Jurij Ivanovič Konstantinov

Tvář Aeny

HONORÁŘ PRO VÍTĚZE

Hustá, nažloutlá mlha téměř zakryla nerovné betonově desky, pukliny, kterými prorůstalo křoví. Z takových desek se kdysi dávno stavěly na planetách s atmosférou startovací dráhy těžkých raket, které při startu požíraly stovky tun drahocenného paliva. Nedaleko od cesty stáli lidé a dívali se na ni tak, jako se dívali lidé dvacátého století na zbytky Kolosea.

Nad horizontem, v chvějících se smaragdových přeludech, vzlétla zelená hvězda. Zalévala bledým přízračným světlem staré kameny i ostatní okolí porostlé zplanělými rostlinami.

Zdaleka přiletěl dlouhý, vibrující zvuk, který připomínal fanfáru starého loveckého rohu. Za okamžik se objevila postava, která jako by vznikla z mlhy. Byla vysoká a neustále mávala rukama. Byla navlečena do tmavého pláště padajícího až na paty a obličej měla zakrytý kapuci. Postava běžela podivně, chvílemi se shýbala, až mizela v nízké mlze, chvílemi vyskakovala, jakoby nadhazována neviditelnou pružinou, neuspořádaně vykopávala nohy kupředu. Ta podivná figura běžela po okraji startovací dráhy a všechny její pohyby připomínaly smrtelné křeče úplně rozladěného mechanismu.

Za okamžik se objevila další, právě tak divně poskakující. Byla přesnou kopií první.

Tři mladí lidé, oblečení v nových uniformách Mezigalaktického centra přípravy pilotů, sledovali postavy s neskrývaným zájmem.

„Je čas,“ řekl jeden z nich, když si připínal k zápěstí elastickými náramky plochý zářič.

„Není žádný spěch,“ odpověděl druhý. Byl bledý, chvílemi potřásal hlavou, jako by z ní chtěl vytřást nějaké přeludy. Nenápadným pohybem si setřel kapky potu z čela a zabručel:

„Já to tady znám. Na konci dráhy je strážnice Rekonstrukční služby a hoši tam oddělají ty, které my tady mineme. Jenomže minout se z takovéhle vzdálenosti je moc těžké.“

V mlze se potácely tři postavy, které nekoordinovaně pohybovaly končetinami.

„Kruci písek, jak jsou podobni lidem,“ zadumaně pronesl třetí pilot.

Ticho prořízl charakteristický, tenký sykot zářiče. Jedna z pohybujících se postav tak nějak podivně bokem nadskočila a s hluchým úderem upadla na beton. Nad ní se zdvihl lehký spirálovitý obláček.

„Ten, kdo tohle vymyslel,“ řekl střelec, „byl člověk s bohatou fantazií. Roboti stejně už nemají průmyslový význam a pro nás je to trénink, s jakým se v životě hned tak nesetkáme. Kdoví jestli nebudeme muset někde tam,“ píchl plochým ústím zářiče vzhůru, „někdy použít něco výkonnějšího, než je tahle hračka.“

Nová postava, která se objevila na dráze, nemávala rukama, jako ti před ní, a v jejích pohybech byla cílevědomost. Druhý pilot si znovu otřel z čela pot a pak si rychlým natrénovaným pohybem připevnil zbraň k ruce. Vystřelil, ale pohyblivá postava se bleskově vrhla na beton a náboj spalující kyslík proletěl vysoko nad ní.

‚Jejda, tenhle se umí otáčet,“ nadšeně vykřikl kamarád. Oba zamířili na běžící postavu a pilot, který ještě nevystřelil, najednou řekl:

„Tady něco nesedí!“

Postava sešla z dráhy a pohybovala se přímo k nim. Už neběžela, šla pomalu a ztěžka jako smrtelně unavený nebo těžce nemocný člověk.

„Hloupost,“ řekl ten, co se minul. „Tenhleten model má jenom složitější program.“

Netrpělivým, horečným pohybem strčil do pilota, který stál vedle něho.

„Střílej, Tome, dokud se nedostal příliš blízko!“

Když viděl, že ten nepospíchá, křikl na druhého:

„Tak střílej, Ervíne! Tys ještě nezabil ani jednoho. Copak tě to nebaví?“

Ervín pomalu zakroutil hlavou. Když to tazatel uviděl, vystřelil sám na pohybující se postavu, aniž pořádně zamířil. Postava v plášti jakoby zakopla. Natáhla před sebe dvě spojené ruce, zakolébala se, schoulila se do klubíčka a pomalu upadla ‚do trávy. K pilotům doletěl přidušený sten. Podívali se na sebe a rozběhli se kupředu. V rosou pokryté, stříbřité trávě ležel člověk. Na rukou měl pouta a na hrudi se mu zvětšovala krvavá skvrna. Jeden z pilotů strhl leukoplast, kterou měl zalepená ústa, a odskočil. Velmi dobře znali zabitého, i když ho viděli poprvé v životě. Skoro celý rok přesvědčovalo video obyvatele této části vesmíru o obzvláštním sociálním nebezpečí zločinů, kterých se dopustil.

„Odsoudili ho před týdnem,“ řekl tiše Tom, „a zdá se, že my jsme ten rozsudek vykonali. Rozumíš tomu alespoň trochu, Ervíne?“

Ervín odtrhl oči od mrtvého člověka, který ležel v trávě, a pozorně se podíval na vraha.

„A ty,“ zeptal se, „můžeš nám k tomu něco říct?“

Mladík zavrtěl hlavou, otočil se a šel pryč. Plakal.

Nad ohromnou planinou zahalenou žlutou mlhou viselo mrtvé ticho. Narušoval ho pouze šramot vzniklý pohyby podivných, jakoby paralyzovaných postav v pláštích, které jako mlčenlivé přízraky klouzaly po betonových deskách.

Ervín připoutal loď k Centrální pohraniční stanicí, vešel do přechodového tunelu, kde svlékl skafandr. Tam na něj čekal malý človíček s ryšavou bradkou.

„Konečně,“ řekl přívětivě a trochu podlézavě se usmál. „Ostatní už jsou tady dávno.“

„Kdo?“ zeptal se Ervín a stiskl mu ruku.

„Ó, všechno jsou to esa jako vy. Samotný Anton Bush, taky Dick Sampleton, ten který objevil oběžnice Elektry, Jaroslav Šperl, vítěz letošních Velkých kosmických závodů. Právě jim doktoři dělají profylaktickou prohlídku. Vy byste se měl také podívat k doktorovi, vždyť pět dní ve zrychleném režimu, to není legrace.“

„Sedm,“ opravil ho Ervín. „Já jsem letěl sedm dní obyčejným režimem. Velké přetížení Perseus prostě nesnese. Víte, my jsme skoro stejně staří.“

„Jak to Perseus,“ podivil se vousáč, „já u vás mám napsáno křižník Etna a vy jste kapitán Browers, jestli se nemýlím.“

„Máte výbornou paměť,“ řekl pilot. „Jenomže kapitán Browers je momentálně daleko odtud, kdesi v oblasti Rudé mlhoviny. Plní tam zvláštní rozkaz a tak se nemůže připojit ke zdejší, tak vynikající společnosti. Velitelství Severní základny mi přikázalo ho tady nahradit. Je mi jasné, že nejsem rovnocenná náhrada,“ usmál se pilot, „ale jiný pilot tam u nás jaksi nebyl po ruce.“

„Kčertu,“ vousáč nebyl schopen zakrýt rozčarování, „slyšel jsem toho tolik o kapitánu Browersovi.“

„Vy jste taky pilot?“ zeptal se Ervín. „Ne,“ zesmutněl vousáč, „jsem astronom, ale kdysi jsem strašně chtěl být pilotem. Ale ty oči…,“ vzdychl. „Takže mi nezbylo nic jiného, než sbírat podpisy všech vynikajících kapitánů a věřte mi, že ne každý se může pochlubit takovou sbírkou, jakou mám já.“

„Tak to, bohužel, já vám ji asi nedoplním,“ řekl Ervín, „protože už deset let létám jenom obyčejné trasy a za tu dobu jsem neobjevil žádnou novou civilizaci, nezúčastnil jsem se ani superdalekých expedicí a ani jsem se nestal vítězem ve Velkých kosmických závodech. Ostatně, moc by mě zajímalo, proč se tu sešlo tolik mých vynikajících kolegů?“

„Mě taky,“ odfrkl astronom, „zvlášť, když si nás včera dovolil navštívit jakýsi džentlmen, který má hodnost inspektora Bezpečnostní služby civilizací. Asi sotva by letěl starý kriminalistický vlk takovou dálku, aby se pokochal krásami této části galaxie. Ostatně si myslím, že se o tom všem dozvíte daleko dřív než já. Všichni piloti jsou pozváni k admirálu Astorovi, ale pouze piloti.“

„Řekl jste: k admirálu Astorovi?“ zeptal se Ervín. „Ano, Jindřich Astor je náčelníkem naší stanice. Vy ho znáte?“

„Kdysi dávno, před mnoha lety, jsem znal člověka, který se tak jmenoval.“ ozval se pilot. „Je to ale možná jenom shoda jmen.“

„To zjistíte za dvě hodiny,“ řekl astronom. „Instruktáž je v informačním oddělení.“

Ukázal Ervínovi jeho kajutu a rozloučil se s ním.

Ervín poznal Jindřicha Astora okamžitě, jak vstoupil do oválné místnosti informatoria. Jeho bývalý spolužák seděl na vyvýšeném místě za stolem, který byl zavalený přístroji. Vyzařovala z něj sebedůvěra domácího pána. Vedle něj seděl člověk s rudou tváří a širokými rameny, ve kterém už na první pohled všichni poznali vojáka.

I Astor Ervína poznal. Pousmál se, dokonce se za svým stolem nadzdvihl, ale okamžitě si zase sedl, když se setkal s pohledem, ve kterém nebyl ani náznak přátelství.

Všichni piloti už byli v místnosti a jakmile Ervín usedl do jediného volného křesla, pohaslo světlo. Uprostřed sálu se objevilo fialové záření, které se postupně změnilo ve fosforeskující masu nepravidelného tvaru. Uvnitř pulsovaly různobarevné body a stříbřitě se leskly spirálovité mlhoviny.

„Sešli jsme se z velmi vážných důvodů, a proto se obejdeme bez dlouhých úvodních řečí,“ uslyšel Ervín známý hlas, který se za ta léta skoro vůbec nezměnil. „Omluvte, prosím, nepříliš ostrý obraz, videosystém již dlouho nebyl seřizovaný. Naše stanice je tady, v sektoru pohraničních výzkumů.“

Ukazovací paprsek se přesunul ke kraji galaxie.

„Je to nejméně prozkoumaná část známého vesmíru. Připomínám vám, že právě tady byla objevena ložiska rudy, ze které se dobývá shebkit, nejničivější látka, kterou kdy lidstvo poznalo. Jak zajisté víte, výroba shebkitové výbušniny byla zakázána Konvencí planetárního svazu již v roce 2… a byla porušena jenom jednou a to z ryze vědeckých důvodů. To bylo tehdy, když mělo dojít k obnovení zdrojů energie v planetární soustavě Delta-F.“

Náčelník udělal malou přestávku a bylo jasné, že nyní došel k tomu hlavnímu.

„Dostal jsem příkaz sdělit vám přísně tajnou informaci,“ stroze pronesl Astor a šlehl pohledem po svém mlčenlivém sousedovi. „Bezpečnostní služba civilizací, jejíž představitel je mezi námi, má údaje, že na planetách pohraničního sektoru se provádí nezákonné zpracování shebkitových rud.“

V úplném tichu, které nastalo po jeho slovech, pokračoval:

„Na první opuštěné doly narazila expedice Spikeary, tady na planetě Elektra.“ Ukazovací paprsek se zastavil u svítícího bodu. „A jen několik dní nato našli moji lidé… pracovníci Centrální pohraniční stanice,“ rychle se opravil, „zbytky mechanismů a evakuované základny na planetě Ercea. Bezpečnostní služba vytvořila speciální komisi, která má za úkol vyšetřit tato fakta.“ Astor se na chvíli odmlčel a pak pokračoval:

„Podle velmi přibližných výpočtu stačí vytěžený shebkit ke zničení větší části naší galaxie. Následky takové katastrofy se prostě nedají předvídat.“

„To znamená, že si můžeme objednat zádušní mši,“ přerušil ho jeden z pilotů. „A to jste nás sem pozval, admirále, jenom proto, abyste nám sdělil tuto příjemnou novinku?“

„Nejenom proto,“ ostrý, jakoby nakřáplý hlas inspektora se vklínil do rozhovoru. „S dovolením náčelníka stanice,“ pohlédl na Astora a ten blahosklonně kývl, „teď budu pokračovat já. Shromáždili jsme vás, uznávaná kosmická esa, abychom našli fungující shebkitové doly. Musí existovat, práce jsou totiž vedeny ve velkém. Musíme zjistit místo, kam se ztrácí shebkit, abychom si, podle slov vašeho kolegy, nemuseli objednávat zádušní mši. A když už budeme vědět, kam ruda mizí, pak už, kčertu, nám snad bude jasné, kdo a proč se rozhodl ho získat.“

„A proč máme hledat doly zrovna my,“ zaslechl další otázku. „Copak naše Bezpečnostní služba nemá dost svých pilotů?“

Inspektor zarmouceně vzdychl. „Samozřejmě, že máme prvotřídní piloty,“ odpověděl po chvíli. „Musíte ale pochopit, kolik očí nás sleduje a jaký ohlas by měla tahle věc, jestliže se toho chopí naši lidé. Nesmíme zapomínat, že větší část galaxie patří planetám komunistického tábora. Jestliže se tam dovědí o zmizení shebkitu …,“ nedokončená věta byla výmluvnější, než ty nejzávažnější důvody.

„Kde je jistota, že nám ho přímo před nosem nekopou rudí?“ zeptal se kdosi.

„Dal bych cokoli za to, aby to byla pravda,“ skepticky si odfrkl inspektor. „Ostatně můžete si myslet, že je vaše verze geniální, jestli vás to povzbudí. Když přihlédneme k riziku a také k závažnosti celé operace, která nás čeká,“ jeho hlas získal kovové zabarvení, „Bezpečnostní služba vypsala na tuto operaci nebývalou finanční odměnu pro pilota, který najde shebkitové doly.“

Udal částku, která vyvolala ohromené výkřiky u posluchačů, kteří už dávno nebyli žádní zelenáči.

„No, a do detailů vás mnohem lépe zasvětí náš hostitel Jindřich Astor.“

„V průběhu posledních dnů jsme se pokusili vytipovat všechny planety pohraničního sektoru, kde by se mohly vyskytovat shebkitové rudy,“ pronesl náčelník stanice. „Je jich kolem desítky, takže na každého z vás přijdou dvě planety. Sektor je rozdělený na pátrací zóny,“ ukazovací paprsek prolétl vnitřkem zobrazené galaxie. „Protože jsme přihlédli k sumě, která je určena pro vítěze, rozhodli jsme se losovat. Kdo kam poletí, se dozvíte až zítra ráno, těsně před samotným odletem.“

„Takový pokládek stojí už za trochu námahy,“ zabrumlal kdosi z pilotů.

V sále se rozsvítilo. Piloti se rozcházeli a živě se mezi sebou bavili, pouze Ervín nepospíchal opustit své křeslo. Zdálo se, že si zdříml, asi jako otrávený divák na nudném představení. Když se ruka náčelníka stanice dotkla jeho ramene, podívaly se na něj oči, ve kterých nebyl ani stín spánku.

„Vypadá to, že nejsi příliš nadšený ze setkání se starým kamarádem,“ poznamenal Astor, když usedl vedle něj.

„Prostě jsem si odvykl bouřlivě projevovat své city,“ odpověděl Ervín. „Nezapomínej, že oproti tobě jsem obyčejný dopravní pilot, pro kterého je normálním stavem samota. Kromě toho tys nám dneska oznámil takovou věc, že mi z ní jde hlava kolem.“ Jeho pohled sklouzl po bezvadně učesané pěšince mladistvě vypadajícího společníka.

„Skoro ses nezměnil, Astore,“ řekl se stínem závisti v hlase.

Náčelník stanice nemohl skrýt spokojený úsměv.

„To tak vypadá jenom na první pohled. Oba jsme zestárli, příteli.“

„Máš pravdu,“ souhlasil pilot. „Jenom jsme dopadli různě, já stárnu v samotě propocené pilotní kabiny dopravní lodi a rozmělňuju život na dlouhé vyčerpávající přelety. Perseus je galéra, ke které jsem přikovaný, a vypadá to, že nadlouho. Ty v pohodě šedivíš na komfortním ostrově, představuješ moc v téhle části galaxie a spokojeně sleduješ, jak se desítky mně podobných smolařů plácají ve vesmírném prachu. Ty trávíš dovolenou na planetách, které mají ideální klima, tobě nevypadávají vlasy od tvrdého záření, nekazíš si žaludek stálým pojídáním hnusné chlorelly. A copak je tak těžké uhádnout předem, kdo z nás se dostane dřív do finiše, když jsme startovali společně?“

„Vypadá to, jako bys mi něco vyčítal,“ zachmuřil se náčelník. „Jenom mi není jasné co. Kdo je vinen tím, že já jsem dostal admirála a tys zůstal řadovým pilotem?“

„Řadovým,“ zabručel Ervín. „Ale já si moc dobře pamatuju okolnosti, za kterých jsme se rozcházeli, pamatuju si to, jako by to bylo včera. Tom už to má za sebou a já… Co jsem dneska vlastně já? Jsem pilot – smolař s praxí. Jenom tys dostal admirála,“ zpod obočí se podíval na Astora a jako by se probudil, kývl hlavou. „Nevšímej si toho, co povídám. Někdy trochu trpím samomluvou. Víš, osobní neúspěchy dráždí tím víc, čím je někdo jiný úspěšnější. A ty jsi ztělesněním úspěchu a to se mě, Astore, trochu dotklo. Potřeboval bych tvoje nervy.“

Usmál se, ale úsměv to byl takový nějaký bezmocný. „Ty jsi klidný, jako by se nic nestalo, ale já už nemůžu. Třesou se mi ruce, ale nic s tím nenadělám. To, co jste nám dnes s inspektorem řekli, je neuvěřitelné. Bojím se, že nejsme momentálně schopni docenit, jak je to všechno nebezpečné.“

Náčelník stanice lhostejně pokrčil rameny: „Ani ty, ani já to nejsme schopni odhadnout. Jsme praktici a ne vědci. Já nejsem například schopen pochopit, jak je možné vyhodit do povětří celou obrovskou planetu za pomoci jednoho gramu jakési látky.

A co je hlavní, proč,“ Astor vrhl na svého společníka zkoumavý pohled.

„Jsi šťastlivec a jako šťastlivec uvažuješ, Astore. Na světě jsou milióny lidí, kteří nemají co ztratit,“ zádumčivě řekl Ervín. „Jsou schopni obětovat ledaco, aby se mohli cítit jako vládci vesmíru, třeba jenom na chvíli. Chuť moci nad životy jiných opíjí daleko víc než jakékoli narkotikum. Je to tak?“

Na malou chvíli mu vyvstal před očima obraz: Nehybný člověk, roztažený na orosené trávě, v mrtvých očích se odráží jen oranžová mlha a zůstalo v nich skoro dětské nepochopení toho, co se stalo.

Ervín se setkal s ostrým, ostražitým pohledem Astora a pochopil, že on si také pamatuje jak to pole, tak i ležícího člověka. A taky pochopil, že pokud budou živi, bude to vzdálené ráno stát mezi nimi a rozdělovat je neproniknutelnou stěnou.

„Proč se mě na nic nezeptáš?“ tiše řekl Astor a odvrátil oči. „Vždyť teď myslíme oba na stejnou věc, ne? Byla to hloupá náhoda, tehdy před patnácti lety…“

„Nech toho,“ řekl Ervín. „Před patnácti lety mě to zajímalo, ale dneska už ne! Teď mám svých problémů dost. Až po krk. A kromě toho…,“ zaváhal a hledal potřebný výraz, „nevěřím, že mi odpovíš tak, jak bys mi odpověděl tehdy. Vzpomínám si na tvůj rozpačitý obličej, Astore, jak jsi nebyl schopný podívat se nám do očí. Teď jsi klidný, věříš si a ne ty, ale já ztrácím odvahu, když se podívám na tvé admirálské nárameníky.“

„Buď rád, že je mám,“ obtížně zadržované podráždění proniklo do Astorova hlasu. „Kdybych nebyl admirál, tak by ses nikdy nedozvěděl to, co ti teď řeknu.“

„Snad mi nechceš napovědět, kde je možné najít doly se shebkitem?“

„Nehloupni,“ skočil mu do řeči Astor, „jsem hluboce přesvědčen, že Bezpečnostní služba rozehrála tuhle komedii jenom pro formu.“

Naklonil se k Ervínovi a ztišil hlas:

„Říkám ti to proto, že jsem na vlastní oči viděl ty doly na Erreji. Jsou hodně dlouho opuštěné, přestože žíly jsou tam perspektivní. Myslím si, že chlapci z Bezpečnostní služby to chápou právě tak dobře, jako já.

Ti, kdo rozehráli tuhle hru se shebkitem, už mají to, co chtěli.“

„A co když se pleteš?“ zeptal se Ervín, „co když ty doly přece jenom najdeme?“

„No,“ řekl Astor, „hledat se musí jinde. Nechtěl jsem o tom mluvit přede všemi a navíc, proč si mám z toho oficírka dělat nepřítele. Ale tobě radím, vymysli si do zítřka jakoukoli přesvědčivou výmluvu a vrať se domů. Tady je zbytečné ztrácet síly i nervy.“

„Díky a nestarej se,“ řekl Ervín. „jenom je otázka, jestli tvoji radu využiju. Ty nevíš, že na Severní základně mi dali přezdívku Smolař. Jestli se tentokrát na mě usměje štěstí, tak jim všem vytřu zrak. A jestli budeš mít pravdu ty, tak se nic nestane, protože ani uznávaná esa nic nenajdou.“

„Chtěl jsem ti pomoct,“ v náčelníkově hlase bylo slyšet soucit.

„Je to moje šance,“ tvrdohlavě opakoval Ervín. Vstal, trochu zaváhal, než stiskl nabízenou ruku, prudce se otočil a vyšel ven.

Hodiny Centrální pohraniční stanice ukazovaly hodinu po půlnoci. Přestupní komorou a zšeřelým tunelem se protáhl nerozeznatelný stín k jedné z lodí. Neznámý se chvíli zdržel u vchodu a pak, aniž si rozsvítil, vešel do pilotní kabiny. Našel poklop vedoucí k reaktoru a rychle se ocitl v motorovém úseku, zcela zaplněném trubkami a rourami. Bylo tu chladno, tlustá vrstva jinovatky pokrývala vnitřní stranu pláště, za níž dýchal věčným chladem prostor posetý hvězdami.

Najednou uslyšel kroky, do úseku proniklo rozptýlené světlo z pilotní kabiny. Neznámý se schoval za výstupek trysky a znehybněl.

„Hergot, chtěl bych vědět, co děláte na mé lodi!“ zakřičel Ervín na astronoma, který se vystrašeně krčil v pilotním křesle. Vousáč, kterého Ervín přistihl, se zmateně snažil rozepnout řemeny, prsty se mu třásly, tvář měl rudou studem.

„Promiňte mi,“ zabreptal. „Ničeho jsem se ani nedotkl, bůh chraň. Víte, mně se občas strašně chce sednout si do tohohle křesla a cítit se aspoň chvíli jako pilot, je to puberťáctví, já vím, ale přemohlo mě to.“

„Proč jste si vybral mého otřískaného Persea?“, zeptal se už trochu klidněji pilot, „když tady kotví tolik prvotřídních lodí?“

Astronom se konečně odpoutal a jako koule vyletěl z kabiny. Když už byl v chodbě, otočil se a řekl:

„Neurazte se, Ervíne, ale to jsou historické lodě. jména jejich kapitánů jsou zapsána do katalogů kosmonautiky a vstoupit na jejich palubu jen tak, to by byla svatokrádež.“

„Ano, já a Perseus nejsme esa a tak se na nás nemusí brát ohled,“ dokončil za něj Ervín. „Zmizte odtud, vy pilotní embryo, a chraň vás pánbůh, jestli vás ještě jednou načapám v kabině nehistorického Persea!“

Vousáč nečekal na další slova, skulil se z můstku a zmizel v soumraku přechodového tunelu. Ervín si vyhledal v lékárničce uklidňující prášek, zhasl světlo v kabině a vyšel do chodby. Usnout bez prášků nemohl od poslední havárie u hvězdy Spektor, kde se zachránil jenom zázrakem. Několik dní se tam plácal v otevřeném kosmu v ubohé záchranné skořápce a jenom náhodou ho vylovila nákladní loď, která letěla kolem.

Polkl prášek a čekal na to, až zabere. Pomalu šel chodbou kolem plochých výstupků poklopů a masivních žeber přepážek. Už těch stanic prošel hodně, podobaly se sobě jako vejce vejci a byly rozházené v pustotě kosmu. Byly to ostrůvky cizího života, kam vstupoval jako host a opouštěl je bez jakéhokoli smutku. V řídkých okamžicích, kdy neměl co na práci, se snažil na nic nemyslet. Jenže z největších hlubin duše se mu zdvihla bolest, která uvnitř budila nelítostný hlas, který s lhostejností žháře opakoval jednu jedinou otázku: Kdy už konečně budeš mít štěstí, Ervíne?

Žena ho opustila po první havárii. Jejich dům byl prázdný, když se tam vrátil s popálenou tváří a tělem, celý pokryty jizvami. Od té doby neměl Ervín rodinu, a přátelům, kterých měl málo, se vyhýbal. Nesnášel jejich bičující soucitné pohledy. Měl jenom jednoho opravdového přítele – Toma. Setkávali se zřídka a v té době bylo mezi nimi víc mlčení než slov. Bylo to opravdové mužské kamarádství, bez zbytečné sentimentality, kdy lidé strašně potřebují jeden ‚druhého‘ protože spolu jsou silnější.

Tomova smrt jím otřásla. Ervín sám požádal o dálkové cesty, ale ani lety bolest neutichala, přestože v jeho životě se skoro nic nezměnilo. Jako by si ho osud vybral za pokusného králíka pro všemožné pohromy. Přežil pět katastrof. Ervín byl jedním z mála lidí, kteří viděli, jak to vypadá, když na lodi vybuchne reaktor, nuceně přistával na planetách s jedovatou atmosférou, musel vyskočit z lodi jenom ve skafandru a spolehnout se na zázrak. A kdyby se jednou rozhodl vyprávět o zážitcích z takových okamžiků, bylo by to vyprávění o všech zákoutích pekla. Ale Tom byl mrtev a nikomu jinému o tom vyprávět nechtěl. Normálně po několika takových katastrofách psychiatři pilota odepíšou kvůli vážně narušené psychice. Ale všichni lékaři byli vždycky nadšení Ervínovou fenomenální schopností sebeovládání a regenerační silou jeho organismu.

Piloti, kteří mají ve svém služebním záznamu zapsaných několik havárií, byli svými kolegy počítáni bud k hrdinům, nebo k smolařům. Velitelství takové piloty příliš nemiluje a vedení Severní základny nebylo výjimkou. Nejednou navrhovali Ervínovi, aby přestal pokoušet osud a začal dělat něco jiného, bezpečnějšího. Nakonec ho bossové nechali na pokoji, dali mu nejstarší loď základny a Ervín dostával ty nejtěžší a nejméně perspektivní cesty.

… Ani nevěděl, jak se ocitl v temných, okrajových zákoutích stanice. Vrstva prachu na stěnách a masivním poklopu svědčila o tom, že lidé navštěvují toto místo jenom zřídka. Ervín už se chtěl otočit, když za tlustým, dlouho neotvíraným poklopem uslyšel šramot. Zaposlouchal se. Jako by někdo škrábal drápy po kovové stěně. Ervín si v tom okamžiku vzpomněl na kočku. Jenže na podobných stanicích bylo přísně zakázáno mít zvířata. A mimoto, koho by napadlo schovat kočku za olověnou stěnu. Pilot uchopil rukojeť, ale vchod se neotevřel, nad ním se začala periodicky rozsvěcovat tabulka s nápisem, že k otevření je nutné znát kód. To je divné, pomyslel si Ervín, k čemu taková ostražitost na obyčejné stanici? Co když se z Astora za ta léta stal Modrovous?

Šramot za stěnou utichl. Ervín vší silou trhl rukojetí, ale poklop se ani nepohnul. Najednou se z druhé strany ozval zvuk, jako by někdo něčím kovovým bušil do stěny. Ervín se tak lekl, že odskočil od stěny.

„Co je to za blbost?“ zabrblal.

Nejjednodušší by bylo zajít za Astorem a povědět mu o tom. Nic nebylo Ervínovi tak proti srsti, jako tahle myšlenka. Za léta osamělého létání si zvykl hledat samostatně odpovědi i na nejneočekávanější otázky. Chvíli se rozmýšlel, pak odepnul od pasu zářič a připjal si ho k zápěstí. Zamířil daleko od místa, kde slyšel ťukání, a stiskl spoušť. Nečekal od toho žádné zázraky. Výstřel zanechal na pancéřové stěně jenom škrábanec. Ervín přepnul zbraň na maximální výkon a znovu vystřelil. Tentokrát se ve stěně objevil důlek. Rychle mačkal spoušť, mířil stále do stejného místa a stěna se rozžhavila do ruda. Do nosu ho udeřil ostrý zápach taveného kovu.

Nakonec se ve stěně objevilo několik tenkých, jakoby hřebíkem proražených otvorů. Ervín se naklonil k řešetu a křikl:

„Hej, je tam někdo?“

Uslyšel kovový skřípot, jako by někdo otáčel šroubem, který jde přes závit. Ervín zopakoval otázku. Z druhé strany se donesla odpověď:

„Tady je ERTORIUS, série Venuše – 4057.“

Ervín si ulehčeně oddychl. Odpověděl mu robot, velmi starý robot. Podle série jeden z posledních mohykánů, které vyrobila koncem minulého století filiálka firmy Ertorius na Venuši.

„Asi jsem to přehnal,“ pomyslel si Ervín a podíval se na děravou stěnu. Teď mi ji Astor může předepsat k náhradě. Zasunul zářič do pouzdra, třel si ruku, do které dostal křeč, a pak se zeptal:

„Co se děje, Ertorie?“

„Nerozumím vám, nerozumím vám…,“ opakoval robot, jako by byl zaseknutý.

Ervín si vzpomněl, že roboti té prehistorické série mají omezenou zásobu slov a rozhovor s nimi je možné vést jen přesně formulovanými větami.

„Proč jsi ťukal?“ zeptal se.

„Nebezpečí,“ odpověděl kovovým, lhostejným hlasem robot. „Nebezpečí…“

Ervín se zamyslel. Najednou ho oslnila idea. Vždyť ten, kdo Ertoria zavíral, musel říct heslo před ním. To bylo možné udělat, aniž by robot měl šanci dveře otevřít. Zevnitř bylo otevírání zcela jiné, takže místnost mohla docela dobře sloužit jako vězeňská cela.

„Řekni vstupní kód,“ řekl Ervín.

„Svátek ohně, tři,“ odpověděl robot, „svátek ohně, tři.“

Ervín řekl tato slova do mikrofonu ukrytého ve stěně, ale dveře se stejně neotevřely. Pilot si ulevil nadávkou, že znovu nepochopil omezenou slovní zásobu Ertoria. Třikrát zřetelně zopakoval kód, zámek cvakl, jakmile se Ervín objevil ve dveřích, robot odjel až na konec koridoru. Chodba zarazila Ervína svou zpustlosti.

V místnosti páchla spálená izolace a dodávala jí tíživý vzhled bojiště. Na kovové podlaze se válely zbytky přístrojů. Podél stěn stáli vysloužilí roboti. Byli novější než Ertorius, někteří vyšli z továrny před jedním nebo dvěma lety, to Ervín poznal podle čísel na hrudi. Všichni byli v daleko horším stavu než Ertorius. Člověk by nad nimi zaplakal. V jejich složitých vnitřnostech nebylo ještě všechno úplně zničené, a jakmile se Ervín objevil ve dveřích, začali se nekoordinovaně pohybovat, jeden pronášel nesmyslná slova, jiní zdvíhali ruce, jako by prosili o slitování. V rohu stál masivní kontejner. Ervín se k němu chtěl vydat, ale na rameno mu dopadla těžká Ertoriova ruka:

„Nebezpečí,“ znovu sekavě řekl robot, „nebezpečí.

Druhý den ráno vešel Jindřich Astor oblečený do slavnostní uniformy do centrálního úseku a sedl si do svého křesla za řídicím panelem. Byl neobyčejně bledý. Doprovázel ho inspektor, který právě dovyprávěl drsný vtip. Astor se zašklebil a zapojil spojení s loděmi.

Díval se na pilota na obrazovce. Položil mu několik stereotypních otázek o tom, jak se cítí, pak mu sdělil sektor hledání, který na něho připadl, seznámil ho s meteoritovým nebezpečím na jeho dráze. Potom hodil do mikrofonu několik hrubých, povzbuzujících vět i inspektor. Když došla řada na Ervína, objevily se na obrazovce místo pilota poruchy.

„Centrální pohraniční vás nevidí, Persee,“ nespokojeně řekl Astor. „Co je se spojením?“

„Perseus odpovídá Centrální pohraniční,“ uslyšel klidný hlas. „Nediv se, Astore, vždyť nejsem prvotřídní pilot. A moje loď už toho má taky hodně za sebou, takže takovéhle věci se nám stávají. Ručím ti za to, že po téhle cestě půjdeme oba do generální opravy.“

Kdyby byl inspektor, který seděl vedle Astora, pozornější, viděl by, jak tato neškodná slova admirála Astora zaskočila. Ale inspektor nespouštěl oči z vlnících se poruch na obrazovce a admirál se rychle uklidnil.

„Proč jsi neupozornil na závadu?“ zeptal se. „S takovým spojením je let nebezpečný.“

„Na Perseovi je příliš mnoho závad, aby bylo možné upozorňovat na každou,“ ozval se Ervín. „Dej mi koordináty a ostatní tě nemusí vzrušovat.“

Astor hodil okem po inspektorovi a ten lhostejně pokrčil rameny.

„Dobře,“ odpověděl Astor. „Ale uvědom si, že za bezpečnost tvého letu nenesu zodpovědnost.“

Suše odříkal nezbytné údaje. Inspektor zavrčel:

„Jsem ochotný vsadit deset ku jedné, že právě ty, chlapče, najdeš doly. V podobných hrách se esům nikdy nedaří.“

Nějakou dobu se dívali na horní panoramatickou obrazovku, na které se pomalu pohybovalo pět fosfo-reskujících teček. Astor se přesvědčil, že všechny lodě nabraly určený kurs, zaklonil se v křesle a zavřel oči.

„Nevypadáte dobře,“ všiml si inspektor.

„Špatně jsem spal,“ vysvětlil Astor. „Chtěl bych vědět, jak je možné prospat klidně takovou noc.“

„Podívejte se sem a uvidíte takového člověka před sebou,“ rozesmál se inspektor. „Jsem voják a voják musí umět spát dokonce i v zákopech.“

„Jestli naši chlapci nic nenajdou,“ pronesl Astor, „není vyloučené, že se vám tohle umění bude ještě hodit.“

„To máte pravdu, takové množství shebkitu si někdo neopatřil jen tak pro zábavu,“ zamyšleně protáhl inspektor. „Zatím jsem jednoznačně přesvědčený o jednom: Ten, kdo takhle riskuje, je buď obrovský hráč, nebo…,“ inspektor významně zakroužil prstem u spánku.

„A možná je v tom jedno i druhé,“ vyhrkl Astor. Nedal čas inspektorovi na to, aby mu odpověděl, a dodal:

„Ostatně, jsou to jenom neplodné úvahy. Jděte si odpočinout, inspektore. Piloti se s námi spojí nejdřív za několik hodin.“

Počkal, až inspektor opustil úsek, potom neočekávaně rychlým pohybem vymrštil své tělo z křesla, přiskočil ke dveřím a pevně je zavřel. Nervózně se podíval na hodinky a pak připojil k M-vysílačce nevelký přístroj.

Za několik vteřin, ještě dřív, než se objevil obraz, uslyšel Astor typické stařecké pokašlávání. Na obrazovce se objevila tvář, kterou dobře znali mnozí v táto části vesmíru. Stařec se díval na Astora chladně a zpytavě. Astor se vypnul a profesionálním hlasem, v němž byly slyšet i citlivé tóny, řekl: „jsem šťastný, že vás vidím, šéfe!“

„Opravdu?“ zeptal se stařec ironicky, „a co mi řekneš o průběhu operace Kurýr?“

„Všechno jde podle plánu,“ po vojensku odsekával slova Astor. „Zítra, nejpozději pozítří, až se zcela jasně projeví bezperspektivnost dalšího hledání, opustí Kurýr stanici i se shebkitem.“

„Doufám, že jsi si jistý tím, co říkáš,“ panovačně řekl jeho společník. „Jak to vypadá na stanici?“ Na nějaký okamžik Astor posečkal s odpovědí: „S piloty přiletěl jeden můj známý z Mezinárodního přípravného střediska,“ řekl pomalu.

„Hergot,“ zachraptěl člověk na obrazovce, „mezi těmi chlapy neměl být žádný tvůj známý. Předem jsme prošli všechny životopisy.“

„Zaskočil na poslední chvíli za Bowerse,“ vysvětlil Astor. „Ostatně, vás to nemusí znepokojovat, jeho let skončí ještě daleko dřív, než těch ostatních.“

„Jak to?“ rychle se zeptal společník.

„Malý strojek na vnitřní straně dýzy. Nikdo nezapochybuje o havárii reaktoru, technický stav jeho lodi je děsivý,“ klidně vysvětlil Astor. „Kromě toho je tenhle pilot známý smolař. Neví, že jeho smůla začala v tom okamžiku, kdy se vám znelíbil na lovu.“

„Aha, on je z tamtěch,“ zahučel šéf. „No, jestliže dokázal dodneška zůstat naživu, je jasné, že je to prst boží. Teď moc a moc závisí na tobě, Astore,“ v jeho hlase se objevila tvrdost. „Operace je vymyšlena perfektně a dokončit ji je nutné velkolepě.“

„Nepochybuji o tom,“ řekl uctivě Astor ‚do pomalu hasnoucí obrazovky.

Otřel si zpocenou tvář. Bylo vidět, že rozhovor nebyl z nejlehčích. Uvolnil se a plácl sebou do křesla. Nějakou chvíli seděl nehybně a tupě zíral do jednoho místa. Pak se podíval na hodinky.

„Počítáš, kolik minut chybí do mojí smrti?“

Slova pronesená se strašnou ironií donutila Astora vyskočit z křesla a otočit se. Zapotácel se, jako by dostal silnou ránu elektrickým proudem. Před ním stál Ervín a v jeho zanícených očích četl náčelník stanice jen výsměch a pohrdání. Temný bod smrtonosné hlavně se zdvihl do výše Astorova nosu.

„Není tak jednoduché zabít člověka. Dokonce ani s tvými nervy, že, Astore,“ skoro mile se zeptal Ervín.

„Tys všechno slyšel,“ řekl sinalými rty náčelník stanice, jako by tím vyslovil rozsudek sám nad sebou.

„Ano,“ potvrdil Ervín. „A teď taky vím, že všechny moje maléry byly předem připravené. Jenom nechápu, proč teď nemám pocit vítězství.“

Unaveně přejel rukou po zkrabatělém a za noc zarostlém obličeji.

„Proč nemám chuť se radovat? Proč je mi tak mizerně, jako v dětství, když místo slíbené sváteční procházky jakýmsi strašlivým omylem dostaneš pár facek a pak tě ještě zavřou do komory, které jsi se bál víc, než čehokoli jiného.“

Náčelník stanice mlčel. Najednou jeho ruka bleskurychlým pohybem uchopila masivní úlomek meteoritu ležícího na stole. V tomtéž okamžiku jako by Astorovu paži probodly desítky ohnivých jehel. Vykřikl a přitiskl si ji k sobě celou zkrvavenou.

„Jo, tak ani ty nejsi svatý,“ přemáhaje bolest zasténal Astor, „když používáš tuhle hračku!“

„Ne, nejsem,“ klidně odpověděl Ervín. „A nebude mě mučit svědomí, jestli tě zabiju. Jenom bych se chtěl ještě něco dozvědět. Tahleta noc ve mě vzbudila zájem ohledně tvé příkladné kariéry.“

„Ty věříš tomu, že ti všechno řeknu,“ vrhl na něj zlobný pohled Astor.

„Věřím tomu, že začnu střílet a to okamžitě, jakmile hned nezačneš mluvit.“

„No dobře …,“ začal Astor, ale pilot ho přerušil.

„Poslouchej, Jindřichu, nejsem žádné dítě. Jestli objevím ve tvém vyprávění třeba jenom jednu falešnou notu, náznak lži, budeš mrtvý.“

„Co tě zajímá?“ zasmušile se zeptal admirál.

„Všechno. Od samého počátku. Není tak mnoho lidí, kteří mohou nazvat Rospyho svým šéfem. Kdy a jak jste se seznámili?“

„Tak dobře, já ti to povím,“ sklesle řekl Astor. „Jen si nemysli, že jsem se polekal! Ty máš právo vědět… A až se dozvíš…,“ hlas se mu zachvěl. „Ano, až se dozvíš všechno, nejsem si jist, že potom budeš ještě chtít do mě vypálit celý náboj zářiče. Panebože, jestli je možné soudit spravedlivě, tak z nás dvou jsem smolař já a ne ty. Za celé roky jsem si nemohl ani jednou dovolit tu rozkoš udělat to, co bych chtěl.“

Náčelník stanice se schoulil v křesle a nahrbil ostrá ramena. Vypadal jako člověk, který si nevěří. Byl zvadlý, zcela nepodobný tomu Jindřichu Astorovi, kterým byl ještě před chvílí. Začal své vyprávění a hlas se mu zachvěl:

„Když jsem byl na stáži na Centrální pohraniční stanici, přiletěl tam zástupce ne právě neznámé firmy Sfinx. Financuje osídlování nejperspektivnějších planet. Byl to mohutný muž, který znal sílu moci. Okolo představitele takové firmy skákali všichni. Všichni, kromě staříka, který byl velitelem stanice. Nenáviděl jsem toho člověka, Ervíne. Byl to pedant, žlučovitý, věčně vrčící, každý den mi ztrpčoval život svými jedovatými poznámkami. Říkalo se o něm, že je čestný a spravedlivý, nehledě na jízlivý charakter. Mně to nepřišlo, neměl mě rád od našeho prvního setkání. Někdy se mi zdálo, že s ním může vydržet jenom jeho oblíbený robot, který byl právě tak stařičký a neobratný jako on. Táhl se vždy za ním jako stín. Zástupce Sfinxu a náčelník stanice cosi dlouho projednávali o samotě. Moje kajuta byla hned vedle a přestože jsem slovům nerozuměl, bylo mi jasné, že situace je napjatá. Najednou dveře hlučně bouchly a já opatrně vyhlédl do chodby. Uviděl jsem, jak stařík, který vypadal jako opařený, uhání po chodbě. Vztekle nadával, bublal cosi nepochopitelného o darebácích a zabijácích. Běžel do vysílací kabiny s energií neodpovídající jeho věku. V tom okamžiku se objevil na prahu zástupce firmy. Byl klidný, možná až příliš klidný. Navždycky jsem si zapamatoval pohled, který vyslal za staříkem. Nic nevyjadřoval, možná trochu soucitu a zvědavosti. Tak se lidé dívají, když náhodně cestou potkají pohřební průvod. Později jsem se dozvěděl, že se stařík snažil spojit s Bezpečnostní službou civilizací. Spojení nezískal, a tak se rozhodl zaletět svou osobní lodí na Betu-2, kde byla nejblíž stálá stanice Bezpečnostní služby. Svého náčelníka jsme víckrát neviděli.“

Astor vzdychl a zpod obočí se podíval na Ervína. Ten z něho nespouštěl ostražitý pohled.

„Nevím proč se po neúspěchu jednání se staříkem obrátil představitel firmy na mě, zelenáče, a ne na zástupce velitele, nebo na hlavního inženýra. Pozval mě k sobě a vysvětlil mi, že díky tvrdohlavosti náčelníka, který všude kolem sebe vidí jen porušování zákonů, se zpožďuje expedice na jednu z planet Erreje. Vlídně a upřímně se usmíval a řekl mi, že je to neplánovaná expedice, kterou financuje jistý vlivný člověk, který nemá zájem o publicitu. Dal mi najevo, že by to mělo za následek hromadu zbytečných formalit, které by podnik velmi zdržovaly.

‚Bože,‘ řekl, ‚vždyť my jenom potřebujeme, aby stanice přijala dvě nákladní lodi, doplnila jim zásoby a aby se o tom nikde nemluvilo.‘

Cítil jsem, že mnohé zůstalo nevyslovené, ale myslel jsem si, že je to proto, jak je strašně rozezlený na staříka. Představitel Sfinxu se projevil jako předvídavý člověk. Za několik dní se musel zástupce náčelníka urychleně vrátit domů, protože mu těžce onemocněla manželka. Hlavní inženýr odletěl přebírat nové zařízení. Tak se stalo, že jsem byl na stanici jediný, kdo mohl vydávat rozkazy. Brzy se objevily lodě. Jejich piloti z nich dokonce ani nevystoupili. Když jsem posoudil situaci, ani jsem se nedivil. Později, když mi skončila stáž, pozvali mě do hlavní filiálky Sfinxu a sdělili mi, že díky mé pomoci byla objevena perspektivní ložiska cenné rudy. Dostal jsem šek na takovou sumu, že se mi zatočila hlava. Navíc mi naznačili, že je to jenom drobnůstka proti tomu, co mohu získat, jestli se zalíbím všemohoucímu vládci Sfinxu, Samuelu Rospymu.“ Astor se prosebně podíval na společníka: „Věř mi, Ervíne, já jsem nemohl vědět, jaká to byla expedice. V Rospym jsem viděl fantasticky úspěšného byznysmena. Nemůžeš mě odsoudit za to, že jsem nechtěl pustit svoji šanci. Měl jsem krátký rozhovor s Rospym, který převrátil celý můj život. Nikdy nezapomenu na první setkání s tím strašlivým člověkem. V perfektně zařízeném pokoji ke mně přiběhl ohromně pohyblivý stařec s neobyčejně červenou tváří, podíval se na mě zespodu a zachraptěl:

‚Tak to jsi ty, ten nejperspektivnější mladík, který nám pomáhal hledat shebkit!‘

Když viděl, jak jsem zbledl, rozesmál se bublavým smíchem a navíc zatleskal radostí rukama.

‚No dobře,‘ řekl, ‚pomohl jsi nám najít shebkit a když to řeknu jazykem večerních zpráv, jsi právě takový zločinec jako já, jako my všichni. Ale uklidni se, chlapče. Tisíce lidí na mnoha planetách každodenně páchá zločiny a nejsou potrestáni.‘

Odběhl k průhledné stěně a ukázal prstem dolů, kde byly vidět barevné střechy daleko nižších budov a rozvětvené živé ulice.

‚Pro ty červy, kteří se tam dole plazí,‘ řekl štítivě v hlase, ‚platí stejná pravidla. Nazývají je zákonem. Každý z nich by dal nevím co za to, aby mohl žít podle svých vlastních zákonů. Pro většinu z nich je to nemožné, ne však pro nás dva.‘

Sedl si do ohromného křesla a mávl rukou: ‚Mnohé v životě jsem prošel, mnohé z toho, co nazývají nedostatkem, ctností, mocí, šílenstvím. Všechno jsem ochutnal. Jednu dobu mě zaujal buddhismus. Omezoval jsem se v přáních, pokoušel jsem se pohlédnout do hlubin své duše. Nakonec jsem pochopil jednu prostou věc. Pro mě se nehodí to, čím se uspokojují milióny jiných. Náboženství je pohádka pro plebs a buddhismus zvlášť. Nevěřím v převtělování duší a ani tobě to neradím, chlapče. To co přijde potom, když ti vymění špatné srdce, plíce a tak dál a když tě to stejně nezachrání, je konec, tečka, prázdnota. Smrt je strašná svou neodvolatelností. Smrt, smrt, smrt,‘ zakrákoral zlověstně. ‚A víš, proč je to tak strašné?‘

Rospy ke mně naklonil svůj hladký, zlý obličej zkaženého dítěte:

‚Protože ty odejdeš a všechno tady zůstane. Nepřátelé, přátelé, nicky, géniové, lidi, zvířata, domy, květiny. Všechno tu zůstane a jenom ty, kterého ještě nedávno vzývali jako boha, koho se báli, komu se klaněli, jako by nikdy neexistoval. A já takhle nechci odejít!‘

Jeho oči se blýskaly šíleným vnuknutím:

‚K tomu potřebuju shebkit, strašně moc shebkitu. Poprvé jsem pochopil, co to je, když vejcohlavci navrhli s jeho pomocí zažehnout nová slunce okolo planet Delty. V lidské řeči nejsou slova, která by popsala všechny barvy smrti, všechnu moc toho ohně. Na malou chvilku jsem se cítil jako bezmocný mikrob. A ta příhoda tenkrát mi vnukla ideu. Až přijde moje chvíle, tak to bude nejen můj konec, ale konec celého světa. Přinutím lidstvo, aby se zachvělo při nevídaném svátku ohně, a všichni najednou se vypravíme do hrobu. Ó, to bude slavný a mě důstojný pohřeb!‘

Svými krátkými prsty mi stiskl ruku jako kleštěmi:

‚Ty, právě ty, můj chlapče, ty mi pomůžeš, abych se z mocného stal všemocný. Nemáš jméno, ani moc, ani peníze. Pro svět jsi nula. Proto se staneš hlídačem shebkitových pokladů. Tak jsem se rozhodl!‘

Velitelským gestem mě poslal pryč.

Mou duši ovládl strašný zmatek. Chtěl jsem zapomenout, rozptýlit se. Dokonce jsem se zaradoval, když mi pracovníci firmy nabídli nevinnou zábavu, lov na roboty. Neskrývám, že jsem cítil prudké vzrušení, když jsem střílel na postavy pohybující se po betonu. Do té chvíle jsem neměl žádné podezření. Když jsem doběhl k tomu poslednímu, který tak divně upadl, pochopil jsem, že jsem střílel na člověka. Odhrnul jsem kapuci z tváře a jako by mě uvnitř něco sevřelo ledovou pěstí. Byl to stařík, můj bývalý náčelník. ‚Tys…,‘ zachraptěl, ‚ty ses mi nelíbil od samého začátku!‘

Byla to jeho poslední slova. Odstrčil mou ruku, když jsem mu chtěl pomoci. Teprve za několik dní jsem zjistil, že ke každé skupině robotů, kteří tamtudy šli do šrotu, přidávali Rospyho podřízení lidi. Byli to ti nešťastníci, kteří byli firmě obzvlášť nebezpeční.“ Astor zmlkl. Ramena se mu sotva viditelně chvěla.

„Co bylo potom,“ zeptal se Ervín.

„Moc si toho nevzpomínám,“ odpověděl náčelník stanice. „Asi jsem křičel, vyhrožoval někomu, málem samotnému Rospymu. Byl jsem v šoku. Když jsem nakonec zase začal vnímat, byl jsem zavřený na samotce. Měl jsem několik dní na rozmyšlenou. Mohl jsem se rozhodnout: Jít s roboty po betonu, nebo se vrátit na stanici, abych se časem stal jejím náčelníkem. Tehdy na samotce jsem se zlomil definitivně,“ přiznal dutě Astor. „Když mě pustili, přikázali mi Rospyho lidé, abych pozval na lov vás dva, tebe a Toma. Nevím proč, ale vy dva jste je zajímali, zvlášť Tom.“

Setkal se s upřeným pohledem Ervína a uhnul očima.

„Jsi jidáš,“ řekl Ervín, „Jidáš jsi, ať už pro sebe najdeš jakékoli omluvy.“

„Ne,“ zakřičel Astor. „Nejsem ‚jidáš! Proti Rospymu jsem byl bezmocný, cožpak to nechápeš? Zahnal mě do labyrintu, ze kterého nevede žádný východ.“

„Rok nato zahynul Tom při katastrofě,“ pronesl Ervín. „Bylo to dílo firmy?“

„Nevím,“ zahučel Astor, „možná. Mohli mu navrhnout spolupráci a on odmítl.“

„Ve srovnání s Tomem se mi ještě vedlo dobře,“ řekl pilot. „Ale stejně nechápu, proč právě tebe nechal ten maniak hlídat shebkit?“

„Rospy se ho bál mít u sebe. Nepřál si sedět na soudku s prachem. Pohraniční stanice je místo dostatečně vzdálené a kromě toho není žádný problém tady sehnat všechny komponenty na zpracování shebkitu. Tady vznikla z rudy nejsmrtonosnější zbraň na světě. Rospy mě štědře odměňoval a nespouštěl ze mě oči. Asi tak jako z oblíbeného hlídacího psa,“ usmál se hořce Astor. „Když Sampleton našel opuštěné doly na Elektře, Rospy se polekal, že jeho idea současného pohřbu lidstva půjde k čertu. Tak vznikla operace Kurýr.“ Vrhl na Ervína pohled plný zoufalství. „Nemusel bych ti to vyprávět, Ervíne, ale já už nemám co ztratit. Hrozně se mi chce alespoň jednou v životě být sám sebou. Podle plánu jsem měl okamžitě ukončit práce na dobývání shebkitu na Ereji a ihned informovat Bezpečnostní službu civilizací o jakoby náhodou objevených dolech. To abych od sebe odvedl pozornost. Chytře vymyšlené, že? Ale ještě geniálnější měl být závěr operace. Rospy a ti ostatní si byli vědomi, jaký blázinec vyvolá moje a Sampletonova zpráva v Bezpečnostní službě civilizací. Přesně si spočítali, že někdo z vedení Bezpečnostní služby okamžitě navštíví pohraniční stanici, aby na místě řídil pátrání. Nikoho by nenapadlo hledat v nákladním úseku služební lodě jeden kontejner navíc. Spolehlivějšího kurýra než je Hlavní inspektor Bezpečnostní služby nenajdeš, že?“ Astor se nervózně rozesmál.

„Ať si říká kdo chce co chce, Rospyho lidé nejedí svůj chlebíček zadarmo. Já bych ani do konce života nevymyslel nic takového. A když už jsem si myslel, že je všechno v pořádku, objevil ses ty, Ervíne. Otočil sis mě okolo prstu a ani kdybys mě zabil, tak nevím jak. Prostě je to nějaké kouzlo.“

„Tady nejsou žádná kouzla,“ namítl pilot. „Když se zástupce Sfinxu poprvé objevil u staříka, byl jejich rozhovoru přítomen ještě někdo. Minulou noc mi ten rozhovor zopakoval slovo od slova.“

„Kdo?!?“ hlas náčelníka stanice přešel do křiku.

„Ten, komu je víc let, než nám oběma dohromady. Umí dělat věci, které lidi už dávno zapomněli. Natírat podlahy, nebo rozsvěcovat svíčky. Jmenuje se Ertorius.“

„Krucinál!“ zasténal Astor. „Já jsem věděl, že mě ta železná piksla prodá. Hned na počátku jsem ho měl rozebrat na součástky a vyhodit do kosmu. Jenže jsem na něj nemohl vztáhnout ruku. Příliš mi připomínal staříka. Zavřel jsem ho do nejvzdálenějšího kouta stanice. Ale …,“ přetrhl větu a upřel na Ervína hněvivý, nedůvěřivý pohled, „ty mě taháš za nos! Ertorius musel za tu dobu zahynout. Ani jeden robot nevydrží dlouho v blízkosti tak velkého množství shebkit!“

„Ani jeden současný robot,“ upřesnil pilot. „Opravdu mají v sobě součástky, které se rychle rozpadají působením shebkitového záření. Roboti, které jsi zavřel společně s Ertoriem, zahynuli, věděli příliš mnoho, viď?“ Astor sklonil hlavu ke kolenům. „Jenže ty sis neuvědomil, že Ertorius je velmi starý robot,“ pokračoval Ervín, „a shebkit mu nevadí. Nebylo jednoduché se s ním domluvit, ale nakonec se mi to povedlo. Když jsem se dozvěděl, kde je uschován shebkit, pochopil jsem, proč ses tak úporně snažil dostat mě ze stanice. Pochopil jsem, že jsi zločinec, Astore, a nezastavíš se před ničím. Proto jsem se rozhodl, že na pátrací let poletí robot – dubler. Bylo ovšem nutné trochu poničit spojení a promyslet všemožné varianty odpovědí na tvé otázky. To nebylo těžké.“

„Myslel jsem si, že nejsi tak rafinovaný,“ protáhl náčelník stanice. „Vypadá to, že se ti tentokrát podařilo urvat první cenu, Ervíne. Co uděláš se mnou?“

Pilot neodpověděl a stiskl jednu z klapek na řídicím pultě. Na obrazovku veplul obličej hlavního inspektora. V jeho rozespalém obličeji bylo vepsáno překvapení. „Přijdte do Centrálního úseku, inspektore,“ řekl Ervín, „máte tady práci. A vezměte si s sebou pouta. Měl byste je mít s sebou, jak předpokládám.“

Nějakou chvíli sledoval, jak se inspektor roztržitě motá po kajutě, pak vypojil obrazovku.

„Ale stejně necítím nějaké štěstí a radost…,“ zaslechl Astor skoro neslyšně pronesená slova.

Ve venkovské rezidenci hlavy Bezpečnostní služby civilizací bylo ticho, jež rušil jenom šelest listí ohromných, korunami vzájemně propletených stromů. Dole u jejich kořenů se jako lehýnce se chvějící vrstva rozprostírala hustá nažloutlá mlha. Zakrývala dvůr přede dveřmi i pole, které se táhlo až k lesu a bylo pokryté betonovými deskami.

Nízko nad horizontem visela hvězda, která vypadala jako ohromný smaragd a zalévala zeleným, přízračným světlem obličeje lidí sedících na otevřené terase domu.

„A stejně je to čertovská smůla, že ten pilot, ten Ervín nechtěl s námi spolupracovat,“ mrzutě řekl prezident Bezpečnostní služby civilizací a sledoval hru barev zapadajícího Slunce.

„Není to žádná legrace, když se jednotlivci podaří dovést do konce vyšetřování, na něž jste nestačil vy – profesionál.“

Jeho trochu skeptický pohled se zastavil na společníkově obličeji. Hlavní inspektor se zašklebil a naráz dopil obsah své sklenice.

„Nemám se za co stydět,“ řekl trochu pletoucím se jazykem. „Kdo je vinen tím, že ten chlapec nebyl byznysmen? Zdvojil jsem, dokonce ztrojnásobil částku, a on se díval kamsi mimo mě a usmíval se.

‚Peníze mě nezajímají, nechci být na nikom závislý‘, opakoval stále. Jenom blázen se mohl zříct takové nabídky. Nakonec jsem nevydržel a naznačil mu možné následky, ale nehnul ani brvou. Ne, opravdu nejsem ničím vinen,“ opakoval inspektor.

„Je to jasné, může si za to sám, že to tak‘ skončilo,“ souhlasil prezident, „ale přece jen mi je toho chlapce líto. V jiné situaci by se byl mohl stát národním hrdinou.“

„A v téhle situaci musí mlčet,“ zabručel inspektor. „Nemučte se zbytečně, prezidente, neměli jsme jinou možnost. Bohužel existuje jenom jediná cesta, jak přinutit člověka, aby opravdu mlčel.“

„Jste perfektní podřízený, inspektore,“ uchechtl se prezident. „Nechtěl bych se vám někdy dostat do drápů.“

„Ať vás bůh chrání, abyste se tam dostal,“ řekl inspektor a oba se rozesmáli.

„Ostatně, brzy se setmí,“ všiml si prezident. „Vaší chlapci nějak dlouho připravují terče.“

Inspektor vrhl pohled na hodinky, vstal a v tom okamžiku se ozval výstražný signál, který připomínal zvuk starého loveckého rohu.

„No, tak jdem na to,“ bodře řekl prezident a slastně se protáhl. „Podejte mi mou zbraň, příteli.“

Láskyplně přejel po pažbě, po ploché hlavni, zadumaně přežvýkl a řekl:

„Rospy byl vynalézavý člověk, to se nedá popřít. Bojím se, že nebude jednoduché vyřešit hádanku, kterou nám odkázal. Co s takovým množstvím shebkitu? To je otázka.“ Prezident se neočekávaně rozesmál: „Co kdybychom se rozdělili s rudými?“ Inspektor neodpověděl. Přiložil k rameni pažbu a soustředěně mířil na jednu z figur v pytlovitých, na paty spadajících pláštích, které jakoby svázané do řady těžce a pomalu klouzaly po betonu skrytém v mlze.

POSLEDNÍ LOV

„Musím ho zabít já sám,“ rozhodně odsekl. „Těmahle rukama,“ vystrčil před sebe žilnaté pěsti. „Chci cítit, jak z něj uniká život.“

Skoro nepostřehnutelný stín přeběhl po opálené tváři muže sedícího naproti. Oba seděli na otevřené terase vilky, ležící za městem. Mohutné tělo Myslivce se jen tak tak vešlo do biokřesla ochotného v kterémkoli okamžiku změnit tvar podle přání svého pána. Myslivec zádumčivě několikrát naprázdno polkl a jeho pohled sklouzl mimo Straiťana, který strnul v napjatém očekávání. Díval se tam, kde se za tmavočerným lesem chvěl zelenozlatý ohnivý ostrov Megapolisu.

Kdyby Straiťan uměl číst myšlenky, určitě by se cítil ukřivděně.

„Ještě jeden, co sní o tom, že ponoří ruce do kouřící krve,“ myslel si Myslivec. „Kolik bude zapotřebí času, aby se z člověka vykořenila tahle touha zděděná po předcích. Ti si takovouhle rozkoš mohli dovolit. Kdysi nebyli lovci postaveni mimo zákon.“

„To znamená, že trváte na tom, aby všechno bylo úplně doopravdy,“ zeptal se ještě jednou.

„Ano,“ zachvěl se Straiťan, „přesně jako to bylo před mnoha sty lety. I zbraň musí být starodávná a střely z… Jak se říká tomu výbušnému prášku?“

„Střelný prach,“ odpověděl Myslivec.

Díval se na Straiťana pohledem plným jakéhosi nepochopitelného soucitu. Tak se dívá lékař na svého pacienta, když se dopátrá symptomů smrtelného onemocnění.

„Mohl bych vám opatřit kůži,“ zaváhal. Pak se stejně odhodlal učinit nabídku a doufal, že se stane zázrak, „opravdovou kůži…“

„Já chci zvíře,“ stál na svém Straiťan. „Já ho chci zastřelit sám a pak stáhnout. Poslyšte,“ v jeho pohledu se objevily jiskérky podezřívavosti, „přátelé mi vás doporučili jako jednoho z mála specialistů, který je schopen zorganizovat pravý lov tady na Zemi. Posledních pár let jsem strávil na vzdálených oběžnicích Straita a snil jsem, chápete to, snil jsem o takovém lovu. Ve své kajutě na základně jsem si pověsil starou holografii leoparda. Měl jsem hromadu času na to, abych si všechno promyslel až do detailu. Představoval jsem si, jak budu pomalu a rozvážně nabíjet patrony, jak natáhnu nosem vůni usychajícího listí podzimního lesa. Nezdálo by se vám to tak velkým podivínstvím, kdybyste strávil takovou dobu tak daleko od Země. A vy mi nabízíte kůži…“

„Potřeboval jsem se přesvědčit, že se bez toho opravdu neobejdete,“ ozval se po kratší pauze Myslivec. „Dobře! Uspořádám pro vás lov. I když… Jak dlouho jste nebyl na Zemi?“

„Víc jak osm let.“

„Za tu dobu se tu mnohé změnilo. Planetární rada vydala zákony…“

„Chcete zvýšit cenu,“ ušklíbl se Straiťan. „Budte bez obav. Nejsem žádný troškař.“ Myslivec se podíval Straiťanovi do očí a úsměšek mu zmizel ze rtů.

„Cena,“ řekl Myslivec přezíravě. „I kdybyste zaplatil cokoli, stejně bude všechno málo. Na Zemi nezůstala už skoro žádná zvěř. Lidé, kteří se jako vy narodili na jiných planetách a prožili tam větší část svého života, jen velmi těžko doopravdy chápou, co to znamená. Chcete zabíjet? Prosím, jeďte si na galasafari…“

„No jo,“ zabručel Straiťan, „ztrácet síly a čas střelbou na neexistující fantomy, na jakési prostorové obrazy? Ne! Tahle atrakce není nic pro mě!“

„Galasafari je jenom jeden ze způsobů, jak chránit zvěř,“ řekl Myslivec. „Existují i jiné …“

„Viděl jste někdy živého jedlosaura?“ přerušil ho Straiťan.

Myslivec zavrtěl hlavou.

„Střílel jsem tahle zvířata dřív, než je zakázali lovit. I potom,“ dodal po krátké pauze… „Je to vlastně jenom ohromná pohybující se tlama, schopná slupnout všechno, co je jenom o malinko slabší než ona sama. Není nic hroznějšího, než je jedlosaurus. S ničím strašnějším, co se pohybuje po vlastních tlapách, jsem se nesetkal. Ale vždycky, když jsem mu vpálil paprskový náboj do jeho obrněného těla, cítil jsem něco jako výčitky svědomí, jedlosaura není nutné stopovat, není nutné ho pronásledovat, neumí utéct před namířenou zbraní, neměl žádnou šanci mě zabít. To nebyl lov! Opravdový lov je možný jenom tady, na Zemi.“

„Tak jo,“ povzdychl si Myslivec, „připravím vám antikvární zbraň. Předpokládám, že si nebudete přát, abych vás doprovázel.“

„Jenom mi ukážete jeho stezky,“ kývl Straiťan.

Jeho tvář se uvolnila a rysy změkly.

„Jsem rád, že jste mě pochopil. Opravdu ho musím mít. S tím se nedá nic dělat. Jenom bych se chtěl zeptat …“

No konečně, pomyslel si Myslivec, všichni se na to ptají… Protože přece jenom v hloubi duše vědí, co je to lov na Zemi.

Mlčel, a dal tak možnost Straiťanovi vymáčknout ze sebe větu:

„Zůstalo jich ještě hodně … těch zvířat?“

Myslivec mu odpověděl právě tak, jak odpovídal jiným:

„Ten, po kterém budete střílet, není poslední.“

A právě tak, jako ti druzí, se Straiťan s úlevou opřel o opěradlo křesla a usmál se.

Srnčí stádečko bleskově prolétlo řídkým lesíkem a zanechalo za sebou pruh zdusané trávy promísené se zemí, několik přeražených suchých větví a zápach, kterým se dravec opájel.

Leopard ještě jednou rozkošnicky očichal čerstvou stopu. Svět se skládal z nepřeberného množství vůní. Proudily vzduchem jako neviditelné potůčky a zalévaly ho vzrušujícím mrazením nejasných přání. Neexistuje příjemnější vůně než je tahleta – je to vůně jídla, vůně života. Přitahovala ho a pěnila mu krev. Ohromná kočka udělala několik nehlučných skoků přes paseku, sklonila hlavu a vydala se po stopě pravidelným a rychlým klusem, pohlcujícím kilometr za kilometrem. Najednou se leopard zastavil, jako by narazil na průzračnou stěnu. Citlivé nozdry narazily na cizí pach, s kterým tak často přicházela smrt. Leopard se přitiskl do trávy a snažil se zjistit, odkud přichází nebezpečí. Bylo kdesi v nepříliš velké vzdálenosti, zatím stále ještě neviditelné, ale reálné. Bylo to jako tísnivé ticho před příchodem uragánu. Pro zvíře nebyl nebezpečím zápach, avšak cítilo ho každou buňkou svého obratného těla, přírodou vypracovaného k dokonalosti. Právě tahle nepostřehnutelná supercitlivost vůči nebezpečí mu už mnohokrát zachránila život.

Ještě před sto lety se lovec a zvíře mohli ocitnout na jedné lovecké pěšině proti sobě. Teď však člověk měl možnost zabíjet, aniž by opustil své komfortní útočiště v Megapolisu. Hrozba se stala nezničitelnou a nehmatatelnou. Kmen stromu mohl vybuchnout a změnit se v obláček plynu, který zabíjí okamžitě, ale zachovává drahocennou kožešinu nedotčenou. Z nebetyčných výšin mohl sletět dolů samonaváděcí jehlový náboj, před nímž nebylo záchrany. Z neviditelné léčky ve skalách vylétalo tenké, smrtonosné žihadlo paprsku. Jen ten, kdo je supercitlivý na nebezpečí, měl šanci přežít. Jakmile jich zůstalo příliš málo, byla celá zóna kolem Megapolisu prohlášena za rezervaci. Planetární rada značně zpřísnila zákony postihující lovce. Těm nejzatvrzelejším hrozilo vyhnanství ze Země a dokonce i trest používaný pro zvlášť nebezpečné zločince.

Přesto přese všechno se našli tací, kteří se podobali narkomanům neschopným žít bez svého jedu. Projevovali neobyčejnou vynalézavost, aby unikli kontrole speciálních dozorčích družic a helikoptér myslivců. Byli schopni zaplatit jakoukoli cenu za několik okamžiků naplněných trpkou rozkoší a riskem.

…Zvíře uskočilo stranou. Do výšky vyletěla hromada spadaného listí. Několika mohutnými skoky zmizelo v dálce. Nemohlo se zbavit neobjasnitelné tíživé předtuchy. Byl to jeden ze třiceti leopardů, kteří v této chvíli ještě žili na Zemi.

Myslivec pomohl Straiťanovi natáhnout si skvrnitou kombinézu a utáhnout řemen patrontašky. Potom nábožně vytáhl z obalu dvouhlavňovku. Straiťan si zbraň prohlédl, podíval se do hlavní, několikrát natáhl a naprázdno spustil. Pak nadšeně kývl hlavou. Takovou starodávnou zbraň držel v rukou poprvé.

Myslivec mu poradil, jak se má krýt, co má udělat, kdyby se objevila strážní helikoptéra. Myslivec si nebyl jistý tím, že Straiťan si všechna jeho doporučení zapamatoval. Připadalo mu, že je příliš vzrušený.

Z druhého pouzdra vytáhl ještě jednu zbraň. Vypadala stejně staře jako dvouhlavňovka Straiťana.

„Na co to máte?“ neudržel se lovec.

„Každý z nás má svůj lov,“ neurčitě odpověděl Myslivec.

„Aha, chápu,“ kývl Straiťan, i když nepochopil vůbec nic.

Zašli do lesa. Vpředu šel Myslivec, o krok za ním měkce našlapoval Straiťan. Myslivec myslel na svou ženu. Když odcházel a jako obvykle ji políbil, zeptala se ho:

„Střílíš přesně?“

Myslivec překvapeně přikývl a tak pokračovala:

„Znám tě už několik let a za celou tu dobu jsi z lesa nic nepřinesl. Přitom tvé zbraně páchnou střelným prachem. Na jakou zvěř to střílíš?“

Věděl, že dřív nebo později mu tuhle otázku položí, a přesto na ni nebyl připravený.

„Popovídáme si o tom někdy později, až…,“ odpověděl Myslivec a odešel.

Teď ho mučilo to, že jí nedokázal odpovědět. Přemýšlel o tom, jak nejlépe vysvětlit ženě, na jaký lov odchází po celé ty roky. Žena byla o mnoho let mladší než Myslivec, děti neměli, a tak se bál, že jí ztratí.

Když do leopardovy lovecké stezky zbývalo pár desítek kroků, zastavili se.

„Tady zůstaneme,“ řekl Myslivec. „Vidíte tu salaš tam vpravo? To jenom pro případ, že by přišel déšť. Hlavně si dejte pozor, abyste nepropásl zvíře. Přijde. Určitě!“

Straiťan kývl a Myslivec odešel. Zmizel, jako by se rozpustil v zlatavém podzimním soumraku. Straiťan se díval a potom se pohnul kupředu. Pečlivě se rozhlédl a pak se uvelebil za starým, mechem porostlým vývratem. Lehký vítr vonící houbami mu ovíval tvář a Straiťan si byl jistý, že ho zvíře nemůže ucítit, ať by bylo sebeostražitější.

Myslivci to bylo také jasné. Z obvyklého úkrytu na vrcholku pahorku měl před sebou Jako na dlani část lovecké stezky zvířete a lovcův napjatý profil. Opravdu to byl dobrý lovec. Zvíře uviděli současně. Myslivec skoro lhostejně sledoval, jak Straiťan dlouho a s rozkoší míří, jak plavně a dá se říct něžně se jeho ukazováček dotkl kohoutku.

Stezku mělo zvíře v malíčku, vědělo o každém kmínku, mělo ji označkovanou. I když každodenní pouť po ní měla v sobě cosi nepochopitelného, nepostižitelného, přesto ji každý den leopard používal. Superopatrné zvíře tu překračovalo jakousi zakázanou hranici, strašnou a nedostupnou pro většinu jeho příbuzných, protože instinktem cítilo, že je to cesta k záchraně.

Zvíře měkce našlapovalo, naslouchalo zvukům lesa, čenichalo potůčky zápachů. Leopard byl součástí přírody, jež ho obklopovala.

Náhlá předtucha, která ho ještě nikdy nepodvedla, ho donutila vrhnout se k zemi s široce roztaženými tlapami. V tom okamžiku třeskl lesní tišinou ostrý přerývaný zvuk…

Ostrý, přerývaný zvuk třeskl tišinou lesa. Straiťan se nadzdvihl za vývratem, protože ucítil krátký bodavý úder pod lopatkou. Propadal se do oslepující propasti. Aniž pustil z ruky teplou pažbu, natáhl se na zem pokrytou listím a chvojím a bezvládně zvrátil hlavu. Jeho strnulá tvář neztratila výraz radostného očekávání.

Myslivec přestal mířit, pohybem závěru vyhodil horkou nábojnici. Vstal a spustil se k Straiťanovi, bezvládně ležícímu s rozhozenýma rukama. Sedl si na vývrat a delší dobu se díval na jeho zbělalou tvář. Potom se Myslivec odvrátil a jeho oči se střetly se žlutýma očima zvířete. Leopard se přišoural a otřel se tlamou o Myslivcovu botu. Muž strčil ruku do torby a vytáhl odtud maso. Díval se na leoparda, jak se živí, jak kočičím způsobem vylizuje trávu, na které před chvílí leželo maso. Za pár minut se v dálce objevil bzučící bod, který se brzy změnil ve strážní helikoptéru. Zvíře zmizelo.

Stroj přistál a vylezl z něj pilot. Hned za ním se z helikoptéry vykulila stříbřitá koule lékařského robota. Pilot se pozdravil s Myslivcem a přisedl si k němu. Robot, nápadně podobný kovovému pavoukovi, přicupital k ležícímu Straiťanovi a vzduchem se zableskly jeho pohyblivé článkovité manipulátory.

„Je to už pokolikáté,“ řekl pilot a díval se na Straiťana, „a pořád si na to nemůžu zvyknout. Vypadá jako úplná mrtvola.“

„Za pár dní bude jako rybička,“ odpověděl mu Myslivec.

Robot vytáhl ze Straiťanova těla zbytky plastikové ampule a odhodil ji stranou.

„Silfidomin? Jako vždycky?“ zeptal se pilot.

„Jako vždycky,“ odvětil Myslivec.

„To znamená, že za pár dní se probere, ale už to nebude on…“

„Nebude úplně takový jako dřív,“ neochotně ho opravil Myslivec. „Prostě z něj zmizí přání zabíjet. Byl to jeho poslední lov.“

Robot pečlivě ukládal Straiťanovo tělo do speciálního měkkého obalu.

„A kdy bude tvůj poslední lov?“ zeptal se pilot a vstal.

Myslivec se na něj krátce podíval a pak přejel pohledem tam, kde se v dálce nad polomem tyčily zelené svíce mladých jedlí. Uviděl známé oči plné zlatého ohně. Na malý okamžik jím pronikla skoro mystická hrůza. Myslivec byl v tom okamžiku přesvědčený, že zvíře pochopilo otázku a čeká na odpověď.

ZEMĚ ČÍSLO DVĚ

1.

Průzkumná loď startovala z Pluta. Nabrala směr k Zemi. Posádka se pomalu vzpamatovávala po několikaměsíční vysilující práci. Všichni sestavovali a dávali do pořádku spěšně udělané zápisky, zpracovávali výsledky experimentů, prováděli pečlivou klasifikaci vzorků půd a zemin. Poprvé po mnoha dnech zacvakaly hrací automaty ve společenské místnosti. Na řadu přišly videokazety ze života rodinných příslušníků.

Vedoucí výpravy nahlédl do oddělení a jeho pohled se setkal s klidnýma očima Kapitána, který hrál šachy s Biochemikem. Rychle se vzdálil. Od prvních dnů letu mezi nimi vzniklo napětí. Vedoucí byl mladý. Překypoval ctižádostivostí a dráždila ho jistota, s níž jednal Kapitán. Kosmický kodex jim dával stejná práva, ale Kapitánova autorita, autorita staršího člověka, který strávil několik desítek let v kosmickém prostoru, byla natolik veliká, že účastníci expedice se s ním radili i o čistě vědeckých otázkách. I když je v těchto případech Kapitán vždycky posílal za Vedoucím, nebylo to nic platné. Vedoucí se nedokázal zbavit žárlivosti. Dráždilo ho dokonce i to, že Kapitán, který si byl tak stoprocentně jistý na lodi, se snažil po výsadku na Plutu držet ve stínu. Dřel právě tak jako všichni ostatní, i když to neměl předepsané kodexem. Několikrát ho na to Vedoucí upozorňoval, ale bylo to zcela zbytečné. To, že to Kapitán snášel mlčky, dokonce na to reagoval dobrácky, tak jako reagují zkušení otcové na své nerozvážné, avšak bezelstné ratolesti, to všechno naopak ještě víc jitřilo samolibost Vedoucího.

Zašel do kajuty a vzal si z poličky knížku od Hauserové. Prolistoval ji, pak ji položil zpátky. Nedokázal přemoci své návyky a tak si sedl a začal sestavovat zprávu z výpravy.

Vedoucí neměl rád papírování. Zdálo se mu, že všechno, co je možné uvidět v dalekých světech, co je tak krásné, neopakovatelné a podivuhodné v očích pozemšťanů, rozbředne a rozpustí se v suchých vědeckých termínech a číslech, v řádcích hlášení.

Výprava sice udělala velký kus práce, ale nic tak zvláštního, v co doufá každý průzkumník odlétající na expedici, nenašla. Žádné nové hmoty se superobdivuhodnými vlastnostmi, žádná ložiska ohromující svou velikostí, ani neznámé formy života. Vedoucí chápal, že podobné věci se daleko častěji vyskytují ve fantastických románech než ve vědeckých zprávách, ale stejně tím trpěla jeho samolibost.

Nadiktoval několik vět a roztržitě se podíval na nízký přístroj, z něhož vylezlo několik centimetrů ploché, úzké destičky z umělé hmoty. Zamyslel se a pokusil se představit si tvář své pětileté dcery, která ho společně s ostatními příbuznými bude vítat na kosmodromu. Vybavila se mu oblečená v pestrých letních šatech. Na horním rtu se jí zachytilo chmýříčko z topolu.

Povzdychl si a opět se soustředil na zprávu. V tom okamžiku se s ním křeslo propadlo dolů, pak se vydalo směrem k okénku, které se zhouplo a pak odplulo někam stranou.

Při pádu se vedoucí uhodil zátylkem o páku tachybrionu a málem ztratil vědomí. Měl pocit, že loď v plné rychlosti prolétla vrstvou lepkavého těsta. Nebylo slyšet průvodní zvuky srážky s tvrdým kosmickým tělesem: skřípání trhajícího se kovu, rachot praskajících přepážek …

Ohromilo ho náhlé ticho, které nenarušil ani pro takovou chvíli obvyklý, poplašný signál. Vedoucí ztěžka povstal. Pociťoval stále rostoucí neklid. Mechanicky si třel pohmožděný zátylek. Vrhl se do pilotní kabiny.

Pilot k němu obrátil pobledlý obličej a zabručel:

„Nechápu, co se děje! Žádné poplašné signály a najednou …“

„Co se děje,“ zeptal se přicházející Kapitán.

Vedoucí se na něj podíval a opět ucítil trn žárlivosti, jenž ho bodl do srdce. Kapitán byl daleko klidnější než on. Pilot se napřímil a chtěl odpovědět, ale najednou vykulil oči a mlčky ukázal na pult. Uviděl, že ručičky všech přístrojů stojí na nule a všechny světelné indikátory a obrazovky pomalu hasnou.

Kapitán ohromeně zavrtěl hlavou:

„Vypadá to, že řídicí pult je odpojený. Ale proč? …“ Přerušil náhle větu a otočil se na Pilota: „Nemohl byste mi konečně vysvětlit, co se tady stalo?“

„Žádné poplašné signály se neozvaly,“ opakoval Pilot. „Okamžitě po nárazu jsem zapnul sirénu, ale nefungovala.“

Kapitán si sedl do pilotního křesla a vyzkoušel několik přepínačů. Přístroje byly bez života. V tom okamžiku Vedoucí pochopil, proč je stále neklidný. Necítil obvyklou vibraci, způsobenou chodem motorů. Podíval se do okénka, ale stříbřité tečky hvězd se pohybovaly dál jako předtím.

„Já nic nechápu,“ řekl rozpačitě, „motory nepracuji a my letíme dál.“

„No právě,“ polohlasně řekl Kapitán, který si zřejmě lámal hlavu s tímtéž problémem. „Hlavní otázka však zní: Kam letíme?“ Natáhl se k tlačítku interkomu, pak ruku stáhl a řekl: „To nemá cenu, ani tohle nemůže pracovat, když nefunguje nic jiného. Kromě toho, podle hluku na chodbě soudím, že všichni účastníci expedice tu stejně za okamžik budou.“

Skutečně. Za pár vteřin se protáhli vstupním otvorem jak Geolog a Biochemik, tak i Inženýr.

„Zatím mám práci jenom pro vás,“ obrátil se Kapitán k Inženýrovi a nechal bez odpovědi jejich halasné dotazy. „Pokuste se zjistit, kde je poškozený řídicí pult. Počítejte s tím, že na to nemáte víc jak pět minut.“

„Není to zbytečně moc?“ sarkasticky poznamenal Vedoucí.

Kapitán po něm hodil ledově chladný pohled, ale neřekl na to nic.

Zakrátko zvedl Inženýr zpocenou tvář od rozebraného pultu a provinile řekl:

„Zdá se, že je všechno v pořádku …“ Kapitán přikývl. Vypadalo to, že ho Inženýrova odpověď plně uspokojila. Chvíli vyčkal, pak přejel shromážděnou posádku pohledem a teprve potom nečekaně tvrdě a úsečně oznámil:

„Vyhlašuji poplach. Všichni kromě Pilota zaujmou místa v záchranných člunech. Tam vyčkáte mých dalších rozkazů!“

Vedoucí měl tentokrát dost trpělivosti, aby počkal, až se místnost vyprázdní. Pak hlasem chvějícím se vztekem řekl:

„To jste se mohl se mnou poradit, než vydáte takový rozkaz! Nechápu, proč je takový spěch. K čemu tolik opatrnosti? Nebylo by lepší, abychom se všichni věnovali hledání závady?“

„Nevšiml jste si ničeho?“ odpověděl otázkou na otázku Kapitán.

„Zdá se mi, že se hůř dýchá,“ řekl Pilot

„Hůř se dýchá a obtížněji se pohybuje,“ upřesnil Kapitán. „Vím i bez přístrojů, že letíme se stále vzrůstajícím zrychlením. Jestli to bude tak pokračovat dál, tak; nás to za několik hodin rozmačká na placku. Možná, že mi vysvětlíte,“ obrátil se Kapitán k Vedoucímu, „proč letíme s takovým zrychlením, když nám nefungují motory? Nebo snad víte, proč nám nepracují přístroje?“

Podíval se na ohromeného Vedoucího výpravy.

„Nejsem žádný zelenáč a tak vám něco řeknu. Tohle není obyčejná závada. To je nevysvětlitelná porucha. Jestliže na lodi dochází k nevysvětlitelným věcem, musí ji posádka opustit.“

„Opustit?“ opakoval Vedoucí pokleslým hlasem. „Přijít o nejcennější vědecký materiál, který jsme nashromáždili s takovou námahou? Zodpovíte si to?“

„Zodpovím,“ přerušil ho Kapitán. „Teď je mi ukradený úspěch expedice, teď jde o životy posádky, mimo jiné i o váš vlastní život. Zaujměte místo v záchranném člunu. A neradil bych vám, abyste si ho nacpal těmi vašimi.nejcennějšími‘ materiály. Situace je hrozivá. Nemáme spojení se Zemí. V podobné situaci je jakákoli konzerva daleko důležitější než všechny vědecké výzkumy dohromady.“

Vedoucí výpravy si hučel pod nos něco hodně nelichotivého o lhostejných horlivcích, kteří nemají ani páru o vědě a provokativně pomalu kráčel z místnosti.

V hloubi duše však musel uznat, že Kapitán má pravdu.

„Co se týká konzerv, ať si trhne nohou,“ zabručel Vedoucí výpravy a zasunul do plastikového pytle deníky a videokazety. „Ať si baští sám ty zatracený konzervy.“

Dovlekl pytel k záchrannému člunu a začal si oblékat skafandr. V tom okamžiku se mu začalo nedostávat vzduchu. Víčka se mu zavírala, jako by je měl zatížená olovem. Před očima se mu míhaly rudé a žluté záblesky. Nebyl schopný udělat ani jediný pohyb a tak jenom sledoval, jak se do místnosti vploužil Pilot. Pohyboval se jako ve vodě. Zdvihl Vedoucího v podpaždí a nadlidským úsilím převalil jeho jakoby olovem nalité tělo do záchranného člunu. Pilotovi stačily síly ještě na to, aby člun zavřel. Pak se zapotácel a upadl vedle něj na kovovou podlahu.

„Zahyne,“ blesklo Vedoucímu výpravy hlavou. „Nemůžu odstartovat, spálilo by ho to na prach.“

Stále silněji se ho zmocňovala tak strašlivá apatie, jakou nikdy v životě nepoznal. Jako kdyby se ocitl v podivném chorobném polospánku. Zdálo se mu, že se propadá do ohromné bezedné studny. Neproniknutelná lepkavá tma mu houstla nad hlavou, pak ztvrdla, až byla pevnější než náhrobní deska, která tiskla neúprosnou silou každou buňku mučeného těla do zvonivé prázdnoty. Vedoucí výpravy vykřikl bezmocností a bolestí. Z jeho úst se však vydralo sotva slyšitelné zachroptění.

Zdálo se mu, že uplynula věčnost, než začala z těla sklouzávat ta děsivá neviditelná deska.

Vedoucí výpravy otevřel oči. V hlavě se mu vyjasňovalo. S obavami otevřel vstupní otvor záchranného člunu a uviděl Pilota sedícího na zemi. Protíral si oči a vrtěl hlavou.

Po oddělení se rozlehl mnohonásobně zesílený Kapitánův hlas:

„Konec poplachu! Posádka se shromáždí v pilotní kabině!“

„Spojení funguje,“ zajásal Pilot. A pak úplně naivně dodal: „Vypadá to, že jsme z toho venku!“

„Co se to s námi vlastně dělo,“ pomyslel si Vedoucí výpravy, když vstával.

Posádka se pomalu shromažďovala v pilotní kabině. Všichni byli vysílení a měli oteklé obličeje.

„Před několika minutami začaly pracovat motory,“ řekl Kapitán, když se všichni sešli. „Jenom si nemyslete, že jsem je spustil já. Zapojily se samy od sebe, současně ožila automatika. Prostě, všechno jako před…,“ Kapitán zaváhal: „před těmi otřesy. S výjimkou toho, že ze všech přístrojů prostorové orientace pracuje jenom jeden.“

Kývl směrem k panoramatické obrazovce.

„To je všechno, co vám mohu říct. Strašně rád bych si vyslechl jakékoli rozumné vysvětlení toho, co se s námi vlastně dělo.“

První, kdo přerušil ticho, byl Inženýr:

„Mohli jsme se dostat do silného gravitačního pole,“ pronesl nejistě. „Možná že je tu oblast, kde vzniká nová mlhovina …“

„Co když se něco stalo s kontrolními přístroji v naší lodi,“ řekl svůj názor Geolog.

„Zdá se mi, že nejjednodušší bude vysvětlit všechno až na Zemi,“ zamíchal se nečekaně do rozhovoru Pilot. Natáhl se k panoramatické obrazovce a ruce se mu třásly. „Podle všeho jsme prakticky v cíli.“

Pohledy lidí se upřely na obrazovku. Modrá planeta, tak známá každému z nich do nejmenších detailů, jim pomalu plula vstříc.

„Tak to nás pěkně popostrčili,“ řekl Biochemik. „O několik dní jsme zkrátili grafikon.“

„O několik dní?“ živě se zeptal Kapitán. „Během toho skoku se všechny přístroje, včetně hodin, zastavily. Jak dlouho jsme letěli se zrychlením?“

„Tak čtyři hodiny,“ ozval se Biochemik.

„Co si myslíte vy,“ obrátil se Kapitán k Vedoucímu.

„Mně to připadalo jako nejmíň deset hodin,“ řekl Vedoucí, „ale přirozeně se mohu mýlit.“

„Podle mě jsme letěli tou šílenou rychlostí den, jestli ne víc,“ pronesl Geolog.

„Dobře. Já si o tom myslím své. Jenže jaký to má význam, když to nejsem schopný nijak dokázat,“ řekl Kapitán.

„To je podivný úkaz,“ zabručel Vedoucí. „O ničem takovém jsem nikdy neslyšel. Ale Pilot má pravdu, na Zemi se všechno vysvětlí.“

Kapitán se na něj podíval, jako by se ho chtěl na něco zeptat, ale pak zavrtěl hlavou a neřekl nic.

„Země nás volá!“ uslyšel Inženýrův hlas. „Řídící středisko se dotazuje, proč jsme tak štvali motory a navíc se tak dlouho nehlásili. Dále nám oznámili, že už pozvali na kosmodrom naše příbuzné a přátele. Nemohou prý pochopit, proč máme vypnuté všechny kanály videospojení.“

„To je moc otázek najednou,“ řekl kapitán. „Požádejte je pro začátek o koordináty přistávací plochy!“

Inženýr okamžitě ze sebe vysypal požadovaná čísla. Členově expedice dostali znatelně lepší náladu. Usedli do speciálních křesel. Za několik minut ucítili měkký náraz. Kapitán, jako vždy a všude, posadil svoji loď jistě a přesně.

Vedoucího vyvedlo z míry, že nespěchal k východu a ani nezměnil polohu v době, kdy se všichni vrhli k okénkům.

„Vás nikdo nečeká?“ zeptal se Vedoucí.

„Proč myslíte,“ odpověděl roztržitě Kapitán a stále stejně soustředěně se díval před sebe. „Mám hromadu vnuků a příbuzných.

Vedoucí se podíval z okénka. V přepestrém davu lidí, kteří je přišli přivítat na kosmodrom, stála u nízké administrativní budovy žena s holčičkou na ruce. Šťastně se usmál a rozběhl se ke schůdkům. Účastníci expedice si pospíšili za ním. Jenom Kapitán zůstal sedět ve svém křesle. V pohledu, kterým vyprovázel posádku, bylo něco, co se nápadně podobalo soucitu a lítosti.

2.

„Počkejte,“ křikl Kapitán.

Snažil se překřičet směsici hlasů.

„Nemluvte všichni najednou, jinak se nám nepodaří nic vyjasnit. Nejdřív si poslechneme Vedoucího.“

Sešli se pod nízkým domkem na kraji kosmodromu, kde podle tradice trávili kosmonauti první den po návratu a přivykali si pod dohledem lékařů na pozemské podmínky. Kvečeru všichni kromě nich odcházeli a tak si kosmonauti mohli promluvit, aniž by je někdo poslouchal.

Vedoucí přejel očima po vzrušených tvářích. Cítil, že je nezvykle nerozhodný. Pak řekl:

„Je to absurdní, ale je to fakt. Nejdřív mě zarazila jedna maličkost: Zapamatoval jsem si, že před startem se přilíplo mé dcerce k hornímu rtu chmýří. A dneska jsem na jejím rtu uviděl totéž chmýří. Pokusil jsem se ho opatrně sundat a dítě vřískalo, jako by ho na nože bral. Jako kdyby to chmýří bylo součástí jejího těla. A žena se na mě dívala takovýma mně neznámýma, temnýma očima, jako bych byl blázen. Dám hlavu za to, že neměla ani ponětí proč to dělám.“

Vedoucí si povzdychl.

„A potom, odkud by se teď vzalo topolové chmýří? Kdo mi vysvětlí, proč počasí neodpovídá roční době. Koncem října tady začíná padat první sníh, a teď je vedro. Tak jak tu bylo před třemi měsíci. O tom jsem nechtěl mluvit. Když jsem drobka vyhodil do vzduchu, jak jsem to dělával dřív, nějak sebou škubla, vyklouzla mi a spadla na zem. Strašně se uhodila do hlavy. Z takové rány by i dospělý ztratil vědomí. A když jsem uviděl, jak vyskočila, jako by se nic nestalo a na tvářičce nemá ani modřinu, tak v tom okamžiku: mě zamrazilo.“

„To je všecko?“ zeptal se Kapitán.

„Ne. Není to všecko,“ odpověděl Vedoucí. „Moc dobře znám svou dceru a ženu. Nevím, jak bych vám to vysvětlil, ale… Já cítím, že to nejsou ony!“

„Mno… Kdo nám chce ještě něco říct? Možná, že vy,“ obrátil se ke Geologovi.

„Nemám, co bych dodal,“ řekl zaraženě Geolog. „Opravdu tu nejsou naši. Když žena … nebo kdosi jiný … mě objala, tak se škrábla do ruky o zdrhovadlo zipu.“

„No a co?“

„Právě že nic. Vypadá to tak, že ONI nemají vůbec krev,“ zašeptal Geolog. „A ještě jsem si všiml, že všichni jsou oblečení přesně tak jako tehdy před startem a stáli přesně na stejném místě a ve stejných pózách. Jako kdybychom nebyli pryč tři měsíce, ale jenom okamžik.“

„Kdo dál?“ zeptal se zamračeně Kapitán. „Co dál říct!“ zvýšil Inženýr hlas. „Hrajou tady s námi habaďůru. Je to divadlo. To je jasné. Hlavní roli v něm hrají fantómové, naši příbuzní, kteří vypadají přesně tak, jako vypadali, když jsme je viděli naposled, je možné, že to okopírovali z naší paměti, nebo podle fotografií, které visí každému v kajutě. Jenže otázka zní: Proč? Dal bych všechno na světě za to, abych si mohl promluvit s režisérem.“

„Panebože,“ zabručel Geolog. „Tak jsem toužil po návratu na Zemi, po domově, že si konečně v pohodě odpočinu a teď… Ted do toho přijde tohle… Poslyšte, co se tady vlastně stalo za tu dobu, co jsme tu nebyli,“ vypálil ze sebe a přitom polykal koncovky. „Třeba Zemi okupovala neznámá civilizace? Mě snad praskne hlava,“ zasténal. „K-d-y-ž t-o n-e-jsou na-ši, t-a-k kdo t-o v-1-a-s-tně j-e?!“

„Uklidněte se,“ řekl Kapitán. „Myslím si, že co se týče našich příbuzných, je všechno v pořádku. A co se týče Země, tak taky.“

„Vy nám nevěříte?“ zeptal se uraženě Vedoucí.

„Naopak! Mohl bych vaše vyprávění doplnit o spoustu dalších podrobností,“ odpověděl Kapitán. „Na Zemi se určitě nic nestalo.“

Přejel očima po ztichlých a nic nechápajících účastnících expedice. Pak řekl:

„Řekl jsem: Na Zemi! Celý problém je v tom, že tohle není Země.“

Počkal, až všichni ztichli a pak dodal:

„To je jediné, co vím určitě.“

Nastoupilo dlouhé, tíživé ticho, které nakonec porušil Vedoucí. Odkašlal si, potom se nervózně rozesmál. Nadechl se a řekl:

„Vypadá to, že se tady někdo zbláznil. A i když se vás, Kapitáne, nechci dotknout, tak si myslím, že já to nejsem.“

„Doufám, že jste někdy slyšel o černé skříňce?“ zeptal se Kapitán, aniž jakkoli zareagoval na urážku.

Nečekal na odpověď a pokračoval:

„Tahle věcička je na každé lodi a principiálně se ničím neliší od těch, co se používaly v letadlech. Černá skříňka je úplně a dokonale izolovaná od okolí.

Zapisuje dobu lodi od startu do přistání a když se to stane, tak i do katastrofy. Zaznamenává všechno: koordináty letu, údaje přístrojů, spojení se Zemí a tak dál.“

„Takže vy…,“ přerušil ho Vedoucí.

„Vyvedlo mě to úplně z míry,“ přiznal Kapitán, „když jsem uviděl na obrazovce Zemi. Znal jsem polohu, když začalo nevysvětlitelné zrychlování. Nejdůležitější bylo to, že na minutu můžu říct, jak dlouho trvalo.“

„Bez hodinek a přístrojů?“ zeptal se nedůvěřivě Vedoucí.

„Dvacet čtyři let v kosmu přece jenom něco znamená. Zrychlování netrvalo víc jak hodinu, i když některým z vás se zdálo, že to bylo víc jak jeden den. Dokonce i kdybychom počítali s něčím, o čem nemáme ani potuchy, tak tenhle skok nás nemohl dostat k Zemi.

Proto jsem neuvěřil obrazu, který jsem viděl, a rozhodl jsem se podívat do černé skříňky v okamžiku, kdy jste se tak nedočkavě hrnuli obejmout své domnělé příbuzné.“

„Tak nám konečně řekněte, co jste tam zjistil,“ nevydržel to Vedoucí.

„Jste příliš netrpělivý na Vedoucího takové expedice,“ ušklíbl se Kapitán. „Ověřil jsem si to, o čem jsem byl přesvědčený už předtím. Od okamžiku, kdy přestaly fungovat přístroje, jsme změnili kurs a namířili si to směrem od Země.“

Nějakou dobu všichni mlčeli. Ve vysoké trávě žluté suchem soutěžili mezi sebou cvrčci. Vedoucí se upřeně podíval na betonovou plochu kryjící pole, na roztroušená světélka v dálce, kde ležela vesnička personálu obsluhujícího kosmodrom. Jeho oči se zdržely na siluetě lodi zřetelně vystupující na pozadí rudých mraků osvětlených zapadajícím sluncem. Čím víc se díval na tu klidnou krajinu, tím víc ho ovládal dříve nepoznaný pocit skoro mystické hrůzy. Prvně před ním tak hrozivě blízko vyvstalo jedno z těch velikých tajemství, o němž zkušení kosmičtí vlci raději spíš nemluvili, protože uznávali, že lidský rozum ještě nedozrál k jejich pochopení.

„Kde teda jsme?“ zeptal se tiše Vedoucí.

Kapitán pokrčil rameny a neodpověděl.

„Já jsem si myslel, že v naší Galaxii je jenom jedna Země,“ řekl rozčilený Geolog. „Vždyť planeta není zrnko písku. Někdo by si jí musel všimnout.“

„Jsem o tom přesvědčený,“ ozval se Kapitán. „A co když si někdo nepřeje, abychom tu planetu objevili? Co když ten někdo je natolik schopný, že ji může udělat neviditelnou přinejmenším pro pozemské přístroje.“

„Planeta přízrak…,“ zabručel Vedoucí. „To se tak podobá pohádce …“

„Právě,“ přikývl Kapitán. „Totéž kdysi uslyšel od expertů Učitel, když se jim snažil vysvětlit, že viděl naši modrou planetu v souhvězdí Honících psů a že to nebylo ve snu. Všiml si jí už z dálky a samozřejmě si to k ní namířil. Ale jen to udělal, planeta zmizela, jako kdyby se rozpustila v prázdnotě. Učitelovo tvrzení nikdo nebral vážně a když se odvolával na přístroje, tak se mu vysmáli. Řekli mu, že si nemusel vymýšlet nové souřadnice pro Zemi. Toho staříka jsem dobře znal, takže ani v nejmenším nepochybuji o jeho slovech. Každý z nás může potvrdit, že druhá Země opravdu existuje.“

Odmlčel se a po chvíli dodal:

„Je jasné, že to bude v tom případě, když k tomu budeme mít příležitost.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se znepokojeně Geolog.

Kapitán si unaveně přejel rukou po tváři a řekl:

„Nejsem úplně přesvědčený, že nás odtud nechají odletět.“

Opět se odmlčel a zadumaně se díval před sebe. Už poněkolikáté vycítil Vedoucí soustředěnou vůli, která z toho člověka, snažícího se doposud vypadat jako ostatní, přímo tryskala. Bezpochyby patřil k těm, jejichž mimořádné schopnosti se projevují obzvlášť silně v složitých nepředvídatelných situacích.

„Proč máme odtud odejít,“ zeptal se doposud mlčící Biochemik. „Nebylo by lepší vyčkat? Mně se až točí hlava, když si představím, jaké perspektivy může tenhle kontakt odkrýt lidstvu. Vždyť civilizace, která je schopná udělat tohle všechno…,“ mávl rukou.

„Vzpomeňte si na Hlavní kosmický kodex,“ vmísil se do rozhovoru Pilot. „Jenom Země může rozhodnout o kontaktu.“

„Krucinál,“ mávl rukou Biochemik, „nestarejte se o instrukce. Vždyť jsme je už porušili, když jsme se bavili s obyvateli téhle druhé Země. Tak se pokusme vysvětlit až do konce, co po nás chtějí ti, co si vymysleli tohle divadlo.“

„Nechte toho,“ zamračil se Geolog. „Stejně nemáte nárok. Nemáme Iniciativu. Cítit se celou dobu, jako bych měl zavázané oči, už nemám chuť. Já chci na Zemi!“

„Jenže takováhle šance je jenom jednou za život,“ stál na svém Biochemik.

„Nicméně ji nevyužijeme,“ řekl Kapitán.

„Ale proč? Proč?!“ vykřikl Biochemik.

„Protože nechci ztratit výborného specialistu. Protože nemám právo riskovat životy ostatních účastníků expedice. Podle všeho představitelé téhle druhé Země velice věrně okopírovali nejen naše příbuzné, ale i práci celého kosmodromu. Podle zvyklostí zítra odklidí naši loď z přistávací plochy. Pak se nám možná už nepodaří vrátit se na Zemi.“

„Jestli chcete, půjdu na průzkum. Zjistím, co se děje u lodi,“ nabídl se Pilot.

„Nestojí to za to,“ řekl Kapitán. „Předpokládám, že ani jeden náš pohyb, ani jediné slovo neunikne místním pánům.“

„Předpokládáte, že nás sledují?“ zeptal se Geolog a nervózně se ohlédl.

„Určitě,“ odpověděl Kapitán. „Proto se o to musíme pokusit teď. To je všechno!“

Vstal a jeho oči se setkaly s odhodlaným pohledem Biochemika. Kapitán pochopil, co chce udělat. Skočil po něm. Biochemik uhnul a dal se na úprk. Přitom klopýtal o vysokou trávu.

„Rychle!“ vykřikl Kapitán. „Chyťte ho!“ ještě předtím, než ho Pilot dostihl, doběhl Biochemik na kraj betonové plochy k červenému sloupu a stiskl páku, která z něj trčela. Nad kosmodromem se rozlétl přerývaný zvuk požární sirény. Několik lidí vyběhlo na pole a bezradně se rozhlíželo.

»Na loď!“ zařval Kapitán.

Všichni se vrhli k startovací ploše. Vlekli s sebou shrbeného a bezvládného Biochemika. U lodi nikdo nebyl a tak se dostali bez problémů dovnitř.

Loď se zachvěla, do iluminátorů zazářily bílé pablesky plamenů, deroucích se z trysek. Tón vydávaný motory byl čím dál tím vyšší. Loď sebou trhla, začala nabírat rychlost a stoupala vzhůru.

Stačili si všimnout, jak se po kosmodromu zmítají široké paprsky světla, jak sem od vesničky běží lidé. Vedoucímu se dokonce zdálo, že v davu mezi nimi uviděl bosou ženu s dítětem na rukách. Úplně tomu však nevěřil.

„Nechali nás odletět!“ zašeptal Pilot. Biochemik seděl stranou v křesle a po tvářích mu stékaly slzy.

Kapitán seděl nehybně. Byl opřený o opěradlo, měl zavřené oči. Za okénkem se pomalu nořila do černého nekonečna stříbrná namodralá koule. Byla čím dál tím menší.

„Co to vlastně bylo, Kapitáne?“ zeptal se potichu Vedoucí. Ten mu hned neodpověděl.

„Kdo to může vědět,“ řekl nakonec. „Možná že sestrojili druhou Zemi, aby se nás pokusili pochopit. Člověk je přece strašně složitý. Tak stvořili polygon, aby si vyzkoušeli, co všechno vydržíme, jestli to stojí za to, mít s námi něco společného. Ohromný polygon, kde je skoro všechno, co je na Zemi: řeky, města, lesy…“

„A lidi,“ řekl Vedoucí.

„A lidi,“ kývl Kapitán. „Přesněji ti, co tam nahrazují lidi. Napodobují tam procesy, které u nás probíhají, nebo mohou probíhat až za mnoho let. Polygon našich citů, chyb, nadějí…“

„Jenom nerozumím, k čemu jsme tam byli my,“ poznamenal Vedoucí.

„Mohli jsme se stát náhodnými objekty experimentu,“ pronesl Kapitán. „A vy byste odolal pokušení hodit do umělého mraveniště mravence, který se vám vyskytl na cestě? Co to s ním udělá? Možná, že to není příliš vhodné přirovnání, ale v roli mravenců jsme se ocitli my všichni. Ani byste se příliš nedivil, kdybychom na té planetě našli stopy po výpravách, které kdysi zmizely beze stopy, a někoho z těch, které dosud považujeme za nezvěstné. Ostatně, to je jenom můj názor.“

„Poslyšte, Kapitáne,“ řekl poněkud rozpačitě Vedoucí výpravy, „zachránil jste expedici a já bych se vám chtěl omluvit, že jsem se někdy nechoval tak…“

„Nechte toho,“ zarazil ho Kapitán. „Když jsem vás pozoroval, tak jsem měl pocit, že vidím sám sebe, když jsem byl mladý. Já jsem taky kdysi letěl na svou první výpravu a dodnes se stydím, když si vzpomenu, kolik hloupých a urážlivých poznámek jsem řekl na adresu naprosto klidného a uvážlivého Vedoucího, jenom proto, že jeho zkušenosti a vědomosti, mně to tak aspoň připadalo, dělaly mou přítomnost na lodi zbytečnou. Ti, co se rozhodli spojit svůj život s Vesmírem, musí umět, samozřejmě kromě hromady jiných věcí, mnohé chápat a promíjet. Jenom si nemyslete, že je to tak jednoduché,“ ušklíbl se. „Teprve po letech si člověk uvědomí, že nejsložitější v životě je řídit se prostými pravdami.“

„Zatím je mi jasné jenom jedno,“ řekl Vedoucí, „jestli se znova vypravím na expedici, nebudu chtít jiného Kapitána.“

„Schovejte si hezká slova pro ženu a dcerku,“ řekl rozpačitě Kapitán.

A poprvé Vedoucí uviděl, jak se Kapitánovi usídlil na tváři široký úsměv, když pak řekl:

„No, doufám, že tentokrát to budou ty pravé!“

CESTOVÁNI JEN PRO VYBRANÉ

Když si dvaadvacetiletý fotoreportér večerníku Alan Davis zapsal všechny otázky nejpopulárnější televizní soutěže (a udělal to jenom, aby zabil nudu, která vládla v jeho nepříliš útulném staromládeneckém bytečku) „Vrtochy staré lady“, vůbec ho nenapadlo, že by mohl vyhrát.

Počítač lhostejně a přesně hodnotící odpovědi mu dal přednost přede všemi. Měsíc nato Davise pozvali do studia, kde ho oslepily bodavé paprsky jupiterů a vyvedly z míry stovky statistů a diváků. Tam se dozvěděl, že se stal novým telešampiónem a vlastníkem hlavní výhry – lístku od firmy Fénix na cestu kolem světa.

Alan ze sebe jenom s největším vypětím vymáčkl několik banálních děkovných vět do drzého oka kamery zamířené přímo do jeho obličeje. Potom se kamera vzdálila, jupitery zhasly a všichni si ho přestali všímat.

Firma Fénix byla pověstná tím, že vymýšlela pro ty nejbohatší z nejbohatších neuvěřitelně drahé zábavy. Jejím zástupcem byl skromně oblečený starší člověk s velkými kouty v řídkých vlasech, vládnoucí příšerně skřípavým hlasem. Stařeček se s Alanem nijak moc nepáral. Flegmaticky ho pozdravil a bez zvláštního zájmu mu vrazil do ruky vizitku šéfa firmy. Suše mu sdělil, kam a kdy se má dostavit k vyřízení nezbytných formalit. Pak zmizel v davu statistů.

Následujícího rána skřípající stařeček přivítal Alana ve vestibulu úctyhodné dvoupatrové vily, kde sídlila místní rezidence firmy. Bručel si pro sebe cosi nelichotivého o nových časech a nových klientech. Dovedl ho nahoru. Dva mladíci, záhadně si v něčem podobní, stejně se usmívající, stejně úslužní, stejně plnící své služební povinnosti, navrhli Alanovi, aby se usadil, a vpili se do něj chladnýma očima psychologů. Dali mu hromadu dotazů o rodině, názorech, politických sympatiích a ještě mnohém jiném. Davise to poněkud vyvedlo z míry. Nakonec ukončili výslech a s mechanickými úsměvy ho odsunuli do další místnosti. Byla to ordinace. Desítky snímačů se mu přilepily na tělo… Takový obrat ve svém životě reportér nečekal. Dostal několik docela bolestivých injekcí, i když vbodnutých šikovnou rukou. Doprovázela je poučná lékařova přednáška. Firma Fénix se opravdu starala.

Lékař vykládal o tom, že v zemi, kde mister Davis bude sledovat koridu, se nedávno objevila ohniska cholery, a tropické řeky, po nichž se šampión dostane k rozvalinám aztéckých chrámů, jsou občas zavaleny zdechlinami zvířat, které pošly na mor. Proto je potřeba připravit se na všemožné eventuality. Ať se stane, co se stane, tvrdil mu upovídaný medicinman, třeba i jaderná válka, firma si nemůže dovolit přijít o svou prestiž a klient uvidí, co vidět má.

Potom si zase Alana přebral bručlavý stařeček. Přecupital ohromnou halu ke dveřím, jež byly ozdobené zlatými inkrustacemi, naštvaně štěkl na Alana, že teď ho přijme sám mister Sparrow, což je syn zakladatele firmy a její nynější majitel. Ještě nějakou chvíli stařeček nerozhodně přede dveřmi přešlapoval, nakonec si odkašlal a otevřel je, jako by vedly do svatyně.

Vládce Fénixu, který jim vyšel vstříc z kouta svého ohromného kabinetu, byl mohutný, šedovlasý muž s kočičími pohyby fyzicky silného člověka. Široce rozestavené oči na opálené tváři vyzařovaly energii. Něco podivného bylo v jeho pohledu, když podával Davisovi ruku. Pak se usmál. Tak se dívají na lidi, o nichž něco vědí a ti o tom nemají ani ponětí. Byl to současně pohled učitele na nerozumné dítě, pohled lékaře na nemocného, nebo (i když už to je zprofanované) pohled hada na králíka.

„Doufám, že se vás nedotkla vtíravost mých lidí,“ spíš se utvrzoval ve svém mínění, než aby se ptal, řekl majitel Fénixu. „Měli radost z úplně nového člověka. Neurážejte se, mister Davis, ale jste první, kdo využívá naší firmy a nevlastní tak minimálně pět šest miliónů. Doufám, že souhlasíte s tím, že jsme měli právo si zjistit, jestli snesete to, co jsem tak ukvapeně slíbil televizní společnosti za roční reklamu.“

Sparrow lhostejně vyjmenoval dlouhou řadu jmen velmi dobře známých z politických a finančních kruhů celého světa, kteří byli klienty Fénixu. S každým jménem, které zůstalo viset v prostoru s vykřičníkem za sebou, se Alan cítil čím dál méněcennější. Začal litovat toho, že se vetřel do tak vysoce postavené společnosti.

Sparrow, jako kdyby mu četl myšlenky, poznamenal:

„Nebudete mít žádné výjimky. Dostanete úplně všechno podle programu. Právě tak jako šejk, král nebo prezident. Na nějakou dobu se váš život změní v Šeherezádinu pohádku. Ale…,“ v tom okamžiku udělal pauzu a zkoumavě se podíval na Davise. Pak po chvíli váhavě pokračoval:

„Vaše cesta, mám na mysli všechno, čeho se vám dostane, a tak dále, musí zůstat tajemstvím. Jinak by desítky našich konkurentů mohly svým zákazníkům dopřávat totéž co my. Jenom díky absolutnímu utajení,“ hlas mistra Sparrowa dostal sílu hlasu zpovědníka, „je firma Fénix schopná dodat zákazníkům to, co si jejich dušičky přejí, co je může vytrhnout z věčného pracovního kolotoče a pomůže jim zapomenout na životní problémy. Podepište tohle prohlášení, mister Davis, a zapamatujte si: Jedno neopatrné slůvko může firmu přimět k tomu, aby vás zažalovala. A buďte ujištěný, že by vás to slovo přišlo setsakra draho.“ Vzal Alanovi z rukou podepsaný list papíru a zvedl se.

„Joe,“ zavolal mister Sparrow.

Do dveří se vsunul stařeček se skřípavým hlasem a zůstal stát před šéfem v tak uctivém postoji, jakoby boss byl bohem.

„Joe sloužil ještě u mého otce,“ na nějaký ten okamžik ztratily Sparrowovy oči studený kovový lesk, „a představte si, že je dodneška přesvědčený, že diváky vozíme ve vzducholodích a pořádáme vyjížďky na velbloudech. Joe vás doprovodí. Šťastnou cestu, mister Davis!“

„Šťastnou cestu,“ jako skřípavá ozvěna se ozval starý Joe.

Několik hodin nato si Alan Davis hověl v salónku speciálního letadla. Salónek byl obložený červeným dřevem. Letadlo ho mělo dopravit do jedné z filiálek firmy v Jižní Africe. Několik zlatovlasých a velice milých stevardek ho pohostilo vybraným obědem. Kouzla pokračovala i po obědě, kdy si ke kávě dal doutník, který se objevil snad přímo ze vzduchu. Velmi rychle ho ukolébal tichý hukot reaktivních motorů. Alan usnul. Dřímota přešla pomalu v hluboký spánek. Ve spánku ho mučily můry. Bohužel, firma Fénix nebyla schopna ovlivnit sny svých zákazníků. Zdálo se mu, že ho pronásleduje cosi obrovského, dštícího oheň. Přiblížilo se mu to k obličeji a dýchalo na něj hnusným smradlavým dechem. Alan vykřikl hrůzou a probudil se. Salón byl naplněný hustým páchnoucím dýmem. Zřejmě začalo hořet vnitřní obložení. Davis zjistil, že je pevně připoutaný ke křeslu. Letadlo sebou házelo ze strany na stranu, jako by se dostalo do uragánu. Motory řvaly vysokým, kolísavým tónem. Na okamžik se z dýmu vynořila tvář stevardky zkřivená smrtelným strachem. Měla spálené vlasy. Strojem to trhlo obzvlášť prudce, bylo slyšet duši rozdírající skřípot a nečekaný úder přišel zezadu. V Alanově unikajícím vědomí bleskla šílená absurdní myšlenka:

„Co když se firma Fénix zabývá vycestováním svých klientů na onen svět?!“

Alan otevřel oči. Zdálo se mu, že je zavřený v ohromné kleci z tenkých železných prutů. Nad hlavou se mu spletly v prapodivnou řídce pletenou kopuli. Nečekaně lehce se tahle kopule zachvěla pod náporem větru. Na Alana se začal sypat popel. Pochopil, že to jsou černé, spálené větve stromů. Podobaly se kostrám. Alan nadzdvihl hlavu a v zátylku mu pulsovala ostrá, bodavá bolest. Udělalo se mu mdlo. Takový pocit, jenže podstatně slabší, míval, když nemohl spát a vzal si na noc příliš mnoho prášků na spaní. Potácivě se zdvihl a zůstal stát na podlamujících se nohách. Byl na malém ostrůvku. Povrch byl spálený po nedávném Požáru. Ostrov byl uprostřed blat, která se táhla až k obzoru. Bahnisko mu připadalo živé. Uvnitř něho cosi žbluňkalo, těžce klokotalo, ze špinavého bahna vyletovaly bubliny a s ostrým mlaskavým zvukem na povrchu praskaly. Alan se otočil a trhl sebou. Tak dvě stě metrů od něj se pomalu ponořoval do bahna ocas letadla. Trčel skoro vertikálně vzhůru. Letadlo bylo rozlámané a ohořelé. Dopravní letoun vypadal jako zbytky ryby, na kterých si pochutnává jakýsi netvor. Za pár vteřin zůstaly nad povrchem trčet jenom stabilizátory, po chvíli zmizely i ty. Alan pochopil, že zůstal sám. Nevěděl ani přibližně, kde je. Nebyl schopný vysvětlit si ten zázrak, že katastrofu přežil. Čas a prostor obklopil Alana Davise neprůchodným bahnem a uvěznil ho na spáleninou páchnoucím kousku tvrdé země.

Udělal krok a zakopl o zbytky křesla. To a drobné skleněné střepy, které se blýskaly v popelu, bylo vše, co Davis našel. Bylo mu zima. Celé jeho oblečení se skládalo z ohořelých cárů. Na rukách se mu objevily puchýře. Alan s vypětím všech sil strhal z křesla zbytky nádherné látky protkávané zlatem a zabalil se do ní jako do pláště. Moc ho to neohřálo, ale nabyl sebedůvěry. Obrátil kapsy naruby. Vypadlo z nich několik mincí, papírové kapesníky a krabička zápalek. Nebylo toho v jeho situaci tak málo. Samozřejmě, že nejcennější byly zápalky.

Až přímo u břehu našel několik ohněm nezasažených stromků. Nešikovně je rozlámal na kusy. Pocítil svoji nepraktičnost, ale když zapálil oheň, bylo mu hned líp. Seděl u něj a najednou pocítil neobyčejnou prázdnotu. Alanovi bylo jako v horečnatém snu, kdy dochází k něčemu nenapravitelnému. Cítil, že je vtažen do ďábelského víru, kdy není schopný cokoli změnit a ani nemůže odhadnout, co se stane za okamžik.

Dlouho seděl u ohně schoulený zimou. Halil se do svého pláště. Jeho záhyby se mu skládaly na bocích a vypadaly jako svěšená křídla podivného, ohromného ptáka, neštěstím zahnaného od hejna. Alanovi bylo jasné, že piloti firmy Fénix se určitě nedrželi tradičních tras. Vždyť firma je tajila před konkurencí. I když předpokládal, že Sparrow vydá příkaz ho hledat, nebyl si vůbec jistý tím, že piloti najdou nešťastnou lidskou postavičku na drobném ostrůvku v té šílené rozloze bažin zahalených mlhou.

Alan se zdvihl a došel ke zbytkům křesla. Kostru mělo udělanou z tenkých ocelových pásků. Davis ho poměrně lehce rozlámal na několik částí a ocelové pruty narovnal. Svázal je tkaničkami z bot a získal tak něco velmi vzdáleně podobného tyči. Jako zbraň to nevzbuzovalo příliš důvěry, ale vydat se na cestu přes blata bez čehokoli by bylo holým šílenstvím. Zvlášť potom, když viděl, jak v bahně zmizelo letadlo. Vydal se na nebezpečnou cestu a pomocí tyče hledal mělká místa. Někdy bylo bahno po kolena, jindy se propadl až po pás do hnusného třasoviska. Mlha byla natolik hustá, že už po několika desítkách kroků se v ní ostrůvek záchrany ztratil. Rozplynul se jako v mléce. Davis ztratil orientaci, pohyboval se vlastně jako slepec. Šel dlouho. Mlha přece jenom trochu zřídla a tak Alan uviděl nad obzorem žlutou skvrnu. Slunce bylo vidět čím dál víc a sloužilo jako výborný orientační bod. Nohy se mu třásly vyčerpáním a tak musel stále častěji odpočívat. Pokusil se udělat si svalovou masáž, ale v ledové břečce to nebylo k ničemu.

Davis šel a stále víc ho zachvacoval strach, že se z blat už nikdy nevymotá. Sil mu ubývalo. Přistihl se při myšlence, že by s největší chutí padl do hnědého bahna, jen aby se už nemusel pohybovat. Chtělo se mu strnout v blažené nehybnosti a cítit, jak chlad umrtvuje unavené nohy, dostává se až k srdci, zachvacuje dýchání…

Najednou uslyšel šramot. Alan se ohlédl a strnul hrůzou. Několik metrů od něj trčela z bahna na dlouhém a tlustém zmijovitém krku plochá lesknoucí se žabí hlava. Nejstrašnější z celého obrovského monstra byly jeho oči. Byly to vypouklé dračí oči plné lhostejnosti. Alanovi se křečovitě sevřelo hrdlo. Z hrudi se mu vydralo zachroptění. Hlava gigantického hada se kývala ze strany na stranu, jako by drak přemýšlel, co dál. Pak se pomalu spustila dolů, až se jeho oči ocitly ve výši Alanových očí. Několik dlouhých vteřin se dívali navzájem do očí a byly to nejstrašnější vteřiny Alanova života. Potom se z tlamy ozval ohlušující sykot a hlava sebou pleskla dolů. Zmizela a s ní i tělo obřích rozměrů připomínající dešťovku. Tvor se bleskurychle zavrtával do bahna, až se zdvihla těžká vlna, která Alana málem smetla. Za pár okamžiků byl povrch bahniska opět klidný a ospalý.

Davis se ještě dlouho nemohl pohnout. Pak se přece jenom přiměl zdvihnout nohu a udělat první krok. Ledové prsty strachu mu hrály dál v břiše podivnou písničku.

Sluneční paprsky rozpouštěly mlhu. Tála a odkrývala sem tam modré kousky oblohy. Za hodinu Alan uviděl na obzoru nízký protáhlý skalnatý břeh. Namířil si to k němu. S obtížemi pohyboval nohama a když se konečně dostal na pevnou zem, upadl na ni. Hlavu měl vedle kamene porostlého mechem. Pak se otočil, opřel se o rozehřátou skálu a ihned usnul.

Nevěděl jak dlouho spal, jestli to bylo několik hodin, nebo celý den a noc. Slunce se sklánělo k obzoru. Přemohl příšerné bolesti v celém těle, doplazil se k prameni a napil se. Nohy měl pokryté pancířem z bahna. Šíleně ho pálily. Myl si je a přitom se ostražitě rozhlížel kolem. Teď už si nebyl vůbec jistý, jestli viděl bahenní nestvůru ve skutečnosti, nebo jestli se mu to všechno jenom zdálo. V každém případě se mu moc chtělo zmizet co nejrychleji a nejdál od tohoto hnusného místa.

Odíral si nohy a ruce do krve, jak se škrábal vzhůru na skály. Měl štěstí. Cestou narazil v rozsedlinách na hnízda neznámých ptáků. Přemohl svůj odpor a pokusil se sníst obsah malinkatých pestrých vajíček. Podařilo se mu poněkud utišit hrozný hlad. Vydal se na další pouť.

Rozhled, který se mu rozevřel z výšky, ho překvapil svou drsnou fantastickou krásou. Až k obzoru, který zářil měňavou hrou rudých tónů, se táhla rozpraskaná hnědá země. Jako obří kamenné prsty z ní vyrůstaly větrem obroušené bílé balvany. Vrhaly dlouhé černé stíny a celá pláň vypadala, jako by ji někdo pokryl sítí s prapodivným vzorem.

Cosi nereálného, nepozemského bylo v té krajině.

Obzor byl ohraničen tmavým nerovným proužkem. Zřejmě to byl další řetěz skal. V jednom místě se rozestupovaly a Alanovi se zdálo, že se tam blyští voda. Rozhodl se namířit si to právě tím směrem. Orientoval se pomocí vysokých, ostrých kamenů. Pustina jimi byla posypaná. Vypadala neobydleně, připomínala mu měsíční krajinu.

Alan prošel několik kilometrů, když pocítil nejasný neklid, přesně takový, jaký cítí člověk, když je někým pozorován. Alan se bezděčně ohlédl. Nic nerušilo mrtvý klid kamenité roviny, jenom přízračné stíny klouzaly po hnědé spálené zemi. Podíval se vzhůru a zarazila ho neobvyklá barva nebe. Jako by odráželo pablesky nezemského požáru. Rudé, žluté, fialové pruhy bleskurychle tancovaly nad jeho hlavou. Někdy se rozsypaly na myriády duhových oslepujících ohňů. Najednou, jako na povel, barvy nebeského záření vybledly, nebe ztemnělo a začalo se na něm dít cosi podivného. V oblacích se začaly pomalu objevovat stále zřetelnější obrysy ohromné, nehybné tváře.

Stále výrazněji se rýsovalo hněvivě nakrčené obočí, vysoké nachmuřené čelo… Najednou ožily a zableskly se fosforeskujícím světlem ohromné oči…

Na strnulého Alana Davise se z výšky díval hrozivý a přitom strašně známý obličej. Nebyl to přízrak. Vyděšený Alan se nakonec poznal. Tvář nekopírovala Alanovu mimiku. Ohromné oči se na něj dívaly vyzývavě a se zřetelným pohrdáním.

Aniž by si to uvědomil, Alan zakřičel a rozběhl se. Zvedl ruce vzhůru. Snažil se jimi zakrýt hrůzný pohled. Neúprosný obličej nad ním visel dál a jak se zdálo, sledoval každý jeho pohyb. Poněkud bledl, jak zacházelo slunce. Rozpouštěl se v nekonečné hlubině nebe a pak zmizel docela.

Alan si sedl na zem a zakryl si rukama tvář. Srdce mu mocně bušilo. Příliš mnoho neuvěřitelných událostí se zběhlo v posledních dnech. Bylo toho příliš mnoho na jeden obyčejný lidský rozum. Alan Davis se rozesmál. Smál se a plakal zároveň. Plakal jako kdysi v dětství. Vzlyky mu otřásaly celým tělem. Uteklo mnoho času, než byl opět schopný normálně uvažovat. Bylo nesporné, že se s ním děje něco záhadného, něco nadpřirozeného. Nebylo to možné pochopit normálním rozumem. Jako by se sám Bůh rozhodl potrestat bezbožníka Alana Davise tím, že mu staví do cesty jednu překážku za druhou. Bůh? A proč ne ďábel?! Alan od sebe obtížně zaháněl nesmyslné myšlenky. Ne! Všechno způsobily nervy otřesené katastrofou. Myšlenka na halucinace byla spasitelná. Davis si však velmi dobře uvědomoval, jaké má pocity a co viděl. Na to, aby všechno bylo výplodem chorého mozku, se to odehrávalo v příliš reálných dekoracích. Nejvíc se to podobalo děsivému snu, který se stal skutečností. Pozdě v noci se dopotácel k mělkému, místy vyschlému jezeru. Alan se napil a pak se rozhodl najít si nocleh někde ve skalách. Brzy narazil na malý prostor, chráněný před větrem velkými kameny. Tam mohl rozdělat oheň. Suché křoví se rychle rozhořelo. Teprve teď si Davis uvědomil, jak strašlivý má hlad. Natáhl ruce k ohni a mimoděk si vzpomněl, jaké vybrané pochoutky mu předložila firma Fénix k obědu. Uteklo jenom několik dní, ale jak vzdálené a nereálné mu to teď připadalo. Postupně zvítězila únava a Alan usnul.

Známý pocit nebezpečí ho donutil doširoka otevřít oči. Stín, který začínal u jeho nohou a dopadal na skálu, se nějak prapodivně chvěl, i když oheň už skoro uhasí. Stín začal růst a rozšiřovat se. Už to nebyl jeho stín, ale patřil nějakému tvorovi podobnému gorile. Přitom na kamenité plošince nebyl nikdo jiný než on sám. Pak se najednou stín rozdvojil a Alana obklopily temné přízraky. Tancovaly kolem něj v děsivém tanci po křivolakých skalních stěnách. Bylo to strašidelné, nehlučné a trhané divadlo. To však Alan Davis už neviděl, protože omdlel.

„Pane Davisi,“ měkký, melodický hlas byl neodbytný. „Probuďte se, pane Davisi.“

První, co Alan uviděl, když otevřel oči, bylo několik krásných ženských tváří, které se nad ním skláněly. Všechny se na něj mile usmívaly. Ve vlasech jim zářily diadémy ve tvaru emblému firmy Fénix.

„Přeji všechno nejlepší k šťastnému návratu,“ řekla jedna z nich a její úsměv se rozzářil ještě víc. Pokračovala ve vynikajícím hereckém výkonu: „Podle tradice firmy Fénix se vám omlouváme za dočasné nepohodlí, které vás potkalo na cestě. Pomůžeme vám dostat se zase do formy. Firemní lékaři potvrzují váš uspokojivý stav. Za půl hodiny tady bude sám mister Sparrow.“

Místo odpovědi Alan jenom potřásl hlavou. Nebyl schopný vypravit ze sebe ani slovo.

„Uklidněte se! Šok nebude trvat déle než pět minut,“ pronesla jedna z dívek. „Dostal jste uklidňující injekci. Nejdůležitější je, abyste si zase zvykl na myšlenku, že jste doma a děsivá pohádka je už za vámi.“

S lhostejností robota se Alan nechal obléci, oholit a nakonec i učesat. Jejich rychlé a šikovné ruce pracovaly zručně. Po pár minutách se v zrcadlech rozkošně zařízené místnosti odrážel opět takový Alan Davis, jaký byl ještě před několika dny. Když samozřejmě nebudeme počítat pohublý obličej a nemocný výraz v očích.

„Doufám, že je všechno v nejlepším pořádku,“ ostrý hlas šéfa Fénixu přiměl Alana k tomu, aby se otočil.

Sparrow bleskurychle vešel do místnosti. Doprovázel ho minimálně tucet lidí v bílých pláštích.

„Našli jste je…,“ vymáčkl ze sebe nakonec Davis. „V tom letadle byli lidi…“

Jeho slova vyvolala u šéfova doprovodu úsměvy. Sám Sparrow se ohlušivě rozchechtal. Pak vytáhl z davu tučného zarostlého muže v brýlích. Muž se Alanovi uklonil. Tvářil se jako operetní subreta, kterou vyvolává obecenstvo.

„To je Holder,“ představil ho šéf. „Vymyslel nejen leteckou katastrofu, ale i celou tu dábelskost na blatech. Je to perspektivní specialista, i když sem tam si vypůjčuje náměty z Hitchcockových filmů. Musíte však přiznat, že to bylo velmi obtížné předvést leteckou katastrofu tak, aby nikoho nenapadlo pochybovat o její opravdovosti. A co práce nám dalo, než agregáty ponořené do bahna začaly pracovat nehlučně. Celá tahle společnost,“ Sparrow kývl směrem k lidem v bílých pláštích, „nedostává své kolosální honoráře zadarmo. Jsou to nejlepší technické mozky naší doby. Tak tenhle například,“ píchnul prstem směrem k lysému mrňousovi, „vymyslel způsob, jak promítat obraz na mračna. Samozřejmě, že jsou umělá a navíc ještě ze speciální směsi. Tady nám pomohl jeden chemický koncern, zabývající se normálně pouze vojenskými otázkami. Vytvořit stíny na skále bylo daleko jednodušší. V rozsedlinách jsme ukryli speciální optické polokoule s autonomním napájením. Pravda, vám se tohle divadlo příliš nelíbilo. Copak? je vám opět špatně?“ znepokojeně zakřičel Sparrow.

Alan se opravdu držel jen tak tak na nohou. Lomcovala s ním nervová zimnice.

„Pěkně vás to sebralo,“ v Sparrowově hlase bylo slyšet hrdost na úroveň divadla připraveného jeho lidmi i soucit.

„Bože! To znamená, že… Že to bylo něco jako atrakce v lunaparku?“ zasténal Davis.

„Samozřejmě. Jenže celý vtip je v tom, že se to klient nedozví, dokud celá cesta neskončí.“

„Cesta? Já jsem se z té vaší cesty málem zbláznil…!“

„Nemohl jste se zbláznit,“ chladně oponoval Sparrow. „Za prvé vás pečlivě prohlédli před tím, než jsme pro vás vybrali program. Za druhé jsme vás stále sledovali za pomoci pečlivě ukrytého monitorovacího systému. Samozřejmě, že tu nějaké riziko bylo, ale cožpak není nějaké procento rizika v každém byznysu? Před několika lety nám málem skočil do propasti jeden příliš vnímavý ředitel banky. Museli jsme urychleně zavolat sanitní vrtulník a jen tak tak jsme staříka vzkřísili. Slabochy nepouštíme dál než po ‚nebeského dvojníka‘, jak tomu my říkáme. Kdybyste byl trochu víc vydržel, mohli jsme na vás zkusit ohnivou tlamu‘, nebo ‚ďáblovu síť‘. Ti, co mají silnější nervy, se dočkají ‚noci beze snů‘. To je něco takového, že si prstíky budete olizovat ještě za několik dní. Samotného čerta by to rozklepalo. Je pravda, že kvůli tomu jsme museli dost dlouho hrabat na starých zapomenutých hřbitovech.“

„Bože, jaký hnus…,“ řekl unaveně Davis. „Hnus a šarlatánství.“

„Odkdy se umění říká šarlatánství?“ upřímně se podivil Sparrow. „Vždyť vy sám tleskáte hercům, jestliže vás dokážou přesvědčit o realitě iluze. A že bychom si my nezasloužili potlesk? Můj otec,“ přerušil netrpělivým gestem Alana, který chtěl něco říct, „utrácel ohromné peníze, aby vytvořil pro bohaté lovce ostrých zážitků maximální komfort. Zaplavil zemi elegantními nóbl varieté s výstižným názvem Hřích. Pro hrstku vybraných obnovil gladiátorské hry. Dokázal do afrických savan přivézt nejvěhlasnější kuchaře a nejpůvabnější coury Starého světa. Všechno to byly náhražky, i orgie ve varieté, i falešná láska, i kruté boje gladiátorů, někdy připomínající spíš organizovaná jatka. To všechno dráždilo nervy, ale nedávalo to duši klid. Firma měla velké množství mocných konkurentů. Bylo třeba přijít na úplně novou ideu, která by zastavila agónii našeho rodinného byznysu. Já,“ Sparrowův hlas se zvedl do vítězných výšek, „jsem se stal tvůrcem této novinky. Idea anticestování, které na nějakou dobu změní diváka v účastníka, lovce v oběť, miliardáře v chuďase. Současný člověk touží po všem skutečném. Moje firma garantuje opravdovost všech pocitů: strachu, radosti, hladu nebo bezmoci. Dáváme klientovi jedinečnou možnost poznat, co je ve skutečnosti zač. V okamžiku, kdy je sám sebou. U nás dochází k přerodu našeho složitého protiřečícího si světa v jiný. Takový, jaký nikdy v životě nepoznal. Proto jsem si vybral pro otcovskou firmu tenhle emblém,“ ukázal královským gestem na zlatem zářící obraz ptáka na stěně. „Samozřejmě, že náš byznys všichni neschvalují. Ti, kdo mají alespoň něco tady,“ Sparrow si zaťukal prstem na čelo, „velmi rychle poznají výhody podobného tréninku. Aby mohl člověk jíst, potřebuje mít chuť k jídlu. Že ano? Já probouzím chuť k jídlu u těch nejpřesycenějších lidí na Zemi. Teprve pak si začínají vážit toho, co předtím brali jako samozřejmost. A jejich děti? Ty mají všechno, na co si vzpomenou, takže nemají to hlavní – zájem o život. Moje firma je úplný poklad pro jejich rodiče. Jsme nepostradatelní pro lidstvo,“ uzavřel Sparrow s nezlomnou jistotou svůj projev. „Jsme nepostradatelní jako hořký, ale efektivní lék. Nicméně jsme odbočili,“ stín nevole se mihl jeho opálenou tváří, „koneckonců nejsem povinen vysvětlovat každému, proč postupujeme právě takhle a ne jinak‘. Zpravidla se spokojíme s krátkou besedou s klientem, abychom se ujistili, že si z cesty odnáší potřebné filozofické ponaučení a potom… Pamatujete si, Davisi, že jsem vám slíbil, že nebudete mít žádné výjimky?“ vrhl na Alana rychlý pohled.

Davis cítil, jak se mu něco uvnitř zachvělo a pak sevřelo pod tlakem toho nelítostného pohledu, spojujícího v sobě současně jak neobyčejný rozum, tak i vytříbený cynismus a mimo jiné i strašnou, nezničitelnou sílu.

„Závěrečný rituál vyžaduje …,“ pod Sparrowem se se strašlivým zaskřípěním rozestoupila podlaha a boss firmy obklopený ohněm a dýmem zmizel. Odněkud z podzemí se doneslo chraplavé:

„… ukončit audienci právě takovýmto způsobem. Přemýšlejte častě ji o smyslu života, Alane Davisi!“

Stařík Joe pronikavě a křečovitě zakašlal. Zaměstnanci firmy si prozíravě zacpali nosy kapesníky. Trpělivě čekali, až výkonná klimatizace zlikviduje zápach síry. Bylo jasné, že na podobné scénky jsou zvyklí.

„To je všechno,“ přerývaně houkl jeden z nich. „Rituál je u konce, pane Davisi. Doufáme, že finále se vám nezdálo příliš teatrální? Šéf na něm trval. My inženýři jsme byli proti.“

Muž zvučně kýchl.

Bručoun Joe doprovodil Alana k východu. Zničehonic mu najednou strčil do ruky placatou láhev.

„Nějak už nechápu ty jejich vymyšlenosti,“ zaskřehotal Joe. „Zřejmě jsem už příliš starý, abych to chápal.“

Podíval se na reportéra zezdola a zlostně popotáhl nosem:

„Mister Sparrow je opravdu geniální člověk, ale …,“ zarazil se. Viditelně se neodvažoval vyprávět neznámému klientovi myšlenky, které ho mučily. Zakončil svou řeč zcela nečekaně:

„Zdá se mi, že dobrá whisky vám právě teď! nemůže uškodit.“

Vypadalo to, že Joe je jediný člověk, který neměl s představením firmy Fénix nic společného.

Davis vyšel na ulici a zamhouřil oči před slunečními paprsky. Chvíli nehybně stál a přemýšlel, jestli se mu nakonec mister Sparrow s tím jeho šíleným nápadem jenom nezdál. Ohlédl se a ujistil se, že vila stojí dál na tom místě, kde byla předtím. Dál na ní svítí emblém firmy – zlatý pták obklopený ohnivými jazyky.

Alan potěžkal láhev v ruce, odšrouboval uzávěr a slastně se napil. Potom, zcela klidně a rozvážně, mrštil lahví do zlatého emblému. Se zadostiučiněním sledoval, jak se po stěně roztéká vlhká skvrna. Bohužel to bylo to jediné, čím mohl oplatit firmě Fénix cestu, která stála skoro milión dolarů.

BOJOVNICE

Soumrak. Nad obzorem se opět objevila krvavá hvězda Della-Aira a zalila svým chvějícím se purpurovým ohněm všechno kolem. Hlásala nevyhnutelné neštěstí. Kněží táhle vykřikovali pradávná zaklínání ze svých vysokých věží. Snažili se zahnat zlé duchy, ale v jejich výkřicích zněla beznaděj.

Hvězda Della-Aira mrkavě zářila vysoko na obloze. Podobala se zlému drakovu oku, který lhostejně pozoruje, jak pospíchají ti nejbázlivější poddaní mého otce do bezpečí pevných zdí našeho zámku.

Stála jsem ve stínu sloupu podpírajícího oblouk hlavních vrat a prohlížela si jejich tak stejně šedivé tváře, plné strachu. Táhli mimo jako proud stvoření sehnutých pod tíhou vlastní bezmocnosti a nicoty. Otec jim přezíravě říkal prosťáčci.

Je pravda, že můj otec měl rád málokoho. Otec byl veliký a strašlivý vládce okolních zemí. Celý svůj život prožil ve velkých a malých bitvách a rozmnožoval tak své, beztak už nepřeberné země. Snášenlivě se uměl chovat jenom k vojákům. Jeho trojúhelníkovité oči se rozšiřovaly a tvář ztrácela surovost, když se jeho pohled zastavoval na brněních vybrané gardy vykovaných těmi nejzkušenějšími kováři, klouzal po ostřích smrtonosných žihadel vykukujících z ramenních vrhacích zbraní. Tito rytíři mu dobývali moc a slávu. Hleděl si jich, tak jak si hledíme zbraně mnohokrát vyzkoušené v boji.

Říkalo se, že otce strašně rozhořčila zpráva o mém narození. Nemohla jsem se stát následníkem velkého vládce. Otázka následnictví zůstala otevřená, protože žádného zákonného bratra jsem neměla a po matčině smrti otec do nového sňatku příliš nespěchal. Vyžíval se v úkolu udělat ze své jediné dcery prvotřídní bojovnici a vypadá to, že se mu to povedlo. V pěti letech jsem jezdila na mikrosaurovi tak jako málokdo. Tiskla jsem se k jeho chladným kostěným šupinám celým tělem. V dvanácti jsem se nebála vyzvat zkušené bojovníky na souboj krátkými plamenovými meči.

Otec mě sám učil házení křížovým kinžálem. Byl s mojí výukou natolik spokojený, že v patnácti mě podrobil opravdové vojenské zkoušce.

V noci mě napůl rozespalou hodili do hlubokého příkopu, v němž pobíhal třírohý pruhozub. Strnul přímo proti mně, zřejmě vyvedený z míry mým vpádem. Přitiskla jsem se zády ke kluzkým kamenům. Moje prsty mechanicky klouzaly po výstupcích skoro kolmé stěny v naději, že najdu nějaký ostrý úlomek. Radostný výkřik mi málem roztrhl hrdlo, když má dlaň nahmatala na kamenném výstupku ostrý těžký kinžál. Třírohá nestvůra udeřila o zem kopytem a vrhla se kupředu. Čekala jsem a třásla jsem se napětím a strachem. V poslední chvíli jsem uskočila stranou. Spirálovité rohy pruhozuba se zabodly do kamene těsně vedle mě a vykřísly z něj roj jisker. Zvíře ztuhlo, bylo napůl omráčené a v té chvíli jsem mu vrazila ostrý kříž mezi kostěné výstupky jeho lebky tam, kde pod tenkou kůží tepala žíla, jediné zranitelné místo pruhozuba.

Zvíře se svalilo. Já, vysílená nočním dobrodružstvím, jsem byla ochotná padnout vedle něj. Přinutila jsem se přiblížit se k stále se ještě zmítající hromadě masa a vytrhnout kinžál. Přisála jsem se k ráně a jako správný vojín jsem hltala horkou nasládlou krev…

Potom jsem zdvihla hlavu a uviděla na pozadí nočního nebe stát svého otce na kraji útesu.

Mávl na mě rukou a já nečekaně pocítila radost a štěstí…

… později, až se s It-tem skryjeme před šílenstvím, marností a shonem tohoto světa v chladném objetí hvězd, budu dlouho přemýšlet o svém otci. Vždyť jenom jeho rozhodnutí nás dovedlo do pekla.

Jenže – mohl to vyřešit jinak? Krutost byla základem síly velkého vládce. Dala mu moc. Znamená to, že krutost je ospravedlnitelná? Znamená to, že doba a okolnosti požadovaly na mém otci být krutým!

It-t bude tvrdit, že doba není krutá, že jsme schopni měnit její charakter a charakter těch, co v ní žijí.

Pokoušela jsem se s ním o tom přít. Jenže se to podobalo hádce dítěte se starcem. A taky to tak ve skutečnosti bylo. It-tův národ je o mnoho staletí starší než můj.

„Jejich přílet byl náhlý a vypadal jako zázrak.

Jasně rudá hvězda Della-Aira plula po obzoru a vypadalo to, že přímo z jejích paprsků vznikl obrovský blyskotavý disk. Předmět se pomalu spustil na cestu a vynořily se z něho nevídané bytosti. Byli nám podobní, I jejich brnění, i tváře, i ohromný koráb měl barvu mladé trávy. Všichni hráli všemi odstíny tyrkysu… Zpráva o zázraku se bleskově rozlétla a nesmírné zástupy se sbíhaly k cestě, po níž šli podivní hosté k zámku. Hlasitý šum se vlnil nad davem stovek zvědavců.

Kterýsi ze zelených rytířů se sehnul a utrhl u cesty květinu. Dav to ocenil hlasitým povzdechem.

‚Jsou zrovna takoví jako my, jenom zelení,“ vykřikl jakýsi řemeslník s troufalou veselostí a prosťáčci kolem se tomu začali chechtat. Kluci vyběhli z davu a začali před nimi tančit v uličním prachu. Ten nejdrzejší chytil kámen a hodil ho po cizinci kráčejícím na boku. Nikdo si nevšiml, že by udělal nějaký pohyb. Prostě jen tak mimochodem se podíval na letící předmět a ten vzplál bledým, skoro bezbarvým plamenem a rozpadl se na prach…

– Chechtot a rámus okamžitě utichly. Dav bleskově ustoupil daleko od cesty a strnul, jako by ho přitiskla k zemi neviditelná tíha. Zelení rytíři šli po cestě, jejich ohebná brnění šustila. Zůstávaly za nimi v prachu podivné stopy.

Velký vládce je očekával v trůnním sále, obklopený svými velmoži a tělesnou stráží.

Pozdravili otce i všechny přítomné v sále a ani na píď se neodchýlili od starodávného rituálu, používaného, v našem zámku. Před otcovým, prestolem vyrostla hora drahokamů.

Byl to dar cizinců. Otec, aniž byl schopný odtrhnout oči od zářících kamenů, se zeptal, kdo jsou jeho hosté zač a co je přivedlo na zámek.

Jeden ze zelených rytířů vystoupil vpřed. Pomalu a zpěvavě, s nepravděpodobnou přesností vyslovoval každé slovo. Vysvětlil nám vše, že loď cizinců přiletěla odtud, kde na nebi září jasně rudá hvězda Della-Aira.

„Hledáme u velkého vládce přístřeší a pomoc,“ pečlivě opakovala ozvěna vládnoucí pod vysokým stropem sálu.

Po těchto slovech nastalo ticho. V něm se najednou rozlehl třaslavý mekot:

„Zele-ee-ee-ňoučcí hostí, zele-ee-ee-ňoučcí!“

Před přítomnými se objevil nejoblíbenější vládcův šašek. Strašlivě rychle kroutil bulvami a pokyvoval malinkou hlavičkou zarostlou do tučného krku. Pak sebou praštil o zem. Zvrátil oči v sloup, začal mlaskat a rozmachoval se malinkatýma ručkama, jako by chtěl udělat zázrak.

„Pohostíme naše drahé hosty,“ skřípavě vykřikoval šašek. „Nacpeme je strašnou spoustou zeleniny, napojíme je zeleným vínkem … Všechno musí být zelené, zeleňoučké, nebo by nám mohli zbělat, nebo co by bylo ještě horší, i zmodrat…“

Pohledy dvořanů přelétaly z vládce na šaška. Lidé nevěděli, jak se mají pro tentokrát zachovat a jak mají reagovat na jeho ubohé vtípky.

Zelení rytíři lhostejně sledovali šaškovo pitvoření. Bylo mi zcela jasné, že výborně chápali urážlivost jeho vtipů. Potom si mezi sebou vyměnili několik krátkých vět ve svém jazyce, v němž převládaly sykavky. Ta podivná řeč moc připomínala šelest stromů.

Jeden z rytířů promluvil:

„Tenhle člověk nás chce rozveselit. Jestliže to vládce dovolí, rádi bychom mu pomohli.“

Otec na chvilku zaváhal, pak přikývl. Neuniklo mi, že je trochu vyvedený z míry.

Rytíř natáhl ruku nad šaškovu hlavu. Šašek najednou zmizel v hutném růžovém obláčku. Za několik okamžiků se obláček rozpustil a všichni uviděli, že na vládcově miláčkovi není ani cár oděvu. Byl právě tak nahý, jako když přišel na svět.

Řehot otřásl stropem. Šašek zlobně vřeštěl a pokoušel se zakrýt si rukama choulostivá místa. Pak jako vichr vyletěl z trůnní síně.

Otec se smál jako všichni ostatní, ale v hlubině očí mu plápolaly zlé ohýnky.

Potom stiskl tenké rty a v sále se okamžitě rozhostilo ticho.

„Rádi vítáme dobré hosty,“ řekl krátce a spěšně, jako by musel vykonat jakousi nepříjemnou povinnost. „Dnes a zítra bude na zámku slavnost na jejich počest.“

Jeho osobní ochrana mu za rachotu brnění razila cestu přeplněným sálem. Dvořani se pomalu rozcházeli. Naši neobyčejní hosté odešli do připravených pokojů, kde chtěli strávit zbytek času do začátku večerní slavnosti. Jenom jeden z rytířů otálel. Byl to ten, který si tak nezvykle pohrál s hrbáčem. Nespěchal. A taky ze mě nespouštěl pohled svých protáhlých očí.

„Usměj se na něj!“ hodil po mně otec, když šel kolem. „Nezapomínej na etiketu.“

Obrátila jsem se k cizinci a vyloudila lehký úšklebek, který bylo možné přijmout za úsměv jen při velké dávce fantazie. Zeleného hosta se to nedotklo. Nenáviděla jsem naši zámeckou etiketu.

Oči neznámého se nadšeně zableskly. Vypadal šťastně, když se ukláněl a spěchal za svými. Vypadalo to, že rytíř je mírně prostoduchý. Jestli jsou i ostatní tak naivní, nebude pro ně lehké najít společný jazyk s mým otcem. Prostoduchost nebyla z vlastností, kterých si velký vládce vážil. Vždycky rád opakoval, že lstivost je matka moudrostí a že bez věrolomnosti se nepřítel zničit nedá.

Večer mě čekalo mučení, mnohahodinový rituál oblékání do slavnostního oděvu. Velmi složité a bohatě vyšívané šaty mi svíraly hrudník a bránily v pohybu. Jenže bez nich se nedalo vyjít před svátečně oblečené velmože. Etiketa! Nesnáším její předpisy. Nenávidím loučemi ozářená dvorní divadýlka. Mladé a stárnoucí krasavice se upjatě sklánějí před otcovým trůnem a plují kolem v pomalém tanci. Jak pohotově ukazují obnažené‚ ruce a ramena poprášená blyskotavým rozetřeným hvězdným kamenem. Nesnáším smyslný blesk jejich očí podbarvených purpurovým kořenem.

S pečlivě ukrývanou rozkoší šlapu po dlouhých vlečkách zdobených šatů, jakoby neúmyslně podrážím okolo mě ťapající drobné nožky. S velkou radostí sleduji, jak jejich majitelka ztrácí elegantní povýšenost, drahocenné ozdoby a jak letí na zem. Kolem je to samé „óch“ a ,,ách“, ale já mám radost.

Ledové prázdno, značně připomínající dotek meče, mi svírá srdce, když slyším první takty dvorní hudby. A zběsilost mnou cloumá, když vidím dvořany, kteří naučeně jako loutky mechanicky opakují taneční pohyby. Nenávidím jejich věčně podlézavé obličeje nabité utajovanou žlučí vzájemného nepřátelství. Nenávidím falešné radovánky večerních slavností na zámku.

„… veselí se nedotkne srdce té, jež by chtěla shodit okovy slavnostních oděvů a jet tryskem na věrném mikrosaurovi tmavou nocí, když vůně trávy tě opíjí a teplý vítr ti bije do tváře…,“ uslyšela jsem za sebou hlas.

Překvapeně jsem se otočila. Byl to zase tentýž zelený rytíř. Stále se tak něžně usmíval a díval se na mě.

„Uhádl jsi, rytíři,“ řekla jsem pomalu. „Když jedu nocí širým polem, i na vojenském turnaji se cítím lépe než v takovémhle …,“ mávla jsem rukou. „Jestli chceš, můžeme odtud odejít a já ti ukážu okolí zámku.“. Zavrtěl hlavou a přitom se nepřestal usmívat: „Není vhodné, aby cizinec porušoval etiketu hned první večer. Velký vládce by mi nemusel odpustit to, co odpouští své vlastní dceři. Kromě toho okolí zámku znám. O zemích tvého otce víme víc než on sám, protože se umíme podívat nejen pod střechy domů, ale i do zemských hlubin.“

„Tak mocní rytíři…,“ řekla jsem, „proč tedy chcete spojenectví s námi?“

Úsměv mu zmizel z tváře.

„Nejsme rytíři. To, čím vládneme, jsme nedobyli silou zbraní, ale silou rozumu. A také jemu se klaníme jako nejvyššímu božstvu.“

„Nebylo by vhodné zmiňovat se o tom před vládcem,“ poradila jsem mu. „Otec má jiné mínění o možnostech a síle zbraní. Tenhle ohromný zámek je vybudovaný na kostech poražených nepřátel. Maltu pevně spojující jeho stěny míchali z jejich krve.“

„Známe povahu velkého vládce,“ řekl cizinec a povzdychl si. „A přece ho musíme požádat o útulek. Nemáme jinou možnost. Tam, kde žije můj národ, brzo pohasne slunce. Vy mu říkáte Della-Aira. spolu s ním zmizí všechno živé. Vaše planeta je jedna z mála, kde bychom mohli najít útočiště.“

„Co to je – planeta?“ zeptala jsem se.

Odpověď mě vyvedla z míry.

„Koule plovoucí v prázdnotě.“

Zasmála jsem se. Přece jenom byl naivní ten zelený rytíř, když nevěděl, že země je plochá jako štít. Copak se dá chodit po kouli?

„Dobře, že nás neslyší kněží,“ řekla jsem.

Podíval se na mě shovívavě a zabručel něco ve svém šelestícím nářečí, Potom promluvil:

„Nebudu tě o ničem přesvědčovat, vládcova dcero. Hotová pravda není pravdou. Za ni se musí platit cenou vlastních chyb a zkušeností. A to i když je tahle cena pořádně hořká, vy máte svou cestu a my také. Chceme od vás jediné, abychom se tu po nějakou dobu mohli usídlit a přečkat katastrofu. Možná, že se nám podaří najít nějakou neobydlenou planetu a to bychom se s vámi potom rozloučili.“

„O tom bude nejlepší pobesedovat s velkým vládcem. Těžko bude přihlížet k mému mínění.“

„Snad si nemyslíš, že od tebe očekáváme pomoc,‘“ usmál se cizinec. „To se mýlíš.“

„Čemu vděčím za pozornost, které se mi dostává od vzácného hosta?“

„Třeba tomu, že jsi krásná,“ prostě odpověděl. „A krása má svá privilegia. Kromě toho jsem si všiml, že všechno tohleto kolem,“ přelétl očima sál zalitý světlem stovek pochodní, „v tobě nevzbuzuje žádné velké nadšení. Znamená to, že navíc ke své kráse nejsi hloupá.“

„To je vybroušená poklona,“ přiměla jsem se vložit do svých slov co možná nejvíc ironie.

Bála jsem se, že prozradím podivný pocit, jenž mě pohltil po slovech zeleného rytíře. Moje srdce tlouklo jako vyplašený noční pták. V ústech jsem měla sucho, jako po těžkém souboji. Poprvé v životě mi někdo řekl taková slova.

„To není lichotka,“ stále tak vážně a prostě odpovídal cizinec. „Je to pravda. Jak ti říkají, vládcova dcero?“

Svoje jméno jsem řekla skoro šeptem.

„Říkej mi It-t,“ zaševelil jeho hlas.

„It-t,“ zněla mi v uších tichá hudba po celý večer.

Bloumala jsem davem slavících a ničeho si nevšímala. Chovala jsem se jako somnambul. Dostala jsem se do nikdy předtím nepoznaného stavu, kdy se mi chtělo smát i plakat současně. Stav, který se nehodil k dceři velkého vládce a už vůbec ne k bojovnici:

„Není náš neobyčejný host čaroděj?“ pomyslela jsem si.

Zřejmě mě prozradily oči. Otec se na mě díval daleko déle než obvykle, když jsem se k němu přišlá rozloučit před svým odchodem k sobě.

„Chceš mi něco říct?“ zeptal se.

Zavrtěla jsem hlavou. Ví bůh, jestli by velký vládce odpověděl na můj lehkomyslný a drzý dotaz?:

„Může být tvor se zelenou tváří sympatický?“

Druhý den slavnost pokračovala. Na počest zelených rytířů uspořádal otec lov a malý turnaj. Nicméně se velký vládce neukázal ani na jedné akci, což se, vykládalo jako špatné znamení.

V poledne dorazilo k zámku několik bohatě vykládaných kočárů. Přijeli vládcovi zástupci ze vzdálených provincií. Jejich příjezd taky nevěstil nic dobrého. Otec měl ve zvyku svolávat nejvyšší velmože před tím, než začal další válku.

Podivná melancholie mě neopouštěla. Nebyla jsem schopná zabývat se něčím podstatným. Bloumala jsem po zámku, kde se všechno chystalo k večerní slavnosti. Pak jsem se ocitla v křídle, kde byly pokoje mého otce. Z širokých výklenků mdle zářily obnažené meče stráží. Bylo jich víc než obvykle. Znamená to že vládce má opravdu poradu se svými důvěrníky? Ve spletitém labyrintu chodeb a galérií neexistovalo: pro mě žádné tajemství. Po zaprášeném točitém schodišti jsem vyšla nahoru. Kamenná deska pod mýma nohama byla rozpůlena širokou klikatou trhlinou. Sklonila jsem se nad ní a uslyšela hlasy:

Jsou mocní a umějí dělat zázraky. Když jim dovolíš usídlit se tady, objeví se jich tu na tisíce. Ne my jim, ale oni nám budou diktovat svou vůli. Cizinci zasejí nepokoj a neklid do duší tvých poddaných, pochybnosti o pravdách, na kterých již věky stavíme náš život.“

„Zasejí nepokoj…,“ hluše řekl otec a v jeho hlase bylo slyšet vztek, „a já budu muset trpět přítomnost těch, kteří neuznávají moc velkého vládce…“

„Vždyť se vyslanci nemusejí vrátit nazpátek,“ vpletl se do hovoru mně neznámý, úlisný hlas. „Třeba k nám pak zelení rytíři zapomenou cestu.“

„Velký vládce, stačí jen přikázat a hned budeme vědět; jakou barvu má krev pod jejich zelenou kůží.“

Najednou bylo dole slyšet šum, údery zbraní a pak všechny zvuky přehlušil vysoký mečivý křik. Poznala jsem hlas zostuzeného šaška:

„Zprávy, důležité zprávy pro velkého vládce…“

Hrbáč se nemohl prodrat hustým kruhem stráží. Pak všechno ztichlo a znovu se ozval mečivý hlas. S rozhořčením jsem uslyšela, jak hrbáč reprodukoval náš rozhovor s It-tem. Šašek nás špehoval. Jeden detail vládce obzvlášť zaujal:

„Víš to přesně?“ zeptal se znovu.

„Přesně takhle to řekl,“ mečel hrbáč. „Nikdy jsme nebojovali…“

„Počítej s tím,“ pravil vážně otec, „že jestli to je vtip, tak to je poslední vtip tvého života.“

Škvírou se ke mně donesl zvuk rozsypaných mincí a děkovné blábolení hrbáče. Hlasy se ztišily. Porada probíhala šeptem. K mému převelikému rozhořčení jsem nebyla schopna zachytit ani slovo.

Předtucha něčeho nenapravitelného mi sevřela srdce jako ledová obruč.

Napadli je při hostině. Naši hosté byli přesvědčeni o své moci. A to přesvědčení je přišlo velmi draho. Rytíři prostě nechápali, co se děje, když se na ně vojáci vrhli s vytasenými meči a řvoucí bojový pokřik …

Krvavá hostina …

Jen málo jich přežilo tu strašnou seč, ale ti, co zůstali naživu, dokázali, že umějí bojovat.

Neslyšný výbuch modrého plamene srazil řady vojínů k zemi. Jejich brnění vzplála, jako by byla udělána ze suchého listí. Vojáci vyli a jako šílení běhali sálem. Polévali se vínem z číší, které vybuchovalo oblaky syčící páry. Vyskakovali z oken a ničili přitom drahocenné mozaikové vitráže.

Zelení rytíři běželi ke své lodi.

Předvídavý vládce jim připravil na cestě past. Naši hosté však už věděli, s kým mají co dělat. Hromádky popela v rozteklých brněních – to bylo vše co zůstalo z těch, co se jim postavili do cesty.

Loď obklopená ohněm vzlétla bleskově vzhůru. Vojáci, co se zachránili, uslyšeli křik:

„Vrátíme se! Vrátíme se, až znovu vzejde hvězda Della-Aira a pak zaplatíte za všechno…“

Velký vládce byl rozhněvaný, neboť se nepodařilo zabít všechny. Věděl, že to je možné, návštěvníci byli smrtelní a v jejich tělech tekla krev stejné barvy jako v našich.

It-tovo tělo nebylo mezi těmi, které tajně v noci zakopali na opuštěném místě u stěn paláce…

Dny, které nastoupily, byly plné zmatků a očekávání nebývalé války.

V jitřním svítání se opět nad obzorem objevila krvavá hvězda Della-Aira… Několik hodin poté se objevily lodě zelených rytířů.

Ohromné disky obklopené mihotavým svitem pomalu pluly nebem. Byly jako vidění ze strašného snu. A bylo jich mnoho, neslyšně klouzaly nad věžemi paláce, visely nad nedalekým lesem, odrážely se v matných hladinách jezer.

V řadách vojínů sestavených do bojových čtverců se přelévalo nezvyklé reptání. Ani zlobné výkřiky náčelníků oddílů je nebyly schopné zlikvidovat.

Otec stál na odkryté terase. Zvrátil hlavu dozadu a šílené jiskry mu plápolaly v jeho úzkých očích. Možná že snil o obléhacích žebřících, které by se daly natáhnout až do nebe. Nebo o lodích takových, jako měli zelení rytíři, které by mu daly moc nad dalekými ještě neobjevenými světy…

Svítalo. Velký vládce se na mě podíval divným pohledem, pak poslal pryč osobní ochranu a krátce řekl:

„Jdeme!“

Spustili jsme se dolů, kde vybrané oddíly stráží hlídaly vchod do podzemí. Šli jsme dlouho úzkou chodbou, kde byl studený, vlhký vzduch. Se skřípotem se otvíraly veřeje těžkých, železem okovaných dveří. Sveřepé obličeje se zjevovaly ze tmy výklenků a okamžitě zas mizely, když strážci viděli, že je to sám velký vládce. Nakonec jsme se ocitli v nevelké místností obložené bílými deskami. V rozích plápolal oheň ve vysokých svícnech. Vládce se přiblížil k jednomu z nich a jeho ruka vklouzla do jakési prohlubně. V tom okamžiku se dvě desky u svícnu rozjely od sebe. Otec se nahnul a vytáhl z tajné skrýše podlouhlou nádobu z tmavého kovu. Položil ji na podlahu a dlouho se na ni díval.

„Nikdy tě nenapadlo, proč jsem vlastně velkým vládcem?“ cizím, zvonivým hlasem zazněla otázka tichem podzemí. „Jsem krutý, o tom všichni vědí. Nerozmýšlím se, když mám použít meč, a když je to potřeba, vytvořím hory z těl nepokorných, o tom vědí taky. A přece si nikdo nedovolil sáhnout na moji moc. Slyšíš, nikdo! A nebylo to pro tyto vlastnosti. Moje nepřátele straší děsivé tajemství, které ukrývám v rukávu pro případ, kdyby došlo k nejhoršímu. TOTO,“ opatrně, jako by to byl živý tvor, pohnul nádobou, „mi dává moji sílu. To, co je tam uzavřeno, je strašnější než smrt. Neptej se, odkud to mám, nemohu ti to vysvětlit. Je to nad mé chápání a rozum. Cítím, že válka se zelenými tvářemi bude moje poslední, a proto ti svěřuji tajemství… Buď já, nebo nikdo!“ šílený křik mu najednou zkřivil vzteklou grimasou ústa. „Počítali, s tím, že získají nesmírné bohatství, ale dostanou jenom hrst prachu…“ Tvář velkého vládce ztemněla, rty se mu třásly. Trvalo několik dlouhých minut, než se ovládl.

“Jestli zahynu, otevřeš nádobu a vysypeš obsah,“ pokračoval vládce. „Je to lehké, protože nádoba se skládá ze dvou částí sešroubovaných k sobě. Až splníš můj rozkaz, pokus se zemřít.“

„Zemřít?“ zeptala jsem se.

Ruka velkého vládce se dotkla mé tváře, přejela po ní, jako by se loučila… Zřejmě mě otec svým způsobem miloval. Natolik, nakolik byl vůbec schopen někoho milovat.

V tu chvíli jsem nemohla pochopit skutečný význam těch událostí. Až mnohem později mi došlo, že jsem sloužila jako meč v katových rukách. Jenže i kat byl předem odsouzený. Až mnohem později jsem se zamýšlela nad tím, jak je nás strašně málo v tom světě protkaném stříbrným dechem hvězd. Jak je strašně málo těch, co mohou přemýšlet, milovat, těch, co v sobě nesou drahocenné výhonky života.

Tehdy v podzemí se tyhle myšlenky prostě vůbec nemohly narodit. Neposlechnout vládce se rovnalo zločinu.

Speciální stráž mě vyvedla tajným východem z paláce. V opuštěném koutu lesa jsem ve vývratu schovala těžkou nádobu.

Když jsem se později snažila vzpomenout si na to, co se dělo v několika následujících dnech, vybavovaly se mi v paměti jen šílené okamžiky…

Ohromný, oválný stín mezihvězdné lodi zakryl věž, kde stál velký vládce. Vytasil meč. Stál tam jako droboučká, bezmocná figurka na pozadí neodvratně se přibližující hory. Najednou ze dna lodi prudce vyšlehl modrý oheň. Dolů z věže pršely rozžhavené kapky kovu a kamení. Prázdná přílba řinčivě zvonila, když se, , kulila dolů po nerovných schodech věže.

Vybraná vládcova garda bojovala s příšernou tvrdošíjností jednou a provždy dobře natažených strojů. Kouřilo se z kamení zničeného paláce. Od výbuchů modrého plamene bolely oči. Výkřiky vojáků, sténání raněných jak našich, tak i zelených, kteří vystoupili z lodí, trhaly vzduch. Na mých ramenou zářilo brnění, prsty svíraly drsnou rukojeť meče. Mohla jsem udělat něco jiného? Nevím. Ne vždy rozhoduje rozum. Zvlášť ne v té chvíli, kdy ti svištící ohnivá střela naráží do přílby a sráží tě popálenou k zemi… Zdvihla jsem oči a uviděla vztekem rozšířené oči zeleného rytíře, jedoucího na příšerném, jakoby z kovu ukutém zvířeti.

Ten okamžik vrátil všechno zpátky na svá místa. Já byla bojovnicí a on mým nepřítelem. Spíš instinktivně jsem hodila křížový nůž. Rozpáral mu hrdlo.

Svět ztemněl a zúžil se v mých očích. Rozlišovaly jenom nenáviděné zelené skvrny cizích tváří. Vzpamatovala jsem se až za soumraku. Skrývala jsem se uprostřed rozsáhlého polomu. Ruce a tvář jsem měla pokryté krví. Nebyla jsem schopná rozlišit, která je moje a která cizí…

Opatrně jsem zdvihla těžkou nádobu a rozšroubovala ji. Čekala jsem, že odtud vyletí ohnivá smršť a pohltí všechny a všechno.

Nic však neporušilo, lesní ticho. Z nádoby vypadlo malinké oslnivě bílé zrnko. Vypadlo a zmizelo v trávě. Pečlivě jsem si nádobu prohlédla zevnitř. Byla prázdná.

Odhodila jsem kovovou střepinu, která tak zklamala mé naděje, a odpotácela se pryč.

Válka se zelenými rytíři netrvala dlouho. Kolem poledne ubohé zbytky vládcova vojska byly rozprášené po lesích. Tam se schovávaly i ženy s dětmi. Těch se dobyvatelé nedotýkali. Avšak ty, na nichž se blýskalo brnění, ničili nelítostně. Nikdo neznal okolí paláce tak dobře jako já, a proto jsem se zachránila. Dokonce ani nejdůmyslnější stroje zelených rytířů jim nepomohly najít moje úkryty. Navíc jsem je neustále měnila. Určitě jsem zůstala naživu jediná z celého vládcova vojska.

Ponížená neustálým útěkem, už napůl mrtvá, jsem žíznila po pomstě.

Můj úsudek utrpěl šok, v duši se otevřela hluboká rána. Abych umlčela bolest, musela jsem zabíjet. Dcera krutého vládce se stala krutou bojovnicí.

Naučila jsem se znát slabá místa v brnění nepřátel, která mohla prorazit kovová střela, a ani jednou jsem se neminula.

Byla jsem všude a nikde. Byla jsem nepolapitelná. Změnila jsem se ve vosu bodající obra. A zatímco se ohýbal, aby si prohlédl místo, kde ho něco kouslo, bylo moje žihadlo připravené vbodnout se do jeho neohrabaného těla jinde. Ty drobné ranky ho nemohly zabít, ale mohly ho přivést k šílenství.

Nakonec na mě uspořádali lov jako na krvelačné zvíře. Pronásledovaly mě oddíly i jednotlivci, číhali na mě v léčkách, připravovali smrtelné pasti na lesních pěšinách. Jenom těžko vysvětlitelná předtucha nebezpečí mě ochraňovala před smrtí. Jednou, když jsem hledala záchranu v útěku, dostala jsem se do blízkosti polomu, kde jsem kdysi schovávala nádobu. Nepoznala jsem ta místa.

Tam, kde se dřív válely poloshnilé kmeny, teď rostl obrovský strom a zdvihal svou mohutnou rozsochatou korunu vysoko nad lesní velikány. Jeho oslepivě bílé, prapodivně pokroucené kořeny, připomínající tlustá lana, se zahryzávaly do země. Listoví bylo tmavé, skoro černé, a čas od času sebou škubalo, jako by jím potřásala neviditelná obrovská ruka.

Cosi studeného a kluzkého se dotklo mojí nohy. Podívala jsem se dolů a vykřikla hrůzou. Jako ruka dlouhý had ovíjel moje sandály. Had neměl obvyklou kůži, byl hladký a bílý.

Tasila jsem meč a přesekla ho. Tráva kolem se podezřele hýbala a já si pospíšila s odchodem. Několikrát jsem musela přeskakovat, bílá stvoření, podobající se živým břevnům. Některé ovíjely kmeny stromů a ty se ohýbaly pod jejich tíhou. Dlouho jsem se motala houštinami, až jsem se dostala z dosahu smrtelně nebezpečného místa.

Na jedné z mýtin jsem narazila na pasoucí se mikrosaury. Měli na sobě ještě zbytky bojových sedel. Zvířata však viditelně zdivočela. Stálo mě to nemálo úsilí, abych se jim přiblížila a vyskočila na jednoho z nich.

V tom okamžiku mě cosi chytilo zezadu a srazilo mě k zemi. Uviděla jsem nad sebou zelenou tvář. Zamhouřila jsem oči v očekávání osudného záblesku. Místo toho jsem uslyšela překvapené zašeptání:

„Tys naživu?! To je nádhera! Tys naživu!“

Otevřela jsem oči. Byl to It-t.

Dlouho jsem plakala. Měla jsem zabořenou hlavu v jeho rameni. Celé tělo se mi otřásalo a uteklo mnoho času, než jsem byla schopná vypravit ze sebe první slovo.

Vyprávěla jsem It-tovi o všem, co se stalo. Co se událo po vyhnání zelených rytířů z paláce.

„A teď můžu umřít,“ zakončila jsem. „Proč jsi mě nezabil? Vždyť jsme nepřáteli, na tom se nedá nic změnit.“

„Nedá se na tom nic změnit,“ souhlasil. „Mou povinností je zabít tě právě tak nelítostně,, jako tys zabíjela jiné. Jenže já to nikdy neudělám.“

„Proč?“

„Vrátil jsem se sem, abych tě uviděl,“ odpověděl It-t. „Pochopil jsem, že jestli tě neuvidím, zemřu.“

„Jakou to máme strašnou smůlu, It-te,“ vydralo se mi z hrudi něco podobného zasténání. „Ani zabít mě nemůžeš a na mně je tolik krve…“

It-t zavrtěl hlavou:

„Mám na sobě taky krev. Byli jsme neopatrní. Dovolili jsme zvířeti dostat se na svobodu a ani jsme si nevšimli, že jsme se sami změnili ve zvířata. A to je neodpustitelné pro ty, co jsou moudřejší a starší. Teď je všechno zamotané…“

„Už nechci takhle žít. Nechci zabíjet…,“ zašeptala jsem.

„Nesmíme už dál zabíjet,“ řekl It-t. „Svět je tak veliký a nás je tak málo. Copak nám není dána schopnost pochopit se navzájem? Pochopit se a mít se rádi?“

„To už nic nezmění, It-te…“

„Odejdeme,“ řekl rychle, „tam, kde se nezabíjí, kde budeme jenom my dva, ty a já.“

„Pozor, It-te!“ vykřikla jsem.

Za keřem se vymrštil bílý dlouhý stín a mířil mu přímo na krk. It-t uskočil a bílý had dopadl na zem Muž se na něj díval překvapeně.

„Kolem je toho svinstva plno,“ řekla jsem.

„To je divné,“ promluvil It-t po chvíli, „jak má ten had neuvěřitelně dlouhé tělo. Podívej se, táhne se až někam tam k tomu zelenému kopci…“

Podívala jsem se tam, kam ukazoval, a strnula hrůzou: Za několik hodin obří strom vyrostl ještě výš a rozprostřel nad lesem deštník mohutných větví. Teď už opravdu připomínal zelený pahorek. Jeho podnoží; Ukrývala zauzlovaná změť mohutných, propletených kořenů. Kořeny se pohybovaly, byly živé…

Strašlivá domněnka mi bleskla hlavou: Zrno vypadlé z nádoby bylo oslepivě bílé jako ty příšerné kořeny. Pronásledovaly nás. Křoví v blízkosti mizelo přímo před očima, polámané váhou plazících se bílých tvorů. Zčernalo, jako. by z něj příšera vysála veškerou vláhu.

It-t neřekl ani slovo a vlekl mě pryč.

Počkali jsme na noc a pak nastoupili do jedné z lodí. Prohlížela jsem si všechno, co mě obklopovalo, se zájmem i strachem. Byl to neznámý a podivný svět.

It-t se na mě povzbudivě usmál. Najednou se všechno začalo chvět. Ocitla jsem se na něčem, co mi připomínalo rozmačkanou postel. Ví bůh, odkud se vzaly široké pásy, které mě chytily za ruce a za nohy. Nemohla jsem se ani pohnout. Celým tělem jsem cítila přidušený, sílící zvuk. Tělo mi ztěžklo, jako by ho někdo zakoval do neviditelného pancíře. Zvuk zvenčí byl vlezlý, táhlý a vrtal do mozku. Víčka se mi zavřela vlastní tíhou. Vnitřnosti mi někdo poléval kapalným kovem. Zakřičela jsem, ale neslyšela vlastní hlas. Nevím, jak dlouho trvalo to mučení…

Potom se rozhostilo ticho. Bylo klidné a jasné. Takové, jaké přichází po nečekaném, silném deští. Neviditelná tíha mi přestala drtit hudník. Pásy s tichým klapnutím zmizely.

It-t se lehce usmíval a díval se, jak se neohrabaně pokouším udělat první kroky, jak se potácím.

„Kde jsme?“ zeptala jsem se.

Od podivné lehkosti se mi točila hlava.

It-t natáhl ruku kamsi stranou, najednou půlka stěny zmizela a já uviděla hvězdy, strašlivé množství obrovských studených hvězd. Pluly nám vstříc v černé bezedné studni.

Dlouho jsem si prohlížela tu děsivou prázdnotu. To, co zůstalo kdesi v hlubinách hvězdami zářícího nekonečna, se zdálo být dalekým a strašným snem. To, co mě obklopovalo teď, bylo taky nejisté a nereálné. It-tova dlaň mi zlehka dolehla na rameno. V tomhle mě neznámém světě neexistovalo nic tak jistého a dodávajícího naději než tahleta ruka. Otřela jsem se tváří o jeho dlaň a uviděla, jak se mu v očích rozzářily žhavé jiskry.

Objal mě. Cítila jsem, jak se chvěje, a přitiskla se k němu celým tělem, abych potlačila třes. Nečekaně jsem se roztřásla sama…

Svět byl mrňavý a dobrý. Hvězdy pohasly a já vnímala jen It-tovy zářící oči. Současně s jejich světlem do mě vnikalo teplo a bolest. Byla jsem ohlušená tou sladkou bolestí. A byla jsem šťastná, protože jsem cítila každou buňkou svého těla: EXISTUJI!

Byli jsme sami uprostřed hvězd.

It-t mi vyprávěl o životě planety, kterou zahřívala pohasínající Della-Aira. Jeho vyprávění se strašně moc podobalo, důmyslně vymyšlené pohádce.

Dozvídala jsem se neuvěřitelné věci. Hranice známého světa se rozšiřovaly. Byl mnohotvárný a nekonečný. To, co jsem o něm doposud věděla, bylo jenom zanedbatelným úlomkem vědění.

A já chtěla všechno znát.

Časem se zdálo, že můj ubohý rozum nevydrží to šílené a nečekané zatížení. Vědomí mě opouštělo a v šílenství blouznění na mě čekaly stíny minulosti.

It-t mě trpělivě ošetřoval po každém záchvatu nemoci. Opakoval, že to tak musí být, když za jeden večer se dozvíš víc, než ostatní za staletí.

„Možnosti tvého mozku nejsou nekonečné,“ říkal mi. „Buď trpělivá a dozvíš se ještě víc.“

Učila jsem se a moje duše jásala nad velikostí a neuvěřitelnou prostotou světa.

Učila jsem se a cosi ve mě umíralo. A něco jiného se rodilo. Vědomosti mě dělaly moudřejší. Mučily mě však, protože mi odkrývaly všechnu tíhu toho, co jsem udělala v tom teď už pro mě nesmírně vzdáleném životě. Nemohla jsem si na něj vzpomenout bez bolesti.

It-t začal mluvit o návratu. Okovy povinností a závazků ho tížily víc než mě a jeho srdce bylo citlivější na výčitky svědomí. I když, kdo měl právo odsoudit nás za spěšný útěk, za vzájemnou lásku?

I mně se stýskalo uprostřed hvězd. Teprve tady, když jsme se ponořili do věčného ticha, bylo možné pochopit podstatu těch prostých zázraků: vůně květů, smíchu dětí, zpěvu ptáků. Když se toho vzdáme, za co pak stojíme?

Rozhodli jsme se k návratu…

It-t dlouho hledal místo k přistání. Stěžoval si, že vše dole porostlo neprostupným pralesem. Jenom čtvercové náměstí vyložené kamennými deskami, pozůstatky vojenského cvičiště blízko rozvalin paláce, se odlišovalo od okolí. Připomínalo ostrov.

Loď na něm přistála a my vystoupili ven.

Před očima se nám rozprostíral nedohledný zelený oceán. Zelená barva však netěšila oči. Byla tmavá, skoro černá. Jako těžká a nehybná masa pokrývalo listoví celý prostor až k obzoru.

V této nehybnosti bylo něco výhružného. Jenom naše dýchání rušilo neotřesitelné, hutné ticho.

Bezradně jsme se rozhlíželi kolem.

It-t zakřičel a tichá ozvěna utichla v dálce. Poblíž se cosi zablesklo mezi větvemi. Došli jsme tam. Byla to poničená kosmická loď, pokrytá divnou slizovitou plísní. Stejná neforemná hrouda kovu se povalovala i-opodál. *

Podivné zapraskání nás donutilo zdvihnout hlavy. Jediná stojící věž zámku, porostlá tmavě zeleným mechem, se chvěla a kývala se. Byla omotána bílými, nadpřirozeně tlustými, zmítajícími se lany. Ještě chvíli a věž se zřítila. Změnila se v hromadu kamení, nad níž dlouho visel oblak prachu.

„Proklatý strom!“ zděšeně zašeptal It-t.

Domyslel si to… Všechno, co nás obklopovalo, byl děsivě rozrostlý jeden jediný strom. Pohltil všechno živé, podmanil si celou planetu a pokračoval v jejím požírání, nenasytném, lačném, neodbytném …

Uchvátila mě ledová paralyzující lhostejnost.

It-t mnou třásl, cosi na mě křičel… Potom se podíval tam, kde stála naše loď a ztichl. Tlustá pavučina bílých chapadel ovíjela náš stroj, rvala a ničila kov …

„Proč se rozum ve mně probudil tak pozdě,“ ptala jsem se sama sebe. „Proč jsem nechala zabít tenhle svět, který byl otevřený životu. Cožpak může být něco cennějšího než život? Je jako plamen, který zázračně vzplál mezi lhostejnými hvězdami. Když zmizí, už nikdy se znovu neobjeví. Nikdy! Je nás tak málo, těch co umějí myslet, milovat, těch co v sobě nesou drahocenné zárodky života. Proč tak slepě odpovídáme na volání šílenství?!“

Kdo mi mohl odpovědět?

„Promiň mi, It-te, promiň, Jestli můžeš! řekla jsem a objala svého milovaného.

Objala jsem ho pevně. Přitiskla jsem se k němu ze všech sil, abych necítila, jak se něco chladného a lepkavého kradmo dotýká našich nohou.

NESPORNÉ DŮKAZY

Starý Jakut sedící v trávě kroutil knoflíky na tranzistorovém rádiu. Úzkýma očima skrytýma pod vrásčitým a hnědým, jakoby upečeným čelem, roztržitě sledoval neúspěšné pokusy Vitalije Kirije zabít všechny muchničky, které si na něm pochutnávaly. Havěť visela ve vzduchu jako živá oblaka v prolínajících se vrstvách a pronikala i pod moskytiéru. Proti všem zákonům logiky se muchničky opojeně vrhaly na ruce kandidáta věd štědře polité repelentem.

Kirij neuměle nadával a závistivě pokukoval po Jakutovi, jehož vydělané kůži muchničky nevěnovaly žádnou pozornost.

O kousek dál se dva Kirijovi pomocníci, studenti, snažili nacpat do batohů láhve akvalungů.

Blížil se konec jejich skoro poustevnického života v tomto zapadlém koutu. I když expedice tady nenašla to, co hledala, nebyl Kirij příliš rozčarovaný. Naopak, lehký smutek mu svíral srdce, když si uvědomoval, že už zítra pro ně přiletí vrtulník a vrátí se domů.

Z vrcholku kopce porostlého stromy ohnutými větrem, se otvíral pohled na nepříliš široké jezero. Bylo však velmi dlouhé. Táhlo se skoro až k horizontu. Tam daleko, kde se chvěl modravý opar, zahradila vodě cestu mohutná skála. Kirij věděl, že za ní je další jezero, vypadající jako rozmáchnutá podkova. Je právě tak hluboké a studené jako tohleto. Pak následuje další a ještě jedno a ještě… Z vrtulníku vypadala jezera, třpytící se ve slunečních paprscích, jako perlový náhrdelník, který tam upustil nějaký roztržitý obr.

Do Jakutska přivedl Kirije a jeho spolupracovníky dopis, přesněji řečeno několik dopisů, které přišly do Akademie věd v různou dobu od různých místních lovců a pastevců. Dopisy vyprávěly o podivných stopách na březích jednoho z lesních jezer. Podle všeho stopy náležely obrovskému zvířeti vědě doposud neznámému. Byly tam i zmínky o podivném strašidelném vytí nesoucímu se v noci od vody. Lovci se zmiňovali i o obrovských průduších v ledu, kterým říkali čertova okna. Průduchy nezamrzaly ani v nejkrutějších mrazech.

Dopisy byly předány do výzkumného ústavu, kde Kirij pracoval. Bez zvláštního nadšení souhlasil s tím, že se stane vedoucím malé expedice. Nebyla to první taková expedice a všechny končily stejně.

Kirij věděl, že žádnou pohádkovou obludu nenajde. To bylo jasné i ze skeptického úsměšku šéfa, když mu dával poslední příkazy, ale zato se alespoň podívá do Jakutska. Do toho největšího lesního zapadákova…

Složité přístroje byly pro expedici jenom přítěží, přesně jak Kirij předpokládal. Bublina záhadnosti praskala ve švech a výzkumníci valem ztráceli entuziasmus. Ze záhady se vyklubaly obvyklé přírodní úkazy a jevy. O nich vyprávěl právě teď lhostejnému pastevci, mlátil kolem sebe po muchničkách a pokoušel se alespoň nanečisto dokončit jakés takés hlášení.

Desítky ponorů do ledové, průzračné vody nepřinesly vůbec nic. Jenom zřídkavá hejna ryb se proháněla v zelenomodrých hlubinách, ale podle všeho i ta nedostupná, tajemná, zelenavá hlubina neskrývala nic jiného než pár trsů vodních rostlin a ještě tak hromady vodou opracovaných oblázků.

Jedné větrné noci je vyvedlo z míry odstrašující vytí. Ráno pak našli vysvětlení. Táhlý zvuk vyluzovaly jako z trouby skály ohlazené časem, visící nad vodou. Rozjařený vítr vletěl do širokých ústí podobných zatočeným mořským mušlím a vylétal z nich jako z basového heligónu.

„Aby skály mohly zpívat, musel vát silný severní vítr,“ vysvětloval Kirij.

Jakut ho mlčky poslouchal.

„Ze dna jezera stoupají nesčíslné neviditelné prameny. Z nich jezero žilo. Mnohé byly termální. A právě díky nim a jejich teplotě mohla v zimě vznikat čertova okna.“

Kuriózní vysvětlení našli pro obrovské stopy. Jednou za svítání je opravdu našli. Jako by nevídaný slon s masivníma nohama opatřenýma drápy označkoval mírně se svažující břeh svými stopami. Tehdy se Kirijovi zatetelila v duši nejasná neklidná naděje. Uchoval si ji až do té doby, než ho jednou probudil dětský nářek. Tentýž Jakut, který seděl právě teď proti němu, nemilosrdně prášil svou širokou dlaní výplň kalhot svého vnuka. Chlapec měl k rukám a nohám přivázané kulaté odřezky kůry…

„Tak takhle to vypadá,“ končil své smolařské hlášení kandidát věd. „Není tady žádná jezerní obluda. Je mi to líto, ale… Získali jsme nesporné, vědecky podložené důkazy.“

Kandidát věd spojil několik hustě popsaných lístků pokapaných repelentem kancelářskou svorkou.

Jakut přikývl. Z tranzistoru se linula hudba, drobila se ve vzduchu na neviditelný stříbrný prach. Byla to skladba skupiny Zodiak.

„Zvedá se vítr,“ řekl pomalu Jakut a díval se na slunce mizící v rudých červáncích. „Studený vítr. Zase bude drak křičet.“

„Ale žádný drak,“ trpělivě odpověděl Kirij, „už jsem vám to vysvětloval, skály…“

„Aha,“ přikývl Jakut, „hezky jsi to vysvětlil. Dobře. Věda,“ řekl uctivě po krátké pauze. „Já například nikdy draka neviděl. Ani můj otec ho neviděl. Ale můj děda prý viděl. Drak málokdy opouští dno.“

„To je legenda,“ řekl Kirij a povzdechl si.

Zatřepal svazečkem papírů:

„Tohleto jsou argumenty, důkazy. Chápeš to? Očividné! Nezvratné! Vědecké!“

„Jasně!“ potvrdil mu to Jakut. „Půjdu k sobům. Mají strach, když se drak…,“ provinile se podíval na Kirije a pak se opravil: „Když skály křičí.“

Odešel a s ním zmizela v houstnoucím lesním soumraku nezemská melodie skupiny Zodiak.

Kirij se za ním zamyšleně díval.

Od vody se donesl tichý zvuk. Jako by táhle zazpívala trubka ukrytá ve skalách. Jako by se žalostně a smutně na něco ptala.

Kirijem to trhlo. Vzápětí si za to vynadal.

„Nicméně…,“ pomyslel si, „je zcela jasné, odkud se vzaly dračí legendy. Jestli se mně dělá mdlo z toho vytí, tak co museli cítit předkové toho pastevce …“

Vítr dorážel v ostrých poryvech. Jezero ztemnělo.

Bylo slyšet, jak drobné vlny s šuměním zanikají na písčité pláži.

Kirij si uvědomil, co ho čeká doma. Snažil se představit si, co tam bude mít na práci, tváře kolegů… Za posledních pár měsíců si odvykl bláznivému shonu městského života. V životě nedopadaly věci vždy tak jak by chtěl. Jeho nepředvídatelné zákruty s výbuchy vášní, chyb, průšvihů se příliš odlišovaly od logické stavby vědeckých teorií, které Kirij tak hluboce ctil.

Najednou mu došlo, že by mu vůbec nevadilo, kdyby měl tady, v tom zapadlém koutě, zůstat třeba i další měsíc. Ani muchničky by ho neodradily. Ani jeho vlastní přesvědčení, že mytické zvíře neexistuje a ani existovat nemůže.

Schoulil se. Byla mu zima. Vstal, natáhl si přes hlavu kapuci a vydal se ke stanu.

Hluboké, těžké zavytí, plné dřímající síly, ho donutilo se otočit. Kirij strnul.

Kousek od břehu se vařila černá voda. Rozhrnovalo ji obrovské tělo. Velká, jakoby vytesaná šupinatá kůže se matně leskla v posledních slunečních paprscích. Na břeh vylézal drak. Těžkopádně pohupoval svými zelenavými boky.

Mrňavá hlavička s prapodivnými kostěnými výrůstky na nepravděpodobně dlouhém krku se zdvihla a pomalu otočila. Ohromné oči, napůl potažené matnou blánou, se dívaly na člověka lhostejně a jakoby z nesmírné vzdálenosti.

Studenti strnuli u stanu jako sousoší.

Drak kývl hlavou, jako by chtěl dosáhnout na skoro už neviditelný zdroj světla. Opět lidi udeřilo do ušních bubínků hluboké, táhlé zavytí, nesnesitelné jako špatné vzpomínky.

Kirijovi vyklouzlo z najednou zesláblých prstů zapomenuté hlášení. V studeném větru se mihly bílé lístky. Vzlétaly, padaly, třepetaly se jako křídla bláz nivých, divokých holubů. Bílé lístky pokryté očividnými, nezvratnými, nespornými vědeckými důkazy…

KAREUNOVA PŘÍHODA

1.

Čas od času vyrážel na povrch těžký, arytmický hukot. Vypadalo to, jako by nějaký nebetyčně ohromný obr koulel balvany v neproniknutelné, vazké tmě hlubin.

Tehdy velké plochy tmavohnědé půdy, popraskané prapodivnými křivolakými trhlinami se zdvihaly, otékaly a vypadaly jako gigantické puchýře.

Bubliny vybuchovaly přetlakem tuhých mas deroucích se z hlubin. Tmavohnědé kusy země vylétaly vzhůru a tříštily se v beztvárné tekuté krůpěje. Široké fontány lepkavého rosolovitého bláta vylétaly do výše několika desítek metrů. Vypadaly jako šmátrající chapadla příšerné nestvůry.

Soptění trvalo na Zářijové jenom pár sekund. Za několik okamžiků na místě klokotajících kráterů vznikaly ohromné víry, které pohlcovaly pěnu břečkovité špíny. Mizela s udivující rychlostí spirálovitým kroužením kamsi hluboko.

Smaragdové záření, blikající na vzdáleném horizontu jako by vysušovalo vlhký povrch svým nejistým blikavým světlem. Za několik minut opět planeta vypadala jako mrtvá pustina pokrytá šrámy trhlin.

Velitel výsadkového rideru Karelin pilotoval gravílet asi třicet metrů nad povrchem. Snažil se oblétat místa potenciálních výbuchů.

Na Zářijové nebyly orientační body. Oči se neměly čeho chytit na rovině pokryté vrásčitými pahorky. Karelin byl schopen najít místo, kde zahynula Věra, jen za pomocí přístrojů.

Stalo se to prakticky ihned po přistání na Zářijové. Tehdy o ní věděli ještě strašně málo. Mimo jiné o podivnostech sopečné činnosti, která vzniká na různých místech povrchu planety, ale zdaleka nejčastěji tam, kde jsou lidé.

Možná, že si Věra něčeho všimla na nerovné, jakoby uschlé tmavohnědé půdě, a proto tolik snížila výšku letu. Možná že chtěla vzít vzorek plynu přímo z povrchu.

Nedaleko od ní kroužil další gravilet. Z něj viděli, jak se její stroj najednou vymrštil nahoru. Narazil do ní zničehonic vyprsknuvší ostrý kopec kapalné masy. Gravilet to obrátilo a bokem vcuclo do gigantického víru.

Spojení pracovalo ještě asi minutu, ale Věra na výzvy nereagovala. Nejspíš okamžitě ztratila vědomí silným úderem o řídicí pult.

Kapitán Karelin se nutil k tomu, aby věřil právě této verzi. Někdy však mu zrádné podvědomí kreslilo jiné obrazy ženiny smrti a tehdy se Karelinovi zdálo, že ztrácí rozum…

Věřin gravilet Zářijová vrátila. Přesněji řečeno, vrátila zuhelnatělou kovovou kostru graviletu, která vypadala, jako by prošla ohnivým peklem. Stroj ležel na boku a trčel nad zemí, jako strom spálený krutým sluncem.

Hlídkující gravilet ho našel náhodou. Zastavil se, jako by narazil na neviditelnou stěnu. To zareagovaly přístroje ochrany proti radioaktivnímu záření. Zničený stroj byl jeho silným zdrojem.

Tak poprvé přišli na to, co jim později potvrdily přístroje. Jádro Zářijové bylo doslova nacpané radioaktivním kobaltem. Jeho zásoby uschované uvnitř planety musely být kolosální.

Karelinův gravilet visel několik minut nad jedním místem. Několik minut nad tmavohnědou půdou, nejspíš připomínající sraženou krev, pod níž se skrýval nepochopitelný močál, který mu ukradl Věru. Tyto minuty nebyly pro kapitána jenom každodenním smutečním rituálem, ale také svérázným připomenutím závazku, který na sebe dobrovolně vzal. Připomenutím mlčenlivé přísahy své mrtvé ženě, která už zůstávala nyní jenom v jeho paměti. Musel zjistit, čím je vlastně ta nepřívětivá, podivná Zářijová.

Leckdy měl Karelin pocit, že tenhle závazek nebude moci splnit.

Roztržitě sledoval, jak se dole pod ním zvedá pahorek, nadzvedává, praská a láme se hnědá kůra. Teď vzlétly vzhůru první těžké krůpěje a průzkumníkovi se zařízl do uší nejasný, nebezpečný hukot. Proudy těžké mazlavé masy si to namířily přímo ke Karelinovu graviletu. Scházelo jí tak deset metrů. Padala zpátky jako vysílené ruce a mizela ve vírech. Ještě před chvílí tvrdá kůra se klidně a mírně vlnila. Už pokolikáté se Karelin přistihl při myšlence, že soptění Zářijové mu strašně připomíná dýchání neuvěřitelně velkého živého tvora.

2.

Mezigalaktické centrum už měsíc čekalo na praktické návrhy průzkumníků vysazených na Zářijové, jakým způsobem těžit kobalt. Už měsíc se členové expedice pokoušeli dostat k ložiskům, o jejichž existenci je přesvědčovaly mnohé přístroje.

Zářijová úporně odolávala a viditelně si nepřála odkrýt přístupy ke svým hlubinám. Vypadalo to, jako by s lidmi hrála podivnou a krutou hru.

Automatické vrtací sondy spuštěné pod kůru planety přestávaly podávat informace po pár vteřinách, jako by se v hlubinách planety beze stop rozpouštěly.

Průzkumníci vyhledávali kousky země vypadající stabilně a nepodléhající soptění. Tak tak na nich stačili sestavit stanice hloubkových vrtů a už se ještě nedávno klidná půda začínala nebezpečně krabatět, vznikalo na ní hrbolaté, pomalu se převalující vlnění. Nakonec vybuchovaly fontány řídkého bláta a víry lhostejně pohlcovaly zařízení.

Mezigalaktické centrum se dožadovalo výsledků a lidé pracovali na hranicích svých sil. Hledali možnosti pohlédnout pod povrch vrtošivé planety. Zatím se však vždycky dočkali jenom zklamání.

Když skončil neúspěchem i poslední pokus dostat se ke kobaltu pomocí směrovaného výbuchu, navštívil Karelina vědecký vedoucí expedice Petr Čipera.

Čipera byl asi o pět let mladší než kapitán. Považovali ho za vynikajícího odborníka na těžbu kovových rud v podmínkách hlubokého kosmu.

Vědec si zamyšleně sedl na opěradlo křesla a pohvizdoval si starou trampskou píseň.

„To nedělej,“ řekl Karelin, „to je špatné znamení.“ Čipera se na něj podíval zanícenýma očima a křivě se ušklíbl:

„Já jsem zapomněl, že všechna kosmická esa jsou pověrčivá. Jenže já se nemám čeho bát. Hůř už být nemůže. Nemůže! Chápeš to?“

Karelin na to nic neřekl. Vstal a došel k panoramatickému průzoru. Nějakou dobu se pozorně díval na pablesky záření, které se přelévaly nad ostrou čárou horizontu.

„Všiml sis, že se barva záření změnila?“ zeptal se. „Dřív byla nazelenalá, teď je růžová…“

„Nějak mě nezajímají blbinky místní krajiny,“ odsekl Čipera. „Jsem vědec a ne malíř. Ta proklatá bažina nás přivede do blázince. Požírá stroje tak perfektně, jako by věděla, kde právě jsou.“

„Tak nějak to asi je,“ přikývl Karelin.

„Nálož vybuchla ve vypočítané hloubce deset metrů. Jenže potom energie výbuchu zřejmě narazila na nějakou nepřekonatelnou překážku a místo toho, aby mířila dolů, rozběhla se do stran. Kobaltová ložiska jsou mnohem hlouběji. Co se postavilo výbuchu do cesty?“

Kapitán rideru pokrčil rameny:

„Taky nevím,“ řekl unaveně Čipera a nečekaně se rozesmál. „Co ti je?“ zeptal se Karelin.

„Toho si nevšímej.“ mávl rukou Čipera. „To je ze vzteku. Vzpomněl jsem si, jak jsme se jako studenti hádali o vesmíru. Samá idealizace a romantika. Skoro při každé cestě kontakt s nádhernou mimozemšťankou… Krucinál! Stydím se!“ řekl zkroušeně. „Kosmos je práce. Nebezpečná a nevděčná. Ten, kdo se nenaučil věnovat se jí beze zbytku, nemá v téhle černé díře co dělat. S jakou chutí bych tohle vysvětlil všem kosmickým zelenáčům z kosmonautických škol.“

„Stejně by ti neuvěřili,“ klidně mu odpověděl Karelin.

„Proč?“ upřímně se podivil Čipera.

„Jsou věci, na které člověk musí přijít sám. Sám si musí natlouct čumák. Prožít si to. Vzpomeň si na sebe. Věřil bys tomu, co teď tvrdíš, kdyby ti bylo dvacet let?“

Čipera se odmlčel.

„Tak vidíš,“ řekl Karelin. „A kromě toho, nemáš úplně pravdu. Podle mě! Samozřejmě, že kosmos je v první řadě práce. Ale je to práce zcela zvláštní, práce, která po tobě chce, abys měl mezi svými profesionálními vlastnostmi i schopnost snít a být připravený k těm nejneobvyklejším zvratům.“

„Víš, já se doposavad dokázal bez tohohle umění obejít,“ řekl sarkasticky Čipera. „A doposud mě nikdo nenařkl z nedostatku profesionalismu.“

„To je právě chyba,“ zavrčel Karelin. „Když se budeme zabývat jenom problémy, které máme právě teď, a nic víc, riskujeme, že zapomeneme na nějaké velice vážné věci. Například na to, proč jsme sem přišli. Jo a proč vlastně jdeme dál a dál do kosmu. Vždyť to snad není jenom kvůli kobaltovým ložiskům, nebo novým stanicím. Nemám pravdu?“

Čipera tvrdohlavě zavrtěl hlavou:

„Jsem praktik a realista. Průzkumník, o kterém mi tady vykládáš, je, a to mi promiň, příliš ideální. Takový se ti tu na Zářijové nebude hrabat v bahně. Nepřišel jsem k tobě, abych se tu hádal o teoretických problémech. Vypadá to tak, že jsme vyčerpali své technické možnosti, kapitáne. Je nejvyšší čas odtud vypadnout. Dnes budu mít pohovor s Centrem. Pokusím se vtlouct do hlavy všem těm zkostnatělým ‚vědcům‘, že jestli tady speciální expedice detailně neprozkoumá mechanismus změn zdejšího povrchu, nemáme šanci ani na gram kobaltu. Ať se ti zdá loket jak chce blízký, kousnout se do něj nemůžeš,“ zakončil podrážděně.

„No co,“ řekl Karelin, „rider stejně potřebuje opustit Zářijovou. A nejen protože…,“ usekl větu, podíval se na Čiperu a pak znovu došel k panoramatickému průzoru, za kterým sílilo chvějivé růžové záření.

Čipera ho chvíli vyčkávavě pozoroval, pak pokrčil rameny, vstal a zamířil ke dveřím.

3.

Pilot, mající službu, v klidu obcházel do ticha ponořený rider. Šel širokou oválnou chodbou, míjel výstupky přestupních komor, masivní žebra, roztržitě naslouchal mírnému, tlumenému šumu gravitačních motorů, které udržovaly rider v kilometrové výšce nad Zářijovou. Podle lodního času byly dvě hodiny v noci a ve všech místnostech rideru panoval soumrak.

Pilot se zdržel v motorové sekci, pečlivě prošel očima údaje přístrojů a potom vystoupal vzhůru po strmých schodech do velitelského patra.

Došel až skoro na konec chodby, když si všiml bledého namodralého světla linoucího se z nedovřených dveří kapitánovy kajuty.

Pilot se opatrně podíval dovnitř a strnul úžasem. Nevyvedlo ho z míry to, že svítila obrazovka panoramatického výhledu, i když před pár hodinami vlastnoručně vypnul elektrický proud do všech sekcí, kromě spojovací a motorové. Pilota vyvedlo z rovnováhy něco úplně jiného: na obrazovce bylo totiž něco, co tam být vlastně vůbec nemělo.

Místo tmavé pustiny prořezané trhlinami uviděl pilot na obrazovce kulaté klubíčko planety visící v prostoru. Čímsi připomínala ohromný zploštělý vlašský ořech. Nad ní visela stříbřitá tečka rideru.

Pilot to viděl zcela zřetelně, jako by nebyl v kapitánově kajutě, ale někde daleko od Zářijové i od lodi, kdesi v hlubinách vesmíru protkaných mrazivými jehlami černého kosmu.

Najednou ohnivá jiskra osvítila stříbrný bod a rider se začal rychle vzdalovat od planety. Planeta narůstala a přibližovala se, dokud nezaplnila celou obrazovku. Na pozadí pilotovi tak dobře známého tmavohnědého, jakoby horkem spečeného povrchu najednou vznikla tvář kapitána Karelina.

V jeho očích obrácených vzhůru k čemusi, co nebylo na obrazovce vidět, bylo neklidné očekávání…

Pilot se neudržel a zaklel. Obrazovka, jako by se polekala zvuku, začala pomalu hasnout.

Z křesla před ní se zdvihl Karelin. Otočil se a podíval se na pilota dlouhým, zkoumavým pohledem.

„Vy jste tady?!“ zašeptal pilot. Natáhl ruku k obrazavce: „Viděl jste to?“

Karelin k němu došel a položil mu ruku na rameno:

„Ani vy, ani já jsme nic neviděli, jasné?“

„Ale, já …“

„Nic!“ tvrdě opakoval Karelin. „A zapamatujte si, že tady na Zářijové se zatím nedají najít Opovědí na všechny otázky. Alespoň prozatím. Pokračujte v obchůzce!“

Doprovázel pohledem mizící postavu pilota, která se rychle ztrácela v soumraku chodby. V tomtéž okamžiku se opět rozzářila obrazovka…

4.

Karelinův gravilet se zastavil nad klokotajícím kráterem, od něhož se na všechny strany rozlévala tekutá špína.

„Další vrtné zařízení je v háji,“ doletěl k němu unavený Čiperův hlas.

Jeho stroj, lehce vibrující průhlednými borty, se přiblížil k velitelovu graviletu.

„To už je druhá během jednoho dne,“ zarmouceně ze sebe vymáčkl Čipera. „Ten čertův močál je jako kyselina, sežere všechno!“

„Mám takový dojem, že už jsem to jednou někde slyšel,“ řekl Karelin.

„Slyšel,“ potvrdil Čipera. „Víš, já jsem to naposledy zkusil. Myslel jsem si, že třeba budu mít kliku.“

„Nemá to cenu,“ poradil mu Karelin. „Jinak se rider vrátí na základnu úplně bez výbavy.“

Z vřícího blátivého potoka pod nimi se vynořilo pravoúhlé žebro původně se nacházející ve vrtací věži.

Čipera radostně vykřikl a vrhl svůj gravilet dolů s nadějí, že jedním z manipulátorů zachytí kus lidmi opracovaného kovu, který jim bahnisko vydalo.

Ohebný konec manipulátoru si to namířil k části kovové konstrukce a v tom okamžiku došlo k hlasitému výbuchu. Zdola šlehla hutná masa bahnitého výronu.

Tmavohnědé bláto nadhodilo Čiperův gravilet, který se bezmocně zhoupl a položil se na bok. Ještě okamžik a mnohatunové lepkavé bahno by se spolu se strojem zřítilo dolů a pohřbilo by ho v uzavřených spirálách vzniklého víru.

Ten okamžik stačil Karelinovi k tomu, aby prudce nabral rychlost a udeřil svým strojem do Čiperova graviletu. Srazil ho z hřebenu lepkavé vlny.

Úder odnesl spodek graviletu. S ošklivým křupnutím se prolomil plášť.

Karelinova přílba inercí udeřila do předního skla. Kapitán ucítil v ústech podivnou kovovou příchuť. Necítil žádnou bolest a nechápavě se díval na rudé kapky, které se objevily na vnitřním povrchu přílby.

Čiperův gravilet odletěl díky úderu asi dvacet metrů daleko a zůstal bezmocně viset ve vzduchu. Karelin se k němu přiblížil a uviděl, že Čipera se intenzívně snaží uvést svůj stroj do chodu.

Vědecký náčelník expedice něco křičel a rozmachoval se rukama, ale Karelin ho neslyšel. Zřejmě se úderem poškodilo spojení.

Z rideru odstartoval a po nouzové trajektorii se k nim blížil záchranný modul. Karelin se podíval dolů a uviděl, jak ještě před chvílí nehybný povrch v tomhle místě se podezřele nafukuje a chvěje. Vypadalo to jako hřbet nevídaného zvířete, které ucítilo kořist.

Karelin s úctou ocenil operativnost pozorovatelů z rideru. A pomyslel si, že Čiperova slova o bažině, která si vede jako vypočítavá šelma, nejsou tak nepodložená.

5.

Rider se připravoval ke startu. Po chodbách se pracovitě míhali roboti obtížení nákladovými kontejnery.

Karelin naslouchal ve velitelské kajutě krátkým hlášením členů posádky o připravenosti lodních systémů. Podle svého zvyku stál u panoramatického průzoru.

Čipera se netrpělivě kroutil v křesle kapitánova zástupce. Nakonec to nevydržel:

„Nechceš mi říct, na co mě tady potřebuješ?“

Karelin se otočil, ale odpovědět nestačil. Na obrazovce se objevila tvář jednoho z pilotů oblétávajících Zářijovou.

„Je to divné, kapitáne,“ přiletěl z velké dálky jeho vzrušený hlas, „mám za sebou několik set kilometrů a nikde jsem nenarazil ani na jeden sopečný výbuch. Vypadá to, jako by blata někdo pokryl pancířem. Podle přístrojů je povrch pevnější než křemen.“

„V pořádku,“ řekl Karelin.

Čipera překvapeně konstatoval, že záhadná zpráva kapitána rideru vůbec nepřekvapila.

„To není všechno, kapitáne,“ pokračoval pilot vzrušeně. „Nedaleko odtud jsem objevil svítící oblast půdy, asi tak půl kilometru…“

„Cože?“ zakřičel Čipera.

“Svítí tady půda,“ opakoval pilot. „Ostatně se můžete podívat sami.“

Na obrazovce se objevil ohromný pravidelný mnohoúhelník svítící jakoby zevnitř z nepochopitelných hlubin Zářijové. Zářil stálým malinovým světlem tisíců neviditelných svícnů.

„To, to není možné,“ zabrblal Čipera. „To znamená, že Zářijová je obydlená? A my se to dozvíme teprve teď… Okamžitě se spojíš s Centrem a odloží se start rideru!“

„Vraťte se na loď!“ přikázal Karelin pilotovi, jako kdyby neslyšel horečný Čiperův šepot.

Podíval se na něj s klidnou výčitkou. Tak se dívají učitelé na snaživé, leč příliš netrpělivé žáky.

„Rider startuje podle plánu, přesně za půl hodiny. Všechno ti teď vysvětlím, Petře. Oblékni si skafandr. Máme vzácnou šanci projít se po Zářijové pěšky.“

„Jsi o tom přesvědčený?“ zeptal se Čipera. „Co když …“

„Žádné ‚co když‘ nebude,“ ušklíbl se Karelin. „Přísahám!“

Jeho oči se však nesmály. V jejich hlubině bylo Čiperovi neznámé odcizení a soustředěnost. Vědecký náčelník expedice si nečekaně uvědomil, že takové oči mívají ti, kteří první vyrazí do útoku…

Čipera z nezvyku našlapoval pomalu a měkce na tvrdý povrch planety, pokrytý rezavým prachem. Neustále se ohlížel a v hloubi duše se stále ještě obával, že se hrbolatá kůra pokrytá trhlinami zrádně prolomí pod váhou jeho těla.

Neudržel se a dotkl se ostrého okraje trhliny. Na omak byl opravdu tvrdý jako kámen. Čipera setřásl prach z rukavic a zádumčivě se zdola podíval na Karelina:

„Mám takový dojem, kapitáne, žes o tom všem věděl předem.“

„Vcelku se dá říct, že ano,“ ozval se Karelin. „Mám svůj účet se Zářijovou. Vypadá to, že teď mám vůči Věře svědomí čisté. Po tom, co se jí to stalo, jsem skoro přestal spát. Noci jsem trávil v graviletu nad bahniskem. Chtěl jsem pochopit, co je Zářijová vlastně zač a co jsme my pro ni. Vy jste hledali cestu ke kobaltu a já se pokoušel vťukat se do jejího srdce. Dráždil jsem ji a jenom zázrakem jsem unikal jejím výbuchům … Házel jsem do vřícího bahna přístroje s dvoustranným spojením, křičel a prosil ji, aby mi vrátila Věru … Z pohledu seriózního badatele jsem postupoval bláznivě a naivně. Víš a jednou jsem měl pocit (těžko se to dá vyjádřit slovy), že Zářijová, nebo přesněji tvor hlídající kobalt, mě začal sledovat.“

„Tvor ochraňující kobalt?“ zeptal se Čipera.

„Ano! Povrch Zářijové je opravdu svým způsobem biosystém. V každém případě je tenhle obal zcela spolehlivá stráž kobaltového pokladu. Spolehlivá a hrubá,“ dodal.

„Z toho vyplývá, že Zářijová není tak úplně planeta.“

„Vůbec to není planeta,“ opravil ho Karelin. „Minimálně v našem pojetí. Zářijová je umělá pokladnice plná kobaltu. Neobvyklý sklad zdroje energie, který si kdosi připravil v zastrčeném koutě Galaxie. Každá civilizace potřebuje energii. Dokonce i ty, co jsou setsakra rozvinuté.“

„Takže jsme se snažili ukrást něco, co patří někomu jinému?“

„Vypadá to tak. Z určitého pohledu naše činnost nevypadá nejlíp. V každém případě z pohledu lidské morálky určitě.

“Aby to čert vzal! Vždyť jsme o tom nic nevěděli!“

„Nevědomost nás neomlouvá,“ řekl Karelin. „Za poznání té nejjednodušší pravdy se musí leckdy draze zaplatit,“ dodal hořce.

Nějakou chvíli oba mlčeli. V dálce na obzoru se mihotala rudá záře. Ohnivé pablesky vrhaly dlouhé stíny od jejich skafandrů.

„Jak jsi na to přišel?“ zeptal se tiše Čipera.

„Vzpomínáš si, jak jsem si všiml změny barvy místního záření?“ odpověděl otázkou na otázku kapitán .

„Jo… Počkej, to bylo něco jako signál?“

„Určitě. Výzva, nebo upozornění pro majitele téhle pokladnice energie. Pochopil jsem, že signál byl přijat. Jednou, když jsem zůstal v pozdních hodinách ve velitelské kabině, se rozzářila obrazovka. Nejdřív jsem si pomyslel, že mám halucinace z nevyspání. Přístroj v té době nemohl pracovat.“

„Co bylo na obrazovce?“ vykřikl Čipera.

„Směsice podivných, beztvarých, rychle se pohybujících barevných skvrn. Díval jsem se na ně a prožíval něco neobyčejného, takový pocit, který se nedal ničím srovnat. Přijímání pocitů se vyostřilo až za hranice lidských schopností. Snažil jsem se pečlivě pozorovat ten chaotický barevný shluk a zdálo se mi, že jsem v něm rozlišoval oddělené rysy ohromující moji fantazii. Cosi podobného ohromným blyskotavým očím, štíhlé a ohebné prsty, vysoké hrbolaté čelo… Abych to však všechno uviděl, musel jsem se Strašně namáhat. Jako kdybych musel překonat něco, co mám uvnitř sebe sama.

Nečekaně se na obrazovce objevila moje vlastní tvář. Znova ji pak nahradil původní obraz. Pochopil jsem, že vidím majitele Zářijové. Tu noc jsem poprvé po dlouhé době pevně usnul, nehledě na nervové vypětí. Ráno jsem se spojil s Galaktickým centrem a vyžádal si povolení ke kontaktu.“

„Tajnůstkáři!“ zavrčel Čipera. „Nemohls o tom říci aspoň mně?“

„Nemohl,“ kývl hlavou Karelin. „Jestliže do mé kabiny náhodně někdo přišel, obrazovka v tom okamžiku pohasínala. Chtěli spolupracovat jenom se mnou. Nevím proč. Možná že je celý problém v elementární opatrnosti. Po tom, co jsme tu dělali, se není co divit. O něco později se na obrazovce objevila Zářijová, náš startující rider a… a já stojící na kraji rudého mnohoúhelníku. Jestli tomu dobře rozumím, tak je to přistávací plocha pro jejich loď. Proto povrch Zářijové najednou tak ztvrdl. Musí vydržet jeho tíhu.“

Čipera překvapeně zavrtěl hlavou:

„Chceš říci, že tu zůstáváš?“

„Zůstávám,“ tvrdě odpověděl Karelin.

Já… já nic nechápu. Co tady budeš jíst, čím budeš dýchat? Je ti jasné, že máš zásobu kyslíku maximálně na týden?“

„Všechno mám promyšlené,“ odpověděl Karelin. V mém graviletu je dostatečná zásoba vody a potravin. Co se týče kyslíku…“

Kapitán rychlým pohybem rozepnul přílbu a odhodil ji k nohám Čipery, který z toho oněměl. Kapitán se podíval na jeho bílou tvář.

„Vzpomeň si, jak jsem vyrazil tvůj gravilet ze slatiny,“ řekl hlasitě, aby to bylo slyšet i bez přístrojů. „Můj gravilet měl poškozenou příď, byla celá popraskaná. Když jsem se vrátil na rider, zjistil jsem, že ani moje přílba nevydržela náraz.“

„Z toho vyplývá, že tys zachránil mě a oni zachránili tebe.“

„Jednoznačně,“ řekl Karelin. „Podstatné je to, že na Zářijové nepotřebuju skafandr.“

Čiperův jakoby zhypnotizovaný pohled se nemohl odtrhnout od průhledné koule, která mu ležela u nohou.

„Máš nejvyšší čas,“ řekl Karelin, „rider musí odstartovat včas. Zástupce kapitána má instrukce. Takže vám přeju šťastnou cestu!“

Objali se. Čipera se vydal k svému graviletu. Každou chvíli se otáčel. Pak se zastavil. Křiknul:

„Měl jsi tehdy pravdu. Zářijová rozsoudila náš spor.“

„Už jsem na něj zapomněl,“ odpověděl Karelhi.

„A já nikdy!“ zakřičel Čipera. „Dokud budu živ, tak nezapomenu!“

Rozběhl se ke graviletu.

Stroj odstartoval a brzy zmizel v tmavém otvoru přestupní komory.

Karelin se díval, jak rider nabírá rychlost, vzdaluje se od Zářijové čím dál tím víc. Jak mizí v kosmickém nekonečnu.

Potom obrátil svůj pohled tam, kde v záři širokých, dolů padajících modrých paprsků bylo možné uhádnout obrysy nevídaného mezihvězdného křižníku, podobného pohádkovému ptáku.

… Měkkým stříbřitým světlem se plnilo prostranství, ohnivý mnohoúhelník pulsoval, jako by byl živý.

Na Karelinovu tvář dopadalo rudé světlo V jeho očích obrácených ke hvězdám bylo očekávám. Očekávání a naděje.

ZÁZRAKY VE

STARÉM CARMELLU

1.

„Víte o tom, že ze Starého Carmellu se lidi nevracej?“ zeptal se postarší šerif a přitom si prohlížel Alana Davise pohledem, kterým si prohlížejí zkušení lékaři nemocného.

Návštěvník povytáhl zvědavě obočí a ochránce zákona stoicky pokračoval:

„Těch pár, co se přece jenom vrátilo, se strašně málo podobalo těm, kteří se tam vypravili. Hm…,“ zádum čivě cvakl zuby. „Nikdo doopravdy neví, co se s lidma děje v tom proklatým městečku.“

„Ani vy, šerife?“ údivem vyjekl Davis.

„Copak nejsem stejnej smrtelník, jako všichni ostatní?“ odpověděl otázkou na otázku policista. „Jsem už šestej šerif v tyhle díře za posledního půldruhýho roku. A chci tady šerifem zůstat! Ať mě hrom bací, jestli někdy přestoupím práh jediného domu ve Starém Carmellu. A vám radím totéž. Nestrkejte tam nos. Zdaleka to není tak bezpečný, jak to odtud vypadá.“

„Jenže já mám osobní úkol od šéfredaktora,“ oponoval Davis. „Podívejte se,“ vytáhl z kapsy několik papírků. „Tuhletu zprávičku jsme koupili za šílené peníze od nějakého plátku.“

Šerif rychle očima přelétl pár řádků:

– Náš korespondent informuje o podivuhodném faktu, se kterým se setkali pracovníci ministerstva pošt. Zjistilo se, že v městečku Starý Carmell neexistuje moderní pošta. Členové komise, kteří tam odjeli uvést věci do pořádku, byli šokováni podivným chováním obyvatel, kteří se se vší rozhodností postavili proti modernizaci. „Do Starého Carmellu prakticky nedocházejí dopisy,“ vysvětlovali, „a ty co přijdou stejně nečteme.“ Současně komise zjistila, že Starý Carmell je vůbec nějaké divné a staromódní městečko. Nejsou tu závody, továrny, vetešnictví, neuvidíte tu parkoviště, neónové reklamy ani jiné atributy současné civilizace. V celém městě není jediný televizor ani automobil!

Potom, co komise oznámila z městské pošty tyto zprávy, odmlčela se. Ministerstvo pošt znepokojené nepřítomností svých zaměstnanců pro ně poslalo speciální vrtulník. Jaké bylo překvapení oficiálních činitelů, když všichni členové komise se rozhodli zůstat ve Starém Carmellu! Za pomoci policie byli naloženi do vrtulníku. Vyváděli výtržnosti, prali se a snažili se dostat zpátky. Nyní všichni zaměstnanci pošt pobývající v městě procházejí intenzívním léčením v různých psychiatrických léčebnách naší země.

„Pamatuju se na ty chlapce,“ řekl šerif a vrátil žurnalistovi výstřižky. „Prosil jsem je, aby tam nechodili. Právě tak jako vás. Jenže… Nedávno se ve Starém Carmellu popálili i frajeři ‚poněkud‘ zkušenější. Byli z FBI. Dostali za úkol vyčmuchat, kdo to v městě kalí vodu. Jak vidíte, tenhle fenomén nezajímá jenom vás. Všichni průmysloví pohlaváři půjdou k čertu, jestli si naši sousedi vezmou příklad z tohohle bohem zapomenutého městečka.

Agenty FBI našli na nějaké louce bez dokladů a pistolí. Klidně tam trhali květinky a nechtěli ani slyšet o nějakém tajném poslání. Po tomhle případu jsem přikázal vystavět překážky z ostnatého drátu na všech cestách, které vedou do města. Celejch čtyřiadvacet hodin denně tam hlídají moji lidi. Naštěstí policejní stanici přemístili mimo městský obvod už někdo z mých předchůdců.“

„Abych se přiznal, tak to všechno jenom přikládá polínka na ohníček mé zvědavosti,“ pravil Alan Davis. „Fakt jsem si však myslel, že člověk ve vaší funkci mi toho řekne víc. Jak se dokážete vypořádat s povinnostmi šerifa, aniž byste se vyskytoval v městečku?“

„Jaké povinnosti, kčertu!“ štěkl šerif. „Ve Starém Carmellu už se, ví bůh jak dlouho, nestal žádný zločin. Tady se nekradou auta, protože tu žádný nejsou, nevykrádají banky, nezamykají domy na noc, protože tu neexistujou zloději. Čtyřicet kilometrů jižněji je Nový Carmell. Tam je všechno: vraždy, znásilňování, krádeže… Přesně tak, jak je všude zvykem.

V tyhle díře nacucaný shnilou dobrotou se dokonce i psiska bojej štěkat moc hlasitě.“

„A proč vás to vlastně neuspokojuje?“

„Nejsem zvyklej dostávat prachy zadarmo,“ ozval se šerif. „A jaká je tady facha pro policajta? V Starým Carmellu se děje něco podivnýho, jenomže nikdo přesně neví co,“ povzdychl si. Vykašlete se na svou senzaci a vypadněte z tohohle zatracenýho místa.“

„To nejde,“ řekl reportér. „Potom, co jste mi tu vyprávěl, to už vůbec nejde.“

„Udělal jsem všechno proto, abych vás varoval,“ zabručel policista.

„Co je vám?“ udiveně vykřikl Alan Davis. „Proč mě přežehnáváte křížem?“

„To je jediné, co pro vás ještě můžu udělat,“ uslyšel odpověď. „Ať vás bůh chrání ve Starém Carmellu.“

2.

Z pahorku, na němž stála jediná místní kovárna ve Starém Carmellu, bylo vidět malinkaté městečko jako na dlani. Bylo rozložené podél řeky. Na sluníčku se hřály jeho taškové střechy, které vypadaly, jako by je stavěl jediný stavitel. Tak si byly podobné.

Nebyly tu vysoké stavby, když nepočítáme kostel postavený ještě na začátku minulého století. Alespoň tomu odpovídal jeho styl. Pohled se ani nemohl zachytit do očí řezajících obrysů sloupů vysokého napětí. Ve Starém Carmellu neexistovalo ani veřejné osvětlení. Obyvatelům večer stačily obyčejné svíčky.

Davis s rozkoší vdechoval vůni sena a čerstvě zorané půdy. Sledoval, jak po kamením dlážděné ulic; táhne kůň starodávný skřípající vůz, který vypadal jako by ho právě vytáhli z muzea. Potom se jeho pohled zastavil na kováři, sedícím vedle něj. Kovář ospale cumlal prázdnou dýmku.

„Bojím se, že na to, abych pořádně poznal celý Starý Carmell, mi nestačí ani celý život,“ řekl reportér. „Lidi jsou tady bezelstní a upřímní, vždycky vám nabídnou přístřeší, nebo jídlo, ale slovo z nich nevypáčíš ani heverem. Vy jste první, kdo je ke mně víceméně upřímný…“ Davis si všiml, že kovář se na něj dívá vyčkávavě a proto si pospíšil dodat: „…velevážený pane.“

„No právě,“ zabublal kovář dýmkou, „nikdy nezapomínejte pronést toto slovní spojení, máte-li něco společného s obyvateli Carmellu a chcete-li, aby vás chápali. Když budete na ně bafat ta svá novomódní slovíčka a lekat lidi tímhletím předmětem,“ podíval se úkosem na diktafon visící z Alanova ramene, „a pak chcete, aby před vámi otevřeli své duše. Jste tady nový člověk a obyvatelé našeho městečka se nového bojí jako ohně, velevážený pane …“

„Ale proč? Odkud se to ve vás bere?“ zeptal se návštěvník. „Proč je Starý Carmell tak archaický? Proč je starobylý nejen způsob života, mravy, ale nakonec i jazyk … velevážený pane,“ s povzdechem řekl Alan.

„Víte,“ promluvil kovář, „já se v tom tak moc nevyznám. Nejlepší by bylo, kdybyste si o tom promluvvil s doktorem. Pardon, myslím tím doktora Ratomaye.“

„Zase ten záhadný Ratomay,“ zašklebil se reportér. „Kdo to je? Prezident zdejšího klubu milovníků minulosti?“

„Jste zbytečně ironický…,“ poznamenal Alanův společník. „Doktora Ratomaye do Starého Carmellu poslal sám Hospodin. Ostatně,“ vydechl dým z dýmky, kterou si před chvílí zapálil, „ještě se s ním setkáte. S ním se setká každý, kdo se chce stát obyvatelem Starého Carmellu.“

„Odkud víte, že to chci?“ „Každý, kdo se dostane do Starého Carmellu, velevážený pane, sní o tom zůstat tu navěky,“ přerušil ho stroze kovář. „Jenomže si to každý sám hned neuvědomuje. To tvrdí Ratomay a my jsme si zvykli mu věřit. Doktor je velký člověk.“

„Možná že máte pravdu a je to velký člověk,“ připustil Davis. „jenže mně by ve Starém Carmellu mnoho věcí chybělo, pane. Například noviny, nebo televize.“

„Televize?“ zeptal se kovář. „Aha, jednou jsem to viděl, když jsme s doktorem jeli do Nového Carmellu na nákupy. Bzučí to a ukazuje to různé triky. Teď mi řekněte seriózně, vy se bez ní opravdu neobejdete?“

„Představte si, že ne,“ řekl reportér. „Jste přesvědčený, že doktor Ratomay mi vysvětlí fenomény Starého Carmellu?“

„Zase do toho motáte ta svá přemoudřelá slovíčka,“ naštvaně pronesl kovář. „No nic, však on vás doktor zavede na správnou cestu. Není člověka ve Starém Carmellu, který by se nepodíval pod jeho přílbu…“

„Cože? Cože?“

Davisův společník, viditelně naštvaný na jeho nedostatečný vztah k tradicím svého městečka, jenom píchl dýmkou před sebe:

„Vidíte ten dům s korouhvičkou na střeše? Tam žije doktor Ratomay.“

3.

„Jsem velice rád, velevážený pane, že jste se uvolil…,“ začal Alan předem připravenou frází, když se ocitl na prahu domu záhadného Ratomaye.

Energický hlas ho přerušil:

„Nechtě těch ceremonií. Se mnou můžete mluvit normálně, tak jak jste zvyklý.“

Před Davisem stál usmívající se človíček s trochu vyvalenýma očima, mile se blýskajícíma za tlustými skly brýlí. Měl kulatou, trochu naducanou tvář.

Byl mrňavý. S jasně se rýsujícím bříškem pod bílým pláštěm a shovívavým výrazem na širokém, dětsky prostém obličeji se nejvíc podobal sytému a životem spokojenému křečkovi.

Reportér nestačil ani mrknout a už měl v ruce měkký chuchvalec jeho dlaně. V dalším okamžiku už tenhle energický ruměný křeček pospíchal drobnými krůčky do hloubi vesnicky zařízeného pokoje a vlekl Davise za sebou. Ratomay nadšeně mlaskal tučnými rty, když ze svých kulaťoučkých tváří vymačkával okrouhlá slůvka:

„Představovat se navzájem nemusíme. Já jediný v celém Starém Carmellu čtu noviny a poslouchám televizi, takže vaše jméno je mi dostatečně známé. A samozřejmě, že tuším, proč se tak známý žurnalista oblevil v našem městečku.“

„Tušíte?“ přeptal se reportér. „To není úplně přesné, doktore Ratomayi! Vy to totiž zcela přesně víte! Nejsem přece ve Starém Carmellu první den. Pokud je mi známo, tak obyvatelé městečka nemají před vámi tajností.“

Človíček rozpačitě a mírně protestujícím způsobem sepnul ruce.

„Zatímco vy před nimi ledacos skrýváte,“ pokračoval reportér. „Například to, že korouhvička na vaší střeše je jenom dobře maskovaná televizní anténa.“

„Co se dá dělat!“ ducaté tváře doktora Ratomaye se zachvěly a vypadalo to, že se už už rozpláče, protože si někdo dovolil zapochybovat o jeho pořádkumilovnosti. „Dívat se na televizi se u nás považuje za něco nedůstojného. Nejzajímavější na tom je fakt, že jsem obyvatelům Starého Carmellu vnukl tuhle myšlenku já sám. Samozřejmě jste už pochopil, že tady vykonávám roli,“ rozpačitě si zamnul své růžové ručičky, „jakéhosi misionáře. Misionářovo chování musí být bez jediného kazu.“

„Na jakou víru je obracíte?“ zeptal se Davis.

Dojemná záře v doktorových očích se okamžitě změnila v nedůvěru. Bylo jasně cítit, že je na rozpacích, jestli má novináře zasvětit do svého tajemství. Nakonec si Ratomay povzdychl a tak nějak rozčarovaně mávl rukou:

„Je to dost složitá záležitost jednoduše ocenit to, co jsem vymyslel. Nezasvěcenému se moje idea může zdát šílená, neuvěřitelná, neuskutečnitelná… Je to stejné, jako pokus zastavit řítící se expres tím, že ho chytnete za držadlo posledního vagónu. Aby to čert vzal, povedlo se mi to tady ve Starém Carmellu! Když ne zastavit, tak alespoň přibrzdit,“ Ratomayova fistule vylétla do neuvěřitelné výšky. „Chci zastavit vývoj civilizace! Starý Carmell je jenom zkušební polygon. Po něm přijde řada na celé lidstvo.“

Davis užasle pozoroval malého tlouštíka. Že by takový nevinný tvoreček byl schopný říct tak děsivá slova? Žurnalistovy myšlenky se pomíchaly a jediné, co byl schopný ze sebe vymáčknout, bylo:

„Ale proč? Proč?“

„Civilizace je monstrum, které nás všechny tlačí k propasti,“ zašeptal rychle Ratomay, „Čím je úroveň vyšší, tím jsou strašnější zbraně, které si vymýšlí, a to znamená, že tím reálnější je hrozba zničení lidstva. Ta trocha prospěchu z technického vývoje neospravedlňuje mizející lesy, vymřelé živočichy, otrávená móře. A kdyby šlo jenom o tohle! Civilizace rozkládá duše, vede ke zničení všech ideálů. Nutí lidi zapomínat na to, že byli stvořeni k životu, k lásce, k vzájemnému pochopení a ne pro zuřivou snahu urvat toho co nejvíc. Každý z nás svým způsobem protestuje proti cynismu existence,“ trpce si povzdechl Ratomay. „Já si vybral tuhle cestu. Doufám, že se mnou souhlasíte, že v naší zemi toho od budoucnosti mnoho čekat nemůžeme, pane Davisi. Nabízím vám minulost. Neváhejte,“ luskl prstíky, „je to zboží bez kazu. Zeptejte se kohokoliv ve Starém Carmellu, jestli je tady šťastný. Odpoví vám: Ano! Tak je to,“ jeho očička opět zazářila bezmeznou jistotou. A právě tahle jistota reportéra zmátla.

„O jaké minulosti to mluvíte?“ zabručel. „Copak! jste vynalezl stroj času?“

„Stroj času!…,“ ušklíbl se opovržlivě Ratomay a tvářičky se mu zatřásly, jako by žvýkal tahleta neuvěřitelně směšná slůvka. „Jak ubohou fantazii máte vy, žurnalisti!“

A znovu, jako kdyby ho vymrštila nějaká dosud nepoznaná síla, která v něm dřímala jako natažená pružina, Ratomay vyskočil a pohyby připomínajícími přitroublý taneček kroužil kolem křesla, v němž seděl Davis. Tento prapodivný tanec doprovázel nervózním drmolením:

„Před dvaceti lety nadělaly noviny spoustu rámusu kolem záhadného případu desetileté dcery nějakého obchodního cestujícího. Děvčátko najednou začalo mluvit nesrozumitelnou řečí. Až po nějaké době se odborníkům podařilo zjistit, že se jedná o jazyk dávno zmizelého národa. Šlo o mrtvý jazyk. Chápete? Tomu děvčeti se prostě najednou zapojila ta část mozku, kde byly zakonzervované informace staré mnoho staletí.“

„To je zajímavé,“ řekl reportér. „A co má být?“

Otázka připravila Ratomay na několik sekund o řeč.

„Bože,“ zabručel nakonec, „to co se pro jednoho stane klíčem k největšímu objevu, je pro druhého jenom zajímavý fakt. Pochopte, že k cestě do minulosti není zapotřebí žádný stroj času. Máme ho sami v sobě. Odhalil jsem tajemství cesťákovy dcery. Umím oživovat paměť předků zašifrovanou v hlubině našeho mozku. Tady ve Starém Carmellu jsem udělal tisíce experimentů. Kdyby se svět dozvěděl jenom o desetině z nich, tak by už mě dávno vyhlásili za génia. Podle vašeho přání vás můžu poslat do jakékoli minulosti. Změním vás ve vašeho vlastního dědečka, nebo pra-pra-pradědečka. Tak co?! Tajemství je ukryté tady,“ gestem stvořitele otvírajícího brány ráje otevřel Ratomay dveře do vedlejší místnosti.

Podél stěn napůl leželo v chromovaných křeslech několik obyvatel Starého Carmellu. Davis jim neviděl do tváří, protože je měli zakryté velikými stříbřitými přílbami. Těla pacientů doktora Ratomaye byla omotána změtí různobarevných vodičů. V místnosti bylo ticho, jen zřídka ho rušily vzdechy a nejasné brumlání, které normálně vydávají spící lidé. V rohu na vysoké polici matně blikaly kočičí oči přístrojů…

„Tak tohle znamená podívat se pod přílbu doktora Ratomaye,“ polohlasně utrousil Davis.

„Pst!“ Ratomay položil prstík na ústa. „Tihle šťastlivci jsou právě tam, kam se člověk může dostat jenom ze Starého Carmellu. Bloudí po labyrintech paměti. Pro takovéto procházky se snažím vybrat ty nejklidnější kouty minulosti. Vždyť naši předkové prožívali různá období. Jednou jsem poslal jakéhosi mladíka do doby před čtyřiceti lety. Neměl jsem ani tušení, že v té době zahynul jeho děda v lese. Byl to dřevorubec a rozdrtila ho obrovská sosna. Mohu se jenom domnívat, co chlapec prožil, když sledoval, jak na něj padá ohromný kmen… Chudáček, nevydrželo mu srdce. Proklatá sosna, která kdysi rozbila hlavu dědovi, zabila ještě po čtyřiceti letech jeho vnuka. Od těch dob si velmi pečlivě popovídám s každým, kdo se má cestování zúčastnit.

Po prvních pokusech na lidech,“ roztržitý úsměv ozářil Ratomayův růžolící obličej, „jsem objevil ohromující vedlejší efekt putování. Po pobytu v minulosti ztráceli pacienti zájem o přítomnost. Jako kdyby zůstávali v hypnotickém zajetí paměti. Zapomínali jména nejběžnějších předmětů. Do jazyka se jim pletla podivná slova.

Ve Starém Carmellu je několik tisíc lidí a trvalo poměrně dlouho, než prošli … dejme tomu očistcem mé procedury. Výsledek však stál za to. Brzy se v městečku obnovila některá úplně zapomenutá řemesla. Začaly se tu vyrábět dřevěné pluhy a stavět větrné mlýny. Málokdo z nich si však zapamatoval, jak se zachází třeba s vysavačem. Lidé začali slavit staré zapomenuté svátky, zcela jednoznačně přibylo nových obyvatel. Koncem každého týdne poštmistr slavnostně pálil hromady reklamních prospektů a dopisů, které považoval za ďábelské pokušení. Starý Carmell je zapadlé městečko. Přesto sem čas od času zabloudí nějaký cesťák nebo turista, eventuálně další náhodní lidé. Museli jsme proto rozšířit sál pro naše seance. Společně s knězem, ten je samozřejmě mým společníkem, jsme zakoupili novou sadu přístrojů. Bylo to stejně zapotřebí, protože lidí každoročně ve Starém Carmellu přibývá…“

„Volal jste nás, doktore?“ přerušila otázka Ratomayův monolog.

Oba se ohlédli a uviděli dva urostlé obyvatele městečka. Jejich úctyhodné rozměry jim dělaly problémy v každých dveřích.

Ratomayovi přeběhl po ruměné tváři lehký stín, jako by mu jejich příchod připomněl ne zrovna příjemné povinnosti.

„Počkejte za dveřmi,“ požádal je, obrátil se k Davisovi a ne zcela přesvědčeně zašeptal:

„Několik přístrojů je právě volných… Doufám, že neodmítnete malou exkurzi do minulosti?“

„Takže potom i já se budu chtít stát obyvatelem městečka,“ uzavřel reportér. „A co když řeknu: NE!“

Ratomay nadskočil právě tak jako před několika minutami a začal nervózně křižovat místnost. Chvějící se tvářičky mu zrudly.

„Taková smůla!“ naříkal. „Proč se lidé tak bláhově zříkají svého štěstí. Ště-e-stí!“ zamečel tenoučce a reportérem to trhlo, když si všiml plamínků šílenství v doktorových vypouklých, nevinných očích. „Cožpak budu muset zavolat ty dva, co jsou za dveřmi,“ šeptal užasle Ratomay, „a násilím vás přinutit usednout na místo, kde by byly rády milióny lidí?“

Žurnalista pochopil, že je zcela zbytečné se bránit. Vrhl nenápadný pohled na dveře.

„No tak dobře,“ řekl chraptivě Davis, „budeme předpokládat, že souhlasím. Jenom…“

„Co?“ ožil Ratomay.

„Chci vám říci, že když se dostanu do nečekané situace, tak … Jak bych vám to vysvětlil… Dějou se mi nepochopitelné věci se žaludkem. To jistě pochopíte, vždyť jste lékař.“

Ratomay jenom ztěžka pronikal do smyslu vyřčených slov. Pak mu to došlo a zachichotal se.

„Vy teda nepatříte mezi nejchrabřejší, Davisi. Chlapci!“ křikl, „ukažte tomuhle pánovi, kde máme záchod. A buďte k němu patřičně pozorní.“

Dva obři chytili reportéra bez velkých okolků pod pažemi…

„Tak už je vám líp?“ zeptal se lísavě doktor Ratomay, když se za deset minut Davis vrátil v doprovodu mlčenlivých hromotluků. Reportér šel dost nejistě.

„J – jo,“ odpověděl mu Alan a nečekaně škytl.

„Nemusíte se tak bát,“ usmíval se Ratomay. „Pochopte, že se vydáváte do země naprosté pohody.“

Pečlivě usadil Davise do křesla a s obvyklou rychlostí mu připevňoval snímače.

„Tak račte na cestu do minulosti!“ uslyšel reportér ještě známou fistuli.

Davis ucítil dotek chladného kovu na spáncích a kolem něj se rozprostřela tma.

4.

Hamburger, který se právě chystal sníst šerif Starého Carmellu, zůstal nedotknutý. Trčel mu z úst a dodával mu strašně komický vzhled. To všechno způsobil Alan Davis, který před ním stál živý a zdravý.

„Jste první, kdo se z vlastní vůle vrací,“ nakonec vypálil šerif a jedním polknutím zlikvidoval prokletý hamburger. „Jak se vám to podařilo, pane?“

Davis mlčky vytáhl z kapsy plochou, skoro prázdnou láhev.

„Chcete lok whisky?“

„Neodmítnu,“ řekl policista. „Ale přece jenom…“

„Co se mě týče,“ klidně pokračoval žurnalista, jako by si nevšiml jeho netrpělivosti, „já tyhlety pálenky nesnáším. Vzhledem k tomu, že někdy je jí potřeba k rozvázání jazyka, tak s sebou stále nosím láhev. A teď jsem se přesvědčil, že whisky je ideální prostředek pro odpojení vědomí.“

Podíval se na šerifa, který dychtivě lovil každé jeho slovo. Davis se ušklíbl:

„Pil jste, šerife, někdy whisky na záchodě?“

„Whisky? A na záchodě,“ podivil se šerif. „A vy jste to dělal? Vlastně chtěl jsem říct: Jak se cítíte?“

„Docela normálně,“ odpověděl reportér. „Kdyby mě aspoň ta hlava tak netřeštila…“

A dál už si nevšímal policisty, z kterého se dotazy jenom sypaly. Davis přistoupil k oknu a pozoroval, jak se odrážejí záblesky slunce od korouhvičky domu doktora Ratomaye. Zavřel oči, ale záblesky nezmizely, stále se mu míhaly před očima. Bylo jich čím dál tím víc. Proměňovaly se v divoké jazyky oranžového plamene. V tom ohni bylo slyšet vrzání dřevěných pluhů a předpotopních vozů obyvatel městečka, krčila se zčernalá křídla větrných mlýnů. Na okamžik se z dýmu vynořily oči naplněné úžasem. Byly to oči malinkatého človíčka podobného křečkovi, kterého dvě gorily v uniformách cpaly do vrtulníku … Potom záření ustávalo. Davis před svýma očima uviděl dokonale vyrovnané řady nových betonových domů Starého Carmellu, nepřirozeně zářivé záhony umělých květin, nad nimiž se vznášel kouř z benzínu, vstříc se mu plazily zářící neony reklam hotelů, barů, motelů…

Alan Davis otevřel oči. Za oknem se zvolna nořil do večerního soumraku ospalý Starý Carmell.

„A co když je Starý Carmell právě to, co tak zoufale potřebujeme,“ zaslechl šerif nepříliš jistým tónem pronesená reportérova slova.

TVÁŘ AENY

1. Tajemná Aena

Hutná, tmavorudá oblaka, vypadající jako nabitá ohněm, letěla v nepřetržitém proudu nad skalami Aeny. Miliardy růžových chomáčků letěly po nebesích v chladném vzduchu. Připomínaly vznášející se mořskou pěnu. Chomáčky představovaly Aenino ptactvo. Dosedaly na černé skály, pokrývaly je živým, nehlučně se pohybujícím kobercem. Pak najednou měnily barvu a stávaly se z nich podivuhodné květy vystřelující vzhůru deštníky okvětních lístků. Vítr je trhal, házel je směrem k ohnivým oblakům, a to, co ještě před chvílí bylo stéblem, se najednou naježilo, ztemnělo a jako pohyblivá háďata mizelo v hlubinách země. Ptáci planety Aena měli vyhrazeno pro svůj život jenom pár krátkých minut. Pak se z nich stávaly květy a ty potom vystřelovaly do nebe houfy nových ptáků.

Oblaka nad nimi lhostejně klouzala kamsi k obzoru, kde nehybně visela tři vychládající Slunce, jejichž narudlé stíny se chvěly na tvářích těch, co stáli na nízké plošině.

Byli dva. Jeden z nich byl člověk a v lehkém skafandru vypadala jeho vysoká postava dost neohrabaně. Druhý prožil celý svůj život na Aeně. Jeho vrásčitá, šedivá tvář s trojúhelníkovitě vpadlými nozdrami měla nasazenou masku zdrženlivé zádumčivosti. Aeňan byl mnohem menší než člověk. Nad čelem měl poloprůhledný štítek se zobákem, přikrývající úzké štěrbiny očí. Dodával mu vzhled prapodivného ohromného ptáka.

V dálce trhala oblaka na kusy kovová konstrukce a zářila pod matnými paprsky sluncí Aeny.

„Bartók přistává,“ řekl člověk. „Připravte si, Olle, svou živou vodu!“

Aeňan mlčel a v jeho mlčení byla cítit utajená křivda.

Člověk se skoro neznatelně usmál. Nechtěl obnovit spor, který vedl s Aeňany od prvního přistání. Vedl ho uctivě, zdrženlivě, ale zato neobyčejně úporně.

Kosmonaut Pavel Lidin náležel k expedici, která přistála na planetě před několika měsíci. Zůstal tady jako pilot pozorovatel. Tak to vyžadovala Ústava Svazu planet. Zkušenosti mnoha posádek průzkumných lodí, zaplacené leckdy nejvyšší cenou, nutily průzkumníky dodržovat určitou opatrnost při styku s objevenými civilizacemi.

V žargonu kosmických průzkumníků se takovým lidem říkalo kvočny. Jejich mise byla spojena s obzvláštním rizikem. Pozorovatelé jako první vstupovali do stabilního kontaktu. Přejímali na sebe všechnu závažnost nepředvídatelných následků. Kromě toho riskovali, že zbytečně ztratí čas, vždyť z každého vejce se nevyklube kuře. Lidin si vůbec nebyl jistý, že Rada Svazu planet přizná Aeně statut planety pro perspektivní kontakt…

Byla zcela nepodobná tomu, s čím se kdy doposud setkal. Skoro celý povrch Aeny pokrývala blata potažená tenoučkou vrstvou slizu a černé, nepřívětivé hory. Černé hory a rudá oblaka, bylo v tom pro lidské oči cosi zlověstného.

Nedaleko od planiny, kde stáli Lidin a Oll, hory řídly, jako by si tam obr pohrál s hřebenem. Strmé kamenné útesy ustupovaly nízkým pahorkům připomínajícím zkamenělé vlnobití. Jako ostrůvky v nich byly rozseté drobné mýtiny. Tady pramenil potok, stékající dolů do doliny, tam přibíral další vodu, takže dole už z něj byla docela široká řeka. Jejím korytem letěl namodralý plamen. Svit podobající se fosforeskující mlze se držel nad zářícím tokem. Řeka se nakonec ztrácela kdesi v blatech, kde se rozpadala pod blankou plísně zářící všemi barvami duhy na drobné žilky, které jen tu a tam jako modré záblesky vyrážely na povrch. Někde se plamen dostal i nad blanku plísně a pak chvějící se světýlka ještě dlouho pulsovala nad třasoviskem a odrážela se od blyskotavého povrchu.

Aeňané sídlili podél koryta řeky. Na příkrých březích stavěli domy připomínající termitiště. Když se Lidin ptal, čím se obyvatelstvo zabývá, odpovídal Oll stereotypně:

„Aeňané stavějí nový palác pro Velkého Magistra.“

A když dostal otázku, čím se zabývali dřív, odpovídal stejně lakonicky: „Stavěli starý palác.“

Oll si posunul štítek hlouběji na oči a opatrně se podíval vzhůru, kde se tyčil palác, poskládaný z ohromných kvádrů. Na jeho vrcholku plápolala krvavě rudá koule a zatmívala svým svitem slábnoucí paprsky zapadajících Sluncí.

„Purpurový oheň!“ rozechvěle pronesl Oll a rychle sklopil oči. „Svatý Purpurový oheň…“

Oll, jeden z nejbližších spolupracovníků Velkého Magistra, byl prostředníkem mezi Aenou a vyslancem neznámého světa. Lidin se rozhlížel po Aeně a Oll si poklidně studoval Lidina. Jeho bílé, tenké rty sebou nervózně cukaly, když sledoval pozemšťanovy pokusy pohovořit si s obyvateli kamenných termitišť. Oči Aeňanů pokrýval kalný povlak. Obyvatelé planety se pohybovali pomalu a opatrně. Domlouvali se pomocí krátkých pazvuků. Aeňané se dívali na Lidina a jejich tváře se skládaly do hlubokých vrásek, jako by se mučivě snažili na něco si vzpomenout. Kalný povlak jejich očí sebou nervózně cukal a oni se s údivem dívali na prapodivnou postavu návštěvníka. Potom se povlak zase ujal vlády nad jejich zarudlýma očima. Všechno, čeho Lidin dosáhl, bylo několik vyděšených zaklínání.

„Národ Aeny je prostý a nerozumný,“ lstivě cedil mezi zuby Oll. „Je nehodný tvé vysoké pozornosti, cizince. Jenom moudrost Velkého Magistra zachraňuje jejich životy.“

…od lodi se oddělila zploštělá čočka.

„Dobrota Velkého Magistra opravdu nezná hranic,“ naučeně pronesl prostředník. A zeptal se jako již tolikrát:

„Proč ji nevyužíváte, tak jak to dělá váš přítel Bartók?“

Zploštělá čočka se k nim přiblížila a zůstala viset vedle nich. Její zaoblený bok zprůzračněl a za ním se objevila usmívající se Bartókova tvář.

„Nazdar, Pavle!“ křikl. „Všechno je normální, Olle?“

Lidin mávl rukou.

„Všechno je normální,“ zaskřípěl Oll.

Čočka se opět dala do pohybu.

„Možná, že využijeme… dobrotu Velkého Magistra,“ vrátil se k přerušenému hovoru Lidin a díval se přitom za vzdalující se lodí. „To však já rozhodovat nebudu. A co se týče Bartóka… Je to obyvatel planety Unikát. A to je velmi zvláštní planeta. Vždyť jsem vám to, Olle, již vysvětloval.“

Aeňan mlčel. Rudohnědé pablesky tály v hlubinách jeho úzkých očí. Vypadalo to, že pozorovatelovy důvody se mu nezdály být dostatečně přesvědčivé.

2. Bartókův neobyčejný náklad

Bartók letěl zvolna. Opatrně manévroval mezi ostrými hroty skal. Na jedné z mýtinek, jež byla očištěna od kamení, přistál se svým člunem. Otřel si kapky potu z čela.

„No, to si teda Aeňani vybrali místečko. Vchod do jejich tajemných jeskyní nápadně připomíná vstup do pekla,“ zabručel Bartók. „Tady by si i čert zlámal ruku.“

Uzavřel si přilbu a vyskočil ze člunu.

Tři Aeňané ochraňující vstup do jeskyní se na něj dívali s obvyklou lhostejností. Na hrudích se jim leskly ostré hrany zelených trojúhelníků. Bartók uhnul stranou a sledoval, jak pohybliví roboti, podobní vzhledem velkému množství ohebných členitých manipulátorů, kovovým pavoukům, přičinlivě pobíhají po nakládacím můstku a vykládají speciálně upravený nákladový prostor, v němž se nacházely podlouhlé rýhované kontejnery. „Zacházet velmi opatrně!“ skvěl se na nich nápis. „Majetek planety Unikát!“ hlásal další.

Lidin si vůbec nevymýšlel, když tvrdil, že Unikát je opravdu jedinečná planeta. Platily na ní zvláštní zákony, hlásala se tam neobvyklá morálka. Unikát byl jediný v celé galaxii.

Byl to mrňavoučký umělý ostrůvek ve Vesmíru, postavený před několika sty lety. Jeho autoři byli lidé, kteří si nepřáli žít tak jako ostatní na všech planetách spojených ve Svazu Planet. Unikát byl zapomenutým úlomkem minulosti, zastrčeným kamsi do kouta dvorku pod hromadu smetí. Zároveň to však bylo svérázné muzeum.

Postupně pustl. Měl ve srovnání s ostatními planetami horší technické vybavení, a proto měli jeho obyvatelé stále větší a větší problémy s energií a surovinami. Počet jeho obyvatel, který i tak nebyl vysoký, se snižoval. Unikát se chytal jakékoli možnosti, jak přežít. Vypadalo to, že Aena by mohla být pro něj šancí…

Výsadek Unikátu se tu objevil přesně měsíc po tom, co průzkumné lodě Svazu Planet opustily Aenu a zanechaly na ní pilota-pozorovatele. Průzkum začal tragickou nehodou, čímž právě výsadek z Unikátu objevil jednu zázračnou schopnost Aeňanů. Stalo se to tak:

Jeden z průzkumníků, jmenoval se Robert Ui, vylezl poměrně vysoko na příkrou skálu. Najednou uviděl pohybující se ohromný, okřídlený stín. Posléze se zjistilo, že to je místní analog netopýra, čili tvor v podstatě neškodný, i když gigantických rozměrů. Průzkumník instinktivně zdvihl paprskomet a zvědavý tvor se změnil v obláček páry. Paprsek se však dotkl také převisu nad jeho hlavou. Mnohatunový balvan se zřítil na neopatrného horolezce.

Oll, doprovázející průzkumníky, jim pomáhal vytáhnout z hromady kamení to, co z Robertova těla zbylo. Nemělo smysl posílat ostatky zpátky domů, a tak se průzkumníci rozhodli pohřbít svého druha na Aeně.

Oll sledoval, jak obyvatelé Unikátu připravují poslední kamenné lůžko svému kamarádovi. Potom se k nim přiblížil a zeptal se jich:

„Co chcete s tím tělem udělat?“

Odpověď, kterou dostal, ho vyvedla do krajnosti z míry. Dalo se to poznat podle záškubů v jeho tváři. V té době ještě Oll špatně chápal lidský jazyk a sám se mohl vyjadřovat jenom v těch nejprostších frázích. Dialog, který se rozvinul mezi ním a průzkumníky, zněl následovně:

„Za co chcete svého kamaráda potrestat?“

„Vždyť ho netrestáme. Už se nemůže pohybovat, mluvit, být mezi námi…“

„Ale proč neuděláte, aby mluvil a chodil?“

„To je nemožné!“

Záškuby nechápavosti opět proběhly po Aeňanově tváři. Dlouhou chvíli studoval obličeje lidí. Pak se zeptal:

„Zákony planety Uni to zakazují?“

Když uslyšel zápornou odpověď, opět se odmlčel.

Potom je poprosil, aby s tělem nic nedělali, a na dlouhou dobu zmizel. Pak se opět objevil a řekl:

„Jestli nejste schopni udělat tak, aby váš kamarád chodil a mluvil, tak přikázal Velký Magistr, že to mohou udělat mniši v jeskyních Aeny.“

Teď přišla řada na průzkumníky, aby se divili. Několik hodin diskutovali o neuvěřitelném Ollově návrhu. Pak přišli k závěru, že Robertovi už hůř být nemůže.

Vzali jeho tělo a vydali se za prostředníkem po uzoučké pěšince strmě se vinoucí vzhůru. U vstupu do ohromné jeskyně jim zatarasili cestu Aeňané. Před očima jim visely právě takové štítky jako měl Oll. Na prsou jim zářily trojúhelníky. Každý z domorodců zdvihl pravou ruku, trojúhelníky se nalily smaragdovým světlem, které začalo pulsovat. Lidé ucítili, že je něco měkce odstrkuje.

„Dál půjdu sám,“ řekl Oll.

Spolu se strážemi vnesl Robertovo tělo do jeskyně. Druhý den odtud vyšel Robert Ui a mhouřil oči před oslepujícím světlem. Byl celý a nepoškozený, neměl na své opálené tváři ani jednu jizvu. Na průzračné přílbě nebyl ani jediný škrábanec. Za ním ze tmy vyšel Oll a z jeho skřípavého hlasu bylo slyšet triumfální tóny:

„Velký Magistr daruje lidem planety Uni svoji milost, kterou mohou využít, kdykoliv budou chtít!“

Průzkumníci se po sobě podívali…

Za několik neděl dopravil na Aenu pilot Howard Bartók první kontejnery. Přiletěl s neobvyklým a superdelikátním nákladem.

Byly to totiž úplně zvláštní lety. Vždycky přivezl několik podlouhlých kovově se lesknoucích kontejnerů, se kterými bylo třeba zacházet velmi opatrně. A odvážel právě tolik ze života se radujících mužů a méně žen.

V tmavých útrobách jeskynního komplexu Aeny vylézali lidé z hermetických kontejnerů jako motýli z kukel. Bartóka překvapovalo, že se jeho pasažéři ničemu nediví, ani tomu, že znovu ožili, ani tomu, že se ocitli na rudočerné Aeně.

Mrtvoly se na Aeně měnily v živoucí politiky a byznysmeny, aby se někdy v budoucnosti stali opět mrtvolami.

Pilot meziplanetárního katafalku Bartók se na Aeně měnil v pilota osobní lodi. A to jenom proto, aby se za nějakou dobu zase jeho loď změnila v katafalk. Bartók se nikdy nepokusil přetrhnout tenhle nekonečný kruh, protože za lety Unikát – Aena mu velmi dobře platili. Vzhledem k tomu, že Unikát nepatřil ke Svazu Planet, peníze tam ještě měly svou cenu.

„…náklad jsme složili,“ hlásil robot.

Bartók přepočítal kontejnery, spíš ze zvyku než z nutnosti. Roboti se nikdy nemýlili.

„Dobře,“ řekl. „Odneste je do čistírny.“

Robot zcela určitě nepochopil význam slova „čistírna“, ale odpověděl naprogramovaným úsměvem na své plastikové tváři. Bylo mu jasné, že člověk řekl vtip.

Plošina zmizela ve tmě jeskyně.

Bartók se podíval, jak začínají zářit smaragdovým ohněm trojúhelníky na hrudích stráží. Mechanicky si upravil pouzdro s těžkým paprskometem.

Jednou se pokusil proniknout do nejsvětější svatyně Aeny. Došlo k tomu náhodně, při jednom z prvních letů.

Aeňané, právě tak jako dneska, rychle odnesli kontejnery, a Bartók, aby si ukrátil čekání, se rozhodl zalátat si nad horami. Odstartoval s člunem. Stráž si stáhla štítky až na oči a sledovala ho, jak opisuje kruhy nad jeskyní.

Potom se Bartók pustil podél táhlého skalnatého hřbetu. Jednotvárná krajina Aeny brzy pilota znudila, a tak se už chtěl vrátit, když se náhle jeho pohled zachytil na jakýchsi kulatých skvrnách ve skalách. Člun neměl kde přistát, všude kolem trčely kamenné zuby. Bartók ho nechal vznášet se ve vzduchu. Opatrně seskočil na kameny a přiblížil se ke skvrnám. Byly to asi metr široké prohlubně pokryté hustou sítí spletenou z neznámých rostlin. Pilot strhl síť a v tom okamžiku ucítil i přes pevnou tkaninu skafandru prudký náraz proudu plynu unikajícího z hlubin.

„Ventilační štola,“ pomyslel si Bartók. „Vyvedli ji ven v takovém místě, kam se nedostane ani jeden Aeňan. Proto tady taky není stráž.“

Štola byla dostatečně široká a nebyla příkrá. Bartók chvíli váhal a pak to riskl. Šel zeširoka a začal se spouštět do černočerné tmy. Po nějaké chvíli se tunel stal ještě mírnějším. Pilot se ještě více ohnul a tak mohl jít pohodlně kupředu. V dáli se objevilo nejasné slabé, chvějící se jantarové světlo. Bartók šel rychleji. Strop štoly se zvýšil a tak se pilot mohl narovnat. Uviděl, že světlo vychází z bledých plamenných jazyků prýštících z jakési škvíry ve stropě štoly. Odtrhávalo se a padalo dolů jako protáhlé hořící kapky. Svítící louže se mu roztékaly pod nohama. V nejasném, chvějícím se světle Bartók zjistil, že je v prostorné jeskyni, jejíž nerovné stěny jsou pokryté podivnými hranatými znaky. A také to, že v jeskyni není sám. Přímo proti Bartókovi se šinula nahrbená postava klapající tvrdými podrážkami sandálů. Zatajil dech a jen tak tak stačil uhnout. Aeňan do něj málem vrazil ramenem, ale nakonec ho minul. Tam, odkud padaly ohnivé kapky, se zastavil. Zdvihl tmavou dlaň a napil se bledého ohně. Chvějící se světlo dopadlo na tvář neznámého. Bartók si ho pořádně prohlédl a pochopil, proč ho Aeňan neuviděl. Byl totiž slepý.

Jazýček průzračného plamene olízl pilotovu přílbu. Bartók se neudržel a polekaně vykřikl. Aeňan sebou trhl a otočil se po zvuku. K pilotovi se natáhly tenké, ostré, jakoby ptačí pařáty.

„Co jsi zač?“ zadunělo mu v uších, i když byl ochoten odpřísáhnout, že Aeňan neotevřel ústa.

Odpovědět stejně nestačil. Uslyšel dupání mnoha nohou a jeskyně se najednou rozzářila až nesnesitelným jasným světlem. Poslední, co pilot uviděl, byl oslepivě zářící trojúhelník na hrudi přibíhajícího strážného.

… Když se Bartók probral, uviděl oči schované do úzkých štěrbin. Byly to chladné, lhostejno očí mimozemšťanů, kteří se nad ním skláněli. Hrdlo mu sevřel strach z neznámého, živočišný strach. Poprvé si Bartók s pronikavou jasností uvědomil, že ti tvorové, jež v zásadě nebral vážně, kteří pro něj znamenali asi tolik co skřítci ze starých pohádek (skřítci také uměli dělat zázraky, ale bylo je možné lehce rozdrtit prstem, ho mohou bez problémů připravit o život.

Mimozemšťani se neslyšně o čemsi bavili a přitom ho pozorovali. Potom jeden z nich zdvihl ruku a světlo udeřilo Bartóka do očí. Pilot opět ztratil vědomí.

Podruhé k sobě přišel nedaleko od místa, kde začal svou tak neúspěšnou cestu. Seděl opřený o balvan a kousek od něj se kolébal člun. Opodál čněla nehybná postava Olla.

„Cizinec porušil zákaz,“ zaskřípěl prostředník a díval se kamsi mimo pilota. „Velký Magistr se na něj nehněvá. Cizinec je prostě zvědavý. Doufáme, že však pochopil: Každý má právo na tajemství.“

Bartók pomalu vstal a vlezl do člunu. Od té doby se nepokoušel zjistit, co se děje v jeskyních Aeny.

3. Nebezpečná příhoda

Kdykoliv Lidin opustil loď a někam se vypravil, vždycky ho jako neodbytný mlčenlivý stín doprovázel prostředník. Nejdřív si z toho pilot dělal legraci, ale za několik týdnů ho začala vlezlá Ollova pozornost dráždit. Uplynulo ještě něco málo času a Lidin dal Ollovi jednoznačně najevo, že některé procházky po Aeně by velmi rád vykonal sám.

Oll se rozplýval v omluvách a pak začal cosi blekotat o nerozumných Aeňanech, kteří by z hlouposti mohli pozemšťana urazit, o nebezpečích číhajících na blatech, eventuálně i v údolích.

Lidin však trval na svém a tak Oll musel ustoupit. Brzy však přišel na to, že ústupek to byl ryze symbolický. Při svých toulkách se na těch nejneočekávanějších místech, právě tak jako dřív, setkával s prostředníkem. Jeho nahrbená postava, tak podobná obrovskému rozčepýřenému ptáku, trčela vždycky někde nedaleko. Oči, schované pod štítkem připomínajícím zobák, pečlivě sledovaly každý pohyb člověka.

Lidin sestupoval do údolí a bylo mu jasné, že dřív nebo později někde natrefí na Olla. Byly tady kamenolomy. Hutná šedivá masa Aeňanů vyvěrala z hlubin a pohybovala se vzhůru po horské cestě. Připomínalo to mravence. Spousty Aeňanů ho míjely a Lidina trápil nejasný, znepokojující pocit. V tom nepřetržitém proudu bylo něco magického. Pocit podporovaly i těžké vzdechy vycházející ze stovek prsou, jakási hrozná síla skrytá v tom pohybu.

Vypadalo to, že si Lidina nevšímají. Jen zřídka některý Aeňan strnul vyvedený z míry prapodivným tvorem oblečeným do skafandru a vyvaloval na něj oči skrz kalnou blanku, která mu je pokrývala. Avšak strohý výkřik všudypřítomné stráže, strašný záblesk zeleného trojúhelníku na jeho hrudi, působily na zvědavce jako bič a zahnaly ho zpátky do davu.

Z kamenných kvádrů a sloupů, které Aeňané táhli po rozbité cestě, vyrůstal na nejvyšší planině nový palác Velikého Magistra.

Před několika týdny pozval Oll pilota na prohlídku staveniště. Pavla udivila výška stavby budované tak primitivním, starodávným způsobem. Zeptal se prostředníka, k čemu že Veliký Magistr potřebuje druhý palác. Oll, jako obvykle, odpověděl nadutě a nepříliš srozumitelně:

„Aeňanů přibývá,“ zaskřehotal, „a místa vhodného k životu není tak mnoho. Před několika lety dostali Aeňané svolení usídlit se i v údolích. Jenže tam odtud není vidět Svatý Purpurový Oheň. Až ho přeneseme na věž nového paláce, uvidí ho opět všichni.“

Lidin si všiml, že kdykoli Oll mluvil o Svatém Purpurovém Ohni, ztišil hlas až k šepotu a ruka mu samovolně zamířila ke štítku na očích. Vypadá to, že Purpurový Oheň byl na Aeně něčím daleko významnějším, než jenom pouhým symbolem …

Lidin minul kamenolomy a spustil se tam, kde se tyčily vysoké domy, nahnuté na různé strany. Připomínaly mu zkamenělé prsty velikána. Cestou nikoho nepotkal. Jenom široká a plochá zvířata, připomínající oživlé řemeny, přelézala kamení a šustila obrněnou kůží. Lidin zašel do jednoho obydlí. Vystoupil vzhůru po vratkých kamenných stupních. Z úzkých oken podobných střílnám proudilo dovnitř chvějivé nazelenalé světlo. V jeho paprscích tančil hustý prach. Lidin přejel pohledem předměty poházené po podlaze. Bylo to zřejmě domácí nářadí. To, jak leželo a bylo porostlé plísní, svědčilo o tom, že dům opustili obyvatelé ve spěchu. Pilot sešel dolů. Nad obzorem se vznášelo zapadající slunce ponořené do žlutozeleného oparu. Lidinova postava vrhala tři dlouhé křížící se stíny. Šel dál tam, kde se nad blaty chvělo fosforeskující záření.

Pod nohama mu začalo čvachtat bahno. Několikrát mu přeběhlo přes boty cosi živého a kluzkého. Pro všechny případy Lidin odjistil paprskomet připoutaný bionáramky k zápěstí. Matně bílá čepice svítící mlhy pokrývala blata. Místy ji vítr rozvál a očím se odkryl pohled na olejovitou, duhově zbarvenou vrstvičku pokrývající třasovisko. Pod ní kypěl život. Někde rozsekávaly hladinu ostré kostnaté ploutve. Asi deset metrů od Lidina se duhově zbarvená vrstvička vydula do obrovské bubliny. Cosi podobného mnohametrové pijavici vyletělo se svištěním vzhůru. Proletělo to obloukem hezkých pár metrů a pak to s halasným šploucháním opět zmizelo v bahně.

Vrstvička se zachvěla úderem těžkého těla a drobné, utichající vlny přidržely u břehu kulatou oranžovou skvrnu. Lidin se vzpamatoval pozdě. To už mu skvrna sklouzla pod nohy. Její kraje se bleskurychle změnily v desítky průzračných rosolovitých chapadel, které se vztyčily a zapletly se mu nad hlavou. Sevřely ho do obrovského živého květu. Okvětní lístky se mu pevně přilepily na tělo a začaly ho drtit. Lidin nebyl schopný se ani nadechnout. Elastické tkanivo skafandru praštělo pod mohutným stiskem. Zdálo se, že ještě okamžik a stlačený hrudník tlak nevydrží. Lidinovi se křečovitě rozbušilo srdce, před očima se mu rozeběhly ohnivé kruhy.

V tom okamžiku se mu cosi mihlo před obličejem a pilot ucítil úder do ramene. Stisk dravého květu okamžitě zeslábl. Ještě jeden úder, který Lidin dostal do boku, a kluzká nestvůra mu spadla k nohám. Zvíře se změnilo v hroudu oranžové špíny.

Lidin potřásl hlavou, snažil se vzpamatovat. Ohlédl se. Neznámý Aeňan tloukl oranžovou hroudu bičem spleteným z ohebných rostlin s ostrými listy na koncích šlahounů. Tloukl zmítajícího se tvora do té doby, dokud se nezměnil v beztvaré cáry.

Aeňan zdvihl hlavu a upřeně se na Lidina podíval. Oči měl živé a drzé. Usmál se a dál pozoroval pilota. Lidin se neudržel a přes prožité nebezpečí odpověděl také úsměvem.

V tu chvíli se k nim donesly vzdálené výkřiky. Svrchu spěšně přibíhal Oll a mával tenkýma rukama. Neznámý vrhl směrem k prostředníkovi rychlý, nenávistný pohled, uskočil stranou a zmizel ve svítící mlze.

4. Bartákovy pochybnosti

„Kde ses dostal do mlátičky,“ zeptal se Bartók a prohlížel si zabahněný pilotův skafandr.

„Nic se neděje. Jenom taková malá příhoda ve stylu Hoffmannových povídek,“ odpověděl Lidin. „Jenže v aenské verzi. Jak se mají tvoji pasažéři?“

„Jsou vzkříšeni. Zítra je dovezu nazpátek.“

Vešli do lodě. V přestupním úseku předal Lidin robotům svůj skafandr. Sám s chutí vešel do terma. Když přišel do své kajuty, stál Bartók u panoramatického iluminátoru, měl ruce založené za zády a cosi si pohvizdoval.

„Promiň, že jsem tě nechal čekat,“ řekl Lidin. „Sice vím, že ta špinavost se těla nemohla dotknout, ale stejně mi bylo nepříjemné, dokud jsem se neumyl.“

Bartók přikývl.

„Náš přítel stojí na stráži. Jako vždycky,“ všiml si. „Copak se tu snaží vyčmuchat?“

Lidin se podíval do iluminátoru a uviděl nahrbenou postavu stojící nedaleko. Tvář se dala v soumraku rozlišit jenom velmi obtížně, ale bylo jasné, že prostředník se dívá na loď. Lidin spustil přes iluminátor žaluzie.

„Tutéž otázku by Oll mohl dát mně,“ řekl.

„Nemáš co skrývat,“ oponoval Bartók. „Zatímco oni… Víš, co se děje v těch čertovských jeskyních? A viděl jsi někdy takzvaného Velkého Magistra?“

„Nevzdávám se naděje, že ho uvidím.“

Bartók pochybovačně zakroutil hlavou.

„Je tu příliš mnoho tajemství na tak malou planetu. Příliš mnoho, než aby se za tím něco neskrývalo …“

„Demonstrujete tu divy důvtipu, mister Sherlock Holmes Bartók,“ ušklíbl se Lidin. „Nicméně vám to nebrání s nimi obchodovat. Je to velmi choulostivá situace … Řekl bych …“

„Já jsem jenom obyčejný pilot,“ odsekl Bartók. ,,Před tímhle letem jsem si strašně zajímavě popovídal s jedním dědulou,“ řekl zadumaně. „Víš, je to takový velice zajímavý stařeček. A víš, co mi řekl? Že předtím jsme měli alespoň iluzi víry. Mohli jsme sklonit hlavu u oltáře a popřemýšlet o nesmrtelnosti duše. Aena nám vzala i tuhle iluzi. Teď se modlíme, aby po smrti získalo nesmrtelnost tělo a ne duše. Všichni se sem chtějí dostat v kontejnerech. Kašleme na minulost a modlíme se, abychom všechno zapomněli.“

„Zapomněli?“ přeptal se Lidin.

„No jo!“ řekl Bartók. „Všichni moji pasažéři ztratili paměť. Je pravda, že s Uiem, s tím prvním, se to tehdy nestalo. Ví bůh proč. A všechny ostatní musíme učit všechno úplně od začátku. Jako kojence.“

Nějakou chvíli mlčeli. , „Poslyš, Howarde,“ řekl nakonec Lidin. „Nezdálo se ti divné, že Aena za svá kouzla nic nebere? Musí pro to být nějaký důvod. Nebo snad věříš v nezištnost Velkého Magistra?“

Bartók odpověděl až za chvíli:

„Nevím,“ pokrčil rameny. „Já nic nevím. Koneckonců, ty jsi tady pozorovatel, a ne já. Popravdě řečeno, vůbec ti nezávidím.“

Bartók se opět na chvíli odmlčel a pak dodal:

„Bojím se Aeny, Pavle. Bojím se jejích kouzel i toho prostředníka plného sladkých řečiček. Nevím proč, ale bojím se. Buď opatrný. Aena je podivná planeta.“

5. „Vezmi Velkému Magistrovi rudou kouli!…“

Setkání na blatech nedávalo Lidinovi pokoj. Kdo byl ten neznámý, co mu zachránil život? Proč se celý jeho zevnějšek, oči planoucí živým rozumem a pronikavostí, tak strašně lišily od většiny jeho spoluobčanů, kteří jako by byli zakováni do neviditelných pout?

Pečlivě hledal odpověď na tyto otázky a nohy ho samy nesly ke kamenolomům, opuštěnému sídlišti, k strašným blatům Aeny.

Neznámý se však neobjevoval.

Zato nahrbená Ollova postava byla stále nedaleko. Prostředník se viditelně začal obávat o život lehkomyslného mimozemšťana, protože na jeho hrudi se objevil smaragdově zářící trojúhelník …

Lidin se spouštěl po rozbité cestě do údolí. Oll se šátral asi deset kroků za ním. U vchodu do kamenolomu se pilot zastavil.

Jako i předtím, tekla odtud na vrcholek hory nepřetržitě masa šedivých těl. Na cestě nečekaně vznikla zácpa. Ohromný žebrovaný sloup přehradil cestu. Řady Aeňanů se promíchaly. Vznikla tlačenice. Někdo vykřikl bolestí a ozvěna tohoto výkřiku se dlouho odrážela od skal. Oll zanechal svého svěřence o samotě a rychle se rozběhl k místu, kde se to stalo. Bezohledně rozrážel dav Aeňanů. Jeho postava je všechny znatelně převyšovala.

V tom okamžiku Lidin uslyšel tichou větu. Byla skoro tak neslyšná jako šelest křídel lehounkých ptáku Aeny:

„Vezmi Velkému Magistrovi rudou kouli!…“

Pavel se ohlédl. Dívaly se na něj známé oči, plné zlatistého ohně a výsměchu. Vypadalo to, jako by byly lehce opilé vědomím své troufalosti. Bílé rty připomínající dvě natažené nitky se skoro nehýbaly, ale pod helmou skafandru bylo slyšet křik:

„Vezmi Velkému Magistrovi rudou kouli!…“

Oll se protlačoval tlupou zpátky a tvář mladého Aeňana se v ní rozpustila. Zmizel.

Oll předal pilotovi šroubovaným způsobem pozvání Velkého Magistra, aby ho navštívil v jeho staré rezidenci. Ještě před několika dny by k takovému nečekanému pozvání zaujal Lidin zcela jiné stanovisko. Teď jenom roztržitě přikývl. Ollem to trhlo, cítil se uražený.

6. Audience v paláci

Magistr stál na horním ochozu paláce a díval se na velkou část osídlené Aeny. Oheň planoucí nad jeho hlavou byl uzavřený v průzračné kouli. Plápolal na vrcholku strážní věže a zaléval ochoz tmavorudým světlem. V ostrých vráskách Magistrovy tváře se usídlily krvavé stíny. Byl starý, ale stále ještě plný sil. Jeho masivní postava si zachovávala jistou harmoničnost. Pohyby byly pružné a prováděl je s jakousi zvířecí rychlostí.

Magistr se díval dolů na cestu, po níž se pohyboval proud těl. Stál nehybně, a tak ho skoro nebylo možné odlišit od soch zdobících balustrádu. Na očích měl štítek, který mu dodával vzhled dravého ptáka. Jako by skrýval vrchní část obličeje. Kdyby jeho oči nevrhaly ostré, kovové pablesky, mohlo se zdát, že vladykova tvář se skládá z ohromného zobáku a nepravděpodobně širokých úst.

Lidin a Oll museli chvíli počkat, než se Magistr otočil. Jeho tvrdý, majetnický pohled se upřel do pozemšťanovy tváře. Magistr zdvihl krátkou ruku s dlouhými ostrými prsty. To znamenalo přivítání. Lidinovi se zdvihl žaludek hnusem, když si všiml, že na vladykově rameni má položenou hlavu ohromná stonožka, jejíž tělo jako prazvláštní živá šála obtáčelo Magistrův krk. Magistrova dlaň se s láskou dotkla jejích hnědých článků. Stonožka pomalu sklouzla dolů a stočila se mu u nohou.

„Jsi už dost dlouho na Aeně, cizinče,“ rozpojil Magistr své tenké rty, „a my stále ještě nevíme, zda jsi náš přítel nebo nepřítel.“

„I Aena pro mě zůstává záhadou,“ krátce odpověděl pilot.

„Cožpak Oll není schopen splnit svoji úlohu prostředníka?“ vrhl vladyka pohled na svého důvěrníka.

Ollova tvář v tom okamžiku zbělela.

„Nebos toho viděl na Aeně málo?“

Prudkým pohybem se otočil.

„Máš před sebou celou Aenu, cizinče! Co je záhadného na Aeňanech? Na našich bázlivých, poslušných, maličkých Aeňanech? Nepřemýšlejí a žijí jako květy, jako ptáci… Prostě jenom proto, aby žili.“

„A jak žili dřív?“ zeptal se Lidin. „Minulost Aeny …“

„Aena nemá minulost!“ ostře ho přerušil stařec. „Cožpak nevidíš, že většina Aeňanů je prakticky zbavená rozumu? Když jsem byl mladý, vládl tam dole chaos, po planetě bloudily tlupy šílenců. Zdivočelí individualisté byli schopni se s nepochopitelnou lehkostí navzájem milovat i zabíjet. Pochopil jsem, že musím lid Aeny zachránit… V tom okamžiku, kdy jsem to pochopil, jsem se stal Velkým Magistrem. I když mi tak začali říkat až daleko, daleko později.

Ti, kdo rozum neztratili, mi pomohli vyzdvihnout nad planetou tento oheň!“ tenká ruka vyletěla vzhůru směrem ke krvavě zářící kouli. „Vynesl jsem ho ze tmy jeskyní a dal Aeňanům oltář. Aby se v jejich duších usídlila víra a strach!“ Magistrův hlas zazvonil. „Ano! Víra a strach! Svatý Purpurový Oheň nám pomohl zlikvidovat různice a sváry. Postavil na stejnou úroveň vrahy i jejich oběti. Národ Aeny se stal jediným a jednotným národem. Zabývá se prací a jeho život dostal smysl!

„Jenže v šílenství je veliká síla!“ vzteklá grimasa zkřivila Magistrovy rty. „Rodí nestvůry. Například takové, jako je Itiar,“ řekl pomalu a s hlasem plným nenávisti stařec. „On navedl obyvatele domů z údolí, aby odešli do bažin. To on jim zakázal klanět se Purpurovému Ohni. Před naší čestnou prací, klidem a starostmi o ostatní dávají přednost toulkám v třasoviskách, kde na ně čekají obrovští příbuzní Eri…“

Stonožka zaslechla své jméno, škubla sebou a zaklonila vzhůru svou odpornou hlavu.

„Nechápou, že tím, že jdou proti moci, riskují, že opět vrhnou celou Aenu do rukou šílenství a nepokojů. Chtějí…,“ rozšířené Magistrovy oči se upřely přímo do pilotových očí a vladyka sebou nečekaně trhl, jako by poprvé viděl před sebou pozemšťana a poznal, s kým má tu čest. „Nikdo neví, co vlastně chtějí,“ dokončil mdlým hlasem Magistr.

„Hrstka nepokorných přece nemůže vylekat Velkého Magistra,“ zalichotil mu pohotově Oll. „Za několik dní bude nový palác hotový a na jeho nejvyšší věži vzplane hvězda Purpurového Ohně, kterou bude vidět odevšad, dokonce i z blat. A pak už žádný Aeňan neuslyší vzpurné řeči buřičů.“

Magistr se roztržitě podíval na Olla.

„Docela nedávno pronikl Itiarův oddíl do jeskynního komplexu, kde kněží tmy chrání tajemství Purpurového Ohně,“ řekl hluše Magistr. „Podařilo se jim ukrást část zbraní. Stráže jich mnoho pobily a Itiara těžce zranily. Šly po jejich stopách a ty se ztratily někde u tvého létajícího paláce, cizince.“ I Pichlavé vladykovy oči se upřely do Lidinovy tváře.

„Proto jsem se ptal, jestli jsi přítel nebo nepřítel. Jestli ukrýváš Itiara …“

„To je nemožné!“ vyhrkl Lidin. „Zámek reaguje pouze na moje biopole …“

Všiml si nechápavé grimasy na Magistrově tváři a vysvětlil:

„Nikdo kromě mne se nemůže do lodi dostat.“

Tvrdě stažené rysy na Magistrově tváři se uvolnily.

„Rád tě uvítám na slavnostním otevření nového paláce, cizince,“ řekl.

Zdvihl tenkou ruku na pozdrav. Vydal se po ochozu a táhl za sebou dlouhé nohy. V patách mu capkala nohama, připomínajícíma živé třásně, stonožka.

„Byl dneska zlý, velice zlý,“ promluvil po chvíli Oll ä s obavami se díval za odcházejícím Magistrem. „Itiar ho pořádně rozhněval. Vzbouřenci dobře vědí, že než se přenese Purpurový Oheň na vrcholek nového paláce, uplyne nějaká doba. Aena zůstane, i když ne na dlouho, bez svého oltáře, bez svého rudého usmiřujícího Ohně. Zbytečně však Itiar doufá, že to bude moci využít. Moudrost Velkého Magistra je nekonečná!“

Při návratu si Lidin opakoval jméno: Itiar. Třeba to byl on, kdo šeptal ta podivná slova na horské cestě.

Lidin šel vzhůru po můstku a když vstoupil do přechodové komory, trhl sebou. Setkal se totiž se známýma, zářícíma, zlatavýma, drzýma očima.

7. Itiarovo vyprávění

„Ty jsi Itiar!“ zašeptal Lidin. „Buřič Itiar!“

„Tak mi říká Magistr,“ odpověděl mladý Aeňan. „Moji kamarádi mi říkají prostě Itiar. Doufám, že i ty se staneš mým přítelem, cizince.“

Nevím, jestli budu tvým přítelem, pomyslel si Lidin, ale Magistrovým nepřítelem jsem se už stal.

„Odpusť mi, že jsem se schoval tady,“ pokračoval Aeňan, „ale obklíčily mě stráže. Jako kdyby se všichni zbláznili. Magistr slíbil tomu, kdo přinese do paláce mou hlavu, že se stane jeho důvěrníkem.“

„Jak ses dostal na loď?“

„Několikrát jsem viděl, jak jsi vcházel ty. Natáhls před sebe ruku a skoro neviditelné paprsky, zelený, žlutý, oranžový zářily z konečků tvých prstů. Udělal jsem to také tak. Ty paprsky šly také z mojí ruky. Už dávno jsem si s tebou, cizince, chtěl promluvit. Překážel mi však všudypřítomný Oll.“

Lidin zavrtěl hlavou, vyvedený z míry tak jednoduchým Itiarovým vysvětlením.

„Počkej,“ podíval se udiveně na Aeňana, „Magistr říkal, že jsi raněný.“

„Byl jsem zraněný,“ opravil ho Itiar. „Ale moje prsty mají schopnost léčit. Bez toho bychom se jen velmi těžko obešli v bažinách Aeny. Jenže všechno, co umím, je jen malá část toho, co umí můj otec, velekněz tmy.“

V Itiarově pohledu se objevila výčitka, když se zeptal:

„Proč jsi nevzal Magistrovi rudou kouli? Vždyť jsi byl u ní tak blízko. Ve tvé ruce jsou ukryté blesky, já to vím.“

„Tys chtěl, abych vystřelil na Purpurový Oheň?“

„Ano! Uhasil bys to proklaté slunce, které stařec za žehl.“

„Ale on řekl, ze kdyby nebylo Purpurového Ohně, že pak by tvůj národ, který je skoro zbavený rozumu, mohl zahynout.“

„Můj národ nikdy rozum neztratil!“ ohnivě odporoval Itiar. „Už jsi na Aeně tak dlouho a nevšiml sis toho hlavního, cizince. Aeňané nežijí. Oni spí! Purpurový oheň je ponořil do nepřetržitého sladkého dřímání. Jeho plamen ubíjí vůli a přání. Kdysi dávno plál tento oheň jen hluboko v jeskyních Aeny. Kněží tmy ho používali k uspávání těžce nemocných, když je léčili. Jeskyně Aeny léčily a národ kněze chválil. Ale Magistr (tehdy ještě nebyl Magistrem) pod hrozbou smrtí je donutil zakovat oheň do nádoby. Kněží oslepli, když plnili Magistrův rozkaz. Avšak povedlo se mu to, co chtěl: uspal Aenu.

„Přece jenom se v něčem přepočítal: Dovolil Aeňanům usídlit se v údolích,“ vzrušeně mávl rukou Itiar. „Tam vyrostly děti, které nikdy neviděly Purpurový Oheň. Dívají se na svět čistýma očima a vědí o lstivosti a záludnosti Magistra. Odvedl jsem je do bažin. Zničíme rudý oheň,“ vykřikl Itiar, „a probudíme Aenu!“

Na několik minut bylo v přechodové komoře ticho.

„To je strašné, cos mi vyprávěl,“ vymáčkl ze sebe nakonec Lidin. „Jestli je to pravda, pak je Magistr nestvůra.“

„Je nebezpečnější než jakákoli nestvůra,“ pokýval hlavou Aeňan. „Žádný netvor není schopen.vymyslet to, k čemu nutí kněze tmy, aby dělali s lidmi planety Uni…“

„Kněží je snad křísí, ne?“

„Křísí?“ něco nápadně podobné hořkému úsměvu sklouzlo po Itiarových rtech. „Kněží mohou křísit, to je pravda. Jejich ruce mají divotvornou moc. Ale mohli jí použít jenom jednou.“

„Kdo tedy nastupuje do Bartókovy lodě?“

„Jenom těla těch lidí, o nichž jsi mluvil. Planeta Uni se zachovala značně pošetile, když se svěřila do rukou Velkému Magistrovi. Slabá těla se podřizují jinému rozumu.“

„Jakému rozumu, Itiare?“ skoro vykřikl pilot.

Aeňan se na chvíli odmlčel.

„Nedaleko starého paláce je hrobka jeho důvěrníků,“ řekl pomalu. „Nad hroby těch, kteří měli jeho důvěru, jsou náhrobní kameny vyšší než nad hroby těch, kterým se to nepovedlo. Kolik vzkříšených už odvezl člověk z planety Uni?“

„Dvanáct. Ne, jedenáct,“ opravil se Lidin. ,,Jedenáct, když nebudeme počítat Uiho.“

„Jedenáct,“ potvrdil Itiar. „A přesně tolik stejných náhrobních kamenů se objevilo na planině za starým palácem.“

„To není možné,“ vydechl pilot. „I když mi Bartók říkal, že jeho pasažéři se vůbec nediví tomu, že se ocitli na Aeně. A kromě toho ztrácejí paměť. Vypadá to, že máš pravdu, Itiare.“

„Dědkovi už nestačí vláda nad Aenou,“ ozval se návštěvník. „Teď si prohlíží planetu Uni očima svých důvěrníků. Zatím jenom na Uni… Ale počítej s tím…,“ Itiar upřel na pilota varovný pohled, „má nějaké plány i s tebou. Otec mi o tom povídal.“

„Tys říkal, že tvůj otec je v jeskyních Aeny.“

„To je pravda. Někdy však ke mně přichází jeho hlas. Nevím, jak to dělá,“ zašeptal Itiar, „ale jeho hlas mi zní tady …“

Aeňan se dotkl hrudi.

„Cítím, jak otce bolí tma, jak je mu smutno, a pláču s ním. Můj otec je opravdový velekněz, posílá mi svůj hlas. Věříš mi, cizinče?“

„Chci ti věřit, Itiare,“ odpověděl tiše Lidin. „Je to však strašné, věřit ti.“

„Půjdu,“ řekl Itiar. „Tam na blatech je hodně raněných. Musím je dostat na nohy. Budeme si muset pospíšit. Jestli Magistr stačí přenést Oheň na věž nového paláce, je s námi amen. A Aena se už nikdy neprobudí.“

Podíval se na pilota dlouhým zkoumavým pohledem, jako by se ho chtěl na něco zeptat. Nevypravil však ze sebe ani slovo, otočil se a zmizel v oválném otvoru, který se před ním nehlučně otevřel.

8. Spor s počítačem

Lidin doprovázel Aeňana pohledem, dokud mu nezmizel v houstnoucí tmě soumraku; Nějakou chvíli stál nehybně. Snažil se srovnat si v hlavě to, co slyšel. Potom zapojil komunikační spojení s lodním počítačem.

„Slyšels náš rozhovor?“ zeptal se Lidin.

„Vždycky všechno slyším,“ uslyšel odpověď. „Jsem tady, abych si pamatoval a analyzoval.“

„To, co nám řekl Itiar…“

„Informace předaná tímto Aeňanem je zakódována a předána na nejbližší retrosputnik Planetárního Svazu,“ lhostejným hlasem odraportoval počítač. „Experti ji pečlivě prostudují a potom dostaneš zkorigované instrukce.“

„Jak dlouho to může trvat?“

„Několik dní. Aena je od retrosputniku daleko.“

„To Magistr dřív dostaví svůj palác,“ řekl Lidin. „Budu se do toho muset zamíchat. Když Itiarovi nepomůžu, budu si to celý zbytek života vyčítat.“

„Itiar tě o pomoc neprosil.“

„Z hrdosti…“

„Nezapomínej, žes jenom pilot pozorovatel,“ klidným hlasem pronesl počítač, „nemáš právo ovlivňovat vývoj jiných civilizací bez speciálního příkazu.“

„To vím i bez tebe. Jenže, když budou zabíjet Aeňany přímo před mýma očima, tak jim místo svého svědomí nemůžu předložit instrukce. Nemohu jim říct: Promiňte, já jsem jenom pilot-pozorovatel. To nepochopí. Já bych to na jejich místě taky nepochopil.“

„Co když se mýlíš,“ přešel počítač do útoku. „Co když zničíš rudou kouli, a pak se přijde na to, že tě Itiar podvedl.“

„Podvedl?!“

„No, tak dejme tomu, že tě pomýlil,“ opravil se počítač. „Vždyť se může mýlit. To není vyloučené.“

„Co mám dělat?“

„Pozorovat!“

„Co mám pozorovat?“ zaskřípal zuby Lidin. „Jak stráže dopadnou Itiara?“

„Lidské pojmy o dobru a zlu není možné mechanicky přenášet na život, který se vyvíjí podle úplně jiných zákonů,“ řekl počítač. „Ty to víš. A zná to každý student kosmonavigační školy. A taky víš, jaké následky může mít nepromyšlené vměšování. do vývoje.“

„Ano,“ ozval se Lidin. „Jenže kvůli tomu mi není o nic líp. Teorie je dobrá ne tehdy, když se tě Magistr a Itiar ptají, jestli jsi přítel nebo nepřítel. Po rozhovoru s Itiarem jsem cítiL, že slyším, jak bije srdce Aeny. Živé, vzteklé a zranitelné srdce. Zatím jsem všude viděl jenom chladnou bezcitnou masku planety, za kterou se skrývala její opravdová tvář. Není to pronic a zanic, že mi Magistr přidělil dohlížitele. Zbytečně se neobával, že bych třeba náhodně mohl odkrýt tak pečlivě chráněný tajný život Aeny. Život, v němž žijí Itiar a jeho přátelé. Život naplněný bojem. Nejsem počítač, jsem člověk! Chápeš to? Ne! Kdybys to chápal, tak bys mi poradil, co mám dělat.“

„Pozorovat,“ lhostejným hlasem zopakoval počítač.

Lidin nemohl celou noc spát. Ráno scházel z můstku a přitom se rozhlédl. Uviděl nedaleko postávat několik stráží.

Až odporně známá postava Olla se přiblížila k pilotovi. Jako obvykle se prostředník úlisně usmíval.

„Za svítání se Itiar pokusil zabít Velkého Magistra. Ani tentokrát se buřičův pokus nezdařil. Velký oddíl strážných ho zahnal do blat. Itiar je však naživu a tudíž nebezpečný. Je od něj možné čekat cokoliv. Je schopný napadnout i tvou loď, cizince. Ne nadarmo tady minulou noc nechal tolik stop,“ pokračoval Oll.

Sklonil hlavu a upřel oči na zem u svých nohou.

„Veliký Magistr se vážně obává o tvůj život a proto ti, jako obzvláštní milost, posílá oddíl ‚vybrané stráže. Bude ochraňovat tvoji loď i tebe.“

Lidin pochopil, že vyvolal podezření. Uznal, že Magistrovi se dá v předvídavosti těžko konkurovat.

9. Magistrův konec

Stěna mlčenlivých Aeňanů, na jejichž hrudích zářily zelené trojúhelníky, se rozestoupila. Lidin vstoupil na široké schodiště nového paláce. Stráže ho doprovázely vzhůru. Na půlkruhové terase vystupující nad náměstím se tísnil dav důvěrníků Velkého Magistra. Nehýbali se a vypadalo to, že ani nedýchají. Oči měli upřené na svého vládce, který se procházel krátkými nervózními kroky kolem masivní balustrády. Čas od času se Magistr zastavil a naklonil se přes zábradlí. Díval se upřeně dolů, jako by tam ve zmítajícím se davu někoho hledal.

Stráže tiskly hustý dav šedivých těl ke stěnám a uvolňovaly tak místo pro další a další Aeňany. Ohromné náměstí před palácem nemohlo pojmout všechny obyvatele planety. Magistr přikázal všem Aeňanům zúčastnit se slavnosti přenesení Purpurového Ohně. Stále nové a nové davy zaplňovaly přístupy k paláci a roztékaly se po příkrých horských cestách.

Jeden ze strážných zahlédl skloněného Magistra, vypjal se do pozoru a vydal ze sebe dlouhý výkřik slavnostního pozdravu. Křik plul nad Aeňany a rychle utichl v ospale se kolébajícím davu. Magistr po strážném ostře loupl očima a ustoupil od balustrády.

Lidin se podíval na Magistrovu tvář a pochopil, že vladyka není schopen se opanovat. Pohyboval se ještě prudčeji, škubalo mu to tělem i při slabých a nečekaných zvucích.

Zezadu se k němu neslyšně a uctivě přiblížil Oll. Cosi zašeptal tenkými rty u štítku svého vládce. Magistr přikývl a opřel se oběma rukama o zábradlí. Upřel svůj pohled na skupinu Aeňanů, pohybující se po úzké cestě od starého paláce.

Stráže pochodovaly pomalu a opatrně. V několika kruzích obklopily Svatý Oheň. Čtyři giganti nesli na svých ramenou cosi ukrytého pod tkaninou zářící stříbrnými pablesky.

Dav uviděl kulaté, pomalu se pohybující břímě a pohnul se. Tváře Aeňanů se otočily tím směrem a opět se do pilotových uší zařízl známý, protáhlý, sténání podobný vzdech tisíců lidí. Aby ho přehlušily, stráže opět cosi vyštěkly. Znělo to jako výstřely.

„Jestli se něco stane, tak to musí být teď,“ pomyslel si Lidin. „Příhodnější chvíli už Itiar mít nebude. Teď na horské cestě má šanci rozmetat stráže. U paláce mu může překážet dav.“

Oddíl pokračoval ve své cestě. Magistr ho sledoval a kousal se do tenkých rtů. Vypadalo to, že na něco čeká…

Už nepochodoval po terase jako předtím, ale stále ještě vrhal krátké, břitké pohledy, tu na dole se vlnící dav, tu na své důvěrníky.

„Teď!“ bušilo Lidinovi v hlavě. „Teď!“

Stráže se přiblížily se svým břemenem k hlavnímu vchodu. Přední řady Aeňanů shromážděné u paláce ucouvly. Vřeštivé povely strážných zanikaly v temném, protáhlém řevu lidí. Stovky kalných pohledů přitahoval předmět ukrytý pod stříbřitou tkaninou jako magnet. Kruh strážných kolem něj ještě zhoustl. Pod tkaninou ukrytá koule připlouvala k hlavnímu schodišti…

Zvuk vydávaný davem se zvýšil o oktávu. Mísilo se v něm smrtící nadšení s čímsi nepostižitelně strašným a pláč obětí vedených na smrt.

Lidinovi se zdálo, že křik proniká do jeho nitra, že ho chytá za srdce, že ho dusí.

„Zabili ho,“ pomyslel si Lidin. „Zabili Itiara právě tak, jako zabili desítky jiných před ním. Zabili všechny, co odešli z údolí. A jestli se jim to nepodařilo doposud, tak za chvíli to už stejně nebude mít žádný význam. Světlo rudé koule zalije celou obydlenou část Aeny a před jeho paprsky se nikdo neukryje.

Zlo bude dál plodit zlo. Pokolení napůl spících Aeňanů vystřídají jiná pokolení, aby je jako dřímající stádo vedli tam, kam budou chtít noví vůdcové. A ví bůh, jestli se ještě někdy objeví nový Itiar, aby roztrhl tenhle prokletý kruh.“

Magistr sledoval, jak se dole pomalu přestavují stráže. Vladyka vypadal klidně, už se nerozhlížel kolem sebe, neprskal nervózní příkazy. Stále však měl v pohledu nepochopitelné očekávání. Občas k Magistrovi přistoupil Oll, šeptal mu cosi krátce a neslyšně do ucha a opět na chvilku zmizel.

„Vezmi Magistrovi rudou kouli!“

Až po letech se Lidin pokusí promýšlet si, co se s ním stalo v těch krátkých, vypjatých okamžicích. Stejné si nevzpomene na nic jiného, než na tato slova, která mu jako blesk vybuchla v hlavě. Třesk mu jakoby ze tmy na světlo vyhodil kalné pokorné oči Aeňanů, panovačný, vítězný úsměšek Velkého Magistra a naději tající se v hlubinách Itiarových očí.

Lidin se díval na svou ruku, jako by patřila někomu úplně jinému. Spuštěná dolů na balustrádu najednou zářila jako krátký, oslepující oheň.

Mohutný náboj rozdrtil několik schodů přímo před pochodujícími strážnými. Zdvihl se oblak bílého prachu. Ze stříbrného obalu vyklouzlo kulaté břemeno.

Magistr se nezvučně smál a díval se, jak se po schodišti dolů valí kulatý, hnědý kámen.

Stráže se vrhly k Lidinovi. Prudkým pohybem je odhodil. V tom okamžiku dostal zrádnou ránu do zátylku. Lidinova hlava v průhledné přílbě se bezvládně sklonila. Stráže se na něj nalepily a přitiskly ho ke kamenným deskám. Přímo před očima uviděl pilot Magistrovy zlaté sandály.

Magistr se díval na pokořeného pozemšťana a „jeho tenké rty se lehounce chvěly. Pod nimi hluše bouřil dav.

„Naši pokorní Aeňané viděli Purpurový Oheň naposledy včera v noci,“ uslyšel Lidin Magistrův šepot. „A proto jsou schopni se bouřit. Za chvíli však dostanou, co potřebují, a ty taky. Nezabijeme tě, to tedy ne,“ pokračoval stařec. „Odejdeš tam, odkud jsi přišel. Jenže předtím se seznámíš s jeskyněmi Aeny.“ Jeho hlas jako obvykle zaskřehotal: „Oklamal jsem tě, cizince. Já, Velký Magistr, jsem původně chtěl oklamat jenom Itiara. Stačilo to i na tebe, který znáš tajemství světů mně neznámých. Abys věděl: Zatímco stráže táhly tenhle balvan, přenesly jiné tajně Svatý Purpurový Oheň. Je tady, Olle?“

„Čekáme jenom na příkaz Velkého Magistra,“ řekl skloněný Oll.

Konečně si mohl dovolit nepokrytě a vítězně se smát, když se díval na nenáviděného pozemšťana. Ten úsměv mu zůstal na ztuhlé tváři i v okamžiku, když se podivně prohnul, zvrátil hlavu dozadu a pomalu se svalil k nohám vrávorajícího vládce. Na Ollových zádech kouřila spálená kůže.

Lidin zaklonil hlavu. Ozdobná kamenná mříž na věži, kde měli umístit Purpurový Oheň, byla prolomená. V širokém průlomu bylo vidět podsaditého Aeňana. Rysy tváře nebylo možno rozeznat proti tmavorudému nebi. Na hrudi mu plápolal jakoby doběla rozžhavený trojúhelník. Z věže se donesly dolů zvuky krátkého boje. Pak utichly. Za Aeňanovými zády se objevily nové tváře. Těsně kolem Magistrovy tváře prosvištěl kámen vržený z věže, udeřil do ohrady a odletěl ke stěně. Při úderu z něj vylétl roj modrých jisker. „To je Itiar,“ skřípavě vykřikl Magistr.

Jeho výkřik se podobal srdcervoucímu stenu.

„Zabijte Itiara, nebo zabije on vás! Všechny!“ Stráže se nepohnuly z místa a dívaly se jako zkamenělé na kouli.

„Jsi hloupý, Magistře! Nikdo si nedovolí vztáhnout ruku na toho, kdo má ve své moci Oheň!“ ozval se shůry výsměšný a zvučný hlas, Lidinovi tak dobře známy.

„Itiare,“ zašeptal pilot a potom zakřičel: „Itiare!“

Zvuk nenáviděného jména udeřil vladyku ranou silnější než rána bičem. Zapotácel se a přikryl si rukama tvář. Lidin ucítil, že stráže už ho nedrží ani zdaleka tak pevně jako před chvílí. Shodil je ze sebe a uskočil ke stěně. Nastavil před sebe ruku s paprskometem.

„Otevři oči, Magistře!“ ozval se opět z věže výsměšný hlas. „Podívej se! Itiar ti vrací dluh, krevní mstu Aeny. Chtěl jsi Oheň? Tak tady ho máš!“

Stráže se svalily na kamennou podlahu.

Koule letěla dolů jako stříbrná kometa a tam, kde stál Magistr, se roztrhla. Hrozny rudého a bílého plamene smíchané s kamenným prachem a ještě čímsi jiným, vzlétly k nebi. Kamenné desky se ztěžka zachvěly. Když prach sedl, jen lehké jazyky prchavého ohně olizovaly vyhlodané kamenné desky na tom místě, kde ještě před chvílí stál Velký Magistr. Výbuch udělal s davem cosi podivného. Jako by setřel kalnou blanku ze všech očí a ohromná masa Aeňanů na okamžik strnula. Překvapily je jasné, zářivě čisté, nikdy předtím neviděné barvy světa, který jim byl doposud skrytý. V dalším okamžiku vzlétl vzhůru radostný výkřik, který zachvátil celý dav. Celá ta očištěná masa lidí, opojená návratem síly vědomí, najednou ztichla, když se z věže opět ozval zvučný a drsný hlas:

„Jsi svobodný, národe Aeny!“

10. Místo epilogu

Tři kalná slunce pomalu vycházela nad obzor. Pohyblivá oblaka temněla a nalévala se višňovou červení.

Lidin se loučil s Aenou. Chtěl si zapamatovat tenhle východ i tvář Itiara, stojícího vedle něj.

„O čem přemýšlíš?“ zeptal se Itiar.

„O tom, že se mi bude o Aeně zdát,“ odpověděl Lidin. „Budu na ni vzpomínat jako na pohádku. Strašnou pohádku se šťastným koncem.“

„Ta pohádka mohla skončit úplně jinak, kdyby tu nebyl můj otec a ty,“ přikývl Aeňan. „Stačil nás upozornit na poslední Magistrův podvod a otevřel nám tajnou chodbu vedoucí pod nový palác. Pak jsi nám pomohl ty. Tvůj výstřel nadělal mnoho hluku, rozmetal stráže a Oll, který měl ochraňovat Purpurový Oheň, úplně ztratil hlavu. Ten den jsme měli štěstí.“

„Štěstí má jenom ten, kdo bojuje,“ řekl Lidin. „Zasloužili jste si to. Dokázali jste probudit Aenu. Na to můžete být pyšní.“

Odmlčeli se. Itiar se otřásl zimou.

„Naše stará sluníčka už vůbec nehřejí,“ řekl, jako by se omlouval.

„Proč jsem na to nepomyslel dřív,“ vynadal si v duchu Lidin. „Vždyť to vůbec není složité …“

„Slibuji ti, Itiare,“ řekl pilot, „slyšíš, slibuji ti, že první loď Svazu planet sem k Aeně dopraví nové slunce. Opravdové, ohromné, teplé slunce.“

Podíval se do dětsky rozzářených očí Aeňana. Lidin si pomyslel, že každý sám musí přijít na to, že šťastný může být jenom ten, kdo dává štěstí jiným.

CELNICE MÁ VÝHRADY

1.

Nenápadný, mrňavý človíček s bledou nicneříkající tváří mnicha, už přes hodinu trpělivě čekal v nádherné, mořeným dubem obložené čekárně šéfa koncernu Zvěrokruh.

Sekretářka, jejíž efektní exteriér mohl hladce soupeřit s kteroukoli filmovou hvězdou, mu sdělila velmi milým a přívětivým hlasem, že mister Golding je i nyní velmi, velmi zaměstnaný a že strašně, opravdu strašně lituje…

„Kdyby vážený…,“ v tomto okamžiku sekretářka na vteřinu přerušila svůj naučený monolog a podívala se do bloku ležícího před ní, „Viktor White byl tak laskay a omluvil ho. Možná že šéf koncernu si najde několik volných minut v příštím týdnu. I když není vyloučeno, že i v tomto případě mu okolnosti zabrání setkat se s mistrem…,“ sekretářka opět sjela očima na lístek: „Whitem. Tím spíš, že mister White v žádném případě nechce sdělit příčiny své návštěvy ve Zvěrokruhu.“

White vyletěl ze širokého křesla a nervózním pohybem si pošoupl brýle na nose. Oči se mu dopáleně zablýskly:

„Váš Golding,“ vyletělo z něj skřípavě, „prostě nechápe, že tohle naše setkání je pro něj nepoměrně závažnější než pro mě. Už odejdu, miss, nemějte obavy! Jenom vyřiďte svému bossovi, že mohu něco předložit jiné, právě tak solidní firmě a na váš proslulý Zvěrokruh zůstanou jenom vzpomínky. Ano, ano … Tak mu to řekněte, že nějaký White se chystá pohřbít Zvěrokruh se všemi poctami. A to jenom proto, že Golding si na něj neudělal ani chvíli čas!“

Elektronické ovládání dveří, které je úslužně otevřelo, nedalo možnost rozčilenému človíčkovi jimi za sebou třísknout.

Sekretářka na chvíli vypadla ze své příjemně uctivé role a zamyslela se. Pak stiskla klávesu a nerozhodným hlasem řekla do neviditelného mikrofonu:

„Promiňte, patrone, možná že se pletu do něčeho, do čeho mi nic není, ale… Podle mě byste se měl s tím Whitem sejít. Slíbil zlikvidovat Zvěrokruh, pokud ho nepřijmete. Víte, v jeho slovech, tedy přesněji řečeno v intonaci, bylo něco takového… Asi takhle: Vylekal mě.“

Boss neodpověděl hned, ozval se až po chvilce: ‚.

„Dobře, přijmu ho. Říkala jste, že slíbil zlikvidovat Zvěrokruh? A co když ten chlapík schoval nějakou ďábelskou věcičku poblíž místnosti, kde zasedá ředitelská rada? Řekněte chlapcům dole, aby ho zadrželi a přivedli sem ke mně.“

2.

Šéf koncernu Zvěrokruh měl své vrtochy. Nesnášel například ty, kteří byli sebeméně nedbalí v oblékání. Stačilo mít třeba nevhodně sladěnou kravatu a sako a šéf pocítil v duši nepřízeň ke svému společníkovi. Dostával migrénu, když někomu chyběl knoflík. Špinavé boty ho uváděly do šoku.

Golding se podíval na človíčka stojícího před ním, a cítil, jak mu vzhůru do krku stoupá podráždění.

Viktor White byl prostě famózně zanedbaný. Nepříliš drahý oblek z konfekce byl poměrně nový, ale už pořádně pomačkaný a bylo na něm možno vysledovat mnoho vrstev napadaného doutníkového popela. Z náprsní kapsy mu visel cípek špinavého kapesníčku. Boty vypadaly tak, jako by jejich majitel právě ukončil dlouhou pouť kamenitou pustinou. A jestliže dodáme, že kravatu neměl návštěvník vůbec, je okamžitě nasnadě, proč byl Golding ochotný postavit se nepřátelsky vůči jakékoli žádosti neznámého. O tom, že Viktor White ho chce o něco požádat, byl boss Zvěrokruhu zcela jednoznačně přesvědčený. Jiná příčina návštěvy takovýchto lidí v jeho apartmánech nepřicházela v úvahu.

Nicméně White nespěchal se začátkem rozhovoru.

Jakmile však promluvil, zapomněl velmi zkušený Golding na svůj vztek. Hlas podivného človíčka ho omámil. Soudě podle všeho, Whiteovi bylo úplně jedno nejenom jak vypadá, ale i to, s kým právě mluví. Pohled malinkatých nevýrazných očí byl upřený kamsi úplně mimo Goldinga, mimo těžká dešťová mračna za oknem V tom pohledu bylo možno číst tak hlubokou lhostejnost vůči okolnímu světu, jako by nebyl ničím jiným než pouhou dekorací.

Současně však byla v tom pohledu spalující, skoro hypnotická síla nevšedního intelektu.

Podivný pocit, který Goldinga zachvátil, mu nedovolil proniknout okamžitě do smyslu toho, o čem mu človíček vykládal. A vykládal věci převelice zajímavé:

„…můj vzorec dával možnost podívat se do jiného rozměru,“ začal nakonec Golding vnímat. „Je to jako by se vám podařilo smotat okraj nám známého prostoru a podívat se, co se děje za ním v hlubinách… Než se však teoretická možnost změnila v praktickou, bylo zapotřebí udělat tisíce experimentů. Uběhlo při nich několik desítek let. Zestárl jsem za tu dobu, rozloučil jsem se se všemi svými úsporami. Nakonec však přišel okamžik vítězství. Nicméně musím říct, že triumfátorem jsem se necítil dlouho.“

Nepříjemná vzpomínka ještě víc zamlžila Whiteovi oči. Odpovědí na udivený Goldingův pohled byl hořce ironický úšklebek:

„Je to možná těžko pochopitelné, ale je to tak. Člověk, který udělal objev světového významu, byl schopen výt bezmocností. A přesně tak tomu bylo. Vzpomínám si na ten okamžik, kdy jsem prohlédl. Bylo to jako krutý úder. Bylo to ve chvíli, kdy jsem si až bolestně uvědomil, že nejsem ani za všechno zlato světa schopný porozumět tomu, co jsem objevil. Ani nikdo jiný na světě. Jsem v postavení divocha, dívajícího se okulárem teleskopu. Jsou před ním nekonečné dálky, ale on je všehovšudy divoch. Tahleta šišulka,“ poklepal si ohnutým prstem na čelo, „udělala všechno co mohla a žádat od ní víc je zbytečné. Rozloučil jsem se s iluzemi, teď se loučím s vědou. Co se týče mé čarovné formulky, tak ta zatím zůstává tajemstvím. Nejsem ješitný. Světová sláva, pocty, tisková konference, celý tenhle blázinec, který vznikne, jestli pustím ven třeba jenom část svých prací, mě prostě zabije. Ne! Teď chci pouze jedno: Klid!“

White se znovu teskně podíval z okna. Pršelo. Velké kapky měkce pleskaly o sklo. Golding si najednou s jakousi děsivě pronikavou jasností uvědomil, že všechno to, co mu tady ten rozčepýřený človíček říkal, je pravda. Všechno až do posledního slova.

„Ostatně, problém není v tom,“ pokračoval White svým skřípavým monotónním hlasem, „co jsem říkal. Víte, že jakýkoli velký vynález má vedlejší účinky. Zatímco jsem se zabýval prostorem, vyjasnily se některé zajímavé efekty, týkající se času. Čas, čas …,“ opakoval. „Jak je prostý a zároveň jak složitý… Byl jste někdy v divadelním zákulisí?“ zeptal se White nečekaně.

Golding nebyl schopný zbavit se magnetismu, který vyzařoval z podivného návštěvníka, a proto jenom zavrtěl hlavou.

„To je škoda,“ řekl White. „Možná že byste mě v tom případě byl schopný alespoň trochu pochopit. Věže středověkého hradu, zaprášená rytířská brnění a hned vedle řve zapomenutý tranzistorák… Plastiková lebka, čekající na slavný Hamletův monolog, mírumilovně odpočívá vedle minipočítače na režisérově stolku. Minulost i budoucnost, umělé a skutečné, všechno je, smícháno na hromadě tam za kulisami…

Kdysi dávno, ještě jako malý kluk, jsem šel poprvé do divadla. Hra byla úžasná. Během přestávky jsem se dostal do zákulisí. Jako bych se ocitl v jiném světě. Stačilo jenom odhrnout kousek opony a svět zázraků zmizel… Víte,“ řekl roztržitě White, „na co často myslím? Kdybych se tehdy v dětství nedostal do divadla, tak by mě nikdy nenapadlo odhrnout krajíček úplně jiné opony. Opony, za kterou se ještě nikdy nikdo nedíval… Vlastně jsem se dostal někam úplně jinam,“ pokračoval po krátké pauze človíček. „Během svých experimentů jsem přišel na to, že prostor je za určitých podmínek schopný stáhnout se jako pružina a odhodit člověka skrz staletí.“

White se zadíval na zkamenělý obličej šéfa koncernu Zvěrokruhu. Opět mu po tváři přeběhl zádumčivý úšklebek, jako by si uvědomil věci zcela nepostižitelné pro svého společníka. „Mám pro vás návrh,“ řekl v okamžiku, kdy mu úšklebek zmizel ze rtů. „Co byste říkal tomu, kdybyste využil mého vynálezu a podíval se do budoucnosti?“

Golding se opřel o opěradlo křesla. Byl to zkušený byznysmen a velmi dobře se vyznal v lidech. Nicméně ani on nebyl pojištěný proti chybám. Viktor White mohl právě tak dobře být geniálním vědcem jako tím nejbanálnějším schizofrenikem.

„Nejsem blázen,“ řekl rychle White, jako by uhádl jeho myšlenky. „Můžu všechno dokázat. Jestli chcete, můžeme se zítra vypravit do 22. století. Nebo chcete někam dál? Třeba do 25. století?“

„Máte tu představitele japonské korporace, patrone,“ dolehl k nim sekretářčin hlas. S mírnými rozpaky pokračovala: „Japonci čekají už deset minut. Sám jste si určil čas, patrone.“

„Pošlete je k čertu,“ zabručel Golding.

Sekretářka přidušeně zakňučela. To vrátilo šéfa zpátky na zem.

„Něco si vymysli, drobečku můj, tak přeci něco vymysli,“ vykřikl podrážděně. „Mám práci! Mám moc práce!“ zarval a vypnul aparát.

Boss se podíval na Whitea, který v poklidu čekal na odpověď.

„Nevypadá na blázna,“ pomyslel si Golding.

White se usmál, jako by i tentokrát četl šéfovy myšlenky. Golding se začervenal. Samotného ho to překvapilo.

„Mohu vám připravit zkušební cestu do kterékoli doby,“ zopakoval White. „Můžete si s sebou vzít expertů, kolik je vám libo, abyste se přesvědčil, v jakém jste se ocitl století. Ostatně, není to tak jednoduché, když člověk nechce zbytečně přitahovat pozornost.“

„Všechno, co jste mi tu řekl, mě vyvádí z míry,“ ozval se po chvíli Golding. „Teď by mě zajímalo, proč jste se obrátil právě na mě.“

„Hledal jsem společnost s úctyhodným obratem kapitálu,“ řekl White. „Vy máte solidní koncern, pane Goldingu. Zkuste si ale představit, jakým by se mohl stát, kdyby se vám podařilo přesvědčit ty, které jsme si navykli jmenovat silnými tohoto světa, aby vložili peníze do vašeho byznysu. A šli by do toho. Určitě by do toho šli, když budete schopen dokázat, že Zvěrokruh bude vzkvétat na rozdíl od jiných společností, i v budoucnosti. Dokonce i v takové budoucnosti, které jsme si zvykli říkat vzdálená.“

White beze všech ceremonií natáhl ruku ke stolu, vzal si z ozdobné krabičky doutník a klidně si zapálil.

„Samozřejmě, že ty návštěvy do budoucnosti budou mít charakter utajení. Zúčastní se jich lidé, jejichž slovo má váhu. Vždycky je lepší jednou vidět, než…“

„Takže jestli vám správně rozumím,“ pravil Golding, „budeme posílat naše klienty do 21. nebo do 22. století, aby se podívali, jak vzkvétá Zvěrokruh?“

„Zcela správně!“ ozval se White. „Za to potěšení od vás dostanu ani ne tak moc, dvacet miliónů.“

Golding se na něj upřeně díval a najednou se začal třást a rudnout. Obrátil oči v sloup a vybuchl tak děsivým chechtotem, že na podnose slabounce zacinkaly skleničky. Golding se dlouho smál a ani nestačil utírat kapičky potu vystupující mu na čele. White se na něj znepokojeně díval. Nakonec se boss uklidnil a pronesl:

„Nepochybuji, že jste vynikající vědec, White. Jinak byste si vybral méně složitý způsob podvodu. Ano, méně složitý. Dvacet miliónů za cestu do 22. století, to není špatné. Ale vysvětlete mi, proč bych měl proboha vyhazovat takové peníze, když Zvěrokruh bude vzkvétat i v budoucnosti? Sám jste to tvrdil.“

Hned potom Goldingovi poklesla spodní čelist. Nebyl schopný si uvědomit, že na světě existují tak urážlivá spojení, která vylétala kulometnou rychlostí z úst rozčileného človíčka:

„Starý paviáne, hloupý tupče…,“ to byla ta nejslušnější spojení ve srovnání se vším ostatním. White pomalu vychládal a vypálil ze sebe:

„Prdlajs bude váš koncern vzkvétat v budoucnosti, vy osle! Ani zaboha tam nenajdete stopu po nějakém koncernu. Ve 22. století nebude o našem blahoslaveném státu ani ponětí, v lepším případě po něm zbyde vzpomínka. Můžu vás o tom přesvědčit, vy starý troubo! Jenže nikdo jiný o tom zatím neví! Mimo mě, samozřejmě!“ skoro zakřičel mrňoňus. „Protože já tam byl. To nechápete, jakou šanci vám dává osud do rukou?“

Goldingova tvář se zkřivila a opět zrudla, tentokrát urážkou. Ještě nikdo a nikdy takhle nemluvil s hlavou Zvěrokruhu tak, jak si to dovolil tenhle človíček. Ale Golding byl byznysmen a velmi dobře chápal, jak fantastické výhody by mohl přinést neuvěřitelný Whiteüv návrh v případě, že by byl pravdivý. Proto se šéf koncernu ovládl a zdržel se odvetných jedovatostí, i když to bylo velmi náročné. Takže se enom ukřivděně podíval na svého společníka a zeptal se ho:

„Jestli nejsou v budoucnosti vůbec koncerny, jak tvrdíte, tak co…?“

„Jak je možné přesvědčit ‚peněžní měchy‘ o tom, že Zvěrokruh vzkvétá?“ navázal White. „Tak například takhle: Pomůžu vám vysadit do 22. století koncernový výsadek. Bude se zabývat… Hm… Jak bych to nejlépe vyjádřil… Dekoracemi. Tak! Stejně je technika v té době na takové úrovni, že vaši klienti nebudou, mít šanci se v tom vyznat. Ale emblém Zvěrokruhu na továrních budovách uvidí. Setkají se i s vedením koncernu. To sehrají speciálně vycvičení lidé. Podobá se to tak trochu divadlu,“ přiznal poněkud rozpačitě White, „s tím však už nic nenaděláte. Dávno jsem si přál vyzkoušet si své schopnosti jako režisér. A takové představení za to stojí. Pohádkově na něm vyděláte.“

„Vy taky,“ upozornil Golding.

„Já toho moc nepotřebuju,“ namítl White, „pár zbytečných desítek miliónů, to je přece pro Zvěrokruh drobnůstka. Zato já můžu zapomenout na minulost, spokojeně dožiju svůj život někde na Havaji. A možná, že si pořídím divadlo. Své vlastní divadlo, ježíšmarjá, jak já miluju prkna, co znamenají svět,“ povzdychl si človíček.

„Vrátíme se k našemu představení,“ přerušil ho Golding. „Stále si ještě nějak nemůžu představit, jak se moji lidé dostanou… do 22. století a začnou tam něco stavět. Vždyť to musí upoutat pozornost. Přesně takovou, jako kdyby se neandrtálci objevili na Broadwayi“

„Samozřejmě, že to všechno není tak jednoduché,“ povzdychl si souhlasně White. „Já to vím líp než kdokoli jiný. Ve 22. století prakticky nezůstaly na Zemi žádné podniky. Jsou umístěné na jiných planetách a speciálních družicích. Země se stane svéráznou rezervací, muzeem, rekreačním střediskem. No a já,“ mrkl White, „jsem si vyhlédl jedno takové městečko. Je to něco jako New York…, jenom není úplně skutečný… Natáčejí se tam videofilmy. Samozřejmě, že to je něco úplně jiného, než si my můžeme představit, ale to nevadí. Jsou to historické videofilmy. Myslím si, že když si to všechno dobře promyslíme, tak náš pobyt tam nebude zas takovou senzací. Tak co? Vyhovuje vám můj návrh?“

„Přijďte pozítří,“ řekl Golding a zvedl se. „Potřebuji alespoň trochu času, abych se vzpamatoval a trochu si promyslel váš návrh. Myslím si, že ho předložím svým nejbližším poradcům. Idea je to velice zajímavá. Doufám, že si oba dobře zapamatujeme tento den,“ Golding vrhl zběžný pohled na miniaturní displej.

Stálo tam: 12. září 1972.

„Bude to historický den. V případě, že se vaše představení podaří… Mimochodem, už jsem o něčem podobném slyšel. Bylo to už dávno a někde úplně jinde. Existuje takový specifický výraz pro tohleto…,“ šéf koncernu několikrát luskl prsty, jak se snažil si vzpomenout.

White pokrčil rameny, kývl na pozdrav a odešel. Až když se za jeho zády neslyšně zavřely automatické dveře, vzpomněl si Golding na ten podivný výraz, jenž mu utkvěl v paměti – „Potěmkinova vesnice“.

3.

V průběhu následujícího týdne se zapojily do rozpracování pečlivě utajené operace všechny intelektuální síly, mající něco společného se Zvěrokruhem. Operace dostala krycí název Hollywood.

Samozřejmě, že opatrný Golding neopomenul prověřit si co nejpečlivěji svého neobyčejného návštěvníka. Výsledky, dodané profesionálními detektivy, potvrzovaly Whiteova slova. Byl dostatečně známý ve vědeckých kruzích svými ranými pracemi, které ve své době nadělaly dost rámusu. Potom nadějný vědec o sobě dlouho nedával vědět. Vedl poustevnický způsob života. Žil v malém domku za městem, který se celý proměnil v jednu velikou laboratoř. White se zřídkakdy ukazoval mezi lidmi a nikdo doopravdy nevěděl, čím se vlastně zabývá. Někteří z blízkých sousedů předpokládali, že mu nejsou cizí tajemství černé a bílé magie. Možná tu hrála roli ta věc, že Whiteův dům měl špatnou pověst v širokém dalekém okolí. Existovali lidé, kteří tvrdili, že na vlastní oči viděli, jak se domek i s přilehlým parkem rozpouštěl a mizel neznámo kam. Místní zelinář se zaklínal, že byl jednou svědkem toho, že White si osedlal koště a se svištěním vyletěl střešním okénkem. Zelinář však byl mazavka a jeho slovům věřil jen málokdo.

Brzy bylo očividné, že tomu člověku se opravdu podařilo udělat velikánský objev. Koncem týdne, který nastoupil po onom památném rozhovoru v kabinetě šéfa koncernu, se několik pečlivě vybraných a Whitem podrobně instruovaných expertů, o nichž bylo známo, že umějí držet jazyk ‚za zuby, vypravilo spolu s ním do 22. století. Jejich zprávy, připomínající tlusté vědeckofantastické romány, se staly svéráznou garancí úspěchu operace Hollywood.

Po zkušebním výletu do budoucnosti vydali Whiteoví zálohu. Byla to kulatá sumička deseti miliónů, což značně změnilo jeho charakter. Človíček pomáhal upřesňovat detaily nadcházející operace tvůrčím způsobem. Vypadalo to, jako by byl přesvědčen, že je opravdu nepřekonatelným režisérem. Ostatně, podobné podivnůstky nejsou u nadaných lidí zvláštností.

White nelítostně zabavil veškeré šatstvo, do něhož se měli obléct experti Zvěrokruhu. Tvrdil, že jakákoli nepřesnost v oblečení by mohla vyvolat podezření obyvatel 22. století a také krach celé operace. Napodobit oblečení bylo velmi těžké, protože nynější věda nebyla schopna takové materiály vyrobit. Vědci se tedy snažili kopírovat co možná nejlépe.

Kromě toho vznikl další problém, a tím byla doprava. Obsluha studia se pohybovala na jakýchsi aerodynamických plošinách, nehlučně se pohybujících nad povrchem. Konstrukční principy jejich motorů a řízení zůstávaly návštěvníkům záhadou.

Bylo nutné najít odpovědi i na mnoho jiných, i když ne tak důležitých otázek. Například: Jak a co jíst, aniž by na sebe upoutali pozornost. Podle pozorování expertů se naši potomci zcela obešli bez jídla. Jak se jim to dařilo, bylo záhadou.

Problémů bylo habaděj, některé byly větší, jiné menší. Specialisté museli navštívit budoucnost ve Whiteově doprovodu ještě několikrát.

Nakonec překonali všechny technické problémy a výsadek vybavený vším potřebným se vypravil připravit iluzorní Zvěrokruh. Svou práci vykonali rychle a dobře. Pracovníky vyměnili statisté, představující obyvatele 22. století. Těsně před odletem jim White dával poslední rady.

Operace Hollywood vstoupila do rozhodující fáze. Uplynula nějaká doba a důvěryhodní lidé, vládnoucí těmi největšími korporacemi, dostali pozvání koncernu k pobytu v budoucnosti. Po jejich návratu se k podobné cestě odhodlal kdosi z těch největších velikánů našeho světa. To, co uviděl, na něj udělalo natolik velký dojem, že akcie koncernu začaly růst jako houby po dešti.

Emblém Zvěrokruhu se skvěl na průčelích nových bank, továren, supermarketů. Golding se cítil na vrcholu blaha.

Úspěch ho okamžitě sblížil s lidmi, kteří byli počítáni k oporám národa, o nichž dříve jen čítával v novinách. Mimochodem, teď se i Golding ucházel o podobnou roli.

V tom zmatku a shonu si ani nikdo nevšiml, že malinkatý človíček, který obdržel své milióny, potichounku a nenápadně zmizel. Golding, opojený úspěchem, si to uvědomil pozdě. White jako by se propadl do země, a s ním zmizela i možnost pobývat v budoucnosti. Goldinga to rozhořčilo, i když zase ne tak moc. Mouřenín udělal svou práci…

4.

Uplynul asi rok po skončení úspěšné operace Hollywood.

Jednou ráno vešel Golding svou chůzí kalifa do svá kanceláře. Minul sekretářku stojící v pozoru. Náladu měl zcela bezoblačnou. Byla právě taková, jako krásné srpnové ráno. Broukal si melodii populárního šlágru. Šéf superkoncernu Zvěrokruh vešel do svých apartmánů a zůstal stát jako solný sloup. Uprostřed místnosti stáli tři neznámí lidé.

Všichni tři byli podivuhodně vysocí, se širokými rameny a jejich obleky hrály všemi barvami duhy. Každý z nich měl na hrudi Goldingovi neznámý znak.

„Čím vám mohu…,“ začal roztržitě Golding. „Říkají mi Igor Bokov,“ uslyšel klidný a sebevědomý hlas rusovlasého giganta. „Toto jsou moji kolegové,“ kývl hlavou k svým průvodcům. „Victor Li (snědý muž s živýma, trochu šikmýma očima se zdrženlivě uklonil) a Willy Stein [třetí kývl hlavou právě tak nevzrušeně, jako ostatní]. Jsme představitelé celnice.“

„Ach tak,“ ulehčeně si vydechl Golding. Jsou to obyčejní celníci, i když vypadají jako supermani s podivně znějícími jmény. Málem si už představoval bůhví co.

„Zřejmě jste se spletli,“ řekl suše Golding.

Pomalu získával zpátky sebedůvěru a nemohl pochopit, co to Ann vlezlo do hlavy, pustit sem bez jeho vědomí takové gorily.

„Oddělení mající na starosti mezinárodní záležitosti sídlí dole, v desátém patře. Veškeré formality, spojené s celním řízením, mají na starosti oni,“ Golding došei ke svému stolu a navyklým pohybem se usadil v křesle.

„Ne! My potřebujeme právě vás,“ odporoval Bokov.

„Mě?“

„Celnice má k vám výhrady. K vám a vaší…,“ gigant udělal přestávku, jako kdyby nemohl najít to správné slovo, „firmě. Porušil jste zákon, Goldingu!“

Všemocný šéf Zvěrokruhu vrhl zběžný pohled na elektronický displej. Za hodinu a půl měl obědvat s Rockefellerem. Před tím, jak měl ve zvyku po ránu, se chtěl zabývat více či méně neodkladnými záležitostem. Vytrvalost celního úředníka, který viditelně neměl ani ponětí, s jak mocným mužem mluví, Goldinga dokonce pobavila.

„Možná,“ pomyslel si, „že některý z místních vtipálků se rozhodl utáhnout si z těch chlapců a poslal je do mé kanceláře.“

Nicméně čas jsou peníze a příliš dlouho trvající vtip; může připravit o místa účastníky, i ty, kteří tu milou legrácku připravili.

„No tak,“ s trochou násilné dobromyslnosti se usmál Golding. „Vysvětlete mi, chlapče, který zákon jsem porušil?“

Ironický tón šéfa Zvěrokruhu neměl na celníka pražádný účinek.

„Zákon o kontrabandu,“ odpověděl stroze.

„O kontrabandu?“ podivil se šéf.

„Ano! Mám na mysli podvod, který jste se snažil propašovat k nám do 22. století.“

Teprve teď Goldingovi došlo, o jakou celnici jde.

„K čertu,“ zabručel.

„Váš podvod má za následek konfiskaci,“ nevzrušeně pokračoval Bokov. „Samozřejmě právě tak jako objev Viktora Whitea. Objev, sloužící takovým cílům, jako jsou vaše, nemá místo ani v budoucnosti, ani v minulosti.“

I když byl Golding v šoku, neztratil reflexy byznysmena. Jeho mozek horečně hledal východisko.

„A jak vlastně,“ zeptal se chraplavě, „můžete zkonfiskovat něco, co se nedá uchopit rukama?“

Na tvářích celníků se objevil úsměv. Tak se usmívají dospělí nerozumným dotazům dětí.

„Všechno už je zkonfiskováno, Goldingu,“ řekl Bokov. „Odcházíme. A aby se už nikdy nestalo nic podobného, vy si celou historii budete pamatovat. Je to podle našich zákonů minimální trest. Váš společník White dostane trest daleko tvrdší.“

Hluk za oknem na okamžik odlákal Goldingovu pozornost. S obrovským překvapením sledoval velké kapky, které zničehonic začaly bombardovat okenní sklo. Když Golding odtrhl oči od okna, byla kancelář prázdná.

Hodnou chvíli seděl šéf Zvěrokruhu nehybně. Snažil se uvědomit si, jestli nevedl celý ten fantasmagorický rozhovor s celníky 22. století pouze ve snu.

„Máte tu zástupce japonské společnosti, patrone. Sám jste je pozval na tuhle hodinu…“

„Jaké japonské společnosti?“ vyděsil se Golding „Za půl hodiny obědvám s Rockefellerem…“

Z neviditelného reproduktoru se doneslo chichotání:

„Dneska jste, šéfe, v dobrém rozmaru. Jak bych byla šťastná, kdybyste mohl obědvat s Rockefellerem. Tak co bude s těmi Japonci? Mají jít dál?“

„Počkej, Ann, počkej chvíli,“ Goldingovi se v hlavě vynořila matná vzpomínka. „Kolikátého je dnes?“

„12. září, sire,“ odpověděla udiveně sekretářka.

„Ale kterého roku,“ taktak že nezakřičel Golding.

„Tisíc devět set sedmdesát dva… Co je vám, šéfe?“ Golding mlčel. Mlčel velmi dlouho a sekretářka nepoznala hlas svého šéfa, když se zeptal:

„Nemáte tam v přijímací kanceláři takového malinkatého rozčepýřeného mužíka? Jmenuje se Viktor White.“

„Ne, patrone. Kdo to má být?“

„Kdo to má být?“ zopakoval otázku Golding jako náměsíčný. „Kdo…,“ nervózně, kašlavě se rozesmál …

Jak měl Golding vědět, že kdysi dávno před mnoha a mnoha lety, když chtěli rodiče vzít svého malého synka poprvé do divadla, stala se u jejich stařičkého forda malá nepříjemnost, motor vypověděl službu. Výlet se prostě neuskutečnil. A když se Viktor White konečně dostal do divadla, hrála představení tak slabá skupina, že to ve výrostkovi potlačilo jakékoli přání účastnit se podobných akcí. Časem White vyrostl a stal se z něj výborný inženýr a říká se, že byl ve svém okolí vyhlášeným švihákem a vůbec člověkem orientovaným na světské záležitosti.

Závěrem můžeme dodat, že brzy po známé historií odejde Golding z koncernu. Opravdovou příčinu odchodu neznal nikdo. Tou příčinou bylo to, že od jisté doby nemohl (ať se snažil, jak chtěl) uskutečnit žádnou, ani větší, ani menší machinaci. A bez toho, jak je známo, se v byznysu prostě žít nedá. Celý zbytek života strávil Golding na svém osamělém ranči a už nikdy neodjel ze země. Neboť slovo celnice v něm vyvolávalo záchvaty opravdové, chorobné a nepřekonatelné hrůzy.

ZÁZRAČNÝ VZDUCH PLANETY VIKTORIE

Stalo se to na planetě, jíž jsme dali jméno podle mého milovaného. Všichni moji kolegové jsou přesvědčeni, že naše expedice udělala grandiózní objev, který se dostane do historie. Připadám si jako smítko v oku uprostřed všeobecného jásotu. Starají se o mě jako o těžce nemocnou; a i když mi nikdo nedává najevo soustrast (já bych to stejně nedovolila), upírají na mě soucitné pohledy, pozoruji výmluvné vzdechy, mlčenlivé poklepávání po rameni. Mlčky snáším projevy kamarádské účasti. Snažím se zalézt do nejvzdálenějšího kouta lodě, kde nikdo nevidí moje slzy, kde s beznadějnou tvrdohlavostí sama sebe přesvědčuji:

„Už není, neexistuje! Není! Není!!!“

Sám sebe člověk neoklame. Má láska je vedle mě, ve své kajutě. Nicméně nás rozděluje nepřekonatelná bariéra. Jako by se ten člověk přemístil do jiné dimenze a ani moje bolest, ani moje láska se už nedoťukají do jeho srdce.

Až teprve teď, kdy do startu zbývá už jen pár hodin, cítím, jak jsem unavená za celý ten měsíc, jak mě spaluje touha dostat se co nejdřív na Zem. Tam padnu tváří do trávy zářící malinkatými slunci kopretin a nebudu myslet na nic. Na Zem je však daleko. Fialové kosmaté vlny olizují okénko. Podobají se jazykům bledého ohně. Celé okolí, kam oko dohlédne, je plné tlumeného modrého svitu, v němž vybuchují zářivé roje bílých oslepujících jehel výbojů. Na Viktorii je bouře. Dívám se do fialové hlubiny a paměť mi nemilosrdně přehrává minulost.

Bylo nás pět. Vypravili jsme se na expedici a měli jsme prozkoumat velkou oběžnici planety Far, objevenou známým profesorem Farkašem několik let předtím, než jsem se narodila.

Vedoucí expedice Ernest Kraemer byl kategoricky proti přítomnosti žen na podobných akcích. Takové podivínství se dá odpustit vědci takového formátu, jakým Kraemer je. Byly to dozvuky pověrčivosti středověkých mořeplavců. Když jsem se dozvěděla, že Kraemerovi je teprve třicet dva let, rozhodla jsem se přesvědčit ho, když už ne logikou, tak alespoň půvabem.

Měla jsem vážné důvody ke snaze dostat se do expedice. Jsem geoložka a kosmické snímkování, vzorky půdy a hornin, přivezené z oběžnice planety Far, dávaly podklady k těm nejfantastičtějším prognózám. Kromě toho jedním z účastníků expedice se stal jakýsi Viktor J. Svoboda, biolog, kromě toho taky chemik, inženýr a prostě perfektní člověk. Dodělali jsme stejnou vysokou v Moskvě a když jsme se sešli na specializaci v Pražském mezinárodním centru kosmických výzkumů, měli jsme z toho oba upřímnou radost. Mnohé nás spojovalo. Celé dny jsme trávili spolu a když mě jednoho dne Viktor požádal o ruku, neměla jsem důvod ho odmítnout.

Měli jsme se brát za měsíc, hned po návratu z expedice.

Kraemer mě pečlivě vyslechl, naklonil lysou hlavu kupředu a upřeně se na mě díval výsměšnýma očima. Pak řekl:

„Geologů máme dost. Faktem je to, že žádný z kandidátů nemá tak přesvědčivý zevnějšek.“

Pochopila jsem, že jsem to trochu přehnala s kosmetikou a kousla se vzteky do rtů.

„Chcete se seznámit s možnými soupeři?“ zeptal se náčelník expedice.

Pak vyslovil několik jmen a když jsem je uslyšela, tak jsem se jenom hlouběji vtiskla do křesla. Byli to autoři velmi známých fundamentálních prací. Tváře mi zrudly a v duchu jsem si nadávala, jak to nejvíc šlo, za lehkomyslnost. Jak mám konkurovat se svým „skromným vědeckým zavazadlem“ těm vycházejícím supernovám kosmické geologie?

„Trváte na své kandidatuře?“ zeptal se klidně Kraemer.

Mlčky jsem se zdvihla. Skrz slzy jsem nic neviděla. Namířila jsem si to ke dveřím. „Vy jste ta Eva Štrajtová, která pracovala v expedici Goberidzeho na Plutu?“ zastavila mě u samých dveří nová otázka. Dokázala jsem místo odpovědi jenom přikývnout. „Jestli se nemýlím, tak jste vypracovala originální způsob studia hluboko uložených hornin na planetách, postrádajících atmosféru. A také jste publikovala svou hypotézu o původu kruhových horských pásem na oběžnici planety Far?“

„Ano,“ vydechla jsem skoro neslyšně.

„Četl jsem vaše práce,“ pokračoval stále tak pomalu Kraemer, jako by si ani nevšiml mého rozrušení, ‚ „a přesvědčil jsem se o tom, že můj přítel Goberidze měl pravdu, když mě přesvědčoval o vaší schopnosti efektivně pracovat v neznámém prostředí. Kromě toho říkal ještě jeden můj přítel…,“ tady udělal přestávku a zpytavě se mi podíval do tváře, „Viktor Svoboda o svéráznosti a praktickém způsobu vašeho vědeckého myšlení.“

Opět jsem se začervenala, protože v jeho pohledu se objevilo něco nápadně podobného soucitu.

„Neprosila jsem se Svobody o charakteristiku!“ vyštěkla jsem vztekle.

„To jsou velmi cenné vlastnosti pro účastníka expedice podobné naší,“ řekl můj společník, jako by vůbec neslyšel moji repliku. „Jsou daleko cennější, než schopnost rozpracovávat teoretické problémy v kabinetním tichu. Proto jsem se rozhodl ustoupit od svého zvyku a doporučit vás výběrové komisi k zařazení do naší vědecké expedice.“

„Kdy jste se rozhodl?“ breptla jsem, protože jsem se rozčilením ani nemohla nadechnout.

Opravdu, méně vhodná otázka mě v tom okamžiku ani nemohla napadnout.

„Právě teď,“ odpověděl Kraemer. „Důvěřuji kamarádům, ale spoléhám se na vlastní úsudek a dojem.“

A teprve v tomhle okamžiku se usmál.

Tak jsem se dostala do expedice. Vášnivě jsem si přála, aby měla úspěch a stará mořeplavecká pověra neplatila. Nicméně, jako naschvál, v polovině cesty nás začal zlobit reaktor. Nacházeli jsme se v nebezpečné zóně meteoritických rojů a museli jsme urychleně hledat místo k přistání. V centrálním úseku, kterému posádka z pietních důvodů říkala společenská místnost, šelestily obracené stránky hvězdných atlasů. Měli jsme štěstí: Nejbližší vhodná planeta nebyla tak daleko. Když jsem si přečetla její charakteristiku v příručce, vyvedlo mě to z míry. Setkání s tou droboučkou planetkou neslibovalo nic zajímavého. Přístroje průzkumné lodi, která ji obletěla před několika lety, nezjistily žádná perspektivní rudná ložiska. Vizuální pozorování a snímkování daly právě tak málo. Očím našich předchůdců se představila jako hnědá kamenitá rovina, jen zřídka oživená ostrůvky skoupého rostlinstva a zrcadly malých jezírek. Průzkumníci se ani neobtěžovali přistát. Vzali vzorky atmosféry z různých výšek. Vzduch obsahoval nevýznamnou příměs neznámých plynů, jinak se složením nelišil od pozemského. Bohužel se vzorky nepodařilo dopravit na Zem. U pomocné marťanské základny se do nákladového prostoru lodi trefil ohromný meteorit a udělal tam řádnou paseku. Takže jediné, co jsme věděli o bezejmenné planetě, která nám měla poskytnout útulek na několik dní, bylo to, že pro vědu není nikterak zajímavá.

Loď přistála poblíž malého vysychajícího jezera. Nějakou dobu studovali Viktor a Ernest údaje vnějších měření. Potom potvrdili, že vzduch je vhodný k dýchání.

„Ti, co nemají službu, mohou vypomoci Svobodovi s odběrem vzorků kapalin, půdy a všeho ostatního,“ řekl Kraemer.

Týkalo se to pouze mě, protože ostatní se museli začít zabývat opravou a seřizováním reaktoru.

„Nezapomeňte si vzít zbraně,“ dodal Ernest. „S čerty nejsou žerty. Před námi tu nikdo nebyl.“

Oblékli jsme si speciální lehké skafandry a vypravili se s Viktorem na průzkum. Připadalo mi to, jako bychom se ocitli v obyčejné pozemské poušti někde v podhůří velehor. Jenom vzduch měl takovou podivnou příchuť. Byl vlhký, slaný a nasycený ozónem. Točila se mi z něj hlava. Možná to bylo tím nezvyklým opojným vzduchem, ale spíš to bylo štěstím, že dělám první kroky po neznámé planetě se svou láskou. Plkala jsem takové ty romantické řečičky.

Svoboda se na mě mlčky díval se shovívavým úsměvem, tak jak se díváme na rozdováděné dítě. Věděla jsem však, že i on je teď šťastný.

Stop na jezerním břehu jsme si všimli téměř současně. Byly to velké, hluboké prohlubně, které tam viditelně zanechaly obrovské pazoury. Hned vedle vytvářely menší stopy prapodivné krajkoví v písku. Jako očarovaní jsme se dívali na ta svědectví neznámého života. Viktor došel zaraženě k jezeru a spustil do něj tenkou chemickou sondu, připomínající kord. Podíval se na malý displej v rukojeti přístroje a rozčarovaně zabručel:

„Obyčejná voda…!“

„A v ní plavou obyčejné ryby,“ dodala jsem a dívala se, jak se v hlubinách míhají rychlé protáhlé stíny.

„Obyčejné,“ vrhl na mě Svoboda takový nějaký nepříčetný pohled.

Vytáhl z ruksaku kompaktní síť s drobounkými očky …

Několikrát jsme ji hodili do jezera, ale naším úlovkem byly jenom zmijovitě vypadající úlomky vodních rostlin, ověnčené širokými čtyřčetnými listy.

Nakonec se nám podařilo vytáhnout na břeh úlovek. Byla to metr dlouhá ryba, pokrytá lakovaným šupinatým brněním.

„Hele, mám takový dojem, že jsem už tuhle rybu někde viděla. Samozřejmě namalovanou.“

„Samozřejmě,“ potvrdil Viktor. „V akváriu jsi ji vidět nemohla. Dám hlavu za to, že je to celakant, neboli latimerie podivná. Prvobytná ryba, která kdysi vylezla z moře na souš. Z ní se potom vyvinuly milióny lezoucích, skákajících a různých jiných suchozemských. tvorů. Nakonec, kdyby neexistovala tahle ryba, tedy vlastně její pozemská varianta, neexistovali bychom ani my dva. Vypadá to, že začínám chápat,“ rozrušením Viktor poklesl hlasem, „co se tu děje. Podmínky jsou podobné pozemským a proces evoluce tu probíhá skoro stejně jako u nás. Pokud můžu soudit podle téhle latimerie. Ale v tom případě…,“ usekl větu, zatřepal hlavou a nadlouho zmlkl.

„Co mám udělat s tou rybou?“ zeptala jsem se.

„S rybou,“ podíval se na mě nevidoucíma očím „Dej síť do vody a dávej pozor, aby nám neutekla i s ní.“

„Nad čím přemýšlíš?“ neudržela jsem se, když jsem pořádně připevnila síť.

„Co si myslíš?“ odpověděl otázkou na otázku, „čí stopy to mohou být na břehu?“

„Jak to mám vědět,“ pokrčila jsem rameny. „Nějakého místního pštrosa.“

„Pštrosa!“ napodobil ironicky můj tón. „Hned jí vidět, že nejsi biolog. Aby pštros zanechal takové stopy, musel by vážit víc než půl tuny. No nic, hned s to vyjasníme.“

Chytil mě za ruku a rozběhl se jako nepříčetný k porostu daleko na obzoru.

Bylo tady chladno a vládl tu soumrak. Páchlo tu bláto a nahnilé listí. Nad našimi hlavami se splétaly rozložité větve stromů. Podobaly se kapradí. Mezi nimi rostly mně neznámé stromy s tlustými kmeny, zakončené vertikálními výrůstky nápadně připomínajícími svíce. V některých místech se vršily hromady mrtvých povalených stromů. Byly porostlé tlustou vrstvou hnědého mechu. Tento podivný les šuměl, ale ne tak, jako šumí les na Zemi, když vítr češe koruny stromu. Vítr tu nefoukal, nebylo slyšet ani ptačí štěbetání. Šuměly okvětní lístky ohromných květů. Pohybovaly se jako křídla gigantických motýlů. Květy obsypávaly i trnovité keře. Šustily dlouhé, ostré listy, kroutily se jako pružiny, aby co nejlépe mohly sát slabé a matné světlo tří sluncí, plovoucích ve fialovém oparu nad obzorem. Šustila kůra snášející se ve spirálových kruzích na kořeny stromů. Vypadalo to, že les, který nás obklopoval, je v neustálém živém pohybu.

Viktor zapomněl na všechno na světě. Přebíhal od stromu ke stromu a oči mu zářily nadšením. Narovnával v dlaních lepkavé listy a stébla trav. Přitom napůl nesrozumitelně brumlal: „Opravdové jehličnaté… Typické přesličkovité…“ Nečekaný zvuk nás přiměl k tomu, abychom se otočili. Několik malých zvířat, která jsme nikdy neviděli, přeběhlo ladným klusem mýtinu. Vnějškově připomínala klokany, kdyby se nepohybovala krokem, neměla dračí hlavy a ostré drápy na končetinách. Jejich drsná šupinatá kůže měla našedlý smaragdový lesk.

Svoboda mi položil ruku na rameno.

„Teď už nemám pochyby,“ zašeptal. „Jsou to ještěři rodu Procompsognathus. Všechno do sebe zapadá. Tahle planeta je v největším rozkvětu mezozoika.“

Udiveně jsem se na něj podívala, ale nestačila jsem odpovědět. Na mýtině se objevil ohromný třímetrový ještěr, doprovázený třeskem lámaných stromů. Jeho maličká hlava na dlouhém, hadovitém krku se otáčela sem a tam. Tak nějak jsem si představovala draka Gorynyče a teď se před námi ukázal v celé své pohádkové kráse.

Procompsognathové zmizeli, jako by je odfoukl vítr. Jenom jedno mrňavé zvířátko, zřejmě mládě, zaostalo za ostatními. Zamotalo se v hustém křoví. Příšera si to k němu namířila.

Gigant si nás všiml a strnul. Jeho přední drápaté pracky, vypadající jako zakrnělé ruce, sebou několikrát škubly, ještěr si sedl na svůj široký ocas, pokrytý kostěnými deskami. Nějakou dobu nás pozoroval. Díval se na nás ohromnýma studenýma očima.

„Carnosaurus,“ řekl Viktor. „Ještě jeden důkaz pro mou teorii…“

Rychlým pohybem vytrhl z opasku paprskomet. Zbraň však použít nemusel. Jakmile udělal pár kroků kupředu, ještěr ustoupil, neobratně se otočil a dal se na útěk, aniž by si vybíral cestu. Byl jako tank, ničil cestou stromy a nechával za sebou průsek.

S velkými obtížemi se nám podařilo svázat malého Procompsognatha, který se zuřivě bránil. Chvílemi se vrhal na záda, kopal kolem sebe drápatými silnými zadními končetinami, jindy se zase rozháněl kolem sebe zubatou tlamou a strašlivě cvakal zuby.

Viktor se svalil na ležící strom, unaveně a šťastně se rozesmál:

„Evíku, miláčku, ty si ani neumíš představit, co jsme to vlastně spolu objevili! V téhleté obrovské přírodní rezervaci mohou vědci do detailů sledovat celý průběh evoluce od pozdního triasu. Za takovouhle možnost nám biologové postaví pomník!“

Ještě nikdy jsem ho neviděla tak vzrušeného a rozradostněného.

Do pozdního soumraku jsem mu pomáhala ukládat vzorky rostlin a půdy do speciálních kontejnerů. Chycené škorpióny a stonožky jsme dávali do plochých průzračných pouzder. Malinkatému ještěrovi jsme navlékli pevný obojek a přivázali ho ke kmenu ohromného kapra dorostu, který se tyčil nedaleko od lodi. Pro latimerii jsme udělali hlubokou sádku kousek od jezera. Procompsognathus se dlouho a neúspěšně pokoušel osvobodit. Kroutil hlavou na tenkém dlouhém krku na všechny strany, ale nakonec se utišil. Jeho oči překryla hnědá poloprůzračná víčka, ještěr si neobratně lehl na bok a usnul.

Latimerie, sotva jsme ji vpustili do sádky, odplula do nejtemnějšího kouta a tam se uložila na dno.

Naše senzační zprávy přijali kolegové z expedice zdrženlivě. Oprava reaktoru probíhala pomaleji, než počítali.

„Co si na nich vezmeš,“ ukřivděně řekl Svoboda. „Jsou to suchaři.“

Noc proběhla bez rušivých příhod, když nepočítám podivný sen, který se mi zdál… Bylo to originální řešení Hradilkova teorému.

„Co se to se mnou děje?“ byla jsem překvapená, když jsem se probudila.

Jak dlouho jsme se jako studenti snažili vyřešit tenhle teorém. Učitelé nás vyhecovali tvrzením, že jeho důkaz se rovná obhájení disertační práce. Nikdo z nás neměl nárok. A najednou tenhle kouzelný sen. Jinak se to nedá říct.

Svědomitě jsem zapsala ve snu viděný důkaz a tak jsem se přesvědčila o svém matematickém nadání. Pak jsem si znovu lehla.

„Mám originální důkaz Hradilkova teorému!“ řekla jsem ráno vítězoslavně Kraemerovi místo pozdravu.

Ani on mi nepopřál dobrého jitra, jak bylo normální, pokýval hlavou a řekl:

„Oba jste dneska divní. Ty i ten tvůj miláček. Podívej se…“

Venku u trysek běhal a rozmachoval se rukama Svoboda.

„Co se děje, Viktore?.‘“ vykřikla jsem a seběhla dolů po schůdcích.

„Idioti! Šašci počmáraný!“ naštvaně vykřikoval Svoboda. „Všichni dělají, jako by se nic nestalo. Jako kdybychom byli na nedělním pikniku!“

„Co tě kouslo?“

„Tak se pokochej,“ mávl rukou. „Některej z těch podvodníků, ajnštajnů přiblblejch, co nemají ani páru o biologii, si vymyslel vtípek! Vyměnil všechna zvířata!“

Otočila jsem se a opravdu uviděla, že pod stromem, ke kterému jsme přivázali mládě ještěra, se mele a snaží se osvobodit ze směšně krátkého úvazku zvíře o velikosti statného hřebce.

„Přiblížit se k němu nebude legrace,“ řekla jsem. „Udupe nás a ani si toho nevšimne.“

„A co latimerie?!“ zakřičel Viktor. „Podívej, co strčili do sádky místo ní!“

Podívala jsem se tam a ucouvla jsem. Z vody se vysunula dlouhá zubatá tlama pokrytá pancířem. Připomínalo to nejspíš krokodýla. Stačila jsem si všimnout, že hlava nahánějící strach má nejenom nozdry, ale také malé žábry.

„To není všechno!“ rozčilený Viktor mi mával před nosem zkumavkami upevněnými v držáku. „Včera tady byly úplně jiné rostliny. Ti vtipálkové se nedotkli jenom škorpiónů. Těch se báli!“

Zkřížil ruce na prsou a strnul v bolestném mlčení. Opatrně jsem ho pohladila po rameni.

„Podívej se, tak si z tebe vystřelili,“ řekla jsem. „Koneckonců jsou to taky velmi cenná zvířata z triasu.“

„A jak je dostaneme na Zemi?“ zeptal se. „Nemáme tak velké kontejnery. A kromě toho,“ podrážděně vykřikl Svoboda, „nejsem žádný kluk, aby si ze mě takhle někdo utahoval. To si říkají vědci. To je všechno,“ vztekle potřásl hlavou. „Ted hned jdu za Ernestem a bude mi muset povolit mimořádné spojení se Zemí!“

„Proč?“

Tehdy poprvé pronesl tu větu. Díval se někam mimo mě a ne zcela přesvědčivě řekl: „Chci tady zůstat.“

„Víš co povídáš?“ rozhořčila jsem se. „Jestli ses naštval na mě…“

„S tím nemáš nic společného,“ řekl Svoboda. „V noci jsem si všechno promyslel. Tady je pro mě daleko víc práce než na velké oběžnici planety Far. A na zpáteční cestě se tu pro mě zastavíte. Pochop,“ řekl a přitáhl mě k sobě, „expedici sem pošlou bůhví kdy. Její příprava si vyžádá spoustu času. Za měsíc seberu tolik materiálu, který potom můžu zkoumat v laboratoři léta. Je to jenom měsíc. A pak znovu budeme spolu.“

Otočil se a namířil si to k lodi. Sedla jsem si na kámen a rozplakala se. Z vody na mě hleděly lhostejné oči zvířete dávné minulosti, možná ryby, možná krokodýla.

Nevím, co řekl Viktor Kraemerovi, ale k našemu údivu po této besedě začal Ernest jeho nápad prosazovat u náčelnictva tak vehementně, až to zaráželo. Přesvědčil je, že je potřeba ponechat průzkumníka Svobodu na bezejmenné planetě k provedení výjimečně závažných experimentů. Země se dlouho nevzpírala.

Pomohli jsme Viktorovi postavit stan, rozmístit přístroje a zásoby. Reaktor byl už v pořádku. Kraemer na nás pospíchal, a tak jsme se ani nestačili pořádně rozloučit. Loď odstartovala a brzy se stříbřitá koule, na níž se člověk ztrácel, rozplynula v černé hlubině. Dívala jsem se do ní a stesk mi rval srdce. Mohl však tehdy někdo předpovědět, že už nikdy neuvidím Viktora Svobodu?…

Velká oběžnice planety Far opravdu byla geologickým rájem. Doslova a do písmene na každém kroku jsme nacházeli ty nejcennější rudy. Ještě nikdy mě tak nepohltila práce a jenom Viktorova nepřítomnost mí kalila radost, kterou byly naplněné všechny ty dny. Uběhlo třicet dní a my opustili velký měsíc planety Far. Jak jsem se těšila na setkání na bezejmenné stříbřité planetě! V té době jsem už zapomněla na všechny křivdy! Kamarádi se mi vysmívali, ale já jsem si nevšímala jejich pohledů a neodešla od velké obrazovky, dokud jsem na ní z výšky neuviděla známý stan. Přistáli jsme několik kilometrů od něj. Vyžadovala to bezpečnostní pravidla. Tu vzdálenost jsem nešla, ale letěla, jenom abych co nejdřív uviděla svou lásku. Jako šílená jsem vletěla do stanu a zůstala stát jako solný sloup. Od přístrojů mi nešel vstříc Viktor Svoboda. Přesněji řečeno, nebyl to úplně ten původní Viktor Svoboda. Byl to gigant o dvě hlavy vyšší s inteligentní a upřímnou tváří, která v zásadě zachovávala základní rysy mé lásky.

Ochranný skafandr, který mu předtím byl veliký, nyní praskal ve švech na širokém hrudním koši. Svalnaté ruce mu z něj čněly až po lokty. V jeho pohybech, když mě začal vítat neznámým hlubokým hlasem, byla cítit síla a jakási nepostižitelná ušlechtilost.

Pocítila jsem překvapení a strach, když jsem se dívala do překrásného, ale nekonečně cizího obličeje. Oči na ohromném hrbolatém čele vyzařovaly jakousi magickou sílu. Do slova a do písmene vysílaly živou energii a šílený nelidský rozum.

„Promiň. Nemohu dodržet své slovo. Už nikdy nemůžeme být spolu!“

Taková byla první věta, kterou pronesl ten známě neznámý člověk.

Vešel Kraemer, s ním další lidi a všichni strnuli u vchodu.

„Experiment jsem dokončil,“ pronesl gigant směrem ke Kraemerovi. „Nepočítali jsme s takovým výsledkem, že?“ Ernest se na něj roztržitě díval a gigant dodal: „Náš předpoklad ohledně urychlené evoluce se, Erneste, potvrdil. Nedocenili jsme však vzduch planety. Udělal ze mě člověka, jakým budou lidi až za mnoho staletí. Jdeme! Mám ti toho hodně co povídat.“

Odvlekl Kraemera, který nekladl odpor a šel s ním jako somnambul.

Když chybělo do startu jenom několik hodin, přišel Kraemer do mé kajuty.

„Nemusíš mě utěšovat,“ řekla jsem klidně a důrazně.

„Nejsi z těch, které je nutné utěšovat,“ odpověděl Ernest.

„Vysvětli mi, co to všechno znamená. O jakém experimentu mluvil Vik…,“ zarazila jsem se, „ten člověk?“

„Pochop,“ podíval se na mě nerozhodně, jako by se bál udělat ml bolest zbytečným slovem, „Když ke mně před měsícem přišel Viktor rozčilený jakýmsi pitomým vtipem, velmi rychle jsme se domluvili, že o žádný vtip nešlo. Všichni společně jsme makali na reaktoru a nikdo z nás neopustil loď.“

„To znamená, že ještěr vyrostl za noc a tamta, jak se jenom…“

„Latimerie.“

„Ano! Jenže to se nestává!“

„Stává,“ řekl jemně Ernest. „Ty to nechápeš? Tady to tak je!“

Konečně se mi rozsvítilo.

„To znamená, že to není jenom tak prostý trias?“

„Ano, přesně tak,“ řekl Kraemer. „ještěr se změnil, latimerie se naučila dýchat a od základu se změnili v úplně nový druh. Rostliny dostaly nové formy a vlastnosti … Pochopili jsme, že máme co do činění s evolucí, která probíhá šíleně zrychleným tempem. Zemské míry a představy se sem nehodí. Zřejmě tu hrají rolí katalyzátorů právě ty sloučeniny, které nejsou v naší atmosféře. Když si Viktor uvědomil, že může za několik dní uvidět to, na co bylo normálně potřeba tisíciletí, tak ani nechtěl slyšet něco o oběžnici jakési planety Far.“

„Proč jste mi nic neřekli? Proč?“ Na nějakou chvíli Ernest zesmutněl. „Viktor tě nechtěl plašit,“ pronesl. „Vždyť šlo o něco, s čím se zatím nikdy nikdo nesetkal. Bohužel jsme nepředpokládali, že mohutný proud téhle bouřlivé evoluce uchvátí i samotného pozorovatele…“

„Svoboda se o mě v minulosti velmi pečlivě staral,“ ušklíbla jsem se, „a před hodinou se na mě ani neusmál. Všiml sis toho?“

„Všiml. Taky se mi zdálo, že není dvakrát nadšený naším příletem. Ale pochop,“ řekl Kraemer, „už k nám nenáleží, je to úplně jiný člověk. Člověk budoucnosti. Viktor se rozhodl obětovat všechno, zřekl se všech potěšení, soukromého života, jenom aby vymáčkl maximum ze svého drahocenného mozku. Kromě toho je nemocný.“

„Nemocný?“ vykřikla jsem a zapomněla na všechno na světě.

„Ano. Náš organismus není schopný tak rychlého dělení buněk. A Viktor dál roste, vždyť lidské možnosti rozvoje jsou v podstatě nekonečné. Bude růst, dokud bude dýchat vzduch téhle planety.“

„Proklatý vzduch!“ zašeptala jsem.

„Zázračný vzduch!“ oponoval mi Ernest. „Vzpomeň si na sebe. Dýchalas ho jenom několik hodin a pak jsi našla originální řešení Hradilkova teorému. Viktor tu strávil měsíc. To, co mi stačil v krátkosti říct, posune naši vědu o desetiletí kupředu.“

Kraemer mi zaníceně dokazoval, že za pomoci téhle podivuhodné atmosféry bude možné provádět plánované grandiózní objevy, které dovolí lidstvu udělat ohromný skok v rozvoji. Mluvil o vývoji civilizace, o školách budoucích géniů. Tvrdil, že výsledky expedice na velkou oběžnici planety Far jsou směšné ve srovnání se Svobodovými objevy a že nejcennější, co dopravíme na Zem, je Viktor Svoboda.

A já, ví bůh proč, jsem přemýšlela o tom, že ten dřívější Viktor Svoboda měl milující mámu a taky tátu. Milují ho a čekají na něj. Pokusila jsem představit si, jaké bude jejich setkání a jak bude vypadat další pozemský život nového Viktora Svobody. Jestli je mu souzeno zůstat živým generátorem nápadů a vynálezů, nebo jestli dokáže zůstat taky ještě člověkem se všemi radostmi a bolestmi, pochybnostmi a chybami. Nevydržela jsem a zeptala se na to Kraemera.

Ernest se zadrhl a pak mi odpověděl, ale bylo v tom příliš mnoho pochybností:

„To z tebe mluví žena. A vůbec … Samozřejmě, že to není všechno tak jednoduché. Bude potřeba ještě velké množství experimentů, než se naučíme využívat čarovný dar téhle planety …“ Upřeně se na mě podíval a potom dokončil: „Planety Viktorie. Nebudeš nic namítat, když ji takhle nazveme?“

Mlčela jsem do té chvíle, než potichoučku opustil mou kajutu. Opatrně za sebou zavřel dveře.

…Do startu zbývalo pár minut. Za oknem plynou nízká fialová oblaka. Jasné výbuchy výbojů ozařuji ostrůvky zeleně, které se za poslední dobu znatelně rozrostly. Je v nich vidět í temné vody jezírek teč kované padajícími kapkami deště.

Viktorie nás vyprovází bouří. Upřeně se dívám do fialového nekonečna ozařovaného blesky nad mou hlavou. Přemýšlím o tom, kolik protiřečících si pravd ještě před nás postaví. Vím, že za právo člověka poznávat pokladnice vždy tak lákajícího nekonečna budeme muset platit tu nejvyšší a nejdražší cenu.

MISIONÁŘOVA SMRT

1.

Stěna měla asi tak tři metry na výšku a vypadala, jako by ji zručná tkadlena utkala ze zelenavého chvějícího se vzduchu. Listí nebo hmyz, který se ocitl v jejím slabém mihotavém světle, v tom okamžiku vzplál a měnil; se v lehoulinký popel.

Za mírně vibrující, zakalenou stěnou začínal betonový Megapolis.

Stěna oddělovala prales od gigantického města. Byla jeho součástí, jeho dítětem, jeho nebezpečnou stráží.

Stěna mohla zabíjet, ale přitom ji samotnou nebylo možné poškodit. V několika místech les a dešťové proudy porušily monolitické základy, do nichž byly zabudovány generátory vyzařující smrtonosné světlo.

Člověk se velice opatrně doplazil k betonovým balvanům pokrytým trhlinami. Kontroloval i své pohyby. Jeho prsty se dotkly teplého, drnčícího pláště generátoru. V tom okamžiku strhl ruku zpátky. Celou bytostí mu prolétl ostrý záchvěv strachu. Bylo to jako bodnutí jehlou. Člověk se přitiskl zády k betonové desce a jeho ruka sklouzla navyklým pohybem ke kyčli.

Les, vzdálený tak deset metrů, mlčel jako vždy. Průzračné nebe zářilo měkkou, uklidňující modří.

Nedaleko poletovalo několik pestrobarevných motýlů. Jeden z nich přiletěl skoro až k lidské tváři a pak zcela nečekaně usedl člověku na rameno. Jeho vypouklé kulaté oči se podobaly nebroušeným smaragdům.

2.

Starší agent Společnosti pro záchranu obyvatel pralesa vešel do místnosti svého bezprostředního náčelníka nerozhodným krokem.

Náčelník si ho nevšiml. Jeho pozornost pohltilo několik prostorových obrazů v koutě kanceláře. Agent na sebe musel upozornit taktním pokašláváním.

„Á, to jste vy,“ obrátil se k němu šéf. „Co vás ke mně přivádí, kamaráde? Jdete požádat o přidání?“

„Ne,“ řekl agent. „To je v pořádku. Peněz dostávám každým rokem víc a víc. Chtěl jsem se zeptat, jestli by nebylo možné převést mě na jinou práci, šéfe.“

„Proč?“ zeptal se rychle šéf.

Agent neodpověděl okamžitě. Stál a krčil se pod udiveným pohledem svého společníka. Rozpačitě si hladil bradu. A vůbec vypadal jako hříšník, který se nemůže odhodlat ke zpovědi.

„Nevím, jak bych to nějak rozumně vysvětlil…,“ vymáčkl ze sebe nakonec. „Mnoho dní před tím, než se mám vypravit do pralesa, nemůžu spát. Zdržuju a hledám si jakoukoli záminku, abych se mohl ještě jeden dva dny…“

„Bojíte se, že se vám poustevníci budou mstít?“

Agent zavrtěl hlavou:

„Poustevníci se nikdy nikomu nemstí. To přece víte. Jestli se agenti nevracejí do Megapolisu, pak to má zcela jinou příčinu.“

„Zřejmě se nedíváte na večerní zprávy,“ opáčil náčelník. „Právě včera ukazovali jednoho vašeho kolegu, který se stal další obětí…“

„Dívám se,“ přerušil ho agent, „a můžu vám říct, že za roky práce v pralese moc dobře vím, jak vypadá kousnutí chřestýšem.“

Šéf na něj vrhl krátký zpytavý pohled. Neodporoval však.

„Nicméně tu však nějaká příčina musí být,“ zeptal se po další přestávce.

„Příčina?“ protáhl agent zádumčivě to slovo, „příčina je, samozřejmě, že je… Nehodím se už pro tuhletu práci. Až příliš dobře znám poustevníky. V tom to je. Víc než by měl starší agent na záchranu obyvatel pralesa vědět.“

Poslední slova pronesená s otevřeným sarkasmem donutila šéfa povytáhnout obočí.

„Jestli se s někým seznámíš pořádně, tak za to se vždycky musí platit,“ stále zádumčivěji pokračoval agent. „Můj přítel, je to reportér jednoho z videoprogramů, tvrdí, že hlavní na jeho řemesle je to, aby se moc nepřiblížil k lidem, o nichž připravuje reportáž. Protože to v nich pak člověk vidí něco úplně jiného, než v nich vidí, nebo spíš chtějí vidět ostatní. Je to jediný způsob, jak nezlikvidovat program. Alespoň takhle o tom soudí můj kamarád. Já ho chápu.“

„Ale já ne! Váš přítel má poněkud divnou logiku,“ poznamenal šéf.

„V životě nejde všechno podle logiky,“ oponoval agent. „Třeba mi vysvětlete, proč se nemůžu zbavit hnusného pocitu viny, když…,“ nečekaně se zarazil.

Zdvihl oči ke svému náčelníkovi, jako by byl na pochybách, jestli má pokračovat. Pak dokončil svou myšlenku, ale pomalu a těžce ze sebe mačkal slova: „… lákám nějakou dívku nebo zelenáče do Megapolisu, a bez vědomí jejich rodičů. Slibuju těm dětem hory doly, všemožné zázraky… Mám takový pocit, jako kdybych se vyválel v hnojišti. Kdybyste viděl, jaké ty děti mají důvěřivé oči…“

„A pocit, že jste zapomněl na Instrukci, ve vás nevzniká?“ jedovatě poznamenal šéf. „Instrukci, která hlásá, že pokud je poustevník v pralese, je nepřítelem?“

„Držím se Instrukce jako zaklínadla,“ tiše odpověděl agent. „Moc to však nepomáhá. K tomu se ještě přidává to, že rok od roku se v pralese hůř pracuje. Nevím, čím to je. Možná že poustevníci spolu nějak udržují spojení, a tak je čím dál obtížnější je kontaktovat. Musím hledat úplně zapadlá místa, kde ani ptáček zpěváček nic o nás nezašvitořil. Pak je jakás takáš šance. To je tak těžké najít pro mne jinou práci?“

„A kdo bude vyškrábávat poustevníky z pralesa jako broučky z kůry?“ odpověděl otázkou na otázku náčelník. „Specialistů jako jste vy není mnoho. Na vaši přípravu neexistují vysoké školy. Agent musí mít zvláštní instinkt, zvláštní talent, jestli se vám to takhle víc líbí. Můžete být pyšný na to, že náležíte mezi vyvolené.“

„Je vám známo, jak nazývají ty vaše vyvolené?“

„Poustevníci vás překřtili na ‚lovce duší‘ nebo ‚lovce lebek‘. V Megapolisu vám říkají misionáři,“ významně pronesl vedoucí, „a takové označení se vždycky ctilo. Chápu,“ povzdychl si, „když se člověk dlouho stýká s těmi pobudy z pralesa, pak mu lezou do hlavy různé blázniviny. Je potřeba umět neslyšet to, co člověk slyšet nemá. Uvědomte si, že navíc je to předepsáno Instrukcí.“

„Vím o tom,“ řekl agent. „Ještě nikdy jsem si nedovolil mluvit s poustevníky o jejich názorech. Díky tomu se v nich dodnes pořádně nevyznám. To, abych pravdu řekl, člověka mé profese moc nectí. Chápejte mě… Nemohu si přece celou dobu zacpávat uši, takže mi do nich přece jenom sem tam něco dolétne. Například to, že poustevníci v Megapolisu musí žít v rezervacích, že je nutí pracovat v rudných dolech, kde ani průmysloví roboti nevydrží déle než rok…“

„To se stává jenom těm, kteří nechtějí spolupracovat, eventuálně se ze zásady zříkají darů civilizace,“ vykřikl s nefalšovaným rozhořčením šéf. „Děti poustevníků se lépe zpracovávají, vlastně převychovávají. Mnozí z nich se stávají normálními obyvateli Megapolisu a vůbec jim to není líto. Kdo za to může, že jejich matky a otcové jsou tak tvrdohlaví?! Megapolis je humánní už tím, že je nezbaví života. Ať se rudí rozčilují jak chtějí… Víte, že jedna z jejich teorií hlásí předurčení našeho Megapolisu k záhubě vzhledem k tomu, že existují poustevníci? Chápete to? Předurčení k záhubě!“ nenávistně zopakoval. „Máme za povinnost připravit je o takový důkaz. Jsme jediným Megapolisem na celé planetě. Žijeme si podle svých vlastních zákonů a máme proto příliš vnějších nepřátel. Nemůžeme si dovolit ještě nějaké poustevníky. Ať nám říkají poslední střep minulosti, nebo ne, musíme všem dokázat, že máme právo na budoucnost. To je náš historický úkol. Ve srovnání s ním nemá život několika set nebo i tisíc lesních odpadlíků žádnou cenu. A dokud žijí tam venku, tak do té doby budeme potřebovat lidi vaší profese…“ Náčelník přerušil svůj monolog, protože si všiml protestující gestikulace svého návštěvníka. Po chvíli řekl zamyšleně:

„Mohli bychom přistoupit na kompromisní řešení: Půjdete na výpravu do pralesa naposledy. Jestli i potom vám bude misionářské poslání břemenem, tak se nedá nic dělat a budeme se muset pokusit najít za vás náhradu,“ šéf vstal a dal tím najevo, že rozhovor je u konce.

Doprovázel pohledem shrbenou postavu agenta až do chvíle, kdy se za ním zavřely oválné žaluzie vchodu. Zaváhal, nemohl se tak rychle narychlo rozhodnout. Pak vyštěkl do neviditelného mikrofonu: „Spojte mě s bezpečnostní službou Megapolisu…“

3.

Průzračná kapsle bleskurychle prolétla hromadu pater a snášela se dolů k základům obrovského domu podobného hoře.

Rychlý pohyb způsobil agentovi nepříjemné pocity v břiše. Vytáhl z vnitřní kapsy fólii se zářivě červenými tabletami.

„Alko,“ hlásala krvavá písmena na obalu, „je to, co naši pra-pra-prapředkové nazývali whisky. Alko je však mnohem lepší!“

Agent si položil jednu tabletu pod jazyk a skoro okamžitě ucítil, jak mu do mozku začíná pozvolna vnikat známé omamné teplo.

Staršímu agentovi Společnosti pro záchranu obyvatel pralesa bylo třicet sedm let.

Před sedmnácti lety ho poprvé s několika dalšími účastníky misionářské výpravy přenesl gravilet bezpečnostní služby přes průzračnou stěnu a vysadil v pralese. Po všechny ty roky se agent snažil pracovat podle Instrukce. Její body byly maximálně lakonické:

1. Jestliže potkáš poustevníka, ať se to stane za jakýchkoli okolností, musíš ho přimět k návratu do Megapolisu. Použij jakékoli důvody a prostředky!

2. Jestliže se ti nepodařilo poustevníka přesvědčit, přiměj ho za každou cenu, aby šel s tebou. Není-li to možné, sděl jeho koordináty bezpečnostní službě.

3. Jestliže se nemůžeš spojit s bezpečnostní službou a vidíš, že poustevník odchází, musíš ho zabít! Zabitím poustevníka napomáháš pokroku. Dokud je poustevník v pralese, je to nepřítel!

Před sedmnácti lety byl schopen slepě dodržovat příkazy Instrukce. Tehdy se mu zdálo misionářské řemeslo prací opravdových mužů. Bylo to něco jako neobvyklý lov.

Co věděl o poustevnících před sedmnácti lety?

Přesně totéž, co o nich věděli ostatní. To, v čem je utvrzovaly všechny videoprogramy Megapolisu, všichni roboti na školách, psychologové připravující agenty ke zcela specifické misionářské práci.

Podle nich byli poustevníci uzavřená sekta, která si dala za cíl zastavit pokrok.

Podle nich byli poustevníci barbaři. Jejich ženy musely rodit za pekelných bolestí jako v dávné minulosti, protože poustevníci neuznávají kinderpolisy, kde uměle počaté děti se vyvíjejí do dvou let ve speciálních boxech. Muži dávají přednost životu s jednou jedinou ženou. Nezajímá je vůbec, že v kterémkoli zákoutí Megapolisu jsou připraveny filiálky společnosti Sex-illu-sion, kde se podobizna kterékoli filmové hvězdy, která se vám zalíbí, převede speciálním přístrojem do vzrušující a hmatatelné skutečnosti. Existuje pak skoro přesná kopie skutečné…

Poustevníci, ta hrstka šílených ničemů, si dovolila sáhnout na nejsvětější princip Megapolisu:

„Umělé je lepší než přírodní!“

Agent nevěděl, kdy se objevili první poustevníci. Došlo k tomu dávno, bylo to ještě před jeho narozením ve sterilním boxu kinderpolisu.

Zato si dobře pamatoval, kdy se objevila stěna. Dřív odděloval Megapolis od pralesa jenom hluboký, vodou naplněný příkop. To stačilo, aby do Megapolisu nemohla vtrhnout lesní sebranka.

Stěnu postavili z jiného důvodu. Stala se nebezpečnou přehradou na cestě těm, kteří si přáli opustit Megapolis. Těm, kteří se nebáli ztrát ani samotné smrti, těm, kteří odcházeli sami i s celými rodinami do pralesa oplývajícího nebezpečnými zvířaty, aby neztratili právo žít, jak se jim zachce.

Jak? Agent to znal jen v nejhrubších rysech. Instrukce zakazovala zajímat se o podrobnosti ze života poustevníků. Ale i tak nebylo těžké pochopit to, že poustevníci jsou úplně jiní, než za které je oficiálně vydávali. Nejsou to ani zločinci, ani loupežníci. Chtěli pouze žít podle svého, nic jiného v tom nebylo.

První poustevníci nezašli daleko do pralesa. Usadili se poměrně blízko od Megapolisu. Postavili si na vyklučené pasece společný tábor. Tahle chyba jim přišla draho.

V noci se nad táborem objevily ohromné gravilety bezpečnostní služby. Skoro všichni poustevníci byli pochytáni a násilím dopraveni do Megapolisu.

Agent si vzpomínal, jak v hlase šéfa bezpečnostní služby zněly tóny vítězství, když následujícího dne vystoupil v hlavním videoprogramu:

„Dnes je velký den. Vrátili jsme zbloudilé ovečky do lůna pokroku. Ať je tahleta zrada jejich poslední.“

Dobrotivému přání jednoho z otců města nebylo souzeno dojít naplnění.

„Lůno pokroku“ se ukázalo být pro poustevníky neúnosným břemenem. Raději pomalu umírali v rudných dolech, než aby žili tak, jak žila většina lidí v Megapolisu.

Útěky do pralesa pokračovaly. Hořké zkušenosti přivedly poustevníky k jiné taktice. Sdružovali se do malých skupinek, po dvou, nebo po čtyřech. Pečlivě maskovali stopy po své přítomnosti, své osady. Rozptylovali se po nezměrných plochách pralesa, stále kočovali. Bezpečnostní služba byla bezmocná.

A právě tehdy vysadili do pralesa první výsadek misionářů.

…Ani za sedmnáct let se agent nestal přítelem poustevníků. Příliš mnoho věcí je rozdělovalo. Agent si nemohl představit život bez komfortních zázraků Megapolisu, poustevníci jimi opovrhovali. Agent se narodil v kinderpolisu, poustevníci měli své otce a matky. Heslo „Umělé je lepší než přírodní“ připadalo agentovi jako vrchol dokonalosti. Poustevníci chtěli celým svým životem dokázat opak. Ne! Agent se nestal jejich přítelem. Přestal je však považovat za nepřátele. A to už samo o sobě bylo porušením Instrukce. To už samo o sobě mohli v Megapolisu považovat za zločin. To se agenta bolestně dotýkalo.

4.

Kapsle zpomalila a nakonec se zastavila. Agent vyšel na ulici.

Slunce ho oslepilo. Agent chvíli počkal, aby si oči zvykly. Pak se vydal kupředu. Už měl nohu nad pohyblivým chodníkem, když se vedle něho objevila vysoká postava.

Neznámý byl oblečený do jakéhosi předpotopního hábitu zamazaného vlhkou hlínou. Propadlé tváře měl zarostlé mnohadenními štětinami. Nad jeho ramenem poletovali dva pestří motýli. V centru ultrasoučasného Megapolisu, na ulici zalité sluncem, vypadal tenhle člověk nějak nereálně. Jako by pocházel z jiného, neznámého světa.

Za okamžik si agent uvědomil, že tomu tak opravdu je. Neznámý náležel k poustevníkům. Agent o tom byl přesvědčen. Řemeslo, které vykonával tolik let, mu dávalo jistotu. Tam za stěnou viděl mnoho takových tváří. „Zázrak,“ pomyslel si agent. „Poustevník přišel sám do města. Ani stěna, ani všechny filtry bezpečnostní služby ho nedokázaly zastavit…“

Poustevník mlčel a prohlížel si agenta. Jako kdyby se snažil sám sebe ujistit, že hledal právě jeho. Nakonec se rozevřely suché, spečené rty:

„Tys přišel k nám do pralesa. Věděl jsem, že dřív nebo později tě najdu. Poznám tě podle téhle jizvy,“ ukázal na skoro nepostřehnutelný šrám na agentově tváři. Agent mechanicky přejel prstem po bílé jizvičce. Byla to vzpomínka na jedno nepříliš vydařené setkání v pralese.

„Tys nás obviňoval, že se pohřbíváme zaživa. Že bychom se mohli mít komfortně … Nevěřil jsem ti! Cožpak se dá věřit třeba jenom jedinému slovu lovce duší?“

Agent se jen křivě ušklíbl, když uslyšel známou přezdívku.

„Jenže, přece jenom někohos otrávil jedem falešných slov,“ pokračoval poustevník dutým hlasem. „Když jsem se vrátil z lovu, zjistil jsem, že Marie s tebou odešla a s ní několik dalších žen. Musíš vědět, kde je Marie. Kde jsou ostatní…?“

Agent se na něj překvapeně díval. Člověk musel být misionářem, aby ocenil riziko a odvahu poustevníka, který drze uskutečnil svůj skoro šílený úmysl – dostat se do města a pokusit se najít své blízké.

„Kdo je ta Marie?“ zeptal se agent, „žena nebo dcera?“

Poustevník opatrně vytáhl zpod šatů cosi pečlivě zabaleného do listí. Opatrně to rozbalil.

Ze starého hologramu se na agenta dívaly živé, smějící se oči černovlasého děvčete, spíš výrostka.

„Tady je ještě úplně mladičká,“ řekl poustevník. „Jiný snímek nemám. Není to tak jednoduché udělat hologram v pralese. Marie se měla stát mou ženou. Já…,“ zasekl se a vrhl na agenta nerozhodný pohled. Pak to ale stejně řekl, pomalu a tiše, jako by musel překonat v sobě nějakou mučivou přehradu:

„Já ji miluju…“

„Chápu,“ řekl agent.

„Chápeš? Ty?“ poustevníkovy oči se zúžily, ,,jak bys to mohl pochopit. Ty, lovec duší. Tvou profesí je zrazovat. Podvádět a zrazovat! Kdybys neexistoval, kdybys neexistoval…“

Přitiskl k hrudníku chvějící se nebezpečně vypadající pěsti.

Mohutný, rychlý stín sklouzl po jejich tvářích.

Agent si zaclonil oči rukou a pohledem sledoval gravilet bezpečnostní služby.

Stačilo, aby se mu jenom trochu zachtělo a ohromný stroj by se okamžitě ocitl nad hlavou neznámého a ten by zmizel vcucnutý mohutným proudem plynu do jeho obrněného břicha.

Agent to ale nechtěl. Sklonil hlavu a rozhlédl se. Lidé, kteří se vezli na pohyblivém chodníku, vrhali na poustevníka zvídavé pohledy.

„Jdeme odtud,“ řekl agent. „Nemáš představu, na jak nevhodném místě se momentálně nacházíme.“

Táhl za sebou muže za klopu zašpiněného pytlovitého obleku. Poustevník ho bez řečí následoval. Byl pokorný jako dítě.

Chodník je zavedl do poměrně málo lidnaté části ohromného města. Agent sešel z běžícího pásu, jakmile zahlédl vývěsní štít jakési kavárny. Vešel do zšeřelé místnosti. Ani si příliš nevšímal písmen tančících nad vchodem.

Teprve když za jeho zády poustevník přidušeně vykřikl, obrátil se. Ohromný rudý pavouk s lidskou tváří se houpal poustevníkovi před obličejem. Hnusné čelisti monstra se kývaly, jako by cosi přežvykovaly.

Zpoza rohu návštěvníky pozorovaly fosforeskující oči dvou mrtvol oblečených do zakrvácených rubášů. Jedna z nich přišla blíž a natáhla polozetlelou ruku k agentovi.

Agent poklidně prošel skrz přízraky.

„To je všehovšudy stylizovaná kavárna,“ houkl směrem k poustevníkovi. „Možná že to tady není příliš útulné, ale zato je tady možné si v klidu promluvit.“

Zvysoka si sedl do křesla, které v tom okamžiku vyrostlo z podlahy. Poustevník zaváhal, ale pak si přisedl vedle něj. Zjevně si na zdejší výzdobu nemohl zvyknout a trhlo to s ním, když upíři pod stropem dělali příliš velký hluk. Přikulhal k nim robot ve tvaru kostry. Položil před ně průzračnou polokouli posetou jamkami, ve kterých se nacházely různobarevné tablety a průzračné ampule s kapalinou. Ve zvláštní prohlubni se nacházela hromádka videokazet s pestrými nápisy. Kostra vyčkala, než obdržela příslušný žeton, otevřela vrzající čelist a zaskřípala:

„Příjemnou hrůzu přeju!“

A s hromovým rachotem se propadla.

Agent dal poustevníkovi dost času na to, aby se vzpamatoval. Tvář nahé krasavice mu připomněla obrázek na starém hologramu. Spěšně zasunul kazetu zpátky. Kývl směrem k polokouli s tabletami a tím pobídl poustevníka:

„Jez! Je to dobré.“

„Vždyť víš, že tenhle hnus nejíme,“ řekl poustevník a olízl si vyschlé rty. „Jíme jenom opravdové maso, skutečný chleba…“

Agent pokrčil rameny a hodil si do úst tabletu Alko, z jamky vytáhl ještě jednu a dal jí stejný směr.

„Samozřejmě, že to vím,“ řekl zamyšleně. „Jenom to skutečné… Máte to jako symbol víry. Mně se však vždycky zdálo, že skutečné je to, co se nám chce mezi skutečné počítat. Tak je to! Teď jsem spolkl tabletu polyaurilu. Za čtvrt hodiny budu mít pocit, že jsem zbaštil váš vychvalovaný předpotopní biftek. Zato vitamínů bylo v té tabletě mnohem víc a nejsou tam baktérie, kterými se maso jenom hemží. Pro mne je skutečným jídlem polyauril.“

„Nehledal jsem tě proto, abych se s tebou hádal o jídle,“ řekl netrpělivě poustevník. „Řekni mi, co je s Marií?!“

„Neříkají nám vždycky, co se s nimi děje potom, co je přivedeme do Megapolisu,“ odpověděl agent, „pokusím se zjistit, co se s ní stalo. Budeš ale muset trochu počkat.“

Podíval se na poustevníka dlouhým zkoumavým pohledem:

„Stejně by mě ale strašně zajímalo, proč je skutečné lepší než umělé. A co je na tom špatného, že se živím polyaurilem?“

„Slibuješ mi, že mi Marii najdeš?“

„Pokusím se… Jednu věc mi ale vysvětli… Je to pro mne strašně důležité… Takhle jsem se ještě s poustevníkem nikdy nebavil. Instrukce to přísně zakazuje, chápeš to? A ví bůh, jestli ještě někdy najdu odvahu ji porušit.“

Poustevník ho poslouchal a přitom z něho nespouštěl oči. Byl celý ve střehu.

„Sedmnáct let byla pro mne Instrukce víc než slovo boží,“ pokračoval agent, „a dneska se na všechno můžu vykašlat. Dneska je zvláštní den, dá se říct, že den zázraků. Poustevník přišel sám dobrovolně do Megapolisu…“

„Dobře. Odpovím ti! Jenom si nejsem vůbec jistý, že moje vysvětlování ti přijde vhod.“

„To není důležité,“ pravil agent. „Mluv!“

„Mluvil jsi o polyaurilu. Tyhlety vcelku neškodné tablety se objevily v dobách, když jsme ještě nebyli na světě. A nikoho příliš nezajímaly. Avšak jenom do toho dne, než kdosi získal monopol na jeho výrobu. Není potřeba, abych ti říkal jeho jméno, ten džentlmen se často objevuje na hlavním kanálu videoprogramu. Potom se začaly dít věci… Polyauril se najednou ocitl všem na očích. Najednou se o něm mluvilo v hromadě videoher, vědci se předháněli, kdo dřív a kdo líp něco řekne o polyaurilu, zalykali se nadšením a vykřikovali všechno možné o prospěšnosti nových tabletek. Není tak těžké uhádnout, kdo to všechno platil. Nějakou dobu potom došlo k další události, mluvilo se však o ní daleko, daleko míň. Přesněji řečeno pokoušeli se to všechno ututlat. Záhadná epidemie zlikvidovala veškeré domácí zvířectvo, skot, ptáky… Ti, co se snažili zavést výrobu přírodního masa, bleskurychle zkrachovali. V jednom ze svých vystoupení řekl náčelník bezpečnostní služby, spíš mu to tehdy jakoby ‚uklouzlo‘, že to všechno byl zase jeden z pokusů rudých, jak uspíšit konec Megapolisu. Náčelník tehdy vyzval všechny, aby projevili svůj patriotismus a naznačil, že vlastně nedošlo k ničemu strašnému, když vlastníme tak perfektní náhradu za maso, jakou je polyauril. Doufám, že je ti jasné, jak k tomu všemu došlo?“

Agent potřásl hlavou, jako kdyby se snažil osvobodil ji od přeludů.

„Proč bych ti měl věřit?“ zeptal se podezřívavě s nečekanou agresivitou. „Kde mám záruku, že sis to všechno nevycucal z prstu. Kdo ti to mohl říct?“

Záplava dotazů poustevníka nevyvedla z míry. Jenom se ušklíbl koutkem úst.

„Čekal jsem, že moje vyprávění ti nepůjde pod fousy. Neexistuje větší propast, než je mezi poustevníkem a lovcem lebek. Fakt je však jenom jeden: Je to pravda! Můžeš si to ověřit, jestli chceš. Mně to měl kdo vyprávět, ať už to byl táta nebo dědeček. Já se nevyloupnul jako ty pod poklopem v kinderpolisu. Kromě toho mi neládovali mozek roboti ve standardní škole. V pralese jsem vychodil úplně jinou školu. A řeknu ti tohle: Skutečné bude vždycky cennější než umělé, ať se rozčilujete, jak chcete. Skuteční lidé. Skutečné city. Skutečné jídlo.“

„Takže podle tebe já už nejsem skutečný člověk?“ sarkasticky se rozchechtal agent.

„Ne! Nejsi opravdový, tedy skutečný!“ řekl klidně poustevník s takovou vírou ve svá slova, až agentovi přeběhl mráz po zádech. „Ty, právě tak jako všichni ostatní, které uspokojuje život v Megapolisu, už prakticky nejste lidmi.“

V poustevníkově pohledu se objevilo cosi nápadně podobné soucitu:

„Vymysleli jste si spoustu perfektních věcí, které vám nahradily prakticky všechno. Skoro se nepohybujete, nestýkáte se mezi sebou, nepřemýšlíte. Lásku vám nahrazuje představení sex-illusionu, místo masa máte polyauril. Dostáváte se do komických situací vždyť i kousat jste se už pomalu odnaučili. Spolknete tabletku a víc není potřeba. Je to rychlé, je to pohodlné, jenom zuby se vám tím určitě nezlepší. Je to tak? Ale co to je ve srovnání s duší, kterou jste okradli o skutečnou lásku a skutečná muka i utrpení! Co se srdcem, kterému jste sebrali mateřské starosti a lásku? Podívej se na své ruce, nemáš skoro žádné svaly. Je tady víc robotů, než je zapotřebí. Podívej se do zrcadla, jak malou máš hlavu. V Megapolisu ti nedovolí moc přemýšlet, na to tu máte stroje. Nejsme proti pokroku,“ řekl vemlouvavě poustevník. „Jsme proti tomu, aby pokrok došel ad absurdum, aby ničil člověka. Vy, co žijete v Megapolisu, se zcela spokojeně díváte, jak ve vás ubíjejí všechno lidské, protože je to dobré pro hrstku darebáků. Ne, vy už nejste lidi, opakoval s nesmírným přesvědčením, „stále dál se vzdalujete lidem jako takovým. My chceme lidmi zůstat ať to stojí, co to stojí. Proto jsme nepřátelé…“

„Nepřátelé!“ hluše souhlasil agent a pocítil, jak mu tuhne jazyk.

„A zůstaneme nepřáteli do té doby, dokud se sami nezničíte. Nevím, kdy se to stane, ale myslím si, že dřív nebo později k tomu dojde a budete vypadat jako támhlety příšery,“ píchl poustevník ukazováčkem směrem ke stropu, kde lenivě soukali sítě chlupatýma nohama pavouci s lidskými hlavami.

„No a co bude pak?“ zeptal se nenávistně agent.

„Pak se vrátíme do Megapolisu, abychom zachránili ty, které bude ještě možné zachránit. Zničíme vaše stroje kromě těch, které nebrání člověku, aby byl člověkem. A pak budeme šťastně žít.“

„Šťastně žít…,“ opakoval agent. „Jenom jestli vás do té doby nevyhubíme jako krysy.“

„Prales je veliký,“ řekl poustevník. „Místa je v něm dost, i když přežít v něm není snadné. Vždyť ty sám to moc dobře víš. A pralesa se nedotknete,“ řekl přesvědčeně muž, „jinak planeta zůstane bez kyslíku a Megapolis se udusí. Tak a teď mi řekni, kdo má větší šanci na přežití.“

Agent neodpověděl. Bál se promluvit, protože měl obavu, že ostrá nenávist vůči poustevníkovi, která mu jako horká vlna zaplavila mozek a vznikala kdesi uvnitř, z něj vytryskne jako nesmyslný, zlý řev.

Ani sám nevěděl, z jakých hlubin duše tahle nenávist vyplula. Možná že to bylo v tom, že si zvykl jednat s úplně jinými poustevníky. Ti, které agent přiváděl do Megapolisu, se chovali zdrženlivě a opatrně. Nebyl to jejich svět, jejich teritorium…

Možná že to všechno bylo v tom, co mu říkal. Agent cítil, že poustevník má pravdu, i když se bál si to sám přiznat.

Všechna ta slova, poustevníkova víra ve svou pravdu, to všechno křičelo agentovi do uší, že ztratil celých sedmnáct let… Pomyslete si, celých sedmnáct let, které ztratil úplně zbytečně. Ztratil je v honbě za chimérickým, nereálným cílem. Dělal to v naději, že se mu podaří zvítězit nad tím, nad čím se zvítězit nedá.

Muž sedící proti němu byl rozsudkem. Ztělesněním jeho životního neúspěchu, jeho nicoty.

„Marie …,“ doneslo se k agentovi odkudsi zdaleka. „Slíbils mi pomoci najít Marii.“

Agent zdvihl oči k poustevníkovi, jako by ho viděl poprvé. Nečekaná, mstivá myšlenka ho přiměla krátce a zle se uchechtnout.

„Okamžíček,“ zabrumlal, „hned se budeš moct potěšit tou svou Marií.“

Rychle našel kazetu se známým obrázkem…

Z nejasného blyskotání uprostřed místnosti najednou vznikla tenounká, křehká postava dívky.

Poustevník se vrhl kupředu a články prstů zaťaté v pěsti mu zbělely.

Dívka se začala svlékat v rytmu melodické hudby a agent s uspokojením sledoval zkamenělou tvář svého souseda.

Jakmile byla úplně nahá, pohodila rozpuštěnými vlasy, poslala jim vzdušný polibek a sladkým hlasem zazpívala, mizejíc v růžovém oparu:

„Opatřete si čistící a aromatizující plyn Snění!“

Odkudsi přilétla nasládlá vůně, kterou obsahovala každá reklamní kazeta.

„To je Marie?“ zeptal se tiše poustevník.

Agent si hodil do úst ještě jednu tabletu Alko a odvrátil se od muže, kterému se po neholených tvářích koulely slzy.

„Možná,“ řekl agent lhostejně. „Jestli je to ona, tak má setsakra štěstí.“

Natáhl se pro další Alko.

Ruka mu strnula ve vzduchu. Přímo do očí se mu dívalo černé oko předpotopního revolveru. Agenta nikdy nenapadlo, že by podobná zbraň mohla existovat ještě někde jinde než v muzeu.

Podivná lhostejnost agenta úplně paralyzovala. Připadalo mu to, jako by poustevník mířil na někoho úplně jiného. A slova, která slyšel, byla adresována někomu nekonečně vzdálenému:

„Kvůli tobě jsem ztratil Marii. Kvůli tobě se změnila v přízrak. Zasloužíš si tuhle smrt, ty lovce duší!“

Poslední, co agent viděl, byl motýl odlétající z ramene neznámého poustevníka. Poletoval tak blízko, jako by si chtěl svýma velkýma smaragdovýma očima co nejlépe prohlédnout každý rys agentova bílého obličeje.

Potom se svět kolem něho roztrhl ohlušujícím výbuchem, aby se navždy ponořil do tmy.

5.

Náčelník bezpečnostní služby Megapolisu došel netrpělivými, rychlými kroky k širokému oknu. Za ním se rozprostíralo panoráma gigantického města. Z té veliké výšky bylo vidět záhyby chvějící se skoro průzračně stěny, k níž se přimykal věčně zelený prales.

Portálové dveře se nehlučně otevřely a do kabinetu vlétli dva pestří motýli. Usedli na parapet.

„Uschovejte naše létající objektivy,“ přikázal náčelník. Za jeho zády se bleskově objevil adjutant a pečlivě uložil oba bioroboty do speciálního pouzdra.

„Videomateriál jste už zpracovali?“

„Ano, šéfe,“ uctivě odpověděl pobočník. „Byl jsem trochu nervózní z té kavárny. Bylo tam strašlivé osvětlení. Vyšlo to ale perfektně.“

„Zničit!“ tvrdě štěkl náčelník bezpečnostní služby.

„Ponechat Jenom několik závěrečných vět a samotnou vraždu. To rozmnožte a předejte všem videoprogramům. Ať to jde každý den. Musíte pro to najít nějaký šikovný název. Například: ‚Krvavá msta poustevníka‘, nebo ‚Oběť žije v Megapolisu‘, nebo něco podobného.“

„Jasně,“ řekl adjutant.

„Myslím, že z takového materiálu budou mít radost. To nejsou žádné laciné triky, je to skutečná smrt, skutečná krev. A skutečné se vždycky cení, tak nějak to říkal ten chlapík. Podle mě to nebyl žádný hlupák. Podařilo se nám výjimečně šťastně zapracovat,“ spokojeně pokračoval náčelník. „My jsme se zbavili nebezpečného poustevníka a Společnost pro záchranu obyvatel pralesa nepříliš spolehlivého misionáře. A navíc jsme z celé téhle historie získali vynikající propagandistický materiál.“

Pobočník neodpověděl a náčelník se udiveně ohlédl. Jeho pomocník stál zadumaně u okna. Pohled jeho malinkatých oček skrytých hluboko pod převislým opičím čelem se upíral tam, kde se rozprostíral záhadný a tajemný prales, kde jeho obří stromy rozpínaly své koruny. Dokonce i z téhle výšky to vypadalo na gigantický, na okamžik strnulý zelený oceán, připravený smést ve svých rozbouřených hlubinách droboučký ostrůvek Megapolisu.

„Souhlasíte se mnou, drahý příteli?“

„Samozřejmě, šéfe!“ mechanicky odpověděl adjutant, poté co to s ním trhlo.

Ale v jeho očích stále ještě zůstávala smaragdová zář pralesa a také v nich dosud nestačily pohasnout jiskřičky strachu.