zatočilo, obrátilo vzhůru nohama. Log se křečovitě chytil Jarinova ramene, ale nelehl si. Seděl a trpěl se zavřenýma očima. Hlas stále zněl, zvuk však přilétal zdaleka. Když Log otevřel oči, uviděl všechny předměty na svém místě. Zeptal se:

„Mohl bych ho… mohl bych ho vidět?“

„Výborně, chlapče,“ řekl Jarin. „Jsi chlapík, Logu. Samozřejmě že se na něj můžeš podívat. Dokonce si na něj můžeš i sáhnout. A časem s ním i letět, jestli budeš chtít. Brzy vyjde slunce, bude světlo. Pak uvidíš město, vrtulníky, továrny a lidi, kteří tě mají rádi… Teď, aby ses nenudil, budu ti vyprávět historii naší nešťastné planety…“

Log kývl hlavou. Nechápal významy slov město, továrny, slunce, planeta. Slova byla bez významu.

Jeden krok, pomyslel si Log, jeden krok, jedno říznutí nožem do natažených provazů, a je tu celý nový svět. Jeden krok a celý nový svět…

Log si opakoval ta slova a zapomněl, že před tím krokem udělal velké množství jiných. Šel celý svůj život. Přál si něco neobyčejného. Chtěl, to, co si ještě nebyl schopen představit a pochopit. Dostal, co chtěl, i když to bylo úplně něco jiného, než čekal.

„Vrtulník,“ zopakoval ještě jednou Log, „město, planeta. Všechno se mi točí před očima, Jarine…“

„To je normální,“ řekl Jarin. „To přejde. Zavři oči, Logu, a poslouchej:

Před několika tisíci lety to byla nádherná zelená planeta s vysokým, průzračným, zeleným nebem. „Nebylo oranžové,“ vskočil mu do řeči Log, „po němž plula bílá oblaka?“ (Ale potom už Jarina nepřerušoval a snažil se zapamatovat si pokud možno všechna neznámá slova.)

„Na planetě žili lidé, byli to rolníci. Létali tu ptáci, v lesích bylo mnoho zvěře.

A pak přišla mlha,

Uvnitř planety probíhaly procesy, které nikdo z lidí v té době nechápal. Velmi pomalu se překrásný, čistý a průzračný vzduch začal zakalovat. Skoro všude z půdy stoupaly plyny a výpary, jako následek podzemních reakcí. Byly neškodné pro lidi, ale ptáci vyhynuli skoro okamžitě. Mlha byla všude. Utéct se před ní dalo jenom někam nahoru. Mlha byla těžká, plížila se při zemi… Lidé žili v mléčném zajetí. Proto odešli do hor. Zdaleka ne všichni, jenom někteří. Zbytek zůstal dole v nížinách, tam kde byli zvyklí, i když se mezitím všechno změnilo. Ti, kteří zůstali, seli a sklízeli, a to byl jejich život. V mlze nic neviděli, a ani vidět nechtěli. Protože zapomněli, jaké to je — vidět. Zvykli si. Ještě několik tisíciletí takového života, a určitě by se u nich objevil nový smysl, třeba infračervené vidění nebo echolot. Zatím však uplynulo příliš málo času, méně než tisíc let. V dolinách žije národ slepců, kteří si vytvořili pohodlnou víru, že tak to musí být. Že svět je vesnice, že život je práce na poli, dům, rodina, děti a víc nic. Nic navíc neexistuje, protože takový je Zákon. To je tvůj národ, Logu…

Druhá část národa odešla do hor. Mlha je pronásledovala, a tak postupovali stále výš a výš. Bylo to těžké, protože v horách je málo potravy. Jenže oni se nechtěli vzdát. Ne kvůli tomu, aby přežili, ale kvůli tomu, aby dokázali odpovědět na otázku: Proč? Proč se stalo takové neštěstí?

Mlha stoupala pomalu, ale nezadržitelně. Nakonec nad ní zůstaly jen čtyři horské vrcholy. Pouze čtyři skupiny lidí se zachránily, vzdálené od sebe tisíce kilometrů. Nevěděly o sobě. Čtyři ostrovy v oceánu mlhy. Ale lidé se ubránili. Ba co víc, ubránili vědomosti. Postavili v horách městečko, a když jim místo nestačilo, vytvářeli je uměle. Nejlepšími mezi nimi byli inženýři. Aby bylo možno pohybovat se po horských úbočích, vymysleli terénní vozidla. Aby bylo možno spojit se s dalšími třemi ostrovy, vymysleli rádio a letadlo. Jenom jedno jim vždy chybělo: jídlo. Horská pole jsou málo úrodná. Za dvě tři staletí už pole neuživila vzrůstající počet obyvatel. Před námi, přesněji řečeno před našimi předky, vznikl největší problém.

A tehdy museli sestoupit do mlhou pokrytých údolí.“

…a nebe se rozlítilo na lidi, zjevil se Hlas nebe a počala bouře, která trvala mnoho dní a nocí. Když Hlas nebe zmlkl a lidé vyšli do polí sklízet úrodu do svých sýpek, ukázalo se, že Hlas je potrestal. Odnesl polovinu snopů na nebe. Když se lidé modlili, odpověděl jim Hlas, že tomu tak bude navěky …

„Když jste nám brali úrodu, nechávali jste tam výměnou nářadí,“ řekl Log, který z Jarinova vyprávění pochopil jen to hlavní, ale už vůbec ne detaily.

„Ano,“ kývl Jarin, „nářadí, které si nejste schopni sami udělat, protože neumíte vyrábět kovy.“

„Co neumíme?“

„Jsme pro vás bohové, všemohoucí, neviditelní a hromovládní,“ vzdychl si Jarin, „ale vy jste pro nás bratři, kterým nejsme schopni pomoct především proto, že si naši pomoc nepřejete. Odmítli byste ji, protože byste ji nepochopili. I když je to sebepodivnější, jste šťastni. Jste hloupě a naivně šťastni, protože nic nevíte ani o sobě, ani o světě. Co člověk potřebuje ke štěstí? Velkou představivost a přesvědčení, že štěstí je možné. Mlha nevědomosti před vámi ukrývá svět. Mlha prosákla i do vašich myšlenek. Oddělila jednu od druhé, odnaučila vás spojovat souvislosti. Stačí vám to, co máte. Prostě nemáte představivost. Mlha! Prokletá mlha!“

„Možná že je to dobře,“ zabručel Log. Vzpomněl si na matku, drobky, Lenu, Lepira. Vzpomněl si na všechny najednou, a tak jedním jediným pohledem přelétl celý svůj život, život celé vesnice a najednou všechno viděl jinak.

„Vy, Jarine, jste neztratili schopnost hnát se za tím, co nemáte. Já jsem chtěl… chci totéž. Oranžovou mlhu. Teď, když vím, že je to hloupost, chci víc. Neumím to vyjádřit. Zdá se mi, že chci tak moc, že prasknu netrpělivostí. A je mi smutno. Ti, co zůstali v mlze, jsou šťastni. To znamená, že jim je líp než vám… než nám.“

Jarin mlčel a díval se Logovi do očí.

„Chtěl by ses vrátit dolů?“ zeptal se. „Žít tak jak žijí ostatní? Tak vidíš. To je krásná nemoc rozumu, chtít vědět a umět. Jako každá jiná nemoc však bolí. Jestli se vyléčíš, tvůj rozum uhasne. Naštěstí tahle nemoc je nevyléčitelná. Bohužel vy jí zřídkakdy onemocníte.“

„A co Poutníci?“ řekl Log.

„To je jenom lehká forma nemoci,“ řekl Jarin. „Už to není spánek rozumu, ale ještě to není skutečnost. Je to dřímání a probouzení. Nejasný pocit nespokojenosti, vlezlý pocit, že existuje něco neznámého, tajuplného.“

„Odkud toho tolik o nás víte?“ zeptal se Log a už měl nejasné tušení, jaká bude odpověď. „Vždyť k nám nikdy nechodíte?“

„A co ty, Logu?“ usmál se Jarin. „Poutníků je málo. Odcházejí do mlhy. Právě tak dochází ve vašem světě k výměně informací mezi vesnicemi. Je to jako dopis bez odpovědi… Mezi tisíci Poutníky je jeden, který podvědomě chápe, že by měl dělat něco jinak. Jsou to lidé s fantazií. A ti k nám přicházejí. Ne! Přilétají. Objevují zákon zvětšování objemu plynů teplem nebo jako ty, Logu, plní balóny lehkými plyny. Takových lidí je ale velice málo. A mezi nimi jenom málokteří dokážou nezešílet, když najednou zmizí mlha a oni zjistí, že svět je obrovský. Vidí daleký horizont, větrem rozorané pole mlhy a nad sebou to, co je i pro nás nedostižně daleko: slunce, měsíc, planety, hvězdy. Rozum, který se právě probudil, nevydrží takovou zkoušku. Stávají se výjimky. Zdola k nám přišel poslední člověk před sedmdesáti devíti lety. Už dávno zemřel. Takoví lidé spalují sami sebe. Jejich mozek hoří zběsilou touhou poznat a pochopit. Teď jsi přišel, Logu, ty.“

Log poslouchal Jarina a díval se do šednoucího okna. Nebyla už tma, ale den ještě taky nebyl. Den se teprve rodil. Log zamířil k oknu. Nohy ho poslouchaly, i když se mu místnost houpala před očima. Udělal první, druhý, třetí krok. Opíral se o Jarinovo rameno. Křečovitě se chytil parapetu, aby neupadl. Log se díval na svět před sebou.

Dům stál nad příkrým srázem. Dole ležel oslnivě bílý koberec. Nebe kolem planulo jasně červeně, žlutě, oranžově, planulo všemi odstíny barev. Cosi se rodilo mezi mlhou a nepředstavitelně krásnou hrou světla. Cosi zářivého a bodajícího do očí víc než plamen.

„Vychází slunce,“ řekl Jarin. „Přichází den.“

Log se zapotácel. Myšlenka o tom, že teď umře, mu prolétla hlavou a shořela v plamenech východu slunce. Log ty plameny ucítil až u srdce.

„Slunce,“ opakoval Log. Plameny v hrudi nehasly a Log si pomyslel, že tam zůstanou až do smrti. Budou ho spalovat, až ho nakonec spálí dočista. Ale dřív, než se jeho rozum změní na popel, pozná všechno, co znají tito lidé. A víc než to!

„Mlha vysává,“ řekl Jarin, který pochopil, co se v Logovi děje. „Hasí plameny v hrudi. Mlha… Logu, mlha stále stoupá. Před několika desetiletími výrony mlhy opět zesílily. Mlha stoupá a za dvě tři pokolení… bude i tady.“

„Ne!“

Log se lekl toho, co mu okamžitě vykreslila jeho fantazie.

Nikdo, pomyslel si, nikdo nesmí žít tak, jak žijí lidé tam dole. Nikdo! A už nikdy!

„Bohužel mlha je silnější než Slunce,“ řekl smutně Jarin a Log si pomyslel, že Jarin se už napůl ponořil do mlhy. Do své vlastní mlhy, když to mohl říct.

„Aby člověk zvítězil nad mlhou, musí zvítězit sám nad sebou. Musí zvítězit nad světem. Kdo to dokáže?

„Já,“ řekl Log.

Boris Ruděnko

POVOLENÍ K ODSTŘELU

„Proč by to mělo být kruté? Lovecký instinkt je jeden z nejstarších. Nebudu ho srovnávat s rozmnožovacím pudem, i když mnohá tisíciletí tyhlety věci spolu úzce souvisely…“

Lozinský chodil napříč hotelovou halou pomalými, pružnými kroky. Přesně taková měkká a plavná byla i jeho gesta. Jeho sametový hlas byl upřímný a přesvědčivý. Lozinský měl šťastný zevnějšek člověka, který nemůže nemít pravdu. Dokonce i otřepané fráze se v jeho ústech měnily v klenoty. Avšak Ratinov se jeho hypnóze úporně bránil.

„Plky,“ řekl a netrpělivě trhl ramenem. „Jsou to jednom slova, kterými chcete zamaskovat základní vlastnost lovce, kterou je touha zabíjet. Štvanice a zabíjení… Tím byl lov vždycky.“

„Poslyšte,“ Lozinský v protestu před sebe natáhl ruce, „copak vypadám jako vrah? Nebo tady Benjamin? Nebo Margarita?“

„Nevypadáte,“ souhlasil Ratinov, „ale to nic neznamená. Odpustky máte v kapsách a říká se jim povolení k odstřelu.“

Margarita se usmála, nejdřív se podívala na Bena a teprve potom na svůj obraz v zrcadlovém povrchu stolu. „Ostatně, co jste měl dnes k obědu?“ zeptal se najednou Lozinský.

Ratinov pohrdavě pokrčil rameny: „Chápu, co tím chcete říci. V tom to však není.“ Jenže Lozinský se nechtěl nechat připravit o potěšení uvést připravený argument.

„A právě že ano. Dnes k obědu jste měl hovězí filé. Tohle hovězí se ještě před nedávném toulalo po zelených loukách se zvonečkem na krku. Mělo milou hlavu a krásné oči. Možná že je to opravdu děsivé, ale předtím, než ho upekli, museli ho usmrtit. Nebo zabít. Jak je libo.“

„Není možné míchat dohromady získávání potravy a zabíjení pro zábavu.“

„Proč jenom pro zábavu? Vám se nelíbí kožešinové pláště z monsů? Je to přece tak nádherná a jemňoučká kožešina… Žádná imitace se s ní nemůže srovnávat. Je to opravdový zázrak přírody. A dál… Jak i jiným způsobem vyrovnáte s regulací jejich počtu na planetě?“

„Mám vážné pochybnosti, že by o to nějak moc stáli,“ řekl skepticky Ratinov..

„Omyl. Než se na Dorionu objevil první člověk, byla populace monsů na vymření. Nezůstali tu skoro žádní jejich přirození nepřátelé a velkolepé přírodní podmínky přivedly monsy k nevyhnutelné katastrofě. Výbušně se zvětšilo jejich množství, došlo k regresi a úpadku rasy.“

„To není pravda,“ řekl Benjamin. Poprvé se zamíchal do sporu, „Slyšel jsem jiný názor na příčiny masového úhynu monsů. Předpokládá se, že na vině byla epizootie. Jakýsi mutantní virus… Něco takového se stalo kdysi i na Zemi.“

„Jenže většina je jiného názoru.“

„Řekl jste: Nezůstali skoro žádní přirození nepřátelé,“ řekl zaujatý Ratinov. „Co znamená to skoro?“

„Je tu takový poněkud nepochopitelný moment v ekologii planety.“

Lozinský se zaradoval, že může nenápadně ukončit nepříjemný spor. Sedl si tak, aby současně viděl na svého společníka i na Margaritu. Začal:

„To skoro znamená, že tu přece jenom nějací dravci jsou. Jenom je jich kdovíproč málo a jsou soustředěni v určitých zónách lesa. Podmínky v těchto zónách se vůbec neliší od životních podmínek libovolného lesního úseku.“

„Rezervace?“

„Rezervace,“ Lozinský udiveně nadzdvihl obočí a potom se ušklíbl, „tak trochu to tak vypadá. Jenže představit si monsy jako pečlivé hospodáře je věc poměrně těžká. Co se týče vývoje, jsou monsové podstatně níž než pozemští kočkodani. I když musím přiznat, že je mezi nimi určitá podobnost. Například dobři vyvinuté horní končetiny. Jenže mozek mají krajně primitivní. Kromě toho o záhadách této planety byste nám mohl říct daleko víc vy. Pokud vím, nepřiletěl jste sem za zábavou, ale za skalními kresbami, které tu byly objeveny.“

„Ano,“ kývl hlavou Ratinov, „jenže nic přesného se zatím říct nedá. Ještě jsem žádné kresby neviděl, a roto vám ani nemůžu sdělit své vlastní mínění. Obrázky znám jenom z fotografií. Doufám, že se zítra ve městě o nich dozvím víc. Ale záhady tu opravdu jsou. Rozum se na planetě, pokud vím, nevyskytuje a obrázky nejsou tak staré.“

„… nebyl nalezen,“ řekl tiše Benjamin.

„Prosím?“

„Myslím, že by bylo vhodnější použít výrazu nebyl nalezen.“

„Nevidím v tom rozdíl,“ oponoval Ratinov. „Specialisté na Dorionu garantují, že rozumné bytosti nemohou uniknout jejich přístrojům. Může to však být i mystifikace.“

Dveře se otevřely a do haly vešli lidé v mokrých nablýskaných pláštích. Všichni měli stejné batohy a zabalené pušky. Dorazila ještě jedna skupina lovců. Ratinov se zdvihl.

„Přijel aerokar z Města. Mám nejvyšší čas. Dobrý lov.“

Ředitel farmy měl monotónní hlas a mluvil pomalu. Připomínal neustálý déšť, který se lil z šedavé oblohy na přilby lovců.

„Každý z vás má právo střelit tři monsy,“ říkal právě Shool, „pouze tři. Je zakázáno zabíjet zvířata mladší dvou let a samice s mláďaty. Je zakázáno opouštět přidělený sektor. Je zakázáno používat hypnovábidla a akustické paralyzátory…“

„Pane bože, jak mě to nudí!“ zašeptala Margarita Lozinskému. „Za poslední čtyři dny slyším stále jedno a totéž. Kdyby alespoň zpřeházel slova.“

Lozinský se naklonil k jejímu uchu, takže Benjamin neslyšel, co jí odpověděl.

„Zakazuji pokračovat v lovu po stanovené hodině, což je přesně za dva dny od této chvíle.“.

Shool se odmlčel a chvíli si prohlížel lovce, kteří před ním stáli. Jeho lhostejný pohled klouzal z jednoho na druhého. Na každé tváři se zastavil na stejně dlouhou chvíli.

„Tak co, už můžeme jít?“ zeptala se Margarita hlasitě.

Shool se ani nepohnul. Margarita se podrážděně kousla do dolního rtu a trhla řemenem pušky.

„Ani jeden důvod porušení jakéhokoli z předpisů nebude brán v úvahu,“ řekl Shool stále stejným hlasem, zbaveným jakékoli intonace. „Tomu, kdo poruší předpisy, bude navždy odebráno povolení k návštěvě rezervace a okamžitě bude vyexpedován z Dorionu.“

Zdvihl ruku s hodinkami.

„Váš čas započal.“

Dvacet trojic lovců se vějířovitě rozešlo a vydalo se k hranici lesa rozmazané šedou plenou deště. Ložinský šel vpředu, za ním šla Margarita, poslední Benjamin. U prvních stromů se Benjamin ohlédl. Měl dojem, opravdu jen dojem, protože na takovouhle vzdálenost to nebylo ve skutečnosti možné rozeznat, že Shoolova postava stojící u vrat farmy vyzařuje pohrdání k odcházejícím.

Ráno se mladinké, tmavohnědé samici narodila dvě slepá a holá mláďata. Supermozek se nakonec probudil Podíval se na les obrovským množstvím očí a pocítil, že opět existuje Jediný Rozum zrozený planetou. Prvobytný pán lesa.

„Jak dlouho to trvalo!“ pomyslel,si Supermozek, „a jak je to nepříjemné!“

Byl překrásný, teplý den. Supermozek nehleděl na žízeň po myšlení, která v něm vybuchla po tak dlouhém období nečinnosti, a dovolil si na vteřinku se uvolnit. Okoušel slast existence.

„Proč vzniklo nebytí?“ vzpomínal Supermozek. „Vždyť šlo všechno tak hladce a dobře! Co tomu jenom předcházelo?“

Nebytí předcházela Smrt. Tak to bylo vždy a Super mozek to věděl. Jenže co bylo ještě předtím? Všechno šlo tak hladce. Sveřepí hluchouni byli zahnáni daleko od obydlených míst. Mladé výhonky jedlých keřů, zasazených na začátku období dešťů, měly dát svou první úrodu… A pak se cosi stalo.

Supermozek si vzpomněl. Před Smrtí přišla Bolest. To bylo tehdy, když padl samec u Suché doliny. Hned po něm padli v křečích další dva monsové a Supermozek přestal vidět svět jejich očima, i když ještě nějakou chvíli cítil jejich bolest.

Tak přišla Nemoc. Jako vždycky předtím. Tentokrát zničila velkou část plemene a Supermozek zemřel také. Byl mrtvý dlouho, tak dlouho, že mnohé z toho, co znal, stačil zapomenout. Těch, které nemoc minula, zůstalo strašně málo.

Supermozek se rozhlédl. Bylo tak příjemné vidět všechno najednou stovkami, tisíci očí! Na Plošině kamenů zůstala jenom jedna rodina, přestože potravy tam bylo dost pro celé stádo. Letos vyrostlo velké množství toulavého kořene. Zato u Černé říčky bylo těsno. Narodilo se tu příliš mnoho mláďat. Alespoň dvě rodiny se musí přestěhovat na Plošinu kamenů. Tím Supermozek začal.

„Les je jako vymřelý,“ řekla Margarita. „Kde máte ty své monsy?“

„Příliš spěcháte, Rito,“ ušklíbl se Lozinský. „Vemte si příklad z Benjamina. Také je poprvé na lovu.“

„Jenže Ben není hazardér. Nikdy nepochopí kouzlo honitby. Vid, Bene?“

„Nevím,“ odpověděl Benjamin. „Možná že máš pravdu. Je to prozatím velmi zajímavé.“

„Zajímavé? Pokud tomu dobře rozumím, tak tě v lese nezajímají jenom monsové.“

„Mohli bychom jít daleko rychleji, kdybyste neztráceli zbytečně čas pustým plkáním,“ řekla chladným hlasem Margarita.

„Dneska ale prší fest,“ řekl rychle Benjamin, „jsi přesvědčený, že najdeš stopy?“

„Svého prvního monsa jsem vystopoval před deseti lety,“ ledabyle řekl Lozinský.

Šel nyní rychleji. Pohyboval se dlouhými, pružnými kroky. Vypadalo to, jako by klouzal po mokré trávě. Vysoký, mohutný, s černou bradkou vypadal Lozinský jako součást tohoto prvobytného lesa.

Nalevo od nich, asi tři kroky daleko, se najednou vyvalila zespoda země. Pěkně velký kus drnu se utrhl a skákal mezi stromy. Lozinský rychlým pohybem zachytil Margaritinu zdvihnutou pušku.

„To ne! Tarbíci nejsou naší lovnou zvěří.“

Margarita s lítostí sklonila zbraň.

„Málem jsem vystřelila.“

„Máte vynikající reakci,“ pochválil ji Lozinský, „Jenže tenhle výstřel vás mohl stát licenci. Nebylo by lepší, kdybyste dala pušku prozatím Benovi?“

„Ne,“ řekli jednohlasně Margarita i Benjamin.

„Ovšem… Pokud je pro tebe příliš těžká, tak…“

„Není těžká,“ kategoricky mu přetrhla větu Margarita.

„Vypadá to, že se bojíš zbraní, Benjamine,“ řekl Lozinský.

„Nemám je rád a nechci se nechat pokoušet. Nechci zabíjet.“

„To není zabíjení,“ trpělivě vysvětloval Lozinský, „nesnaž se tady dělat zmatky. Je to lov. A nejen to, je to sanitární odstřel. Monsové začínají být nemocní, jakmile jejich počet překročí ekologickou hranici. Potom by jich zahynulo daleko víc.“

„Vypadá to, že zase začínáte starý spor,“ řekla Margarita, „zase ztrácíme zbytečně čas.“

Za tu dobu, co trvala Tma, se les změnil. Změny se týkaly nejen míst výskytu toulavého kořene, velikosti palem, které strašně vyrostly, ale objevili se tu cizinci nepodobní ničemu, co Supermozek znal. Zatím je ještě neviděl, zatím jen cítil jejich přítomnost. Cizinci se nepodobali ani tarbíkům, ani hluchounům, ani kterémukoli jinému obyvateli lesa. Byli rozumní. Supermozek se pokusil napojit se na jejich nervový systém, ale nepovedlo se mu to. To ho znepokojilo. Ne že by s ním neznámí tvorové nechtěli mluvit, prostě ho neslyšeli. Supermozek se rozhodl, že to má čas. Bude o nich přemýšlet, až se s nimi lépe seznámí. Teď má příliš mnoho neodkladné práce. Musel vyhnat z lesa hluchouna, který tam zabrousil z hor. Byl to silný a chytrý samec a byl velmi nebezpečný. Právě před chvílí sežral tarbíka, a teď dřímal vedle jednoho z uzoučkých přítoků Černé říčky.

„Stádo monsů se s ním lehce vypořádá,“ rozhodl Supermozek a třicet huňatých zvířátek z nejbližších rodin nehlučně obklopilo spícího dravce…

Hrubá tráva vstávala hned, jakmile ji opustily nohy lidí. Nezůstávaly na ní žádné stopy. Dlouhé kapky deště zvonily o husté, propletené koruny stromů, kterými prosakovalo pochmurné šedivé světlo.

Náraz náhlého neklidu, vzniklého bez jakékoli příčiny, minul dřív, než se Benjamin stačil vylekat a pochopit ho.

Že by nervy? pomyslel si.

Potěšilo ho, že ani Lozinský, ani Margarita si nevšimli jeho chvilkové slabosti.

Najednou se Lozinský zastavil a zdvihl ruku.

„Stopy,“ řekl suše.

Na mírném, hlinitém svahu, na němž nerostla ani tráva, se táhlo několik řetízků polokruhovitých stop. Prohlubně už byly zaplněné vodou, ale obrysy ještě zůstávaly ostré. Lozinský sundal ze zad pušku i batoh.

„Pro dnešek je to všechno. Odpočineme si. Benjamine, postav stan pod támhletím stromem.“

„A proč? Já nejsem ještě unavená,“ řekla Margarita.

„Ale já ano,“ ušklíbl se Lozinský, „a Benjamin taky.

Benjamin se chystal oponovat, ale Lozinský ho gestem zastavil.

„Abychom dostihli stádo, budeme potřebovat mnoho sil. Tohle je opravdický lov a ne nějaká procházka. Takže,“ zavelel zvýšeným hlasem, „všichni odpočívat!“

Vlezli si do stanu a každý snědl tubu potravinového koncentrátu. Benjamin vsunul prázdné tuby do odpadkovače a zapnul ho. Za chvíli vyhodil ze stanu hrstku popela. Šumění deště teď vyvolávalo pocit útulnosti. V šeru vypadala Margarita bezbranně a drobounce. Benjamin se odvrátil a dělal, že opravuje zapínání batohu.

„Doufám, Bene, že nelituješ toho, žes s námi šel,“ řekla dětsky tenounkým hláskem Margarita.

„Proč bych měl litovat,“ odpověděl suše Benjamin, „je to příjemný odpočinek. Není to o nic horší než pobyt v lázních.“

„Nedám ti pokoj,“ řekla laskavě, „a tahám tě všude s sebou.“

„Myslím si, že to Benjaminovi moc nevadí,“ zabručel ospale Lozinský.

„Mohl bys zastřelit hluchouna?“ zeptala se Margarita.

„Proč?“

„No-o, předpokládejme,“ protahovala slova jako školačka, která odpovídá na otázku, „že by mě napadl.“

„Shool řekl, že hluchouni lidi nenapadají,“ řekl Benjamin. „Dřív je považovali za nebezpečné. Jenže ti se specializují na tarbíky a monsy.“

„A když jsou pronásledováni, ani tehdy nikoho nenapadnou?“

„Nevím… Možná že když je zaženou do kouta…“

„To se nemůže stát,“ uklidňoval ji Lozinský. „Jsme na lovu monsů. Nestojí za to ničit si krásný sport nějakými zbytečnými ,a co když‘. Jen tak se dá někam dojít.“

„Jste příliš velký praktik,“ řekla Margarita a z jejího hlasu zaznívaly sotva znatelné tóny mrzutosti.

„Jenže takový postoj přesně odpovídá tomu, čím se tu zabýváme,“ nezůstal dlužen odpověď Lozinský.

„Slyšíte?“ řekl Ben, „déšť utichá.“

Vrhli se kupředu jako hutné vřeštící klubko. Tento způsob fungoval vždycky bezpečně. Nikdy nedošlo k boji. Bylo tomu tak i tentokrát. Hluchoun vyletěl do výšky, v panice zaječel a vrhl se do vody. Přeplaval na druhý břeh a velikými skoky upaloval pryč ze strašlivého lesa, ve kterém kořist napadá lovce. — Teď se dlouho tenhle hluchoun neodváží přiblížit k lesu. Bude to trvat několik měsíců, než zmizí z jeho paměti poslední stopa toho, co se stalo. Monsové ještě chvíli křičeli za upalujícím dravcem, aby ho ještě více vyplašili, a potom se rozběhli ke svým rodinám.

A právě tehdy Supermozek poprvé uviděl cizince. Uviděl je očima samce s bílým pruhem na zádech. Nové bytosti byly větší než hluchoun, měly temně zelenou kůži, která se leskla deštěm. Pohybovali se po zadních končetinách, v předních drželi podivné dlouhé hole. Samec s bílým pruhem na zádech se udiveně nadzdvihl. Vysunul z trávy chlupatou tlamičku s udivenýma kulatýma očima.

Udeřil blesk a nastoupila tma…

Rozlehl se vzdálený řachotivý zvuk. První výstřel lovu. Kterýsi z lovců dostihl kořist.

Na vteřinu se zastavili a pak se znovu rozběhli. Tráva tu byla vyšší a hustší, ale Margarita odmítla jít poslední nebo předat pušku kterémukoli z mužů.

Že všem stačí, to bylo vidět z každého kroku jejích půvabných nohou. Bylo vidět, že se jim vyrovná. Vypadala teď nádherně. Pohltil ji hazard pronásledování.

Lozinský je vedl. Orientoval se podle znaků, které viděl jen on. Zřídkakdy se zastavoval, aby ukázal Margaritě seškrábnutou kůru z větve nebo nalomenou větvičku. Oba zcela zapomněli na existenci Benjamina, kterého znovu přepadl pocit marnosti a nepotřebnosti v cizí, nepochopitelné hře. Byl opět pážetem u královny a této ponižující role se nemohl zbavit. Nemohl, nebo nechtěl?

Prodrali se vlhkými keři a vyběhli na paseku blízko uzoučké říčky s pomalou, tmavou vodou. Lozinský se prudce zastavil a rozhlédl se po okolí.

„Do háje!“ zabručel, „to nám ještě scházelo!“

„Co se děje?“ zeptala se přerývaně Margita. Prudce dýchala, běh ji přece jenom unavil.

„Lov skončil,“ řekl Lozinský. „Kruci!“

„Co se stalo?“

„Hranice loviště. Dál nesmíme. Vidíš to?“

Ukázal na protilehlý břeh říčky, kde na stromech visela žlutá kolečka. Pravidelný řetěz kroužků se táhl podél říčky.

V suchém houští se narodilo dítě. Poslední letošní dítě. Jeho malý a primitivní mozek se v tom okamžiku stal součástí celku, tou nezbytnou buňkou, která scházela k obnovení paraspojení mozkového konglomerátu. Podruhé za tento den se Supermozek vynořil z nebytí.

Teď už znal příčinu ubývání monsů: neznámá stvoření pohybující se v lese, záblesk a smrt. To všechno se spojilo v jediný logický řetězec.

„Proč zabíjejí?“ pomyslel si každý mons v lese. Každý zvlášť, a přece všichni dohromady. „Copak Rozum může zabíjet?“

Supermozek se znovu pokusil o to, aby ho slyšeli. Znovu se to nepovedlo. Odpovědí mu bylo mlčení. Nepochopení… Přece jenom ne… To se mu asi jenom zdálo… Nezdálo… Supermozek zachytil slaboučkou odpověď. Nebyla to ani tak odpověď, spíž naděje na odpověď. Jako by to byla slaboučká ozvěna. Přišla odněkud z Černé říčky.

Supermozek cítil, že od nebytí ho odděluje jenom smrt jednoho jediného zvířátka. Teď se ještě mohl bránit, třebaže jen pasivně. Kmen se mohl skrýt nebo utéct. Ale smrt jednoho jediného monse změní celý kmen v hloupá, nerozumná zvířata podobná tarbíkům. Kromě toho budou daleko bezbrannější. Kmen ztratí Rozum.

Přesně to se stane, jestli cizinci nestačí pochopit… Alespoň některý z nich. Jenže ti jsou hluší. Všichni. Všichni kromě jednoho, a to ještě není jisté. Toho, který skoro uslyšel. Toho u Černé říčky…

„Návrat nepřipadá v úvahu,“ řekla naštvaným hlasem Margarita, je to naše kořist!“

„Já jsem hranice revíru nestanovil,“ pokrčil rameny Lozinský. „Jsou mimo náš revír a dál je pronásledovat nemůžeme.“

„Mysli si, že jsme měli smůlu,“ připojil se Benjamin a snažil se ze všech sil, aby nevypadal spokojeně.

Margarita se k němu otočila bleskurychlým a nervózním pohybem.

„Konečně ses dostal do formy,“ řekla nečekaně klidně a pomalu. „Doufám, že ti teď dlouho vydrží.“

„Měli bychom se vrátit do Faktorie,“ hluše řekl Benjamin.

Margaritina tvář se protáhla údivem:

„Copak tě tu někdo drží, Bene? Sám zabloudíš? V tom případě tady na nás počkej!“

„Opravdu se budeme muset vrátit,“ řekl Lozinský, „musíme dodržovat pravidla hry. Jinak by ztratila přitažlivost.“

Margarita se na něj několik vteřin rozpačitě dívala a pak se rozesmála:

„Máte pravdu. Jsem hazardérka,“ řekla provinile. „Podřizuji se, ó, velký náčelníku.“

Spustila řasy jako roletu a pak opět sklouzla rychlým pohledem po tváři Lozinského. Lehce ho píchla prstem do ramene:

„Někdy je docela příjemné se podřídit. To by mě nikdy nenapadlo.“

„No tak dobře,“ řekl hlasitě Benjamin. Skoro to vykřikl.

„Lozinský, chci vás o něco požádat,“ řekla Margarita a její hlas se podobal předení kočky. „Víte co? Prostě je jenom dohoníme. Jen tak. Jenom se na ně podíváme. Vždyť je to k vzteku! Moc vás prosím. Tak jste se snažil… Co vám to udělá? Tím přece neporušíme žádná pravidla, nebo snad ano?“

„Táhnete mě, Rito, na šikmou plochu,“ Lozinský se zatahal za bradku. „Co když nás chytne hajný?“

„No a co?“ podivila se upřímně. „Přece nelovíme. Jenom tak…“

„Pod jednou podmínkou,“ upozornil ji Lozinský. „Zbraň dáte Benjaminovi.“

„Vy mi vůbec nevěříte,“ řekla uraženě Margarita a vytáhla zásobník a nadhodila ho v dlani. „Bude lepší, když vám dám náboje.“

Povzdychla si a znovu se podívala na Lozinského:

„Ale vám!“

„To nejde,“ řekl Benjamin. Věděl, co se stane. Margarita vždycky dosáhla svého. „Nejdu!“

„Tak jdeme, Lozinský,“ řekla lhostejně Margarita a hodila si pušku přes rameno. „Počkej na nás tady, Beníku. Nikam nechoď…“

Je to jako vždycky, pomyslel si Benjamin. Je to hloupé, beznadějné a trapné,

„To je naposledy,“ zašeptal.

Mnohonásobným opakováním ztrácela slova smysl. Byla studená, mizela a proklouzávala prsty jako jitřní mlha. Nevěřil jim, právě tak jako jim nevěřila Margarita.

Zaskřípal zuby a otočil se. Přímo před sebou uviděl monsa. Zvířátko vypadalo jako chundelatá hromádka stálo na kraji mýtiny, až u hranice lesa. Mons upřel tmavé a kulaté oči na Benjamina. Díval se jenom na něj.

„Proč zabíjíš?“ ptal se mons.

Ne, nemohl se zeptat, vždyť neumí mluvit! Mons nehybně stál a díval se Benovi do očí.

„Proč zabíjíš?“ zašeptal les, každá větvička, každý list, každá kapka deště. „Nezabíjej…“

Nad ramenem mu zahřměl výstřel. Vlevo od zvířátka vyletěla do vzduchu tráva. Zahřměl druhý výstřel, třetí…

„Nesmíš,“ zakřičel Benjamin a vrhl se k Margaritě, vytrhl jí pušku a odhodil ji na zem.

Margarita nestačila pustit pažbu a upadla na kolena. Otočila tvář k Benjaminovi. Měla rozšířené a pološílené oči.

„Beníku, miláčku, já ho zabila! Já tě tak miluju!“

Zapotácel se a udělal krok stranou. Narazil na Lozinského.

„Jsi blázen,“ řekl Lozinský. „Chápu tě. Taky jsem prožil něco podobného, když jsem tu lovil poprvé. Rita je pašák. Podívej, jak velký kus střelila. Je to krasavec.“

Přinesl mrtvé zvířátko, potřásl jím a prohrábl kožešinu šikovnými, lačnými prsty…

V dálce se rozlehl výstřel. Za ním další a další. Bylo slyšet výstřely zprava i zleva. Po celém lese se střílelo.

Na zpáteční cestě se Margarita s Benjaminem nebavila. Dělala, jako by vůbec neexistoval. Poprvé v životě mu to nevadilo a ani ho to nebolelo. Poprvé mu to bylo jedno. Je pravda, že si toho vlastně ani nevšiml. Stále a stále se vracel k příhodě na mýtině. Ptal se sám sebe:

„Co se tam vlastně stalo? Co jsem tam vlastně slyšel? Mohl jsem něco slyšet?“

Zato hodně a hlasitě mluvil Lozinský. Vyprávěl o případech, které se staly na lovu tady na Dorionu i jinde. Byl to opravdový lovec. Margarita ho poslouchala a chápavě přikyvovala. Byla také lovcem, vždyť si nesla v batohu úlovek!

Lozinskému přišlo Benjamina líto. Zastavil se a počkal, až k němu Ben dojde.

„Chápu tě. Čestné slovo. V něčem máš pravdu. Jenže snaž se pochopit i ty. Lov je nutnost. Kdybys viděl, co se tu dělo před deseti lety, když se tu objevili lidé…

Monsů bylo desetkrát míň než teď… A i tehdy je lovili… Samozřejmě že se brzy udělal pořádek. Teď je jich moc… Od příští sezóny zvýší kvótu odstřelu.

Musíme regulovat množství, aby se zajistil chov jako takový. To je absolutně rozumné!“

„Rozumné,“ mdle opakoval Benjamin. „Určitě máš pravdu. Samozřejmě že je to rozumné…“ Nedaleko zahřměl výstřel. Poslední v této sezóně.

Irina Knoblovová

ASTRA

Šedivé kalno před svítáním rozrývaly obrysy stromů, šustil rezavec. Lor si sedl, tvář se mu zkřivila bolestí. Sundal si ochrannou přilbu. Vypadá to, že ještě žije… Kdykoli usínal, riskoval tím smrt. Nesměl spát. Mohli ho při tom sežrat. Nespat se ale taky nedalo, vysílil by se a nemohl by jít dál. Bolela ho noha, do které ho kopl kopytem vlkodlak. Lor vstal a udělal několik kroků. To nic, hůř mu není… Natáhl se k němu bledý šlahoun stromocucák s malinkatými přísavkami. Včera viděl vlkodlaka, kterého stromocucáci obtočili svými šlahouny. Vlkodlak kvičel a koulel bílýma očima. Stromocucáci potemněli, nalili se krví a třásli se na tu lahodu. Přestože se mu vlkodlaci hnusili, postavily se Lorovi hrůzou vlasy na hlavě. Samotáři je tady hrozně. Když vyšli, byli tři — Lor, Vladis a Jurtana. Teď zůstal sám.

…Táhlo ho to do „subprostorového koridoru“, ale on o tom neměl ani ponětí. Je pravda, že uhnul dost daleko od plánovaného kursu. V okamžiku, kdy chtěl provést korekci, zbláznily se všechny přístroje.

„Tosi-27, co se stalo?“ ptal se suchý hlas automatického dispečera. „Pilote, proč neodpovídáte?“

Lor odpovídal, jenomže ho zřejmě nebylo slyšet. Potom se dispečerův hlas změnil v ohlušující pískání, které se přetrhlo na nejvyšším tónu. Strašné přetížení ho vtlačilo do křesla. Zřejmě na nějakou dobu ztratil vědomí. Obrazovka se stala kalně šedivou a hvězdy zmizely. Za několik minut se opět objevily a přetížení skončilo. Něco však nebylo v pořádku. Jakmile Lor pochopil, co to doopravdy bylo, popadla ho ledová hrůza. Nebyly to hvězdy, na něž je zvyklý. Byl někde na druhém konci Galaxie…

Vpředu na kopci rostly astránské jedle. Úrodná země byla doslova rozoraná. Různě poházeni, trčeli ze země bledí, nosatí hřibovníci. V okrouhlých jamkách stálo jakési bahno, bílé a teplé jako mléko. Lor se zastavil. Stromocucáci v jedloví nebývali, ale dalo se tam natrefit na noru vlkodlaka. Ano, ani ta rozoraná země se mu nelíbila… Obcházet jedloví se mu však také nechtělo. Zprava byla neprůchodná křoviska posypaná šedomodrými kuličkami — rusalčiným sypáním. Zleva trčely jakési omšelé kořeny. Lor se podíval na křoví a povzdychl si. Kdyby měl alespoň blaster a ne jenom předpotopní revolver… Chvíli váhal a potom se vydal přes polom. Někde bylo ke kořenům přilepené cosi, co se podobalo černému kaviáru. Lor takováto místa pečlivě obcházel. Bylo dusno a vzduch byl plný nasládlé vůně hniloby. Za dvě hodiny se dostal k bažinám. Pokrýval je porost rezavce, zeleného oka a plovoucí plavůníce na tenkých stéblech. Černala se tam jezírka a v jednom z nich plaval vír bažinatý. Byl to studeně vypadající růžový chuchvalec masa s krátkými chapadly. Lor se zachmuřeně díval na bažinu. Nebylo vidět jejího konce…

Asi tak před sto lety se do „koridoru“ trefil obrovský komplex — hvězdolet, na jehož palubě bylo asi pět tisíc lidí. Na Zemi si mysleli, že zahynuli. Mnozí opravdu při přistání zahynuli, ale někteří měli štěstí. Soustava, ke které se dostali, se podobala Sluneční.

Druhá planeta byla planetou pozemského typu. Je pravda, že život na ní nebyl žádný med, vyskytovalo se tu mnoho děsivého: strašidelná zjevení, která obvykle vznikala v šedivých, pošmourných letních dnech; hadí plošiny, což byly písčité pustiny, odkud se živý nikdo nevrátil; chlupatá stvoření, která se podobala čertům, vzteklá a zákeřná, napadající znenadání. Něčí jedovatý jazyk jim začal říkat vlkodlaci. Byly tu obšírné oblasti slatin a blat, kde se vyskytovala různá pekelná havěť. Nicméně žít se tady dalo, a lidé tu taky žili.

Jak se Lor dozvěděl později, Tos-27 přistál v Zemi metelic. Tak se nazývala obydlená oblast na severu pevniny. Lor posadil loď do kamenité kotliny a týden mu trvalo, než se dostal k lidem. Šel jarním lesem a jen taktak že nezahynul ve slatinách, Když se dopotácel napůl mrtvý do vědecko-výzkumné stanice u jámy S-3 (v normální řeči se jí říkalo základna) a vevalil se do místnosti, kde seděli lidé, udeřila těsně nad jeho hlavou kulka. Zmatený strážný si myslel, že tam leží vlkodlak. Poslední, co si Lor zapamatoval, byl rudý koberec, který se mu vrhl vstříc…

Bylo už po poledni, když Lor přešel blata a vešel do lesa. Umíral žízní. Pít však zatuchlou, tmavou vodu, ve které se plácají víři a která se hemží placatými černými pijavicemi, si netroufal. Neměl na to právo, v sázce bylo příliš mnoho. Musel se stůj co stůj dostat ke své lodi a odstartovat. Musel najít, „nahmatat“ podle Vladisových výpočtů, které nesl v podpaží, vchod do „koridoru“ a vrátit se do Sluneční soustavy… „Koridor“ nemohl být izotropní, Vladis to dokázal, i když, pravda, jenom teoreticky…

Na nebi bylo slyšet nějaký hluk. Lor zdvihl hlavu a strnul: vrtulník. To znamená, že ho hledají… Strhl z hlavy červenou přilbu, která by ho hladce prozradila, a skočil do trávy. Kombinéza byla zelená, maskovací… Snad mu to projde… Vrtulník se snesl níž a zůstal viset nad lesem, pak znovu nabral výšku a odletěl k severu. Nevšimli si ho… Lor si sedl a otřel si z čela chladný pot. Zdá se, že přece jen přišli na to, že je z kosmu, ze Země. Vrtulník neposlali jen tak. A jestli narazí na loď? Pak je všechno v tahu… Jak se to mohli dozvědět?

Na jaře, když Lor přišel na základnu, byli tam všehovšudy tři lidé: Strážný, který ho jen taktak nezabil a který si zaléval alkoholem křivdy lidí i vlkodlaků; Ventor, jeden z Vládnoucích Země metelic a Vladis, vyobcovaný astrofyzik. Lor s sebou neměl nic, co by je mohlo přivést na myšlenku o jeho pozemském původu, když ovšem nepočítal nášivky na kombinéze. První si jich všiml Vladis, strhal je a schoval. Lor proležel víc než měsíc v horečkách a bezvědomí. Je jasné, že dobrý lékař by ho mohl z něčeho podezřívat, jenže ten, co ho léčil, byl příliš hloupý. Jakmile se Lor vzpamatoval, začala ho Jurtana okamžitě učit astrijskému dialektu. Učil se poměrně rychle, i když se mu občas stávalo, že se zapomněl a pletl slova, takže na sobě cítil udivené pohledy.

Ostatně, Vládnoucí nejsou žádní hlupáci. Chytří mrzáci, jako třeba Ventor nebo Kotis, se klidně mohli domyslet… Nesledovali ho přece pro nic za nic…

Kombinéza se mu lepila na tělo, po tváři mu tekl pot. Tehdy na jaře bylo chladno, mohl lízat sníh. To nebylo jako teď… Lor před sebou uviděl louži a přidal do kroku. Došel k ní a zastavil se. Ze dna šedivého jílu se táhla vzhůru chlupatá bílá stébélka s černými kuličkami na konci. Tiše se kolébala a svíjela. Po hladině klouzaly bubliny. Lor vysílením padl na zem. Neodvážil se napít, jen si vodu nabral do dlaní a omočil si čelo a rty. Musí dojít, musí… Na Zemi se o podprostorech teprve začalo uvažovat a on měl kompletní výpočty „koridoru“ a celou teorii subprostorových přechodů vytvořenou Vladysem. Kruci! Kdyby Vladis žil na Zemi a ne na Astře… Zahynul tak hloupě, kousla ho bažinová zmije. Ostatně, ta zmije je jen důsledek… To, co zabilo Vladise, zatopilo celou planetu, zabíjí to jen ty nejlepší.

„Nemáme šanci,“ řekla Jurtana.

Lor se probral v prázdné a světlé místnosti s pestrým kelimem na podlaze. Byl teplý a šedivý večer. Kromě něj byli v místnosti ještě dva lidé, vyhublý černovlasý člověk s bledou nervní tváří a urostlá, rezavá dívka se šikmýma zelenýma očima. Byli to Vladis a Jurtana. Seděli na parapetu a polohlasně se bavili. Lorovi se ten obrázek vtiskl do mozku. Potom, když zahynuli v tom ďábelském lese, mu často vytanul před očima pokoj, v němž oni, živí, sedí na parapetu… Od nich se Lor dozvěděl, že je na Astře, a potom mu poradili, že by bylo vhodné pomlčet, že přiletěl z kosmu. Mohlo by to s ním špatně dopadnout.

„Proč?“ zeptal se Lor.

„Uvidíš sám,“ řekl Vladis. Lor se na něj podíval a uviděl před sebou smrtelně unaveného, zlomeného člověka.

„Máte se tu špatně?“ zeptal se Lor.

„Nemáme hlad,“ odpověděla Jurtana, „máme všechno potřebné. Jenže nemáme šanci…“

Na stěně visela reprodukce Goyova obrazu. Byl na ní spící člověk a kolem něj poletovaly nadpřirozené bytosti. Byl tam i gotický nápis: Spící rozum rodí monstra.

Díval se oknem, když se najednou nad ulicí zaklubčila bílá mlha. Začaly se v ní objevovat ohromné černé ryby, napůl ohlodané od červů, jacísi kluzcí tvorové, krvavě a bíle pruhovaní, poloprůhlední. Vzduch se zakalil a zezelenal. Tiše ševelily vodní rostliny a bylo mezi nimi vidět cosi neforemného a odporného… Za minutu projel po ulici náklaďák a všechno zmizelo… Zůstala jen oblaka bílé páry.

Lor byl otřesený, i když ho na přízraky upozorňovali. Aby se rozptýlil, zapnul si televizi. Vystupoval tam mladistvý stařec. Měl na sobě nový černý oblek. Byl to Arnil, člen Triumvirátu Vládnoucích.

„Astrohumanismus, to je naše víra! Starého, pozemského humanismu ať se drží spodina. My ji smeteme! Říkám to správně?“ ptal se a zle přitom blýskal očima.

Lorovi běhali po zádech mravenci, ale pak najednou obrazovka potemněla a vypadala v této chvíli jako blátivá voda. Zřejmě přestal jít proud.

Za oknem křičela mokrá tráva přilehlá k zemi.

Jednou se na Lora přišli podívat zdejší vládci. Byl to Ventor a s ním ještě další dva: Kotis a Farda. Všichni tři měli černé kombinézy a zbraně. Ventor a Kotis ho zdvořile pozdravili. Vešli do pokoje a sedli si. Farda, zdravě vypadající chlapík s vyholenou hlavou, něco zabrblal a zastavil se na prahu. Opřel se zády o stěnu a zůstal tak stát. O nohy se mu otíral chlupatý, bílý kocour, Farda ho po chvíli lehce odkopl.

Lor se díval na příchozí. Byl připravený na všechno, ale nedával to na sobě znát. Ventor byl ramenatý, dobře rostlý muž. Tenké rty měl nalomené úsměvem, oči měl světlé a nemilosrdné. Kotis byl albín s křivým pohledem a nečekaně chytrým a pronikavým úsměvem. Farda byl úplný hlupák. Lor čekal, že teď začne něco jako výslech, ale Ventor i Kotis místo toho začali debatu o velké štvanici na vlkodlaky, která proběhla nedávno na severu. Přitom se snažili Lora zatáhnout i do rozhovoru. Jenže ten chápal, že je to nebezpečnější než jakýkoli výslech, a proto mlčel. Pak se objevil lékař Mar, který Lora na jaře léčil. Strčil hlavu do dveří, ale hned zase zmizel a zabouchl za sebou dveře. Kotis pokrčil rameny a shovívavě se ušklíbl. Najednou se v místnosti rozvířila bílá pára, vypadalo to tu jako v roztopené parní lázni. Kocour se naježil a začal prskat. Z chuchvalců mlhy se vynořily jedovatě modré medúzy s ohebnými bledými chapadly, jakési černé nitě, živé a svíjející se, pokryté tenkými jehlovitými ostny, a napuchlé, kalné améby. Všechny přízraky jim plavaly nad hlavami, ale všichni dělali, že je nevidí. Lorovi se udělalo mdlo.

„Vám to nedělá dobře na nervy?“ zeptal se Ventor a sledoval Lora se zlým úsměvem.

„Vám snad ano?“ přemohl se Lor.

„Zvykl jsem si…“

„Naše minulost je naše svatyně,“ najednou vtrhl do rozhovoru Farda. „Když se rodil astrohumanismus, stavěli všechny zchátralé shnilotiny bez řečí ke zdi. Už to není, co bývalo…“

Lor na něj koukal s otevřenou pusou, proto se ho Ventor zeptal:

„Něco se vám nezdá?“

„Ale co by,“ rychle řekl Lor, „nic.“

„Vypadá to, že jste nikdy v životě neviděl přízraky a nevíte, co je to astrohumanismus,“ poznamenal, Ventor s úsměškem.

Potom se ušklíbající Kotis rozhovořil o současném umění. Lor řekl, že ho nezajímá, a nato Kotis opáčil, že si od počátku myslel, že Lor nepostrádá duchovní potřeby. Ventor se stále posměšně ušklíbal.

Konečně odešli. Lor stejně nepochopil, jestli ho odhalili, nebo ne. Možná že všechno vědí a teď se dobře baví.

Vešla Jurtana.

„Po něm se katově oprátce už dávno stýská,“ řekla. „Víš, kolik toho má na svědomí?“

„Koho myslíš?“ zeptal se Lor.

„Samozřejmě Ventora… Ostatně nemají si co vyčítat. Podřídili si celý náš život a nemilosrdně odstraňují všechno, co se jim nehodí. Všechno, v čem vidí ohrožení své moci. Jim je všechno dovoleno.“

„To se nikdo nepostaví na odpor?“

„Někteří se snaží. Jenže ti nežijí dlouho. Tady není Země, ale Astra.

Potom Lor poznal, co je to astrohumanismus. „Strašně zabíjeli, když se dostali k moci,“ vyprávěla Jurtana. „Museli to nějak ospravedlnit, a tak se objevil astrohumanismus. Nebo lépe řečeno biologický humanismus. Tenhle termín se už nepoužívá. Základ ,učení‘ je v tom, že na Astře samo nepřátelství přírody diktuje, že přežít musí jen ti nejlepší, co jsou potřebnější pro společnost. Silnější, chytřejší, co se umějí lip přizpůsobit…“ Jurtana se smutně usmála. „Říkali tomu přirozený výběr v podmínkách cizí planety. Zabíjeli všechny slabé. To byli ti, co se postavili násilí, kteří chtěli žít podle pozemských zákonů. Stavěli je ke zdi bez jakéhokoli důvodu. Zbavovali se ,zbytečných‘. Vždyť zásoby potravin, léčiv byly omezené. To až teď se všechno jakžtakž rozběhlo… Takže jestli vynecháme veškerou demagogii, ,lepší‘ jsou ti, co uchvátili moc a drží ji pevně v rukách.“

Za oknem se kolébala beztvará, vodnatelná šedivá koule. Vypadala jako něco mezi ušklíbajícím se rypákem a medúzou s rozplizlými, kluzkými chapadly.

Nejlepší by bylo odtud zmizet, pomyslel si Lor. Jak mohli dojít až tak daleko?

Jurtana mu ukázala úryvky své práce o astrohumanismu. Byly to buřičské myšlenky, které nikdy neuvidí světlo světa. Teď už opravdu neuvidí, protože Jurtanu unesli vlkodlaci.

Byl to ledák, hluboká proláklina, která měla na dně jezero pokryté tlustou vrstvou ledu. Kluzký, nazelenalý led netál. Uprostřed se na Lora dívala světlým okem nevelká vodní plocha. Na stěnách prolákliny rostla studeníce, bezlistý keř s kalně bílými a na dotek podivně chladnými bobulemi. Lor se spouštěl dolů. Zachytával se větviček. Za hlt vody by teď dal cokoli na světě. Voda v ledovém oku byla úplně průzračná a pod vodou se mrskala růžová pupínkatá chapadla… Lor odskočil. Vytáhl revolver, třesoucími se prsty natáhl spoušť a bez míření vystřelil do vody. Chapadla sebou zamrskala rychleji a voda se pomalu zbarvila krví doruda.

Lor stál a tupě zíral do vody. Potom, jako by se probudil, přejel si rukou po tváři. Čím se provinil tvor, který byl určitě úplně, neškodný? Ano, tady není na Zemi, tady jsou jiné podmínky… Tím začínali také.

„Nejsme na Zemi. Zabíjejte dřív, než ONO zabije vás.“ Pak došla řada na lidi.

Ať chcípnou! Ať žije astrohumanismus!

Bledá, splasklá chapadla plavala v zakalené krvavé vodě. Lor tam chtěl hodit svůj revolver, ale pak se včas vzpamatoval. Bez něj by v lese neměl šanci. A jestli ho chytnou ti z vrtulníku, pak by to znamenalo konec jeho pozemské pouti.

Proč jsem ho zabil? pomyslel si Lor. Přece ne ze strachu, určitě ze zlosti. Voda je teď smíchaná s krví, nedá se pít… I oni tak začínali…

Teď už si jasně dokázal představit, jak to začalo. Katastrofa. Žádná naděje na spojení se Zemí. Cizí, vražedný svět, kde bylo nutno začít úplně od nuly. Kde se muselo počítat s oběťmi, všechno si odříkat, aby přežili ti slabší. A našli se takoví, kterým to nevyhovovalo.

Lor vylezl z prolákliny a vytrhal při tom mnoho keříků studenice i s kořeny.

Musí najít pramen!

Šel jako opilý. Narazil na strom. Před očima mu plula červená kola.

Tam na základně si dlouho lámal hlavu nad programem astrohumanistů. Teprve po dlouhé době pochopil, že žádný program neexistuje. Je to jenom cynická, drzá hra. Vzpomněl si na výsměšné obličeje Ventora a Kotise. Dá se říct, že v kalné vodě… Berou si od života všechno, co mohou, baví je hra se živými hračkami a jejich „program“ se mění ve zlou parodii… Natolik věří ve svoji beztrestnost? Jsou to jenom masky…

Jak je to jednoduché, pomyslel si Lor a zaťal zuby.

Přece jen se dostal k vodě. Pil dlouho a dychtivě, jako pes. Pak si na zemi rozprostřel mapu jámy S-3. Bílé skvrny ji pokrývaly jako jizvy od neštovic.

Byla to mapa okolí základny. Vlasaté jezero, šedivé, bezedné, plné studených slizkých vodních rostlin. Mramorová bažina, ta se tak jmenovala proto, že uprostřed slatiny trčely bílé balvany, které se podobaly mramoru. Voda byla podivně bělavá. Hladová špína, hnusná místa, kde rostly přilepené k nahnilým kořenům medúzovité hřiby a otravovaly všechno živé svými výpary. V bažině žily všežravé černé žáby. Říkalo se, že se tam vloni dostal Ventor, který se nebál chodit sám po okolí základny. Dostal se odtamtud jen zázrakem. Na mapě bylo ještě Kančí houští. Tam našli hlavu svině, která se měsíc předtím zbláznila a utekla do lesa. Pak tam bylo Kočičí oko, což byl porost s průzračným žlutým jezerem, odkud v noci přilétaly duši rozdírající zvuky, které se podobaly jekotu marťanských koček. Styx byla malá říčka s temnou a chladnou vodou, která nezamrzala ani v zimě. To všechno zůstalo někde vzadu a tam, kde byl Lor, se teď na něj šklebila bílá prázdnota. Povzdychl, si a uklidil mapu do ruksaku. Nebyla k ničemu, stejně musí jít podle kompasu a podle slunce… Bylo ticho, jako před bouří. „Stejně je divné, že jsem stále ještě naživu,“ říkal si Lor, když ležel na zádech a díval se na bledě modré nebe Astry.

Večer nebe změnilo svou barvu na vodově zelenou. V lese jako mnohohlasý chór vyli vlkodlaci. V té chvíli se znovu objevil vrtulník. Lor zalehl v keřích, ale patrně si ho stačili všimnout. Vrtulník přistál na mýtině a vylezli z něho Kotis a Farda. Stáli a rozhlíželi se. Vzdálit se od vrtulníku se jim očividně nechtělo. Kotisovi visel na krku samopal.

„Viděl jsem shora něco červeného,“ tvrdošíjně trval na svém Farda. „Přilby jsou červené.“

„Bylo by fantastické, kdybychom je drapli,“ zasněně si povzdechl Kotis. „Fardo, jdi prohlédnout křoví.“

„Ať jde on,“ kývl Farda hlavou na pilota.

„Cože? Ty se bojíš jít mezi keře?“ zlověstně zašeptal Kotis. „Jen počkej, až se vrátí Ventor. Omlátí ti držku o stůl, jako minule… Jenom by mě zajímalo, jak to, že ti zůstaly všechny zuby!“

Farda se začervenal a vydal se ke keřům.

„Stejně už je dávno někdo sežral,“ flegmaticky poznamenal pilot.

Farda došel ke keřům, natáhl krk a prohlížel si porost před sebou. Potom vlezl do houští. Pět minut ho nebylo vidět, pak se objevil celý odraný.

„Není tam nikdo!“

„Ty jsi ale blbec/’ skepticky poznamenal Kotis, když si ho prohlédl.

„Všechno křoví se stejně nedá prohledat,“ řekl pilot.

„Tak vylez ty,“ zavelel Farda a zamračeně se na něj podíval. „Schováváš se nám za zády a ani na tebe nekápne… Tak vylez ven!“

„Nevylezu,“ řekl pilot.

Rozzuřený Farda chytil pilota za krk a táhl ho z kabiny. Vtom ho Katis udeřil hranou ruky přes biceps.

„Umíš jenom mrzačit lidi, blbče,“ procedil skrz zuby. „Prohlídni to ještě támhle!“ ‘ Farda se neochotně podřídil a opět zmizel v křoví.

„Já tady nevydržím,“ řekl Kotisovi pilot. „Vlkodlaci lezou skoro do dveří, tráva řve jinak než u nás, a ještě navíc Farda…“

„Pitomost,“ řekl Kotis. „Člověk si zvykne i na oprátku…“

Farda se ještě nějakou chvíli motal v porostu. Nakonec vylezl a prohlásil, že to červené se mu určitě zdálo.

„Letíme na základnu,“ vzchopil se pilot.

Vrtulník odstartoval a zmizel tím směrem, kde vyli vlkodlaci.

Druhý den uviděl Lor před sebou malou hadí plošinu. Byly to plochy šedivého písku, rovné jako stůl, bez jediného keříku. Lor se neudržel a hodil tam kámen. V písku se okamžitě vytvořil kráter, otevřel se jako hladová tlama. Lor v něm uviděl zmije. Byly černé a blýskavé. Rostly jakoby vějířem z písku a hladově se svíjely a vzpínaly se k nebi.

Lor si vzpomněl na hypotézy, které slyšel na základně, co to vlastně hadí plošiny jsou. Někteří si mysleli, že to je ohromný živý tvor schovaný pod pískem a zmije jsou jeho chapadla vyčnívající ven. Jiní byli přesvědčeni, že je to dravá rostlina a zmije jsou výrůstky z jediného podzemního kořenového systému.

Jak cizí je to svět! pomyslel si Lor.

Tam, kde žili lidé, to nebylo tak citelné, ale zde všude číhalo nebezpečí.

„Jak jim muselo být, těm lidem z Astry-2, když přistáli na téhle planetě…? Kolik jich zabila? Zabíjela svými přízraky, metelicemi, vším tím hnusem. Zabila každého, kdo v sobě neměl dostatek síly. Lor si opět vzpomněl na leďák, díru v ledu a trávu křičící za deště. Museli dostat své od tohoto cizího světa. A ještě…

Pak si ale pomyslel, že vlastní základ špatnosti není v astrohumanismu. Jakoukoli ideu lze změnit v zástěnu, za kterou se skrývá zvůle. Všechno závisí jen na lidech. Jestli budou chtít změnit svět, musí změnit sami sebe. A právě v tom jim Země musí pomoci.

Tos-27 seděl uprostřed kamenité kotliny a byl celý porostlý popínavými rostlinami. Tak proto ho nenašli… Chladný vítr hnal po nebi šedivá, kudrnatá oblaka. Lor šel k lodi na podlamujících se nohách. Teprve teď, u samého cíle, pocítil smrtelnou únavu.

Došel jsem sám, pomyslel si Lor a díval se na trup hvězdoletu. A měli jsme tu být tři.

Kdesi daleko kroužil nad lesem vrtulník, někde plavaly mezi nebem a zemí přízraky, někde zůstala v ledu díra se zkrvavenou vodou…

Lor věděl, že tohle všechno s ním zůstane až do konce, do poslední minuty jeho života. A taky věděl, že se na Astru vrátí.

Michail Grešnov

JEŠTĚ JEDNO MRTVÉ MĚSTO

„Ještě jedno mrtvé město…“

„Kolikáté už to je? Desáté? Celá planeta je v rozvalinách!“

„Staré, dávno zbaštěné vejce…“

„Kde jsou poklady? Kčertu, přece nemohli žít bez rozkoší, krásy, zlata! Byly tady takové krasavice…“

„Slintáš, co, Harry?“

„To by mohlo stačit!“ zařval Thomas. „Mějte úctu k tak staré civilizaci!“

Byl to jediný střízlivý hlas mezi štěkáním smolařů. Všichni se na něj vrhli:

„Ty… blázne!“

Kdosi se díval na skály a pustinu a pak naštvaně nadhodil:

„Tak co, mohli bysme na tu stařenku hodit pár anihilaček…“

Thomas je neposlouchal. Přistával s raketou co nejblíž k městu. Koneckonců mají chlapci pravdu. Doletět třicet parseků od Zachránce a najít tyhle zříceniny! Co je mu po nějaké staré prašivé civilizaci? Potřebuje zlato a diamanty, jako všichni ostatní.

Jenže poklady na planetě nebyly. Jako naschvál. Nebyly dokonce ani tam, kde určitě měly být. Na nikách soch visely místo zlatých náramků olověné. V náušnicích se skvěly místo diamantů kousky grafitu. Zato sochy byly, a to podle mínění všech, fantastické. A ty obrazy z kousků barevného skla, vitráže, no to bylo něco…! Udivovaly jemností barev. Jenže kdo by si nacpal skladiště Venušemi a sklem? Na Zachránci takové zboží nepřijmou a ti, co by je přivezli, budou mít z ostudy kabát. Všichni se jim vysmějí! Tahle planeta je k ničemu! To by, bylo — trefit se na takovou, kde se v kovech vyznají! Tak jako se Martinovi Linkovi podařilo narazit na humanoidy, kteří se klaněli zlatým bohům. Okamžitě se dostal do okruhu Prvních. Podzemí jeho zámku je nabité zlatými sochami. Ten hnusný zloděj nikomu neřekl koordináty planety. Možná že ji zničil anihilitem. Thomas Wellz, jako všichni ostatní, mu závidí. Neuspokojí ho starožitnosti. Přistává s raketou v pustině poblíž města. Nepotřebuje sochy nebo nástěnné malby, spokojil by se jen s něčím zvonivým a blýskavým.

Loudavě scházeli z můstku. Rozvaliny a prach jím lezly na nervy. Všichni byli vzteklí. Už nečekali, že něco najdou. Už nedoufali v něco neobyčejného.

Město začínalo, stejně jako všechna ostatní, mnohapatrovými budovami. Ulice končily v polích, jestliže se polem dá nazvat rovina rozoraná větrem a porostlá neduživými keříky namodralé vegetace. Rudé slunce vysíleně osvětlovalo stěny domů postavených z barevného skla. Město bylo staré, velmi staré, zřejmě přežilo desetitisíce let. Bylo krásné, jako všechno, co na této planetě postavili lidé, kteří tu kdysi žili. Elegantní peristyly, štíhlé věže, vznosné mosty těšily oči, kdyby to nebyly oči Thomasových přátel, jež se dívaly na svět jenom skrze zlato a drahé kamení. Ulice byly široké a rovné, kdysi na nich uprostřed určitě rostly květiny. Teď tam živořily modravé keříky. Raketa stála sto yardů od konce ulice. „Tak jdem,“ řekl Nell Warren, kapitán a vůdce pirátů. Byla to napůl otázka, napůl příkaz. Muži už svému kapitánovi moc nevěřili. Získával čím dál tím víc pověst smolaře. Smůla v kosmu se měřila drahocenými roky života, a to se smolařům nepromíjelo.

Někdo si místo odpovědi odfrkl, jiný nakopl kámen, který se rozsypal na malé kousky. Staré, všechno bylo na téhle planetě tak staré!

Už toho mám dost,“ řekl kdosi, .koho bylo těžké rozeznat podle hlasu, protože přilbově radiofony měnily hlasy tak, že se zdály všechny stejné.

Všichni, bůh ví proč, měli dost času. Úkradkem se dívali na město, možná se rozhodovali, do kterého domu se dřív vlámat. Vítr honil prach a sypal na skafandry jakoby šedivou mouku. Všechno je otravovalo. Odevšad vanula cizota, chlad a beznaděj.

Najednou se Thomas Wellz, který stál hned vedle kapitána, zapotácel, jako by s ním zacloumal vítr. Udělal krok směrem k ulici. Pak ještě jeden. Už na první pohled šel nějak divně. Jako by ho něco strkalo dopředu a dozadu. Naklonil se celým tělem, bránil se, táhlo ho to však kupředu. Stále rychleji kmital nohama, přesně tak, jako kdyby seskakoval z pohyblivého chodníku.

„Wellzi!“ zařvalo několik chlapů, kteří nechápali, co se děje. Jiní se jen ohlédli, a když viděli, jak divně jejich parťák běží, nevěděli, čím si to mají vysvětlit. Je snad cvok?

„Wellzi, Wellzi!“ křičeli teď už všichni a ohlušovali se navzájem v radiofonech.

Wellz neodpovídal a najednou, aniž přerušil úprk, začal se ponořovat do země. Nejdřív po kolena, pak po pás…

Ještě vteřinu se nad ulicí blýskala přilba skafandru. Pak zmizela i ta. Před posádkou se rozprostírala pustá ulice.

Lidé umírají různě, v meteoritickém roji, v prackách nestvůr, chybami jiných lidí. Ale aby zahynuli takhle… Bez jediného výkřiku zmizet v zemi, tak to ještě nikdo neviděl.

„Kruci,“ první se vzpamatoval Harry Smát. „Mažem!“

„Chlapci, padáme!“

Někdo se pevně chytil zábradlí:

„A co Wellz, kapitáne? Co bude s Wellzem?“

Louis Li se vrhnul po Wellzových stopách.

„Zpátky,“ zakřičel kapitán. „Zakazuji!“

„Ale Wellz,“ Louis sebou trhal směrem k městu.

„Zpátky,“ zavelel kapitán. „Nechci přijít o posádku v téhle rozvalině.“ Warren dupl. „Ať je prokletá!“

Bylo slyšet, že se mužům prudce zrychlil dech.

Věčné dilema mezi povinností a záchranou sebe sama si musel vyřešit každý sám. Wellz zmizel a nebyla to smrt nebo vražda. Prostě zmizel a všichni to viděli. Možná že na planetě je přece jen někdo, kdo to udělal. Pak je možné ho uvidět na vlastní oči. Jenže… totéž, co s Wellzem, může udělat s kýmkoli.

„Utečeme!“ prosazovali jedni.

„Co bude s Wellzem?“ tvrdili druzí.

Přešlapovali na místě. Dívali se na město. Cítili mravenčení v zádech a ničemu nerozumněli…

Vítr po nich házel cementovým prachem.

Rozhodli se, že počkají. Část se vrátila do rakety, ostatní zůstali dole u můstku. Dohodli se, že budou čekat, dokud budou mít trpělivost. Vrhali pohledy na město, dívali se za sebe, jestli nemají někoho v zádech. Nikde nic. Odvážlivci navrhovali vystřelit z anihilátorů. Jenže… proti komu? Bylo to přece mrtvé město…!

Všem se v hlavě honila myšlenka, že se setkali s něčím neobyčejným, s nepochopitelnou silou, která by jim mohla klást odpor. Nezničila je. Možná že nezlikvidovala ani Wellze. Kvůli tomu musí čekat. Zmizely vtípky a úsměšky vůči starému městu, staré civilizací. V lidech rostly obavy. Nutily je neustále se ohlížet přes rameno a čekat na Wellze.

Do města nešel nikdo. Dokonce na to ani nikdo nepomyslel. Město leželo blízko, bylo přesně takové, jako všechna ostatní na téhle planetě. Proč se to stalo zrovna tady? kroužilo v hlavě každému z posádky. A co se vlastně stalo? A proč Wellzovi? Třeba Harry, to je srab a ukňouranec. Warren, ten nejničemnější z kapitánů, ale zároveň majitel rakety… Stál hned vedlo Wellze, slušňáka Wellze, nejodvážnějšího ze všech, kterého by všichni tak rádi viděli na postu kapitána. Možná že teď všichni čekali právě proto, že to byl Wellz a ne někdo jiný. Kde je teď? Co je s ním? Všichni doufali, že Wellz je naživu. Jestli je po smrti, pak je to smrt všech. Musí čekat. Wellz se vrátí! Ještě půl hodiny, hodinku…

Jiné zachvátil bezdůvodný vztek. Nudná rovina, město, v němž není živáčka, svádělo k asociacím o beznaději v hledání a křižování vesmírem. I na jiných planetách byl prach a pustiny, nebyla tam však města s nádhernými budovami. Scházela naděje na štěstí. Zatímco… Všechno naznačovalo, že tady musí být nezměrná bohatství. Sady, obrazové galérie… Někdo se jim musel obdivovat, zalykat se rozkoší při pohledu na tu krásu. Proč po sobě nic nezanechali? Kde jsou majitelé? A navíc to podivné zmizení Wellze. Perfektní chlap, ten Thomas. Musí se na něj počkat. Na tom se domluvili všichni. Počkají ještě hodinu. A Wellz přišel.

Slunce se už dotklo vrcholků budov, táhl se šikmý stín od domů a nechal světlu jenom úzkou cestičku. Pruh na východní straně ulice. Po téhle svítivé cestě k nim přicházel Wellz.

Horda chlapů vyletěla z rakety a valila se dolů po můstku. Ti, co stáli dole, se na Wellze strnule dívali. Chvátal, nedíval se napravo ani nalevo. V ruce nesl kámen.

„Krucipísek, na co potřebuje kámen?“ ptali se ti, co stáli dole.

„Na co?“ opakovali rozpačitě ostatní.

Wellz vyšel z ulice. Všichni mu chtěli co nejdříve vidět do tváře. Tvářil se normálně. Začali si víc všímat kamene. Jenže i ten byl obyčejný.

„Kruci…,“ zase někdo vyhrkl, zatímco všichni dál sledovali příchozího. V radiofonu nebylo slyšet ani dýchání. Bylo takové ticho, že kdyby nebylo na dohled město, mohl by si každý myslet, že je na světě sám. Jen on a Wellz. Wellz míří k němu a jen bůh ví, zda je to Wellz, nebo někdo jiný. Všichni zatajili dech. Zdálo se, že i krev v žilách tekla pomaleji.

Wellz došel až k nim. A věty, které vzápětí řekl, si každý zapamatoval, jako by je vyřkl hrdelní soudce:

„Chlapi, musíme odtud okamžitě vypadnout! Dali nám na to patnáct minut. Jestli do té doby nezmizíme, stane se s námi tohleto.“

Odhodil kámen stranou, tak jako se zahazuje nedopalek cigarety. Kámen se ani nestačil dotknout půdy a vybuchl s tichým zábleskem. Nárazová vlna výbuchu se opřela do posádky. Všichni se zapotáceli.

„Patnáct minut,“ zopakoval. „Vlastně čtrnáct,“ opravil se, když se podíval na hodinky.

Železný můstek zazvonil dupotem podpatků.

„Takže…,“ řekl Wellz, když disk planety plul směrem k záďovým iluminátorům. „Teď už máme čas, abych vám řekl, co se stalo.“

Kolem něj se shromáždila celá posádka rakety. Byli tady mladí i staří, s černýma, hnědýma i modrýma očima. Co tu chybělo, byly úsměšky a ironicky zdvižené koutky úst. Wellze dobře znali i předtím, věděli, že nepouští slova do větru. Od okamžiku, kdy se vrátil, ho neustále pozorovali. Byl to pořád ten starý Wellz, ani jedna vráska na jeho tváři se nezměnila.

„Nevím, co mě táhlo kupředu,“ začal. „Slyšel jsem, jak jste křičeli, ale nemohl jsem otočit hlavu a odpovědět. Pode mnou byla tvrdá půda, ale začal jsem se propadat, viděl jsem každý kamínek, každé zrníčko písku, i když své vlastní nohy jsem neviděl. Potom mě obklopila tma. Jak dlouho to trvalo, nevím. Možná minutu, možná hodinu. Pak se nade mnou otevřela studna nebo snad šachta. Stál jsem na jejím dne. Nahoře i pode mnou byla tma, mezi nimi prostě zesvětlal jenom nějaký prostor. Představte si plamínek v úplné tmě. V takové situaci jsem se ocitl. Nejpodivnější bylo, že jsem viděl vlastní stín. Byl ještě černější než tma, která mě obklopovala. Připadalo mi, že světlo na mě padá zezadu a seshora. Stín ležel přede mnou a byl děsivě černý. Mohl jsem si na něj sáhnout, byl jako samet. Víte, že nemívám strach, ale ten stín mě vylekal…“

Posluchači mlčeli. Věděli, co Wellz vydrží. Na Nefii anihilátorem zpovyrážel zuby gigantickému megateriu a vylezl živý z nestvůrné tlamy. Jestli se teď lekl vlastního stínu, pak to znamená, že bylo čeho se bát.

„Vždyť to říkám,“ pokračoval Welíz, „ten stín mi roztřásl kolena. Určitě bych začal křičet z plna hrdla, kdybych nepocítil, že nejsem sám. Někdo stál vedle a pozoroval mě. Spíš automaticky, než abych si to stačil rozmyslet, jsem se zeptal:

,Kdo je tu?‘

Místo odpovědi jsem uslyšel povzdechnutí. Jenže — povzdechlo si několik lidí a ne jeden. Pochopil jsem, že jich je několik. Mrtvá planeta se předvedla jako náramně živá…

A v tom jsem uslyšel:

,Víme, kdo jste a proč jste přišli. Chceme však vědět, proč jste takoví. Jak se stalo, že s takovouhle psychologií jste zvládli fotonovou techniku, anihilaci? Vyprávějte nám o sobě a o své planetě!‘

Hlas se ozýval hned vedle mne a mluvil naším jazykem. Chvíli jsem přemýšlel, jestli se mi to všechno nezdá. Jestli jsem neusnul v kajutě a někdo si jen dělá legraci pomocí rádia. Jako kdyby vypnul světlo a to dýchání, které jsem slyšel, šlo z reproduktoru. i Stín se mi pohnul pod nohama. Zdvihl jsem hlavu. Uvědomil jsem si, že je to všechno skutečné a že bych měl odpovědět na otázku. Jenomže co je to za manýru — začínat takhle rozhovor? Vidí mě, nebo ne? Jestli vidí, tak proč jsou sami neviditelní? Možná že jsem v nějaké kabině. Pavouk lapený do sklenice? Kdo se to ptal? Byl to ženský hlas, nebo dětský? Byl vysoko položený. To všechno se mi honilo hlavou jako listí strhané větrem ze stromů. V té otázce bylo něco podivného. Proč jsme takoví? To slovo bylo podtrženo. Bylo hlavní v celé otázce. Znělo jako obvinění. Měli nás z čeho vinit, o tom není sporu. Ale ať řeknou přímo, že jsme darebáci. Jenže oni se ptali proč a šli tedy přímo na kořen věci, do dějin. Dějepis moc neovládám, všichni jsme nedoukové. Můj děda byl členem Kolegia Znalců, ten byl honěný v těchto otázkách. Něco z toho mi vyprávěl, když ještě byla naděje, že ze mě vyroste něco víc než kosmický gangster. Okamžitě jsem si vzpomněl na dědu s jeho šedivou bradou a věčně slzícíma očima. Byl kacířem v naší rodině, no a v Kolegiu taky. Na konci života mu odebrali jak tituly, tak i privilegia. Dokonce ho sledovali, jestli neobrací na kacířství jiné. Když vyprávěl své zkazky, snižoval hlas až k šepotu, a já mimoděk naslouchal. Měl jsem z toho vždycky jenom potíže. Když jsem se pokoušel zopakovat některá dědova vyprávění, táta mě mlátil a syčel:

,Tiše! Za tohleto… víš, co?‘

Pak řval na dědu a nadával mu do starých žvanivých bab a darmožroutů. Tátovi bylo těžko. Nic v životě nedokázal a měl na dědu vztek, že ho potrestali a vzali mu výhody, se kterými rodina počítala. Mně bylo dědy líto, měl jsem rád jeho vyprávěnky, ale čím dál tím míň jsem se pokoušel je opakovat. Nechtělo se mi chodit oteklý od tátových ,výstrah‘.

Teprve teď, ve tmě, když jsem slyšel vedle sebe dýchání těch, co se ptali, vzpomněl jsem si na dědovy pohádky. Něco jsem v životě vyslechl i od jiných a ukázalo se, že v mnohém měl děda pravdu. Ale stejně to byly jenom řeči, protože jedni, které jsem na cestě životem potkal, jim svatosvatě věřili, a druzí je právě tak úporně zamítali. Proto jsem se rozhodl vyprávět celou historii tak, jak jsem ji od dědy slyšel:

,Náš rod začal svou existenci na Zemi…‘

Nechtělo se mi vyložit všechny karty. Možná to způsobila tma, která mě obklopovala. Neměl jsem se čeho chytit. Možná mě napadlo, že v pravdivosti mého vyprávění bude má záchrana. Musel jsem se dostat ze šachty. Hlavní bylo to, že mě nezabili a já neztratil rozum. Mluvili se mnou a já odpovídal:

,Země byla dobrá planeta. Měla laskavé slunce a modrá moře. Na Zemi to bylo stejné jako u nás, byli tam bohatí i chudí. Potom chudí povstali proti bohatým. Chtěli jim sebrat jejich majetek a rozdělit si jej mezi sebe. Boj byl dlouhý a krvavý. Skončil v polovině 21. století vítězstvím povstalců. Poražení boháči se dokázali zmocnit kosmických raket a utekli ze Země. Dlouho bloudili prostorem, než narazili na planetu, kde teď žijeme. Planetu nazvali Spasitel.‘

,Spasili se…,‘ řekli z temnoty a mně se zdálo, že s úsměškem.

,Spasili se,‘ odpověděl jsem neochotně, protože mě přerušili.

‚Jak dlouho je to, co vaši předci našli… Spasitele?‘

,Čtyři sta let.‘

,A co dál?‘ zeptaly se hlasy.

,Žijeme na Spasiteli,‘ řekl jsem. Zřejmě se jim to moc nelíbilo. Ale ani mně se nelíbil jejich výslech. Co ode mne chtějí?

‚Jak žijete?‘ zeptali se.

‚Jak kdo,‘ řekl jsem. Jedni jsou bohatí, jiní, třeba jako my, posádka rakety, hledají kořist v kosmu. Komu se nepodařilo stát se boháčem ani cestovat vesmírem, slouží bohatým.‘

Ve tmě dlouho bylo ticho. Potom se zeptali: ,A co Země?‘

,O Zemi se u nás nemluví. Možná že někdo z Prvních o ní něco ví. Ostatní zapomněli.‘

,Zapomněli?’

,Nikdo nemá její koordináty.‘

‚Kdybyste je znali?‘ zeptali se ze tmy.

Pokrčil jsem rameny. Už mě jejich otázky začaly otravovat. Mlčeli a čekali na odpověď. Tak jsem řekl:

,Ukažte se!‘

,Proč?’ odpověděli otázkou.

,Budeme se bavit na rovinu,‘ řekl jsem. ,Vy mě vidíte a já vás ne!‘

‚Ve tmě zašelestilo zase něco jako smích. To se mě dotklo. Cítil jsem se jako kotě, se kterým si hrají dospělí.

‚Ukažte se,‘ zopakoval jsem.

Tma zmizela v jediném okamžiku. Přede mnou byl čtvercový sál. Byl to jeden z těch nesčíslných sálů vyzdobených sochami a obrazy, které jsme viděli ve všech zdejších městech. Byl plný lesku a vzduchu. Vypadal, že je plný vláhy, jako by ho zalila ohromná kapka rosy. Uprostřed sálu, tak dva yardy ode mne, stál dlouhý a úzký stůl. Táhl se skoro celým sálem. Za stolem proti mně seděli tři. Byli velmi mladí, jeden chlapec a dvě dívky, skoro ještě děvčátka. S nimi jsem mluvil. Přiznám se, že jsem zrozpačitěl. Čekal jsem znalce v profesorských pláštích. A byly to úplné děti, krásné jako bohové. Zeptal jsem se jich:

,Co tu děláte?‘

‚Jsme strážní,‘ odpověděl chlapec.

,Nerozumím,‘ přiznal jsem se.

,Chráníme planetu,‘ objasnil.

,Před kým?‘

,Před vámi.‘

,Před námi?‘

,Před vaší… posádkou.‘

Pomyslel jsem si, že chlapec taktně a zdvořile umí vést rozhovor.

‚Proč ji ochraňujete?‘

‚Je to muzeum.‘

To mě vyvedlo z míry. Jaké muzeum? Zeptal jsem se:

‚Mrtvá města?‘

,To jenom pro vás jsou mrtvá.‘

,Co tím chcete říct?‘

,Tak se podívejte…‘

Ukázali mi město. Stěna zmizela, objevila se rovina a na ní město. Poznal jsem ho podle ohromné kopule nad bílou budovou umělecké galérie. Jak jsme se divili, že kopule je olověná! Kolik kovu je vycintáno na obyčejnou střechu! Teď, když mi město ukazovaly děti, nebyla kopule olověná, ale zlatá a zářila jako slunce.

Zeptal jsem se:

,Proč je zlatá?‘

,Protože je zlatá ve skutečnosti.‘

,Teď?‘

,I teď.‘

Nevěřil jsem jim. Při naší návštěvě tam nebyl ani lupínek zlata.

,My jsme si mysleli, že kopule je olověná,‘ tupě jsem ze sebe vymáčkl.

Děti se usmály a odkryly vnitřní pohled na galérii. Byla tam řada ženských soch, které jsme už taky viděli. Harry jim tehdy posílal vzdušné polibky… Teď vypadaly úplně jinak, na zápěstích měly místo olověných náramků zlaté, v brožích a náušnicích zářily tisíce briliantů.

,To není možné!‘ vydechl jsem. ,Bylo tam olovo a grafit!‘

,Pro vás olovo a grafit…‘

,Proč?‘ ptal jsem se tvrdošíjně. Chlapec si sedl na lavici. Obě dívky seděly od něj nalevo.

,Víte,‘ řekl, ,je to spojeno s historií vaší planety.‘ Upřímně řečeno, když jsem uviděl ty mlíčňáky, nabyl jsem odvahy. Jestli se se mnou baví a nic mi neudělali, tak si to netroufnou ani později. Koneckonců máme ve skladišti čtyři anihilitové bomby, které, když na to přijde, rozmetou tuhletu planetární stařenku na cáry. Stál jsem a přemýšlel o tom. Chlapec seděl proti mně, díval se mi do očí a chmuřil se. Najednou se zeptal.

‚Jste si svými bombami jistý?‘

Jako kdyby mě bodli nožem.

,Co si to …?‘ zeptal jsem se.

Děvčata se zachichotala. Zdvořile a protivně. Chlapec, jako by se ani neptal na bomby, řekl:

‚Tahleta planeta se jmenuje Olmie. Naše civilizace se tady zrodila a začala vyvíjet před miliónem let. Postupně se vyčerpaly zásoby přírodního bohatství, Zřídnul vzduch a slunce pomalu sláblo. Našli jsme si jiné světy a přesídlili tam. Stejně jako dřív však milujeme Olmii. Tady je naše historie, kultura a psychotechnika.‘

Všiml si, jak mi cukl sval v obličeji. Opravdu jsem nepochopil, čemu říká psychotechnika. Řekl:

‚Viděli jste grafit místo diamantů. Je to proto, že každá naše věc cítí, jakýma očima se na ni kdo dívá. Stará se o sebe, chrání se.‘

Nebylo mi nijak do zpěvu, a děvčátka se na mě ke všemu dívala jako na mořského ježka. V tomtéž okamžiku se jim však v očích blýskaly posměšné ohníčky, dá se říct, že nás na téhle planetě chytili za ruku přímo při činu. A mne vzali k odpovědnosti. A ještě si ze mě dělali legraci, jako z blbečka. Já jsem jim vyprávěl o Spasiteli, tak upřímně… A oni si ze mě tropili legrácky.

‚Nevěřím,‘ vyhekl jsem, i když jsem úplně věřil tomu, co mi ukazovali. Jiní by se po tom mém ,nevěřím‘ už se mnou nebavili, ale tihleti… byly to přece jen děti. Pokusili se mě přesvědčit.

‚Vidíte tenhle prstýnek?‘ zeptala se dívenka a stáhla z prstu tenký prsten se dvěma kameny. Vezměte si ho…‘

Já, jako hlupák, natáhl ruku. Prsten v tom okamžiku zešedl, kameny se změnily v černé uhlíky. Děvčátko se zasmálo a já pochopil, že je nejvyšší čas vypadnout. Jenže to nezáleželo na mně. Chlapec se mi díval do tváře a pak se mě otevřeně zeptal:

,Líbí se vám takový život?‘

‚Jaký je tam… život,‘ mávl jsem rukou a vybavil si, jak se plácáme do vesmíru, koukáme, kde co sebrat, a tak se dostat nahoru.

Chlapec si povzdechl, děvčata zvážněla.

‚Jak vám mohu pomoct? zeptal se chlapec, zase tak otevřeně. ‚Třeba vědomostmi?‘

A tehdy jsem udělal největší pitomost za svých pětačtyřicet let života. Vlastně to nebyla pitomost, jenom jsem zůstal sám sebou. Pomyslel jsem si totiž, jestli by se vědomosti nedaly třeba prodat. Neřekl jsem to, jenom jsem si to pomyslel.

No a tím všechno skončilo. Chlapec od mne odskočil, jako bych ho uhodil.

Jak mě mohla napadnout taková hloupost? Mohl jsem ho aspoň vyslechnout až do konce! Nevím už, kdo mi řekl Jedno přísloví: Ten, kdo je zrozen k plazení, létat nemůže. Když jsem ho řekl dědovi, souhlasil. Je to pravda. Narodil ses jako darebák, a proto se ti v hlavě nerodí slušné myšlenky. Co jsem mohl prodat? Jaké vědomosti se dají prodat? Kdo je potřebuje? Myšlenka mi jen bleskla hlavou a chlapec ji pochopil. V tom okamžiku nás rozdělila propast. Dokonce i pohled jeho očí zchladl.

,Teď půjdete ke svým,‘ řekl. ,Dávám vám rovných patnáct minut, abyste odstartovali z Olmie. Ani o vteřinu víc… Až se objevíte na ulici, seberte libovolný kámen, který uvidíte, a dojděte k raketě. Budou se vás vyptávat, kde jste byl. Hoďte kámen na zem, ať všichni vidí, co se stane, jestli to do čtvrt hodiny nestihnete!‘

Na vteřinu se zarazil a pak čestně upozornil:

,Ne abyste si dovolili nějaké…

Chlapec pro mne udělal ještě víc. Ukázal mi, kde stojí raketa. Stála na konci ulice. A ukázal mi i posádku, někteří byli v kajutě, zbytek dole u můstku. Ukázal mi, o čem kdo přemýšlí. Vy, kapitáne, jste si v té chvíli myslel, že už určitě nejsem mezi živými. Že byste se měli na všechno vykašlat a odstartovat. Harry přemýšlel o tom, že ztratil tímhle letem dva roky a přijde k Bitti s prázdnýma rukama. Bitti bude plakat. Robertovi už je šest let. Nebude studovat a nedostane se nikdy nahoru.

Potom chlapec vstal, počkal, jestli se ještě na něco nezeptám. Nebylo na co. Tma mě objala a já se ocitl na ulici. Sebral jsem kámen, jak mi poradili, a přišel k vám.“

„No, jó,“ protáhl někdo, když Wellz skončil své vyprávění. „Možná že přece jenom stálo za to hodit pár anihilitek.“

Wellz čekal, co řeknou ostatní. Mlčeli. Nebylo jasné, zda si myslí totéž, nebo jestli nemyslí vůbec. Aby objasnil všem svou pozici v tomhle sporu, rozhodl se Wellz říct důvody. Jako všichni měl právo svobodně vyslovit svůj názor:

„Co se týče anihilitek, nevěřím. Nestačili bychom ani stisknout tlačítko, a zbyl by z nás prach.“

„Do háje!“ Harry pěkně s citem bouchl do stolu.

„Taková šance! Co by jim to udělalo — pohodit nám hrst diamantů!“

Opět všichni mlčeli. A opět za všechny odpověděl Thomas Wellz. Byla to nezvyklá slova a zněla dokonce smutně:

„Nedá se nic dělat, chlapci,“ řekl, „jsou světy, kam člověk může přijít jenom s čistým svědomím.“

Zdvihl oči a podíval se na piráty:

„A kdo z vás někdy viděl, z jakého talíře se jí tahleta věc — svědomí?“

Vladimír Michajlov

ADMIRÁL NAD PALOUKEM

Dálný průzkum není ani tak povolání, jako spíš způsob života. Lidé náležející k určitému druhu je vykonávají právě tak, jako jiní malují nebo se věnují literatuře. Přicházejí dřív nebo později, ale přijdou určitě. Jakmile si loknou z poháru tohoto způsobu života, mohou ho občas proklínat, ale opustit ho už nejsou schopni. Je to hrozně silné pití. Žádné jiné není silnější.

Z mimoprostoru jsme se vynořili až v atmosféře téhle planety. Dá se to přirovnat k okamžiku, kdy ve dvousetkilometrové rychlosti pod vámi zmizí dálnice a vy se ocitnete na poli. Házelo to s námi ze strany na stranu, třáslo, zmítalo, převracelo. Na dolních palubách cosi praskalo a vydávalo přitom protivný, kvílivý zvuk. Na mém švihadle, které viselo na skobě, se udělal sám od sebe uzel. Byl to uzel, kterému námořníci říkají preclík. Nicméně se nám podařilo přistát. Ani jsem se nestačil protáhnout a srovnat si kostru, když zabzučel interkom. Starý Pirát zvedl sluchátko.

Dal si ho k uchu a povytáhl si věčně padající kalhoty. Když byl klid, vypadal Pirát jako opravdový nekňuba a ťululum. Kdo ho neviděl při akci, neumí si ani představit, jak se může člověk změnit, jestliže dělá práci, pro kterou je stvořen. Starý Pirát ohlásil, že pečlivě naslouchá. V té chvíli jsem vylezl z amortizátoru a došel ke skříňce, kde byly uschovány nejlepší výrobky konstruktérů zbraní. Vyzkoušel jsem flammer, zásobník a kondenzátory. Pokochal jsem se optikou a pro všechny případy jsem projel všechny kontakty, dokonce dvakrát. Jestli může něco na tomhle modelu zklamat, pak jsou to kontakty, takže je vhodné si jich víc všímat. Pirát v tom okamžiku našel očima Marka Tulia a zdvihl dva prsty. Znamenalo to, že jsme se měli obléknout podle druhého programu. To bylo fajn, protože při něm není nutná dýchací souprava, neboť atmosféra je příhodná.

„Dobře,“ řekl Pirát do sluchátka, „nic se neděje, kapitáne. Vylezeme ven a pozeptáme se prvního, koho potkáme,“

Byla to věta, kterou říkal vždycky, než vstoupil poprvé na neznámou planetu. Tím ukončil rozhovor a začal se soukat do obleku. Přitom sténal a hekal.

Spadli jsme do noci jako do chladné vody. Téměř nám to vyrazilo dech. Poklop zasyčel a zavřel se za námi. Zůstali jsme sami v cizím prostoru, kde větřík cosi šeptal cizím jazykem. Postáli jsme chvíli ve tmě modré množstvím hvězd. Měli jsme podivné pocity. Daly se přirovnat k očekávání první lásky. Tak to bylo pokaždé, když jsme poprvé vycházeli ven. Byl to okamžik vhodný k recitaci veršů. Musím však říct zcela otevřeně, že básničky nemám rád. Spatné nejsou k ničemu a dobré vás rozptylují. Chce se vám přemýšlet o vysokých cílech lidstva a hladit psy po hlavě. Ne, opravdu je nemám rád. Přesto jsem si v téhle chvíli pomyslel:

Mír vám, vy stříbrné mlhoviny… A pocítil jsem, jak se mi v krku vytvořil knedlík.

Markus Tulius funěl vedle mne a praktikant Péťa si cosi šeptal. Starý Pirát s delikátností sobě vlastní zavelel:

„Utřete si slzy, synci, a do díla…“

Takže si všichni okamžitě stoupli na svá místa.

Zkušenost je veliká věc, je to matka intuice. A intuice, to je hlavní opěrný sloup Dálného průzkumu. Dá se říct, že je to dokonce jeho páteř. Země je mrňavá planeta a velké množství lidí ji zkoumá už pěkně dlouho. Přesto se nedá říct, že bychom ji znali dokonale. A co zmůžou tři čtyři lidi, kteří se ocitnou v jednom bodě úplně neznámého nebeského tělesa? Přesto musí udělat první, základní a často i jediný rozhodující závěr. Průzkumník bez intuice, člověk jenom sbírající fakta, se mezi nás hodí jako slepec mezi odstřelovače. Kvůli intuici nám bývá mnohé jiné odpouštěno.

Neušli jsme ani dvě stě metrů, a už tři z nás věděli, že na téhle planetě existuje život. Nikdo z nás si však netroufl vysvětlovat, proč tomu tak je. Člověk ví daleko víc, než si myslí. Někdy zapracuje nějaká schopnost, o které ani sám neví. Prostě jsme věděli, že na mrtvé planetě se cítíme jinak než na živé. A teď jsme zcela evidentně cítili, že tahle živá je. Jenže život ještě neznamená přátelství, takže jsme pevněji sevřeli své „hračky“. Starý Pirát řekl nehlasně lintelem:

„Nemá cenu se tady dál motat. Courneme se vzduchem.“

„Paráda,“ rozzářil se praktikant Péťa, který k smrti rád létá. Jenže zatím nemá potřebnou hodnost na to, aby posuzoval rozkazy. Kromě toho se lintel naučil ve škole víceméně pasivně, pročež nás byl sice schopen poslouchat, ale mluvit musel nahlas. Ve škole se může člověk maximálně nakazit entuziasmem, ale to ostatní, potřebné, se musí naučit později sám. Takže ho Pirát okamžitě usadil:

„Ještě jeden otřes vzduchu, študáčku, a půjdeš místo na průzkum do kuchyně.“

Praktikant pochopil jemnou narážku a zmlkl. Otevřeli jsme uzávěry motorů. Vybrali jsme si směr, což je velmi jednoduché, protože všichni máme ve velkých polokoulích mozku něco jako kompas. Čas, směr a vzdálenost určujeme podvědomě. K tomu se člověk dostane ve druhém, eventuálně třetím roce práce. Když ne, musí si najít jiné zaměstnání. Z praktikanta zatím není užitek žádný, a tak jsem mu řekl:

„Můj podpatek je tvojí hvězdou. Drž se ho jako klíště.“

„Hotovo?“ zeptal se Starý Pirát, zapnul startér a vznesl se do vzduchu jako první. Namířil jsem si to přímo za něj, praktikant v těsném závěsu a Markus Tulius jako vždy řadu uzavíral.

Letěli jsme ve výšce sto metrů a rozhlíželi jsme se. Dole to bylo samý šutr a Starý Pirát potvrdil mínění všech:

„Jestli sebou majznul tady, tak za něj nedám ani floka.“

Přišel jsem do Dálného průzkumu o něco později než Pirát, a tak nevím, co vzniklo později, jestli jeho přezdívka, nebo způsob řečnění, který se hodí tak leda pro operetní zločince. Slyšel jsem, že ještě před příchodem k nám dělal antickou filozofii. Mimochodem Markus Tulíus se dřív zabýval obilninami. Než jsem si vzpomněl, co jsem dělal před příchodem k Dálnému průzkumu já, cosi před námi vzniklo. Nejdřív mi to připadalo jako skály, ale byl to les. Dokonce to nebyl ani tak les, jako spíš spousta stromů na jednom místě. Rozumíte? Někdy ani hromada stromů netvoří les, právě tak jako větší množství lidí ještě neznamená vojenský oddíl. Vyslal jsem tuhle myšlenku do éteru a praktikant to nevydržel a odfrkl si. Měl za sebou asi pět výstupů, a to se člověk směje i takovým věcem, které vůbec k smíchu nejsou. Opravdu to nebyl les, stromy byly tak daleko od sebe, aby si navzájem nepřekážely a mohly růst tak, jak se jim zachce. Každý zvlášť. Vcelku to vypadalo jako okénko z uměleckého filmu.

Pirát zavelel k sestupu. Dálný průzkum nám nedává možnost vidět jedny a tytéž obrázky příliš často a tak kýčovitý výjev jsem ještě neviděl. Dokonce jsme chvíli pochybovali, že jsou to opravdové stromy. Roštily však a listí na nich slabounce šumělo, když se ho dotýkal větřík. Zastavili jsme se a zůstali koukat. A určitě jsme všichni přemýšleli, protože není možné, aby tři a půl dospělého chlapa stálo jen tak, bez jediné myšlenky. Ne, určitě jsme přemýšleli. Jenže myšlenky nám v paměti nezůstaly, zato tam zůstal pocit, pocit člověka, který hrozně dlouho šel, plul, letěl, až nakonec obešel celou planetu a vrátil se na místo, odkud to všechno začalo. Na to místo, kde vlastně měl být od počátku. Ať se vrátil z moře, nebo jenom z blízkých kopců, je tady a už nikdy by odtud nikam neměl odejít.

Tak jsme tam stáli, dokud jsme alespoň trochu nezapustili kořínky do měkké země, a jestli mám být opravdu přesný, trvalo to tři minuty třicet šest vteřin. Pak jsme se najednou probrali a zaraženě jsme se na sebe podívali. Postavili jsme se do řady a vydali se na cestu. Pečlivě jsme sledovali, co se vůkol děje. Prošli jsme o něco málo víc než čtyři sta metrů a nakonec uviděli svůj vlastní výsadkový člun, kvůli kterému se celý pochod začal. Tenhleten kosmický trakař slouží v zásadě ke spojení mezi loděmi v prostoru. Jinak je upevněný ve speciálním úchytu přímo na plášti lodě. Je tam přichycený, přesněji řečeno, má tam být přichycený. Kontrolovat ho má bocman, jenže tentokrát náš Kája Řvoun udělal botu. Zatímco to s námi třáslo před přistáním, loďka se utrhla. Dá se předpokládat, že bocman se třásl ještě víc, když stál na koberečku u kapitána a vysvětloval, jak se to mohlo stát.

Člun ležel na mýtině, blíž k jejímu vzdálenějšímu konci. Rozdělili jsme se, jak je to zvykem, a dorazili k němu ze dvou stran. Nic tu nepáchlo, byl cítit jenom ozón. Zvenku vypadal člun normálně. Stál na všech čtyřech „tlapách“. Byly sice zabořené hlouběji než normálně, ale to jenom znamenalo, že automat nestačil pořádně snížit rychlost. Když nám to došlo, připravili jsme se na nejhorší.

„Železňák jeden prašivěj!“ zvolal pronikavě Pirát. „No co, podíváme se mu na vnitřnosti, pokocháme se, načež uvidíme, s čím je nám souzeno se tu setkat.“

V kajutě bylo všechno vzhůru nohama. Vypadalo to tam jako po závěrečném večírku Vysoké školy Dálného průzkumu. Trvalo nám hodnou chvíli, než jsme překonali tuhle Sodomu a Gomoru a dostali se k motorovému oddělení. Průzkumníci se musí vyznat ve všem. Ne jen tak trochu, ale na profesionální úrovni, protože tam, kde se potloukáme, nejsou k mání experti ani specialisti, a to minimálně v okruhu třiceti světelných let. My se však vyznáme. Proto nám bylo okamžitě jasné, že modul je v tahu. Mechanická část to vydržela, ale duhovka membrány nejen vyletěla z rámu, ale navíc se rozprskla na drobounké krystalky. A bez ní se může loďka postavit na podstavec v parku, ale lítat se s ní nedá. Jenže my jsme velice nutně potřebovali, aby lítala.

Seděli jsme na úlomcích svých nadějí a mlčky se radili. Člunek je v kosmickém hospodářství moc potřebná věc. Opustit se nám ho nechtělo a odnést ho po kapsách nešlo. Zbývalo nám jediné: dotáhnout sem novou membránu a namontovat ji. Pak spustit motory a odletět.

„To je moc pěkné,“ řekl Starý Pirát. Připevňovat membránu je daleko snazší v dílně na lodi. V lůně přírody není tato práce z nejpříjemnějších. Všichni jsme se tvářili kysele, když jsme si představili, jak daleko budeme muset táhnout rám, který má osm metrů v průměru. Naše motůrky jsou příliš slabé na to, aby ho uzdvihly, což znamená, že ho budeme muset táhnout na zádech. Všichni čtyři. Jinak to prostě nejde.

Markus Tulius se vpasíroval do miniaturní spojovací kabiny. Zapnul aparaturu, a nic… Veliký vypravěč sundal ze zad naši pochodovou radiostanici a zapnul ji. Ticho. Nejenže jsme neměli signál, ale nebylo slyšet ani normální šum. Se stejným úspěchem jsme mohli připojit k anténě cihlu. Markus Tulius vytáhl z kapsy zkousečku, otevřel vysílačku a začal se v ní šťourat přístrojkem.

„Baterie,“ konstatoval. Pak se skrčil a vypravil ze sebe druhé slovo: „Vybitá.“

Starý Pirát mu vyškubl zkoušečku z ruky. V baterii nebylo ani stopy po náboji, i když před odchodem byla našlapaná tak, že energií přímo přetékala. Normálně funguje bez nabíjení rok. Jinak byla vysílačka ve fantastickém stavu, jak je u Marka Tulia běžné. Pirát zamračeně řekl:

„Publikum je šíleně vodvázaný. Tak dobrá, jdeme na to!“

Pohráli jsme si s rámem asi dvě hodiny. Potom se Pirát rozhodl, že si můžeme půlhodinku odpočinout. Měli jsme před sebou poměrně obtížnou cestu. Mezitím vyšlo slunce. Bylo jako první polibek — horké a příjemné. Odšíbovali jsme se do stínu nejbližšího stromu. Každý z nás si vytáhl snídani. Tak jsme se na jídlo soustředili, že jsme prošvihli okamžik, kdy se na mýtině objevili první.

Byli dva a běželi velkým tempem. Jeden utíkal a druhý ho pronásledoval. Byli to humanoidi, avšak trpaslíci. Sahali nám kousek nad pás. Měli velké hlavy a byli polonazí. Jak je u nás zvykem, tohohle jsme si všimli hned na počátku. Potom jsme uviděli, jak se ten zadní zastavil, protože pochopil, že uprchlíka nedohoní. Klesl na jedno koleno. Měl něco v rukách. Dal bych krk za to, že to byl kus větve maximálně půl metru dlouhé. Trpaslík, stále ještě opřený o jedno koleno, zdvihl větev, jako by to byla zbraň. Ani jsme se nestačili vyděsit. Třeskly výstřely, z klacku vyletěly ohnivé záblesky a rozlehly se zvuky nám velmi dobře známé. Právě v tom okamžiku se mi planeta přestala líbit. Uprchlík dosáhl okraje lesa a v tom okamžiku bezvládně padl k zemi. Střelec vyskočil a vydal ze sebe vítězný řev. Hlas měl vysoký a podobný ženskému. Potom tuzemec odhodil svoji zbraň a rozběhl se směrem, odkud přišel, a vysoko přitom vyskakoval.

Leželi jsme u stromu. Zaujali jsme kruhovou obranu. Nedojedená snídaně se válela v trávě. Nespouštěli jsme oči z utíkajícího. Všichni jsme ho měli automaticky na mušce. Když zmizel mezi stromy, zeptal Jsem se v lintelu: „Co to měl v ruce?“

„Počkej,“ řekl Starý Pirát, „zapamatoval sis místo?“

„Jasně,“ odpověděl jsem. „Upadl za stromem s křivou větví.“

„Švihej tam! Budeme tě krýt.“

Plazil jsem se. Tráva sahala trpaslíkům do pasu, takže se dala využít jako úkryt. Nabral jsem směr ke stromu a odhadl, že mi to bude trvat asi čtvrt hodiny. Bylo to přesně tak. Dolezl jsem ke stromu, a aniž jsem vstal, podíval jsem se okolo. Opatrně jsem se dál plazil přes vyčnívající kořeny. Za stromem nikdo nebyl. NIKDO! Chápete to? Tráva byla ještě zválená tam, kde před chvíli ležel zabitý. Musel být mrtvý, protože padl právě tak, jak padá smrtelně zasažený člověk. Jenže tam nebyla ani kapka krve, ani on, prostě nic. Rozhlédl jsem se, klekl si na jedno koleno a potom jsem si normálně stoupl. Tělo nebylo ani nikde poblíž. K Pirátovi to bylo daleko, ale soustředil jsem se a zavolal mu (samozřejmě nezvučně) a objasnil situaci. Stařík odpověděl:

„Paráda. Nevšimli jsme si ničeho. Až polezeš zpátky, vem s sebou zbraň.“

To jsem chtěl udělat tak jako tak. Když jsem se odplazil asi třicet metrů od stromu, uslyšel jsem praskání lámaných větví. Ohlédl jsem se a uviděl kluka. Seděl na stromě, osedlal si silnou větev. Ostatní ho nemohli vidět, krylo ho listí. Odtud ze strany byl ale vidět nádherně. Trpaslík měl v rukách cosi, co vypadalo jako odřezek prkna a větev, kterou právě ulomil ze stromu.

„Šikovnej,“ pomyslel jsem si, když jsem se díval, jak připevňuje tyčku k prkénku. Vznikal jakýsi kříž. Zřejmě se jeho protivník netrefil a on upadl. Střelec byl líný přesvědčit se o jeho smrti a teď se zachráněný pokouší udělat… Je to bumerang? Nebo není?

Nicméně prásknout s tím někoho po hlavě by se dalo perfektně.

Zmýlil jsem se. Dodělal svůj kříž a sedl si na prkno, a to tak, že mu větev procházela mezi nohama. Vpředu byla kratší. Čekal jsem, co se bude dít dál. Kluk se nadzdvihl a strnul. Rty vytvořily trubičku a kluk zavyl vysokým tónem. V následujícím okamžiku se kříž i s trpaslíkem vznesl a letěl.

Letěl, jako by to bylo malé letadélko s křídly asi metr dlouhými. Trpaslík na něm seděl jakoby nic a řídil ho nepochopitelným způsobem. Proletěl kousek ode mne asi osmdesátikilometrovou rychlostí. Jasně jsem rozeznal letcovy bosé nohy se špinavými patami. Doneslo se ke mně slabé svištění, které po chvíli ztichlo. Kříž s pilotem zmizel někde mezi stromy. Snažil jsem se uklidnit. Otřel jsem si zpocené čelo. Pot se země doslova lil, ale teplotu jsem měl normální. Zavolal jsem Piráta:

„Nějak mi není dobře.“

Neodpověděl mi okamžitě. Až po chvíli jsem slyšel:

„Seber zbraň a švihej sem.“

Vydal jsem se na další cestu. Slunce začínalo pálit, tráva sice nevoněla nijak silně, ale zato pronikavě. Chtělo se mi někam si lehnout a ve spánku uvidět svůj dům, kde za větrných nocí šumí v podkroví vzpomínky na předky. Nikdy jsem takový dům neměl.

Lezl jsem dál s napůl zavřenýma očima. Pamatoval jsem si místo, kde střelec zahodil zbraň, navíc mi s naváděním pomohl Pirát. Trefil jsem se přesně.

Samozřejmě najít něco v trávě půl metru vysoké není žádná legrace. Zvlášť když se člověk musí plazit. Podíval jsem se kolem, potom jsem to tam prolezl po spirále, přitom jsem udupával trávu. Za dvě minuty jsem našel větev, za tři vteřiny další a hned vedle se válela třetí. Žádná zbraň tam nebyla. Prohlédl jsem pečlivě všechny větve. Ze vzdálenosti tří set metrů bylo možno kteroukoli z nich považovat za zbraň. Jenže ani z jedné se nedalo v žádném případě vystřelit. V tom se vyznám. Převracel jsem je v rukách a prohlížel ze všech stran. Dokonce jsem je i očichal. Potom jsem si odplivl, odhodil větve na zdupanou trávu a plazil se dál.

Byl jsem asi v polovině cesty k našim, když tráva zašustila silněji. Průzkumník takovým upozorněním neopovrhne. Přitiskl jsem se k zemi, potom jsem nadzdvihl hlavu pokrytou trsem trávy. Byl to zajíc. Pospíchal, pádil napříč pasekou, nejspíš ho hnal pes nebo vlk, každopádně ho dravec doháněl. Bylo jasné, že ušák nemá šanci na únik, i když si to metelil rovně, bez jakýchkoli kliček a skoků. Svrběl mě ukazováček, ale udržel jsem se. Zatím mi nic nehrozilo. Povzdychl jsem si a odhadl, že vlk ho dostihne někde v místech, kde byla udupaná tráva, odkud jsem lezl. Zajíc v letu doskočil na udusané místo.

Bylo mi do breku. Samozřejmě že ne lítostí. Vlci jsou od toho, aby žrali zajíce. Převychovat je, to se zatím nikomu nepodařilo. Tady to ale dopadlo úplně jinak. Brečet se mi chtělo, protože jsem nic nechápal. Všechno, co se dělo, nikam nepasovalo.

Zajíc doběhl na udupané místečko (nadzdvihl jsem se, abych ho sledoval; normálně se skrývám před tvory podobajícími se lidem, před zvířaty to není potřeba) a přitiskl se k zemi. Pak zmizel.

Místo něj ze země vyskočil trpaslík. Vypadal přesně jako ti předcházející. Nevím, odkud se vzal a kam zmizel ušatec. Na pohádky jsem nikdy nevěřil, viděl jsem v životě tolik opravdových zázraků, že ty pohádkové mě už dávno nevzrušují. Jenže zajíc zmizel a trpaslík vyskočil a měl v rukách větvičku. Byla to jedna z těch, které jsem zahodil. Trpaslík ji přitiskl k rameni, vlk byl už ve skoku, bleskl ohnivý snop a zazněly výstřely. Vlk udělal salto a znehybněl.

Teprve v tom okamžiku jsem se vzpamatoval a vytáhl kameru. Chtěl jsem celou scénu zaznamenat pro poučení ostatním. Padlý vlk ležel neviditelný v trávě, trpaslík seděl na zemi a pečlivě si prohlížel větev.

Potom zdvihl hlavu a já jsem slyšel, jak cosi řekl vysokým hláskem. Z místa, kde padl vlk, vstal druhý trpaslík. Sedli si vedle sebe a začali cosi dělat s větvemi. Brebentili u toho jako drbny. Vypadalo to, že se trochu hádají. Potom jeden z nich začal větví kopat jámu, Země létala do stran, jako by ji ryl lopatou. Druhý se rozběhl ke kraji lesa a zmizel v něm. Tak to by mi už mohlo stačit. Měl jsem jediné přání. Aby mi Markus Tulius dal prášky, dotkl se mé hlavy svou rozložitou rukou, zkonstatoval sluneční úpal a doporučil mi lehnout si do stínu na místo, kde profukuje větříček, alespoň tak na tři sta minut nebo možná o trochu víc. Jinak, a to jsem cítil zcela bezpečně, se určitě zhroutím.

Dolezl jsem k našim. Podle jejich podivně blýskajících se očí jsem pochopil, že viděli totéž. Nebylo jisté, kdo vlastně komu bude muset pomáhat.

Trpaslík, který odběhl do lesa, se vrátil. Přišlo s ním ještě několik tuzemců. Mezi nimi byly i ženy. Soudil jsem tak podle oděvu. Postavou se prakticky nelišily, neměly v sobě ženskou přitažlivost, tu tichou i ohlušující vyzývavost, na kterou jsme obzvlášť vnímaví my průzkumníci, kteří celá léta nebýváme doma. Příchozí s sebou táhli různé odřezky prken a tyčky nebo něco podobného. Potom se cosi objevilo mezi stromy. Představte si, že proti vám jede plošina naložená všelijakým harampádím. V kabině sedí řidič a má ruce na volantu. Potom nechte tenhle transportér zmizet, a budete sledovat, jak asi metr nad zemí letí člověk, který nesedí na ničem. Má napůl ohnuté ruce a nohy. Za tím letí hromada harampádí, která mění směr a rychlost, řídí se podle člověka sedícího před ní. Ani se k němu nepřibližuje, ani za ním nezaostává. Tak to bylo přesně to, co jsme viděli. Neviditelný transportér se dovalil k místu, které jsem zdupal. Řidič udělal pohyb rukou a celá hromada se začala sypat na zem, jako by ji vysypávala hydraulika z náklaďáku. Když všechno dopadlo na zem, řidič opět pohnul rukama, jako by přidával plyn, a plavně namířil vzduchem dál. Stále v téže výšce, jenže opačným směrem. Smutkem jsem zavřel oči. Vrazil jsem nos do trávy a snažil jsem si uvědomit, kdy se to stalo, že moje vždy tak jasné vědomí odbočilo z kursu a namířilo si to k šílenství. Vůbec jsem nepochyboval o tom, že jsem se zbláznil. A nejen já, ale i ostatní tři, jak je vidět, neunikli tomuto údělu. Slyšel jsem, jak si vyměňovali myšlenky. Seděli vedle mě.

„Tohleto bez jeřábu nezdvihnou,“ přesvědčeně řekl Starý Pirát.

„Mno…,“ hlubokomyslně odpověděl Markus Julius.

„A co když,“ začal praktikant.

„No!“ začal Markus Tulius úplně jiným tónem. „Do prčic!“ vyslal do éteru Starý Pirát a zachroptěl. Ani mě nenapadlo, abych se podíval. Bylo mi vcelku dobře, byl jsem v chládku, chtělo se mi spát a uvidět ve snu něco obzvlášť obyčejného, například džungli na Antoru nebo polívku z koncentrátů.

„To nebude držet pohromadě,“ zase předpověděl Pirát, „ostatně celá konstrukce je pitomost.“

Markus Tulius odpověděl něco nesrozumitelného, jenom intonace dovolovala pochopit, že o tom pochybuje.

Praktikant se nahlas zasmál. Pirát ho poslal ke všem čertům a pak pokračoval v lintelu:

„Miško, dej mi lékárničku. To není normální.“ Za chvíli jsem cítil, že mi někdo vyhrnuje rukáv. Nechal jsem Marka Tulia, aby mi píchl do těla všechno, co pokládá za nutné. Počkal jsem dvě minuty a pak otevřel oči.

Na palouku vyrostla věž. Vypadala jako kužel balancující na špičce. Podivná skupinka stála na plošině trčící k nebi a pokračovala ve stavbě. Stavařina byla pro ně maličkost. Stačilo přiložit jednu součástku konstrukce ke druhé a najednou to všechno srostlo, jako kdyby to někdo přivařil. Podle všech zákonů mechaniky se měla celá věž zřítit už na počátku stavby, ale nic podobného se s ní nestalo. Práce se zdarem pokračovala. Naše drogy stabilizující vědomí už měly zabrat, ale obraz nemizel. Mohli jsme jenom předpokládat, že se to všechno děje ve skutečnosti, i když to byl viditelně nesmysl. Skupinka byla už asi ve výšce sedmí metrů nad paloukem a Starý Pirát, který zřejmě zaslechl moji myšlenku, řekl:

„Jo, jo… po ozáření někdy vznikají podivné efekty. Samozřejmě vcelku…,“ v tom okamžiku jeho myšlení objevilo nový směr a nechalo se jím unášet. „A co když je to vlastně všechno úplně reálné? Existují přece zákony pravděpodobnosti, a třeba jsme se trefili do takového zákoutí Vesmíru, kde se projevují zcela jinaký než jsme zvyklí u nás. Symetrie, symetrie jevů…“

Starý Pirát, stejně jako většina filozofů, má zvyk se někdy sklánět před mnohoznačnými formulacemi zákonů mnohem víc, než by si zasloužily. Tak například právě teď začal rozjímat na tohle téma: „Co je to vlastně nemožnost?“ zeptal se a vzápětí si odpověděl: „Událost, při níž se porušuje kterýkoli ze základních přírodních zákonů. Ostatní jevy mohou být málo pravděpodobné, avšak nikoli nemožné. Nemluvě už o tom, že v zákoně se nikde nepraví, jestli je to základní přírodní zákon, nebo jestli se takovým jenom zdá. To všechno závisí pouze na našich vlastních vědomostech… Bylo by vhodné popřemýšlet o tom, zda existuje zákon zakazující větvičce stát se palnou zbraní. Sázím svoje pantofle proti dvěma týdnům dovolené, že je možné najít takový řetěz událostí, při jejichž realizaci se tahle větev může, ba dokonce musí, stát zbraní a vystřelovat kule. Například…“

Nebylo by nezajímavé vyslechnout, jaký to měl být příklad. Jak vystaví svůj řetěz příčin a důsledků. Bohužel jsem se toho potěšení nedočkal. Jeden z trpaslíků, kteří se pohybovali po plošině věže, se velmi pozorně začal dívat směrem k nám. Dokonce zdvihl ruce stočené do trubičky, jako kdyby to byl dalekohled. Vypadalo to, že tak lépe vidí. Rázem mě přešla veškerá dobrá nálada. Zdola si naší loďky tuzemci nemuseli všimnout, bylo to poměrně obtížné, stála totiž ve stínu a slunce šlo z naší strany. Jenže z výšky si jí ten chlapík všiml, cosi zakřičel a ukázal směrem k nám prstem. Stavbaři okamžitě seskákali z plošiny. Nepadali. Plavně se spouštěli dolů. Nikdo si nezlomil vaz ani cokoli jiného, i když pravděpodobnost byla veliká. Jakmile se ocitli na zemi, začali uhánět směrem k nám. Mávali rukama, někteří v nich měli dlouhé štěpiny, jiní kusy větví, někteří vůbec nic. Připravil jsem se a očekával vývoj příštích věcí. Měl jsem mládence na mušce, ale stále jsem ještě nepřehodil páčku do polohy „hromadný cíl“. Starý Pirát vstal, upravil si flammer na hrudním koši. Zamával pravou rukou a vydal se jim pomalým krokem vstříc. Byl klidný jako vždy v takových případech. Usmíval se jako Pozemšťan na propagačním letáku, který zobrazuje mírové setkání dvou civilizací.

Obě strany se zastavily asi čtyřicet kroků od naší pozice. Vzdálenost mezi nimi byla dva kroky. Nikdo nestřílel, nikdo neprojevoval příznaky nepřátelství. Trochu jsme se uklidnili. Věděl jsem, že teď se Pirát snaží odhadnout jejich způsob myšlení, aby našel nějakou skulinu, kam by se mohl vklínit se svým lintelem. Trpaslíci se na něj dívali beze strachu, a jak jsem pochopil, i bez valného zájmu. Na jejich tvářích, dá se říct lidských, i když by se tu rozdíly najít daly, vznikaly a hned zase mizely grimasy. Měli bohatou mimiku, jenže byla jiná než naše. V takových případech se dá těžko odhadnout, jestli se váš společník usmívá, nebo cení zuby. Cosi povídali, nejvíc ten, co byl nejblíž k Pirátovi. Jeho rty, světlé a trochu opuchlé, se pohybovaly a maličká očka se vpíjela do tváře našeho staříka. Pocítil jsem, jak mi začíná bít srdce ve spáncích. Aby se na takovou vzdálenost dal rozlišit výraz v očích, je nutné přestavět vidění, a to je namáhavé. V tom okamžiku vůdce tuzemců rozhodně natáhl ruku.

To jsme znali. V mnoha případech jsme radši zaplatili na obydlených místech clo a tak se vyhnuli mnoha problémům. Místní zákony se musí dodržovat, ať jsou jakkoli primitivní. Starý Pirát k nám stál zády, ale já jsem si byl jistý, že se teď usmívá. Byl spokojený s tím, že se události vyvíjejí obvyklým způsobem a nebude nutné vymýšlet nově schéma. Sáhl do torby a vytáhl hrst všelijakých tretek, které vždycky s sebou tahal. Byl to chlapík, který měl vždy zásobu takových věciček, jako jsou šroubky, baterka s atmosférickým nabíjením, zip ze staré kombinézy a různé jiné haraburdí. Jenže vůdce tím pohrdl. Znovu natáhl ruku a tentokrát nebylo pochyb, že ukazuje na flammer, který visel našemu veliteli na hrudi. Nevím, jaký výraz měl v tom okamžiku na tváři Starý Pirát, ale podle pomalého pohybu ruky, kterým ji položil na zbraň, jsem pochopil, že neví, co má dělat.

Dát tuzemci zbraň, to by znamenalo zůstat bezbranným v okamžiku, kdy před tebou stojí patnáct lidí, i když každý z nich ti sahá jenom někam k pasu. Zcela přesně jsem chápal Pirátovy pocity a bylo mi jasné, proč otálí. Drobek před ním stál s velitelsky nataženou rukou a díval se mu přímo do očí.

Potom se stařík rozhodl. Sundal flammer z krku. Podle sotva znatelného pohybu ramene jsem pochopil, že vypnul kondenzátor a zablokoval spoušť. Od tohoto okamžiku mu zbraň nemohla pomoci, ale taky mu nemohla ublížit.

Drobek mu zbraň lačně vydrápl. Ostatní ho bleskurychle obklopili. Jejich hlavy se sklonily nad neznámým předmětem. Starý Pirát udělal krok dozadu a zůstal stát. Čekal, co bude dál.

Další vývoj událostí byl bleskurychlý. Tlupa se najednou rozprchla na všechny strany. V tom okamžiku mi hlavou bleskla jistá domněnka, jenže okamžitě zmizela, protože ji rozehnaly další události. Na vteřinu stáli proti sobě Pirát a vůdce trpaslíků. Drobek zdvihl flammer. Pirát se ani nepohnul. Věděl, že se nemá čeho bát, i když mu to určitě nebylo příjemné. Potom udeřila dávka. Vybitý flammer ožil ve střelcových rukách. Stala se z něj nezvyklá střelná zbraň. Kdo ví, jestli jedna jediná kule minula svůj cíl. Starý Pirát upadl naznak. Trpaslíci vypískli a začali vítězoslavně poskakovat. Jejich náčelník skákal nejvýš a v tom okamžiku ho zachytil tenoučký paprsek traseru, který nám pomáhá nevysílat energii bezúčelně.

V následujícím okamžiku by impuls spálil poskakujícího trpaslíka, ale Markus Tulius při obratu udeřil praktikanta přímo do spodní čelisti. Průzkumník by uhnul, ale praktikant ještě neměl správně rychlou reakci. Impuls odletěl do nebe a Péťa odplachtil k zemi. Zůstal několik vteřin ležet v bezvědomí. Sledovali jsme očima prchající trpaslíky. Začalo to zase všechno od počátku,. V běhu se měnili, ztráceli lidskou podobu a hejno ptáků odlétalo z mýtiny, a mizelo za lesem. Několik čtvernožců tryskem zmizelo mezi stromy. Tehdy se na mne Markus Tulius podíval a v očích měl strach.

,Jo,“ řekl jsem, „taky jsem to viděl.“

Markus Tulius zafuněl. Praktikant se vzpamatoval a sedl si. Pofňukával. Markus ho plácl po rameni a já mu nahlas řekl, aby to Péťa pochopil zcela přesně:

„Nepospíchat, to je nejprvnější pravidlo průzkumníka, chlapče. Promiň, ale příliš jsi spěchal a mohls natropit spoustu trablů. Tak jdeme, Míšo!“

Tak nějak okamžitě jsem pochopil, že by to byla špinavost. Markus Tulius kývl, a tak jsme se rychlým úprkem, aniž bychom se skrývali, vydali tam, kde ležel Starý Pirát.

Došli jsme k němu. Ve staříkových očích byl údiv. Malinkaté dírky šly napříč hrudníkem. Díval jsem se na ně. Markus Tulius přisedl na bobek a snažil se nahmatat velitelův tep. Za chvíli jedna dírka zmizela. Markus pustil velitelovu ruku, otočil se ke mně a zeptal se, protože tady nemohl vystačit s citoslovci:

„Podíval ses tehdy… s tím?“

Nebylo to sice příliš srozumitelné, ale já jsem ho pochopil.

„Jo! Za čtvrt hodiny už byl na stromě. Možná že o trochu dřív.“

Markus Tulius se podíval na hodinky. Sedli jsme si a čekali. Uběhlo osm minut. Pak Starý Pirát vzdychl. Dívali jsme se na něj. Pomalu otočil hlavu, jeho pohled už v sobě nesl známky uvažování. Opřel se o ruku a sedl si. Kývl hlavou.

„Jak je?“ zeptal jsem se.

„Jako když jsem se vrátil z onoho světa,“ zabručel. „Jsou to bašibozuci?“

„Jo,“ potvrdil jsem mu to. „Chápeš, oni…“

„Ale jo,“ řekl. „Pochopil jsem to, když jsem je viděl zblízka.“ Musel vynaložit veškeré úsilí, aby byl schopen vstát.

„Nicméně to není nijak příjemný pocit. Je to dané věkem. Jo, už mě dávno nezabíjeli.“

„Oni to snášejí lehce,“ souhlasil jsem. „Určitě v tom věk hraje roli. Markovi to taky došlo.“

Starý Pirát se trochu ušklíbl:

„Markus,“ řekl, „má doma dva takové zbojníky, takže by bylo špatné, kdyby mu to nedošlo. Tak jdeme?“

Otočili jsme se, abychom se vrátili k místu, kde nás čekal naštvaný praktikant. Vypadalo to, že si už stihl nad sebou poplakat, ale možná že se mi to jenom zdálo. Starý Pirát řekl:

„Copak? Co je to za pohřeb? Tys mě pospíchal pohřbívat?“

„Já jsem nestřílel,“ namísto odpovědi vykřikl praktikant. „Zbytečně mě praštil! Nestřílel jsem! Jen jsem si pomyslel, teď mu ji tak vpálit! A…“

Vyměnili jsme si s Markem Tuliem pohledy. Došel jsem k praktikantovi a podíval se na indikátor flammeru. Nezdržel jsem se a hvízdl jsem. Baterie byla prázdná jako lodní deník nedostavěné lodi. Zdvihl jsem svou zbraň, bylo to to samé. Baterie byly úplně vybité. O žádné střelbě nemohlo být ani řeči. Jenže traser jsme viděli a impuls odletěl pánu bohu do oken. Řekl jsem Marku Tulioví:

„Je to stále stejné. Dobře, co budeme dělat dál? Potáhneme se s rámem?“

„Proč?“ zeptal se Markus Tulius. „Poletíme loďkou.“

Ztuhl jsem a pak jsem pochopil, co tím chtěl říct. Starý Pirát a praktikant se na nás udiveně podívali. Velký řečník kývl směrem k Péťovi:

„On.“

„Jasně,“ řekl jsem. „Mohl vystřelit, to znamená, že může nadzdvihnout i loďku. Když bude chtít.“

„Tak jdeme,“ řekl Markus.

Uchopili jsme rám a začali jsme ho cpát zpátky do loďky. Vtom to došlo i Starému Pirátovi.

„Tak je to tedy,“ protáhl. „To není hloupé. Pojď sem, zelenáči,“ ukázal na pilotovo křeslo. „Připoutej se!“

„Stěpane Petroviči,“ řekl praktikant a popotáhl nosem.

„Dělej, dělej,“ popohnal ho Pirát. „Ukecánci!“

Praktikant se kolem nás nerozhodně protáhl a sedl si.

„Všichni sednout,“ zavelel Starý Pirát. „Držte se pevně, jedeme z kopce.“

Zapnuli jsme si bezpečnostní pásy.

„Tak dobře,“ protáhl Pirát, „a teď nás, zelenáči, vez domů, na loď.

Praktikant se nepohnul a na jeho tváři se objevil ukřivděný výraz.

„My se ti nevysmíváme,“ řekl jsem přesvědčivě, jak nejvíc jsem mohl. „Vždyť jsi přece nestřílel.“

„Nestřílel!“ řekl zlostně Péťa, „nestřílel!“

„Ale moc jsi chtěl, že jo? Moc a moc?“

„No, to chtěl,“ zavrčel.

„To jsme si mysleli. Teď musíš hrozně moc chtít, aby se loďka zdvihla do vzduchu, jako kdyby motor pracoval úplně normálně, chápeš? Představ si to právě tak jasně, jako sis představil, že střílíš do toho človíčka. Tak, abys v to sám uvěřil. Chápeš? Pak odstartujeme a poletíme, přesně tak, jak oni lítali na svých větvičkách, jak se proměňovali v ptáky a zvířata, jak se komu zachtělo. Oni v to věřili a moc to chtěli. Chápeš? Tak jedem!“

„Bez motoru?“ zabručel praktikant.

„Vždyť i oni lítali bez motoru.“

Nerozhodně zamrkal. „Bylo by lepší, kdyby někdo z vás…“

„Ne,“ řekl Starý Pirát. „My už to neumíme. Nejsme schopni tomu věřit až do konce. Příliš mnoho jsme prožili, příliš dobře víme, co a jak, co může být, co být nemůže. V tom je bída s nesnází. Nevěříme na zázraky, ale na absolutní zákony. Nabili jsme si o ně mockrát nos a strach porušit je, ten je v nás už příliš hluboko. Ty ještě můžeš chtít a uvěřit. A když věříš, tak budeš umět… Hele, tak dělej, nenech čekat všechny, kteří o nás mají strach, příliš dlouho. K Zemi je daleko a každý z nás tam má někoho, kdo na něj čeká.“

Náš stařík začal mluvit poeticky. Určitě se rozcitlivěl.

„Tak dobře,“ řekl Péťa. „Zkusím to.“

Zavřel oči a soustředil se. Mlčeli jsme, abychom mu nepřekáželi. Dokonce jsme i potichu mysleli, aby se naše myšlenky nedostávaly za hranice našich mozků. Vkládali jsme všechny naděje do našeho praktikanta. Byl takový truhlík a měkkota, často se mu objevovaly romantické záblesky v očích.

Nezklamal nás. Položil ruce na knipl a soustředil pohled na čelní sklo. Začal vzrušeně dýchat. Nahrbil se, a pak jsme pochopili, že on už letí, zatímco my s loďkou ještě ne. To znamená, že mu něco překáželo. Nějaké pozůstatky dospěláckého skepticismu a zdravého selského rozumu. Naštěstí se poruchy stále zmenšovaly. Pak jsme pocítili, že loďka sebou slabounce trhla. Vypadalo to, jako když je lodička na mělčině a příliv se začíná přibližovat. Potom sebou trhla razantněji a plavně vzlétla. Mlčky jsme se po sobě podívali. Loďka nabírala rychlost. Ještě několik minut jsme se křečovitě drželi, pak jsme pochopili, že už nespadneme. Praktikant letěl suverénně a mířil přímo k lodi.

„Řekl jsi domů,“ otočil jsem se k Pirátovi. „Nicméně, pokud si vzpomínám, naše expedice neměla jenom za úkol najít loďku a vrátit se. Náš úkol byl přece stanovit možnou úroveň místní civilizace. Jenže tahleta planeta stojí mimo jakékoli civilizace. Je to paradox, nic víc. Mám nepříjemný pocit, že domov neuvidíme tak brzy. Budeme hledat, hledat a hledat.“

Markus Tulius se na mě udiveně podíval a Starý Pirát mi odpověděl:

„Tys to, Střelče, nepochopil. Civilizace, která může přizpůsobit celou planetu dětem jako jejich hřiště tak, aby děti tady žily ve svém světě, kde každá jejich fantazie se plní jako samozřejmost, aby rostly plné víry ve vlastní schopnosti a sílu svých myšlenek a představ — tak to je, příteli, civilizace, která si zaslouží, abychom se jí obdivovali, abychom jí záviděli. Technické stránce celého problému nerozumím ani za mák, ale mají to zařízené perfektně.“

„Baterie,“ řekl Markus Tulius s pro něj obvyklou výmluvností, „se vybily. Všechny.“

„Jo, baterie. To udělalo nějaké pole, nebo bůh ví co. Ostatně, je to důležité?“

„Je to správná příprava,“ byl jsem na pochybách, ,,k nadcházející dospělosti?“

V tom okamžiku zradil Markus Tulius sám sebe: „Proč příprava,“ řekl mrzutě. „Zase meleš pitomosti. Přece si nemyslíš, že tvé stáří je příprava na starobu? A Pirát si určitě nemyslí, že jeho věk je příprava na smrt. Ne, to jsou různé životy, každý z nich se má prožít co možná nejlíp. Lidi se dostávají do trapného omylu, když se v jiném světě snaží dohnat to, co propásli v tom minulém. Je to stejné, jako kdybys ztratil na Zemi knihu a potom ji hledal u Gamy Labutě. Housenka babočky ožírá listí, ale tatáž babočka nemá šanci dojíst to, co už housenka nestačila. Listí už není jídlo pro ni. Naše myšlenky, to jsou zbytky víry ve věčný život. Takhle to je! Ne, ti, co to vymysleli, jsou machři!“

Mlčeli jsme, otřeseni výmluvností Marka Tulia. Vždyť jeho přezdívka (rozuměl se tím Cicero), pocházela právě od jeho mlčenlivosti. Neskrýváme své nedostatky před přítelem. Mně například přezdívají Střelec. K smrti nerad střílím, dělám to jen v případech krajní nouze a nutnosti, když je nutné vyvést kamarády z nesnází. A teď, když už jsem viděl před sebou naši loď, jsem se zamyslel:

„Přece jenom, nestřílely ty děti trochu příliš často? Třeba má Markus Tulius pravdu. Housenka má svou potravu, a když babočka roztáhne svá křídla a vylétne nad luka jako paví oko nebo admirál, nepodívá se na to listí ani jedním očkem. Přece nepřišla na svět, aby ho celý sežrala, ale má ho udělat krásnější. Paměť předků v nás žije a naši předkové stříleli, ať už měli důvody nebo ne. Paměť si hledá východ. Tak ať si děcka odstřílejí své, dokud jsou nesmrtelná. Až dospějí, ať už se k tomu nevracejí. Čeká je práce. Krásná a těžká. To je můj názor. Jsem průzkumník a ztrácím klid, když si někdo příliš začíná hrát se zbraněmi. Je to profesionální úchylka, s tím nic nenadělám. Dětem se to dá odpustit. Ale jenom jim!“