kolektiv autorů

Výprodej kosmických snů

MARSOVSKÝ PŘÍBOJ

Bezvětří, ticho, klid. Najednou z ničeho nic – zašumění. Tak začíná marsovský příboj.

Celé hodiny se dá sedět na úpatí rudých skal, hledět na nekonečné písky a naslouchat šumění příboje. Je všude a nikde. Člověku připadá, jako by se z fialového nebe sypaly drobounké ledové krystalky jinovatky. Šumění skleněné tříště. Tak je to snad nejpřesnější.

Když šumění utichá, hladina písku se pohne. Zvolna, trochu těžkopádně se zvedne hřeben první vlny. Pomalu se valí na ostré nízké útesy, přelije se přes ně a hned zase beze spěchu zvolna ustupuje. V té chvíli to vypadá, jako když ostré útesy probodávají hladinu zdola, jako by vlnu rvala gigantická zubatá čelist. Z kamenných útesů stékají lenivé praménky písku. Ale to už se zvedá další vlna…

A kolem je klid.

Jen mrtvá hladina písku až k obzoru a rudé skály, nehybné jako věčnost. Jenom tady, v tomto zálivu a až na jeho samém břehu se zvedá marsovský příboj.

Někde daleko nad hladinou písečného oceánu zřejmě zuří taková bouře, že její poryvy jako tektonické vrásnění otřásají nestabilním dnem. Tady v zálivu tyto záchvěvy rezonují, mikrostruktura pobřeží se mění a písek jako by ožívá.

Proč tomu tak je, ještě nikdo neví. Ani se to nesnaží dovědět. Zatím je na Marsu i tak dost jiných důležitějších problémů.

Snažím se nepromeškat jediný příboj.

Sedím, dívám se, poslouchám a při pohledu na jev, jenž nemá nikde obdoby, přemýšlím. Připadá mi v té chvíli, že mizí čas i prostor, že existuji jen já a příboj.

Teď je břeh pustý.

Dříve zde bývalo plno. Vzpomínám si, jak byli radisté na Zemi šokováni žádostí o zaslání plavek. Na Mars! Vážně se našel žertéř, který nelenil a natáhl si přes skafandr plavky, aby se vykoupal v marsovském příboji. Tehdy se sem ještě létal koupat kdekdo. Létali sem nováčkové, aby měli o čem vyprávět na Zemi, přiletěli i starousedlíci, které sem táhl stesk po vodě; po skutečném moři s opravdovým příbojem zpěněných vln.

Ten šprýmař, co si objednal plavky, byl samozřejmě Vanin. Ne snad, že by humor byl zrovna silnou stránkou jeho povahy. To spíš naopak! Ale je-li něčí jednání motivované emocemi, není divu, že i jeho činy jsou pak rozporné, složité a nepředvídatelné. Zvlášť u takových uzavřených povah, jako byl Vanin.

Vaninův případ tehdy otřásl všemi svou zdánlivou nesmyslností. Dnes už ta historie obrostla všelijakými legendami, v nichž se tragické prolíná s komickým a odvaha s nepředložeností.

Jak daleko mají tyto legendy k pravdě!

Se všemi svými raketami, umělými bílkovinami či jadernou energií jsme stále ještě jako slepí, když se pokoušíme pochopit nebo dokonce předvídat, jak bude jednat člověk v té které situaci.

Pamatuji první průzkumnou expedici na Mars.

Nemohli jsme příliš riskovat! Vlastně jsme ani neměli právo riskovat. Každý sebemenší neúspěch by nás vrhl daleko zpátky. A před námi byla neznámá planeta. Proto jsme si nesměli dovolit jediný nepromyšlený krok a bezpečnost jsme museli zajišťovat až s pedantickou přesností. Dneska je mi to trochu k smíchu, když si vzpomenu, jak vážně a důsledně jsme promýšleli, kdo z nás vstoupí na Mars první, a jak to udělá, a zda ho budeme jistit lanem… Jistě, počítali jsme s tím, že udržela-li půda loď, musí unést i člověka.

Ale co když…? Stačí málo… Přece jen jsme byli na Marsu, a ne na Zemi.

Jak jsem říkal, byli jsme opatrní. Možná by se někomu zdálo, že až příliš. Ale nelze přehlédnout, že právě to nás uchránilo před lecjakou zbytečnou nepříjemností.

Tehdy nás bylo šest.

Mezi lidmi, a v takové skupině zvlášť, se vždy najde jeden, který je tak trochu bázlivý. Tedy bázlivý – ne v tom obvyklém slova smyslu Prostě je opatrnější než ostatní. Nerozhodnější, méně samostatný…

Aby bylo jasno! Všimněte si například, že přecházíte-li frekventovanou ulici jen ve dvojici, vždy pozorujete jeden druhého, kdo z vás vykročí první, kdo z vás bude ten „nej…“ a přitom je zcela jasné, že žádný z vás dvou není bázlivý. Tedy bázlivý v obvyklém, jaksi pozemském slova smyslu.

Náš Vanin také nebyl bázlivec. To ne! Na Zemi, v obvyklých podmínkách, byl určitě rozhodnější a smělejší než osm lidí z deseti. Ale na Marsu byl přece jen – no, řekněme – opatrnější. A vlastně i bojácnější, pokud chápete, co mám přesně na mysli.

Formálně se jeho chování a jednání nedalo nic vytknout. Nedával se bezhlavě na útěk, když jsme narazili na nějakou nebezpečnou překážku, a ani v krizových situacích nepropadl panice. Jenže také nikdy nešel první. Nehledal cestu. Vždy kráčel jen ve stopách ostatních. Chápete?

On snad ani nemohl jednat jinak. Věděl o tom a snažil se to v sobě překonat. Ale nikdy se mu to nepodařilo. Sotva bych dokázal vysvětlit proč. Možná že to byl důsledek mimořádných okolností, možná příliš sugestivní vliv kategorického imperativu: Opatrnost! Opatrnost!

Ostatně umíte si vůbec představit, jak bylo tehdy těžké jít po Marsu první? To vás napadl kdejaký nesmysl: že ti zmizí půda pod nohama, že se stane něco a zmizíš ty sám a podobně. Tehdy jsme si nejintenzivněji uvědomovali, že jsme na Marsu a Mars že není Země.

Vaninovi nikdo nic nevyčítal. To spíš on sám sobě. Později jsme ovšem i my žertovali na účet jeho přemrštěné opatrnosti. To však bylo až v době, kdy jsme si zvykli, kdy Mars pro nás přestal být tajemný a hrozivý, v době, kdy jsme i citem a ne jen rozumem pochopili, že marsovská příroda není úskočná a potměšilá, jako bývá příroda na Zemi. Spíš naopak. Jenže jsme nevěděli, že tohle všechno si Vanin uvědomil až poslední a že ho naše žerty zraňují.

Čí to byla vina? Naše? Jeho? Ruku na srdce! Byli jsme mladí, veselí, a jakkoliv se to zdá být paradoxní, zkoumat cizí planetu bez špetky humoru je nemožné. Člověk by se musel zbláznit z toho věčného napětí! Prostě žert – v takové situaci možná i krutý – je něco jako pojistný ventil.

Když tak zpátky probírám všechny naše žerty a špičkování, ani teď v nich nevidím nic urážlivého. Vždyť jsme si takhle nedobírali jen Vanina. A všichni jsme se tomu dokázali zasmát. Ti, kteří žertovali, i ti, kdo byli v té chvíli terčem bujného humoru. Konečně, smával se i Vanin, když někdy došlo na něj. A smál se docela přirozeně…

Teprve teď však chápu, že ne vždy šel jeho smích od srdce, že to nebyl smích, který přináší úlevu! Někde v jeho podvědomí určitě už tehdy vibrovalo slovo opatrník!

V těch dnech, kdy jsme už překonali stísněnost (Vanin s ní stále ještě zápolil, ale to jsme nevěděli), objevili jsme marsovský příboj.

A objevil ho kupodivu právě Vanin.

Blížili jsme se tehdy k rudým skalám právě ze strany písků. To skleněné šumění, jež předchází příboji písečných vln, je slyšet jen v samé blízkosti břehu. Jenže my jsme došli ke skalám, když příboj utichl, takže jsme si ničeho nevšimli.

Vanin šel tenkrát vzadu. Přesně v našich stopách. (Obvykle se snažil jít někde uprostřed skupiny, a to ještě jen tehdy, když jsme šli v hloučku. Jenže jsme šli v zástupu a nějak se stalo, že Vanin volky nevolky musel jít poslední).

V okamžiku, kdy jsme už vystupovali na břeh, zbývalo Vaninovi ještě několik kroků.

V té chvíli se písek pohnul.

Bylo to tak neočekávané, že Vanin upadl. Snažil se vstát, ale nohy mu stále hlouběji a hlouběji zapadaly do písku. Ovládl se! Nevykřikl, jen zbledl!

Zatímco jsme horečně rozvíjeli kapronové lano, příboj se několikrát převalil přes Vanina a on zřejmě pochopil, že mu nic strašného nehrozí. O pískovém příboji lze těžko říci, že by se vlnil a vzdouval jako voda. To jen na povrchu vypadá jako když teče. Jinak se může člověk kdekoliv postavit a opřít o pevné dno. Nejspíš proto, že je ve skalním zálivu mělko.

Vanin se rychle zorientoval a věcně zhodnotil situaci. (Další důkaz, že to nebyl žádný zbabělec!) Nenechal se vytáhnout, ale vylezl sám. Hozeného lana se přidržoval jen tak, pro každý případ.

Když jsme konečně i my pochopili, že Vaninovi žádné smrtelné nebezpečí nehrozilo, s úlevou jsme se rozesmáli při vzpomínce na jeho směšné prostocviky i první úlek, jenž zkřivil jeho tvář.

Jak byste se cítili na jeho místě vy? Jak byste vy reagovali na ten smích? Asi byste se nakonec smáli také. Jenže ne Vanin! Ten se stáhl do sebe. Jistě se mu zdálo, že se smějeme jeho zbabělosti. Přitom právě v té chvíli k tomu nebyl sebemenší důvod. Každý z nás by se určitě vyděsil, kdyby ucítil, jak mu mizí půda pod nohama. Ovšem Vanin příliš těžce prožíval svou méněcennost, o které byl hluboce přesvědčen. A tak se docela vážně rozčilil.

Především i on cítil, že se právě v této situaci zachoval jako chlap, a pak – ten příboj byl nesporně jeho objev! A najednou smích… On to cítil jako výsměch.

Tak začal dokazovat nedokazatelné: že se vůbec, ale vůbec nepolekal, že se nepokoušel vstát schválně, aby prozkoumal překvapivý jev, a tak dále.

„Kromě toho – jenže to vy nemůžete pochopit – je koupání v příboji velmi příjemné!“ oznámil nám nakonec.

Nevěřili jsme mu.

Ještě dřív, než jsme ho mohli zadržet, (nikdo to nečekal!), vrhl se znovu do příboje, položil se na písečnou vlnu a jeho tvář měla vyjadřovat vrchol blaženosti.

„Chováš se jako malej kluk!“ křikl kapitán. „Okamžitě zpátky!“

Vanin vylezl s širokým úsměvem na tváři. Dokázal to!

Trochu nás tím naštval, ale také nás to zaujalo. Co kdybychom to zkusili taky.

Zajišťováni lanem a tisíci dalších bezpečnostních opatření se ještě dva spustili do písečného příboje. A víte, že to bylo fakt příjemné! Člověk měl pocit, jako když sám leží nehybně a okolo se kolébají skály a horizont i nebe s několika bledými hvězdami v zenitu. Bylo to takové volné uspávající pohupování a současně i pocit plavného letu. Prostě dojem, jenž nelze s ničím srovnat! Jenže pak se na tebe neodvratně valí vlna, jež tě zaplavuje a současně tě zavaluje pocit strachu, který tebou zmítá, snažíš se udržet na hladině, a v tom zápase cítíš zmatek a riziko, i když předem víš, že se nic nemůže stát.

Bylo třeba prozkoumat, co to vlastně je ten marsovský příboj. Je těžké ho popsat. Prostě proto, že na Zemi nic podobného neexistuje. Člověk musí prožít pocit letu nikam, ono děsivé i okouzlující ponořování se do písečného příboje, aby si uvědomil jeho přitažlivost.

A tak se objevením příboje stala z Vanina osobnost. Jenže jemu naše uznání nestačilo! On potřeboval znovu a znovu přesvědčovat sám sebe; znovu sám sobě vyvracet fixní ideu, kterou jeho představivost tak zveličila!

Na Mars přilétali další a další lidé.

Ovšemže je vozili k marsovskému příboji. Tam je provázel pochopitelné Vanin. Jednak jako jeho objevitel a zároveň jako člověk, jenž se cele věnoval i jeho zkoumání. Vlastně za to málo, co o příboji vůbec víme, vděčíme jen a jen Vaninovi.

Jenže Vanina po čertech mnohem víc zajímalo, jaký dělá dojem.

A ten byl skutečně velkolepý!

Představte si skupinu nováčků, ještě celých roztřesených, nezkušených, očekávajících na každém kroku nějaký div či zázrak! A vedle nich Vanina, zkušeného, klidného starousedlíka, který všechno zná a všechno, je mu fuk. Před jejich vzrušenými pohledy se klidně spouští z břehu do vln strašlivých svou tajemností, podplouvá je a znovu se objevuje… Nu – a pak přicházel zlatý hřeb programu: Vanin zmizel, zasypán přílivem moře písku. Jen málokdo se zdržel výkřiku ve chvíli, když se přes něj převalily vlny, když zmizel a chladný lhostejný písek se kupil nad hrobem pohlcené oběti. Okolo jen tiché bezvětří a nezvučný pohyb písku. K tomu ještě klenba fialového nebe nad nevlídnou rovinou. Míjely minuty a Vanin se neobjevoval. Zmizel, utonul!

Když byl náhodou někdo z nás přítomen takovému galapředstavení, vždy se snažil nepokazit Vaninovi jeho efektní číslo. Jako ostatní jsme se i my tvářili ustaraně. Pak ovšem okamžik, kdy se Vanin neočekávaně vynořil z písku, musel být doslova fascinující.

To byl také jeden z jeho triků. Prostě objevil celkem jednoduchou věc, totiž že ani dvoumetrová vrstva písku nebrání člověku ve skafandru s hydraulickými posilovači „vstát z hrobu“. Nešlo o nic jiného než o fakt, že na Marsu je mnohem menší přitažlivost než na Zemi, což vlastně násobilo jeho sílu. Kromě toho věděl, že písek nemůže vtáhnout člověka ani příliš hluboko, ani daleko. Vanin si to důkladně prověřil a přesvědčil se, že pod pískem může setrvat celé hodiny. Vlastně dokud mu vystačí kyslík v lahvích. Jenže nováčkům to samozřejmě připadalo jako fantastický zázrak.

Upřímně řečeno, v hloubi duše jsme byli na tento „Vaninův efekt“ pyšní a vždy jsme netrpělivě čekali na další představení. Pravda, kapitán remcal a naléhal na Vanina, aby těch skopičinek nechal. Ne snad proto, že by se bál nějakého neštěstí. Spíš proto, že měl rád pořádek a samoúčelnost mu šla proti srsti. Vanin na to pochopitelně kašlal. Vždyť to byl ,,jeho příboj“ a dramatické koupání ho proslavilo.

Znáte to! Leckterý vědec bývá pyšnější na to, jak dovede svázat knížku, než na své velkolepé objevy. Lidská nátura je prostě nevypočitatelná. Ostatně ani kapitán si občas neodřekl potěšení z koupání…

A tak se stalo, že jsme časem pozapomněli na jednu takovou prostou zásadu. Člověk, který nedovede plavat, se obvykle neutopí, protože si dává pozor. Jistě! Ani dobrý plavec obvykle neutone. Nejčastěji tonou – a to docela hloupě – lidé, kterým se zdá, že už dovedou plavat dobře, ale kterým se to jen zdá…!

Jak jsem už říkal, časem jsme se i my dostali pravě do této zlověstné etapy. Zatím se nám všechno dařilo, a my jsme byli čím dál smělejší. Jenže Mars ještě nebyl pokořen. Ne, že bychom na to zapomněli docela, to ne! Ale žít ve věčném očekávání nějaké katastrofy, když je stále všechno v pořádku – to prostě nejde.

Vystřízlivění přišlo jako vždy zcela nečekaně.

Na Mars přiletěla další skupina. Mezi nováčky byly i dvě dívky. Samozřejmě že jim hned jeli ukázat i marsovský příboj.

Vanin si mnul spokojeně ruce.

A když došlo k představení, překonával doslova sám sebe. Děvčata vzdychala a tajila dech a v jejich očích zářil obdiv, o němž byl Vanin přesvědčen, že se po vrcholném čísle změní ve zbožňování.

Myslím, že už je vám jasné, co se stalo. Vanin se nechal zasypat.

Uplynulo deset minut… půl hodiny…! Vanin se neobjevil! Pomalu jsme začali být nervózní i my. Ale nikdo nic nepodnikl.

Myslíte, že to byla pitomost? Já myslím že ne. Vanin se přece už potápěl nesčetněkrát. Konečně, vždyť jsme se potápěli i my. Vzduchu měl na několik hodin… A pak, ta děvčata na břehu… Tentokrát to Vanin zřejmě protáhne déle než obvykle. Jestli ho polezeme vytahovat a on se s chechtáním vynoří, budeme vypadat jako troubové.

Jenže čas plynul!

Ten zatracený strach ze směšnosti! Nakonec jsme přece jen do příboje vlezli, abychom zjistili, co se děje. Těm na břehu jsme řekli, že se jdeme také vykoupat. V takové situaci jsme pochopitelně mohli Vanina hledat jen tak kradmo, aby si toho nikdo nevšiml.

Ale nenašli jsme nic. Prostě nic!

To už jsme se vykašlali na všechno předstírání.

Už jste někdy kopali mazlavý jíl? Jestli ano, tak si můžete udělat alespoň přibližnou představu, jak nám přitom asi bylo.

Našli jsme ho, až když příboj opadl. To už mu dávno došel kyslík. Žádná tajemná katastrofa. Vanina prostě zatáhl nějaký spodní proud pod skalku, odkud se nemohl dostat ven, protože ho stále srážel nápor písečných vln.

Hloupá náhoda, na jakou mohl zahynout kdokoliv z nás!

Opravdu? Hloupá byla určitě, to souhlasím. Ale v tom, že první obětí Marsu se stal právě Vanin, vidím přece jen jistou zákonitost. Na dně příboje číhala nešťastná náhoda na každého. Ale riziko padnout do pasti bylo u Vanina přece jen nesrovnatelně větší než u kohokoliv z nás. Potápěl se do příboje častěji a kurážněji. A taky tam lezl proto, že nováčkové v tom viděli náramnou odvahu.

Nebudu se s nikým hádat, jestliže se ukáže, že můj příběh není zcela pravdivý. Pouze jsem vyložil fakta a stává se, že řetěz událostí, jenž přivede člověka do nějaké situace, může být ukován docela jinak, než se nám na první pohled zdá.

Ale o to ani nejde!

Dívám se na příboj, na řadu těžkopádných vln, v nichž se nic nezrcadlí, a přemýšlím.

Teď už se v příboji nikdo nekoupe. Ale až bude Mars definitivně osídlen, zase se tady budou lidé koupat. To je přirozené. Jenže to už bude mít všechno své místo, všechno budeme znát a na každém bodě planety bude přesně vyznačena hranice mezi bezpečím a nebezpečím, mezi smělostí a zbabělostí i mezi odvahou a zbytečným rizikem.

To všechno bude!

Jenže se to bez Vaninů asi neobejde.

Jurij Tupicyn

HRANICE RIZIKA

Expedice Maják pracovala v pásu asteroidů mezi Marsem a Jupiterem. Základnou byla mateřská loď Regel, která nesla šest malých výzkumných člunů. Ty už neměly jména a lišily se jen číselným označením: MVL-1, MVL-2, MVL-3 až MVL-6.

Jedním z úkolů expedice byl i soupis asteroidů a meteorických rojů sluneční soustavy. Planetky s nestabilními oběžnými drahami byly vybavovány majáky. Přitom členové expedice zkoumali možnosti využití asteroidů jako stálých kosmických stanic.

Hlavní tíha výzkumných prací ležela na posádkách malých expedičních člunů a pracovní program od nich vyžadoval maximální soustředění, odbornou kvalifikaci i pilotní mistrovství. Let mezí asteroidy nápadně připomínal plavbu mezi korálovými útesy Indického oceánu, a to plavbu bez mapy a bez majáků.

Zvláštní shodou okolností to byl skoro vždycky expediční člun MVL-1, který pronikal do neprozkoumaných oblastí jako první. Posádku tvořili kapitán Larin a palubní inženýr Šegel. Oba se stali členy expedice Maják vlastně až na poslední chvíli, když krátce před odletem tragicky zahynuli jiní dva členové expedice.

V den, kdy se setkali s asteroidem, který byl později označen jejich jmény, pronásledoval posádku MVL-1 jeden neúspěch za druhým.

Nejdřív ztratili spojení s mateřskou lodí. To konečně nebylo nic mimořádného. Zkoumaná oblast shluku planetek byla plná prachových částic, které odrážely rádiové vlny stejně spolehlivě jako kovová mřížka. Ale pro klid svědomí bylo přece jen nutné trochu se pohrabat v radiostanici dálkového spojení a zkontrolovat jednotlivé bloky. Byla samozřejmě v pořádku. Nicméně spojení se základnou se obnovit nepodařilo.

Sotva byli hotovi s radiostanicí, vysadilo autogiro na čelní raketce s televizní kamerou pro vizuální průzkum. Nezbývalo než stáhnout raketku na palubu a znovu se dát do práce.

MVL-1 zatím pokračovala v letu skoro naslepo a posádka se musela spokojit s informacemi jediného širokopásmového palubního lokátoru. V tak hustém shluku asteroidů to ovšem zdaleka nebyla jednoduchá, a tím méně bezpečná záležitost.

Larina ani nepřekvapilo, když se ozval poplašný signál.

Snad jen v kosmu jsou možné tak nečekané a okamžité přechody od všední práce k maximálnímu vypětí smyslů, vůle i schopností. Někdy je to děsivé, někdy únavné, ale vždycky nečekané.

Larin odhodil nářadí a bleskově se prosmýkl kolem Šegela ke svému křeslu. Než se palubní inženýr usadil vedle něho, měl pásy zapjaty a štít přilby hermeticky uzavřen. Šegela dráždila vlastní pomalost a úporně i marně se ji snažil překonat. Spěch se však měnil v uspěchanost, jeho pohyby byly nervózní a ztrácely obvyklou jistotu.

„Jen klid, Olegu,“ otočil k němu hlavu Larin. „Nic se neděje. Jenom nějaký asteroid nebo větší meteorit.“

Larinovy prsty běhaly po spínačích s rychlostí a bravurou, kterou by mu musel závidět leckterý klavírní virtuos. Automaty se ochotně podřizovaly jeho příkazům a na čelní obrazovce se objevovaly potřebné informace, které Larin četl nahlas. Nedělal to pro své potěšení. Byl to předpis. Palubní inženýr pozorně naslouchal a čas od času se přimhouřenýma očima podíval na zelené stínítko, kde zářil jasný bod – odraz asteroidu.

„Vzdálenost sto devět tisíc tři sta metrů… Přesný průměr není stanoven. To znamená, že je menší než čtyři sta metrů… Oběžná rychlost ke Slunci…“ Larin se odmlčel.

„A hleďme,“ konstatoval bez valného zájmu Šegel, který si přečetl na obrazovce další údaje. „Host z kosmu. Máme se za ním honit? Stejně za chvíli opustí sluneční soustavu.“

Lhostejnost palubního inženýra by se mohla zdát zvláštní, ale takoví ‚hosté‘ byli už docela všední. Obvykle je nechávali plavat, protože honit se za nimi vyžadovalo neúměrně mnoho paliva a výsledky nepřinesly obvykle nic nového.

„Co kdybychom se za ním přece jen podívali? Mohlo by tam být něco zajímavého…“

„To jo! Něco nevídaného a neslýchaného.“ usmál se Šegel a přejel si prstem po kořeni nosu. „A co bude s tou raketkou?“ kývl hlavou k rozebranému průzkumníkovi.

Larin ještě chvíli váhal, ale pak se rozhodl:

„To nic. Prohlédneme si ho bez průzkumné rakety. Prostě si na něj vylezem.“

„Instrukce?“ připomněl stále flegmatický inženýr.

Instrukce totiž zakazovaly přímý výzkum nebeských těles bez předcházející vizuální kontroly televizními kamerami.

„Co má být?“ pokrčil rameny Larin, který už naváděl MVL-1 na příslušný kurs. „Můj milý, instrukce není dogma, ale návod k jednání. Kromě toho i instrukce připouští ve zvláštních případech vlastní iniciativu.“

„Škoda že nemáme spojení s Regelem.“

„To je fakt,“ přisvědčil Larin a upřeně se podíval na svého palubního inženýra.

Šegel pochopil a usmál se.

„Co koukáš? Když to instrukce připouští, tak projevíme iniciativu. Nebo myslíš, že se bojím?“

Larin spokojeně přikývl a měkce stlačil akcelerátor. Hučení se pomalu měnilo v ostrý svist, který stále stoupal a v okamžiku, kdy byl už takřka nesnesitelný, náhle zmizel. Teď už oba slyšeli jen tichý šum, připomínající nekončící povzdech nabíhajících mořských vln.

Zářící bod na stínítku lokátoru se takřka nepozorovatelně pohnul a MVL-1 nabrala kurs k asteroidu, vstříc vlastní záhubě…

Jenže kdo to v té chvíli mohl tušit.

Z předběžné zprávy mateřské lodi Regel: …MVL-1 byla objevena ve čtvrtém sektoru vnějšího pásma asteroidů záchrannou lodí H-4. Na její volání havarovaný člun neodpovídal.

Při prohlídce MVL-1, provedené z bezpečné vzdálenosti, bylo zjištěno, že obšívka člunu je silně poškozena radiační korozí. Dále bylo konstatováno, že záření zcela zničilo veškeré vnější lodní nástavby a zařízení včetně korekčních trysek a antén. Lodní vstupy a průzory – včetně havarijních – byly spečeny tak, že to vypadalo, jako by byly svařeny. Charakter poškození MVL-1 potvrzoval předpoklad posádky záchranné lodi, že k havárii došlo v místě mimořádně intenzívní světelné exploze, která byla pozorována i na mateřské lodi Regel.

Ve vzdálenosti přímé viditelnosti začal Šegel s průzkumem asteroidu. Byl to vlastně jakýsi nepravidelný kovový balvan o rozměrech tři sta deset krát sto dvacet na dvě stě dvacet metrů.

„Vždyť jsem to říkal,“ konstatoval mrzutě. „Docela obyčejný feroniklový asteroid. To nám tak stálo za tu honičku.“

Larin mlčel. Napjatě sledoval údaje na centrální obrazovce a připravoval, se na nejdůležitější okamžik své práce, na bezprostřední kontakt s asteroidem ve sféře jeho gravitačního pole. Opatrně manévroval korekčními tryskami a veškerou pozornost soustředil na udržování planetky přesně ve středu zaměřovacího kříže.

Vzdálenost člunu od asteroidu se zmenšovala.

Tři tisíce metrů, dva… tisíc…

Teď už to vypadalo, jako by se MVL-1 k planetce nepřibližoval, ale klesal na její povrch.

Šegel, který se v této fázi letu také soustředil na údaje přístrojů, najednou nečekaně zavelel:

„Stop! Brzdit!!“

Larinova reakce byla bleskurychlá. Náraz brzdicích trysek zachvěl lodí a MVL-1 zůstal nehybně viset ve vzdálenosti osmi set metrů nad asteroidem.

Larin se tázavě obrátil k Šegelovi.

„Je radioaktivní!“ řekl překvapeně Šegel.

„Cože?“

Larinův údiv byl pochopitelný. Nikdo se zatím nesetkal s radioaktivním kosmickým tělesem. A pokud si Larin pamatoval, radioaktivní meteorit či planetka byly neznámé pojmy. Ale Šegel měl pravdu. Kontrolka distančního indikátoru zářila a číselný display ukazoval prudký vzestup radioaktivity.

„Není to snad nějaká anomálie pozadí?“ zeptal se Šegela. „To by mohlo být… Třeba nějaké poruchy na Slunci nebo fluktuace kosmického záření…“

„Vyloučeno!“ odmítl palubní inženýr jeho úvahy. „Paprsek indikátoru je moc úzký na to, aby mohl zaznamenat rušivá záření.“

„Zvláštní,“ zavrtěl hlavou Larin a prsty se mu rozběhly po přístrojové desce, aby si vyžádaly potřebné informace z počítače. „Ale hladina radioaktivity není tak vysoká. Rozhodně není nebezpečná. Tam by se dalo klidně i poobědvat.“

„M-no,“ protáhl Šegel. „Určitě nebude vyšší než u čistého uranu.“

Larin se usmál:

„A co když je to uranový meteorit?“

„Už jsi o něčem takovém slyšel?“ Šegel se na chvíli odmlčel. „Na druhou stranu ovšem… Proč ne? V každém případě je naší povinností to prozkoumat. Škoda že nemáme spojení se základnou.“

„Škoda,“ přisvědčil Larin a znovu zapnul manévrovací trysky.

„Ale pomalu, Larine!“ řekl Šegel nezvykle naléhavě. „Opravdu jen co noha nohu mine!“

„Proč?“

„Protože zatím nevíme, co to udělá při přiblížení. Jdeme doslova do tmy a ještě se zavázanýma očima.“

V Šegelově hlase zněla opatrnost. Larin se přezíravě usmál, ale přikývl.

MVL-1 ještě kousíček popolezla a Šegel nespouštěl oči z přístrojů. V očích měl napjaté očekávání, rozpaky a nakonec strnulý údiv.

„Co se děje?“ zeptal se Larin, který už to nevydržel.

Šegel jen pokývl k přístrojům, a neodtrhl od nich oči. „Vidíš, jak ta radioaktivita roste?“

„No a co? To je přece normální, že roste.“

„Jenže roste rychleji než se čtvercem vzdálenosti!“

Larin si informaci nechal projít hlavou a pak znovu zahřměla tryska brzdícího motoru. MVL-1 se zastavil čtyři sta metrů nad povrchem asteroidu.

„Tak co je?“ zeptal se podrážděně inženýr. „Proč stojíme?“

„Kam ten kvalt? Nejdřív bychom se měli dovědět, proč ta radioaktivita tak rychle stoupá, ne?“

„To jistě. Jenže na to se musíme dostat trochu blíž.“

„Ještě blíž?“

„Ovšem!“ Šegel byl velmi vzrušený. „Nejlíp na dotyk.“

„Ty chceš přistát? To snad ne. Tohle musíme opravdu nejdřív pořádně uvážit,“ odporoval klidně Larin. „Ten anomální růst radioaktivity je moc zvláštní. Co když tady dochází k nějaké interakci mezi asteroidem a naší lodí?“

„To je možné. Ale jak to chceš zjistit na takovou vzdálenost?“

„Můžeme zkusit gamazářič.“

„I tak je to daleko.“

„To je fakt,“ připustil Larin. „Na samé hranici… Ale co nám brání to vyzkoušet?“ Sotva zadržel úsměv, když viděl, jak Šegel netrpělivě trhl rameny. Bylo nad slunce jasnější, že jeho inženýra posedla objevitelská horečka a že už každou žilkou těla je tam – na asteroidu.

Larin stiskl spoušť a světla člunu ve chvíli energetického výboje na okamžik pohasla.

Povrch asteroidu byl zasažen několika vlnami záření. Zpočátku měkkým rentgenovým a nakonec úzkým svazkem tvrdých gama paprsků.

Z předběžné zprávy mateřské raketové lodi Regel: …Světelná exploze měla nenormální jaderný charakter, jenž se výrazně odlišoval od obvyklých řetězových reakcí štěpení a syntézy. Především trvání exploze bylo abnormálně dlouhé. To znamená, že se jednalo spíš o záblesk než o explozi jako takovou. Exploze měla dále za následek, že podstatná část hmoty asteroidu se rozpadla na částice řádově velikosti molekuly. Množství uvolněné energie bylo při výbuchu mimořádně malé a lze ho srovnat s množstvím energie uvolňované při chemických reakcích.

Za třetí: devadesát procent energie se při výbuchu uvolňovalo jako elektromagnetické záření relativně nízké frekvence.

Po simulaci těchto událostí na centrálním komputeru lodi Regel lze prohlásit, že pozorovaný jev lze vysvětlit hypotézou Dinkova-McDonalda, jež byla publikována v osmdesátých letech dvacátého století a dnes je téměř zapomenuta. Podle této hypotézy může existovat kromě hmoty a antihmoty také ještě hmota neutrální, případně antineutrální. To znamená, že při výzkumu vesmíru se lidstvo může setkat nejen se světy a antisvěty, ale i se světy neutrálními a antineutrálními.

Elektromagnetické impulsy, které se odrazily od krystalických mřížek molekul a atomů asteroidu se vracely k přijímači gamazářiče a přinášely vyčerpávající informace o struktuře jeho hmoty. Palubní počítače je během několika zlomků sekundy rozšifrovaly a předaly na obrazovku.

„Železo!“ vydechl užasle Šegel, který si pro jistotu údaje počítačů přečetl několikrát. „To nejobyčejnější meteorické železo s příměsí niklu a kobaltu.“

„Fakt, železo,“ přikývl zamyšleně Larin.

Šegel se k němu rozčileně otočil:

„Ale železo přece nemá žádné izotopy s dlouhou dobou rozpadu!“

Larin mlčel a čekal.

„To by znamenalo, že tenhle zatracený asteroid musel vzniknout doslova v téhle chvíli!“

„Proč ne?“ pokrčil klidně rameny Larin.

„Protože je to nesmysl! A i kdyby,“ připustil Šegel, „pak je naší povinností to důkladně prozkoumat!“

Larin se pozorně zadíval na rozčileného inženýra: „A když to bude právě naopak…?“

„Naopak? Já ti nerozumím.“

„No, že asteroid nevznikl, právě v této chvíli, jak říkáš, ale naopak, že dožívá právě teď svoje poslední dny nebo hodiny… Ten prudký vzestup radioaktivity by mohl znamenat, že co chvíli vybuchne.“

„Pak to tím spíš musíme prozkoumat!“ Šegel se díval na kapitána s jistým údivem. Copak nechápe něco tak samozřejmého?

Teď už se inženýr Šegel vůbec nepodobal tomu opatrnému, trochu flegmatickému odborníkovi, který ještě před chvíli naléhal na Larina, aby se k asteroidu přibližoval jen krok za krokem.

Larin si najednou vzpomněl na Šegelovu nepodařenou lásku i rodinný život a pochopil proč tomu tak je. Šegel patřil jen a jen vědě a na světě nebylo nic, co by mohlo tuto prioritu ohrozit. Šegel sloužil vědě nadšeně, bezvýhradně a nezištně. Vlastně je to samozřejmé, uvědomil si Larin. Jinak by nikdy nemohl vydržet to nervové vypětí, ve kterém ustavičně žili.

„A co když přímý kontakt člunu s asteroidem urychlí jaderný rozpad?“ připomněl.

„Když si dáme pozor, dokážeme včas zmizet.“

Larin měl na jazyku otázku, co bude, když si pozor nedají, ale pak si to rozmyslel.

Šegel si všiml jeho zaváhání a řekl:

„Samozřejmě, riziko tady je… Ale vědecký výzkum je boj, a ne procházka růžovým sadem. A uvědom si laskavě, že radioaktivní asteroid je přímo nevyčerpatelná studnice všech přírodních záhad. Tím spíš, že vykazuje takovou anomálii! Gamasondáž nám koneckonců dala informace jen o vnější vrstvě asteroidu. Ale co je uvnitř?“ Šegel hledal nějaký ohromující argument. „Co když je tam atomová elektrárna, nebo motor na jaderný pohon…?“

Larin se rozesmál:

„Takže by to mohla být maskovaná loď nějakých lstivých mimozemšťanů?“

„Co se směješ? Bylo snad na Zemi málo projektů na využití asteroidů pro kosmické laboratoře? Proč by ti mimozemšťané museli být zrovna lstiví?“

„Jenže je tu otázka, jestli máme právo takhle riskovat jen na základě pouhých domněnek.“

„Jakých domněnek? Tady jsou fakta! Riskujeme ve jménu vědy. A míra rizika…?“ Šegel se odmlčel a pokrčil rameny. „Co je to vlastně riziko?“

No jo! pomyslel si Larin. Co je to vlastně riziko? Vždyť i teď, v době takřka generálního výzkumu kosmu, sedí řada lidí na Zemi a ani je nenapadne, že by se mohli přidat. A nejsou to žádní zbabělci. Konečně, je snad málo profesionálních kosmonautů, kteří považují lety v pásu asteroidů za nepředložený hazard? Vždyť ani na Regelu není moc takových, kteří by se ochotně vydávali na průzkum ve člunech MVL!

Co vlastně nutí lidi riskovat?

S Šegelem je to jasné. To je fanatik vědy. Ale co on, Larin? Jistě, je tu neopakovatelná radost z vítězství, z vědomí vlastní síly i z pocitu převahy nad slepým a vrtkavým osudem. Svou roli tu hraje i hrdost a vzrušeně obdivné pohledy ostatních. Ale to přece není všechno… Je to snad onen nedefinovatelný pocit, který člověk zakouší, když se pohybuje na samé hranici rizika…?

„Tak co?“ přerušil jeho úvahy Šegel.

Larin se na něj tázavě podíval.

„Chápeš, že nemáme právo nechat jen tak uletět takovýhle objekt. To by byl zločin.“

Larin se znovu rozesmál:

„Co mě přemlouváš? Ty myslíš, že nechci být slavný? Riskneme to. Podle všeho tu o nic nejde, ale musíme mít oči na šťopkách!“ Přestal se smát a dodal: „Jenže je nesmysl, abychom riskovali oba i s lodí. Ta zůstane tady a já se tam vypravím sám.“

„A co já?“ ohradil se Šegel.

„Ty v krajním případě obohatíš svou milovanou vědu novými objevy.“

„Zneužíváš svého postavení i toho, že jsi starší,“ zachmuřil se Šegel.

„Zbytečně se čílíš,“ uklidňoval ho Larin. „Jsem opravdu starší a taky zkušenější. A pak – nepokouším čerta poprvé.“

Šegel zavrtěl rozhodně hlavou.

„Ne! Tak to ať jde ten zatracený asteroid do háje!“

„Když myslíš…,“ řekl Larin a zadíval se čelním průzorem na gigantický balvan kovu, který jim zakrýval výhled na hvězdy.

„Nic nemyslím! Půjdu já!“

Larin neodpověděl.

„Andreji,“ řekl Šegel tiše, když už ticho trvalo příliš dlouho, „Andreji, prosím tě…“

Z předběžné zprávy expedice Maják na mateřské raketové lodi Regel:

Obraz hmoty neutrálního světa lze názorně ilustrovat na vlastnostech nejjednoduššího chemického prvku – vodíku.

Atom vodíku v našem normálním světě tvoří protonové jádro s obíhajícím elektronem. Antivodík, jak známo, tvoří antiprotonové jádro s obíhajícím pozitronem. Jádro atomu neutrovodíku ve hmotě, kterou jsme zjistili ve zbytcích asteroidu, tvoří neutron, kolem něhož obíhá elektron s antineutrálním nábojem.

Jestliže však hmota s antihmotou anihilují, pak neutrální hmota může za určitých podmínek koexistovat s normální hmotou našeho fyzikálního světa relativně dlouhou dobu. Protipólem hmoty neutrálního světa je hmota antineutrální, jež navzájem reagují stejně jako hmota a antihmota v kategoriích našeho fyzikálního světa. Struktura prvků těchto dosud neznámých forem hmoty je zřejmá.

Výsledky výpočtů založených na Dinkovově-McDonaldově hypotéze dokazují, že zmíněný asteroid tvořil skutečně monolitický balvan neutrálního železa, který vnikl do sluneční soustavy.

V masivním skafandru připomínal Šegel robota, nebo ještě spíš středověkého rytíře.

Než opustil výzkumnou loď, na okamžik se zastavil, jako by měl skočit do studené vody. Zamrazilo ho.

Teprve ve chvíli rozhodujícího kroku, který ho měl odnést z bezpečí člunu, si uvědomil míru rizika, jemuž jde vstříc.

Kolikrát záviděl Larinovi jeho klid při práci v kosmu. Pro něj bylo všechno jasné a jednoduché. Riziko a nebezpečí jako by ani neexistovalo, jako by to všechno byla jen nudná všední práce. Šegel cítil, jak mu buší srdce.

„Připraven?“ ozval se ve sluchátku Larinův klidný hlas.

„Připraven,“ řekl Šegel a vykročil.

Najednou byl ve zvláštním světě, kde nebylo nahoře ani dole a všude, kam pohlédl, byly jen hvězdy. Pravda, dojem bezedné kosmické propasti teď poněkud rušil gigantický balvan asteroidu, který těžce a jako bez pohybu visel nedaleko lodi. Šegelovi se zdálo, že je na dosah ruky.

Nacvičenými pohyby vyrovnal svou polohu a zkontroloval přístroje.

„Všechno v pořádku.“

„Všechno v pořádku,“ opakoval Larin. „Sleduju tě. Zlom vaz!“

Šegel zapnul trysky skafandru. Ozval se tlumený svist a těleso průzkumného člunu, pomalu odplouvalo dozadu. Za pár okamžiků se dostal ze stínu člunu a zdálo se mu, jako by ho zprava udeřila záplava oslepujícího slunečního světla.

Na průzračném štítu přilby zazářily zlaté pablesky. V okamžiku, kdy rychlost dosáhla čtyř metrů za sekundu, Šegel vypnul motor a dál letěl setrvačností. Takřka nespouštěl oči z indikátoru radioaktivního záření, jehož úroveň stoupala stále rychleji. Dokonce mnohem rychleji, než si byl ochoten připustit, a to ho znepokojovalo. Ale skafandr zatím spolehlivě stínil dávky záření a vnitřní indikátory ukazovaly, že k limitu normy je ještě daleko.

Nerovný povrch planetky, zjizvený mělkými krátery, mu narůstal před očima.

Šegel se obrátil na záda a zahlédl MVL-1, která byla stále menší a menší, až mu připadala jako neskutečná hračka.

Teď už cítil, že rychlost jeho pohybu začíná neznatelně narůstat, K povrchu asteroidu mu zbývalo několik desítek metrů. Zapnul brzdicí trysky a přesto se mu zdálo, že se na něj nezadržitelně řítí tisíce tun kovu.

„Přistávám,“ oznámil chraptivě.

Uvědomil si, jak je rozčilený. Srdce cítil až v krku a bál se, že jeho údery musí slyšet i Larin.

Znovu upravil svou polohu a natáhl nohy. Pár metrů nad povrchem zapnul magnety v podrážkách, aby se udržel na povrchu asteroidu.

Pak nastal okamžik nepřehledného zmatku, v němž se všechno pomíchalo v šílené směsici pocitů a událostí.

V přilbě zazářily červené záblesky signálu nebezpečí a výstražný tón mu připomněl bzučení čmeláka. Cítil, že se nohama dotkl povrchu asteroidu, ale neudržel se na něm. Navzdory silnému magnetickému poli se při dopadu odrazil a znovu se pomalu vzdaloval.

Čmelák bzučel stále silněji a naléhavěji. Vlastně to už nebyl ani čmelák, ale podrážděný roj včel. Záblesky signální lampičky následovaly tak rychle za sebou, že tvořily souvislou nachovou záři.

Co se stalo? napadlo Šegela a ledová ruka strachu mu sevřela hruď. To je přece signál nebezpečí jaderné exploze. Ale proč?!

Myšlenky bezmocně tápaly ve tmě a přitom si stále naléhavěji uvědomoval, že nemá čas. Vteřiny, dokonce zlomky vteřin teď rozhodovaly o jeho osudu i o osudu člunu.

Údaje indikátorů lhostejně zaznamenávaly lavinovitý nárůst radiace.

Schylovalo se k jadernému výbuchu.

„Odveď loď!“ křikl Šegel a snažil se dosáhnout neposlušnou rukou na páčku svého reaktivního motoru. „Rychle!“

„Zapni magnetické pole!“ ozval se ve sluchátkách Larinův rozhodný hlas.

„To už je dávno zapnuté. Říkám ti, abys zmizel!“

Uvědomil si, že bzučení čmeláka slábne a záblesky signální lampičky jsou pomalejší. Podíval se na indikátory a zjistil, že hladina radioaktivity se vrací k normě… Vyšlo to! Šegel najednou ochabl. Cítil, že není schopen udělat jediný pohyb. Na tváři mu vystoupil pot a jeho praménky ho nepříjemně lechtaly na krku.

„Olegu!“ ozval se opatrně, téměř šeptem Larin.

Inženýr zavřel oči a pootočil hlavu. Ale v ústech měl sucho a nebyl schopen odpovědět.

„Olegu!!“ zařval Larin.

„Všechno je v pořádku,“ vyrazil ze sebe konečně Šegel.

Ve sluchátkách se ozvalo něco, jako když štětkou přejede po slabé vrstvě písku. To Larin vydechl úlevou.

Šegel zatřásl hlavou a konečně nahmatal ovládací páčku motoru.

„Vracím se,“ oznámil Larinovi.

„Ale vem to hopem!“ řekl Larin, jehož hlas zněl teď trochu provinile. „Radioaktivita asteroidu stoupá.“

„Cože?“ vydechl překvapeně Šegel.

„Že stoupá. A dost rychle,“ opakoval Larin, který si myslel, že Šegel nerozuměl.

Inženýr se už na nic neptal. Zatnul zuby a stiskl akcelerační páčku motoru až na doraz. Znovu cítil srdce až v krku. Jemný svist reaktivního motorku se změnil v ohlušující řev.

Když se Šegel vrátil na palubu dosud nehybně stojícího průzkumného člunu, okamžitě z jeho trysek vyrazil modravý snop plamenů a MVL-1 se začal rychle vzdalovat od záludného balvanu.

V tom okamžiku asteroid explodoval. Mrak oslepujícího žáru zakryl téměř polovinu viditelného obzoru. Mohutný proud korpuskulárního záření udeřil do štítů lodi, sežehl vnější vrstvy kovové obšívky a zářící mrak rozžhavených plynů zahalil bezmocný vrak.

Z předběžné zprávy expedice Maják na mateřské lodi Regel:

Charakteristickou vlastnosti fyzikálně neutrální hmoty vůbec a neutrálního železa zvlášť, je spontánní kvazi-stabilita. V prostředí částic našeho normálního světla dochází v jádru atomu neutrálního prvku k postupné přeměně neutronů v protony a v plášti atomu se změní antineutrální částice v elektrony. Hromadění elektronového potenciálu na povrchu těles tento proces dále zintenzivňuje. Roli katalyzátoru takového procesu může sehrát i relativně slabé magnetické pole, jehož vliv může vést k pomalé řetězové reakci. Důsledkem je pak lavinovitá přeměna neutrální hmoty ve hmotu z našeho hlediska normální. Proces je provázen postupným rozrušením krystalické struktury a rozpadem neutrální hmoty na atomy s následnou rekombinaci molekul do jednotek vyššího řádu.

Ruce náčelníka záchranného oddílu se přece jen chvěly vzrušením, když přiložil plazmový zářič ke spečeným švům průlezu vraku MVL-1 a stiskl spoušť.

Zpětný náraz ho prudce odhodil zpět a nebýt záchranného pásu, zmizel by zřejmě beze stopy kdesi v kosmu.

Plazmový výboj propálil vnější štít jako list papíru. Do vzniklého otvoru zasunuli mikrofon.

Hlasy záchranářů ztichly jako na povel.

Zohavený MVL-1 obklopilo nezměřitelné pole lidských nadějí, obav a pochybností.

„Mikrofon!“ ozval se unavený hlas inženýra Šegela.

„Jen klid, chlapče!“

„Jaký klid? Říkám ti, že je to mikrofon!“

„Jistě, to ten asteroid…“

„Běž k čertu s asteroidem. Larine! To je záchranný oddíl.“

„Ovšem, Olegu. Samozřejmě že to jsou záchranáři. Jen klidně lež. Tři sta rentgenů není žádný špás. Ale vydrž! Buď chlap!“

Vrak MVL-1, zničený světelnou bouří, se matně leskl v šikmých paprscích slunce jako kus ledu.

Askold Jakubovskij

STRÁŽCE KOSMU

Červená skřínka

Pršelo.

Zdálo se, že dešťové kapky letí v oslepující záři reflektorů kamsi vzhůru.

Docela jako husté roje varavusů.

Jenže ti tam nebyli. Oslepující hranice světla zatlačila noční život Lucifera do husté, téměř hmatatelné tmy.

Lilo.

Voda nestačila odtékat z betonové plochy a dopadající kapky s pleskáním čeřily rozbíhající se kola. Pozoroval jsem, jak nakládají výsadkový člun.

Nejprve přinesli Červenou skřínku.

Podle předpisu jsem nahlas a zřetelně pronesl formuli, kterou jsem se zříkal svých práv a povinností, odepjal jsem odznak, sejmul přilbu a svlékl kombinézu. I s pistolí jsem to všechno uložil do Červené skřínky, která se okamžitě zavřela. Pak přišel komodor, přiložil ruku k přilbě a ti dva, co stáli vedle, zvedli skřínku a odnášeli ji k můstku.

Podél jejich cesty stála v pozoru posádka raketového člunu.

Voda stékala z komodorovy přilby, leskla se na uniformách posádky, na rukou i na Červené skřínce.

Kapky deště zářily jako jiskry…

Z reflektorů se lilo světlo na mlčenlivý zástup lidí kolem. Nikdo z nich se na mě ani nepodíval, i když jsem byl ještě před několika minutami Hvězdným Argusem a Soudcem a měl jsem moc rozkazovat Timovi, i těmto lidem, i komodorovi Persea – všem!

Ještě před několika minutami jsem byl součástí Zákona kosmu, jeho rukama, očima i nástrojem. Najednou pocit prázdnoty a zbytečnosti. Jako by to byl sen. Teď mi asi Tim poklepe na rameno, já se probudím a za žaluziemi uvidím slunce. Pak přiběhne Quik a začne se drbat za uchem.

Ale nebyl to sen.

Lidé si mi ještě netroufali pohlédnout do očí. V jejich vědomí jsem byl stále ještě stookým, věčně bdělým Argusem.

Byl…

Kde vůbec je ten můj starý život, který byl? A kde je laskavá a hravá Quik? A kde je geniální Glenn? A kde jsem já – ten bývalý já?

Jsou pryč. Glenn, Quik i já jsme odešli, abychom se už nevrátili.

Z minulosti se nikdo a nic nevrací.

Ani jsem si nevšiml, kdy odnesli skřínku. Ale Tim a kolonisté se jistě dívali. Velké Štochlovy oči za ní slídí ještě teď. I když nevidím jeho ruce složené za zády, vím, že na nich má pouta.

Skřínku odnesli.

Komodor se obrátil a s přísnou tváří mě pozdravil. Pak pokynul rukou a dva muži eskorty odváděli Štochla. Za nimi, už bez eskorty, šli vysídlenci!

Stoupali po skřípajícím můstku zamračení a promoklí. Šli mlčky. Pak bylo ticho. Dokonce ani déšť už nehučel jako předtím. Zaslechl jsem vzdálený řev zagravů a těžké kroky mouta. Celou tu dobu se motal kolem a čas od času bylo slyšet praštění stromů, o které si drbal hřbet. Znovu zavytí zagravů, znovu těžké kroky. Pak tma divoké a strašné noci Lucifera. Oddělovaly nás od ní jen hranice světel reflektorů.

Ale raketa za chvíli odletí a světla pohasnou. Zůstane noc, strach a samota. I strach ze samoty…

Zůstane však také Tim a jeho psi.

Nakládali poslední bedny s Timovými nálezy. Tahle byla sto dvacátá třetí. Zvedli můstek a startovní pole se vyprázdnilo. Čelisti palubních vrat se s rachotem zavřely. Voda, která z nich stekla, se rozstříkla u mých nohou.

Teď odletí.

Argusové se vrátí do kosmu a já zůstanu sám, jako by tady nebyl ani Tim, ani jeho psi.

Odlétají.

Zůstávám. Odhozený, nešťastný, osamocený Argus. To pálí! Rozběhl jsem se k člunu a vztahoval ruce k zavřenému štítu dveří. Marně! Je to vysoko. V zoufalství buším pěstí do zamaštěné podpěry, na níž spočívá člun. Pěst bolí a to mě vzpamatovalo. Mastnou špínu utírám o kalhoty. Pomalu se obracím, ale to už mě drží Tim a táhne mě ke kraji startovního pole.

Za námi jdou i zmoklí psi.

Na kraji startovní plošiny jsem se obrátil.

Teď už tam stála jenom raketa. Na její špici, asi tak dvacet třicet metrů nad zemí, se rozsvítila startovní světla. Červené záblesky stékaly po pancířích rakety v praméncích vody.

Sestoupili jsme po několika stupních z plošiny. V tom okamžiku zavyly startéry. Pronikavě a zoufale. Stotunová šalupa vyla a sténala a naříkala, jako by věděla, co cítím.

I Lucifer ztichl, poděšen tím železným vytím. Nebyl tu nikdo, kdo by dokázal tak řvát a tolik si zoufat. Poprvé jsem vnímal stroj jako živý organismus a cítil bolest a únavu kovu. Kdo mu mohl rozumět lépe než já? Vzpomínal jsem na skřípění přetížených raket, na pláč kovu drceného nepředstavitelným tlakem, i sténání bortících se konstrukcí.

Proč by nemohla bolest zasáhnout i molekuly toho nejpevnějšího kovu?

Přestaň už sténat a zaber! řekl jsem raketě. Zaber! přikázal jsem znovu, abych jí pomohl.

V kokpitu konečně někdo zapnul motory a půda Lucifera se nám zachvěla pod nohama. Psi se nám přitiskli k nohám.

Z trysek vyšlehly žhavé plameny a na jejich zářivém rostoucím sloupu se šalupa začala pomalu, neochotně zvedat. Ještě se na okamžik zastavila, jako by váhala, nemá-li se vrátit, ale pak skokem vyrazila do tmy.

Zmizela, a my s Timem a se psy jsme se dusili horkými spalinami. Mech, který se stačil uchytit na betonu startovní plošiny, hořel.

Rachot motorů se rychle vzdaloval. Za okamžik přejde šalupa na oběžnou dráhu Persea a tam také skončí její osamocenost.

A moje…?

Dlouho jsem neslyšel a nevnímal nic než hřmění raketových motorů. Konečně se ke mně začaly dobývat obyčejné všední zvuky: řev mouta, šumění deště a křik vyrušených noktérií.

Reflektory hasly jeden po druhém.

Zvuky noci byly stále hlasitější. Kdesi v husté tmě lesa to hvízdalo, pištělo, hučelo, řvalo a dunělo, jako by někdo, najednou rozezněl tisíce tympánů. Hluk zač být nesnesitelný. Dlaněmi jsem si zacpal uši, ale marně. Dokonce i klidný Tim se rozčilil a vystřelil do vzduchu. Záblesk a rachot výstřelu nám na okamžik zjednal ticho.

„Asi nemám v pořádku nervy,“ řekl klidně Tim a zajistil zbraň.

„Pojďme domů,“ pokývl jsem hlavou. „Jsme unaveni. Všichni. I ti psi.“

„Však si odpočineš.“ řekl Tim s úsměvem. „Počítám, že teď tady budeš sedět jako na vejcích a nos ven nevystrčíš. Už to vidím… Bodejť bys nebyl utahaný… Ale! Buď nám vítán, krasavče!“

Tim rozsvítil baterku a kužel světla se opřel o moutovu hlavu. Ležel přímo na cestě a když otevřel tlamu, měl člověk dojem, že se otevřela vrata. Ale jeho oči byly skleroticky zarudlé. Na tom nemohly nic změnit ani těžké váčky pod očima a slizké bělavé pysky plné bradavic.

Po těle se mu hemžily bílé noktérie. Spousty. Ale to už jsem rozsvítil zářivky podél cesty až k domu. Mout uskočil, kdesi ve tmě zapraštěl strom, který se zlomil, a slyšeli jsme, jak pomalu, pomalu padá. Zapraskaly poslední větvičky a – ticho.

Teď už byla cesta nejen bezpečná, ale i pohodlná.

Šli jsme domů a psi se nám motali pod nohama. Ani jsem si nevšiml, že přestalo pršet. Nebe bylo jasnější a mezi mraky se objevily hvězdy. Tam někde byl i Perseus. Šalupa už bezpochyby zakotvila. Určitě… Nejdřív vystoupil zamračený komodor, pak vynesli Červenou skřínku a nakonec vyvedli Štochla. Pak šli neúspěšní kolonisté se svými zavazadly.

Brzy je vysadí na mateřské planetě, kde je čeká marný a nesmyslný život. Lucifer zatím bude čekat několik měsíců či let a možná že i desítky let na další, snad lepší kolonisty.

Tim se psy vešel do domu. Já jsem ještě zůstal venku a hledal po obloze Persea. Ještě před hodinou, jako Argus, jsem ho mohl vidět kdykoliv. Ted už ne. Kolonie zanikla, to je jednou jisté. V tomhle sektoru je moc málo lidí…

Tak kde je ten Perseus?

Konečně jsem ho spatřil.

Nebe zazářilo výbuchem světelné exploze a na Luciferu se objevily hluboké rozkmitané stíny. To začaly pracovat Perseovy motory. Hvězdy zmizely a na nebi se objevilo nové slunce. Pak se stíny pohnuly a Perseus se vydal na svou pouť. Odlétá… Na palubě jsou vysídlenci, Štochl a Červená skřínka.

Byl jsem najednou pyšný, když jsem viděl řízenou dráhu toho nového slunce. My lidé dokážeme někdy překvapovat sami sebe.

Dokázali jsme postavit Persea i prosadit Zákon. Kdo se nám dokáže postavit kromě nás samých?

Za zářivým bodem Persea se táhl kužel světla. Na své palubě odnáší pět dnů mého života. Vždyť to není ani týden, kdy sem Fram přivezla Červenou skřínku…

Ano, asi před šesti dny vynesli strážní kapitána Šustova z výsadkového člunu Fram Červenou skříňku. Kapitán stál stranou na široce rozkročených nohou, s rukou přiloženou k okraji přilby. Jeho lidé se na nás dívali s vážnou zvědavostí.

Vzpomínám si na to podivné vytržení, jež jsem cítil při tomto prvním setkání.

Tim je prostě blázen.

Je noc a on sedí a pracuje. Píše si něco. Brýle asi někde založil, takže šmejdí nosem po papíře a písmena rozmazává vousy. Píše, samozřejmě tlustou tužkou a hezky velká písmena, aby je vůbec viděl. Když je hotov, diktuje své poznámky komputeru a doplňuje je dalšími podrobnostmi a svými názory. Ať si dělá co chce! Šel jsem pod sprchu, převlékl se a šel spát. Ale nevydržel jsem klidně ležet.

Vstal jsem. Potřeboval jsem se s tím nějak vyrovnat. Chtěl jsem se vrátit do svého minulého života, ale nešlo to. Jako bych stál přede dveřmi, které jsem sám pečlivě zamkl a ztratil od nich klíč.

Byly to tvrdé a studené dveře.

Může mi někdo pomoci?

Tim? Nebo snad NIKI? Stál hned vedle, můj ochrance a přítel, storuký robot NIKI. Poplašeně mrkal ohýnky indikátorů a marně se snažil pochopit mé přání.

„Chci se znovu stát tím, čím jsem byl, rozumíš? Takový, jaký jsem byl!“

Ale v hloubi duše jsem byl pořád ještě Argusem a Soudcem; pronásledoval jsem Zlo zalykaje se rozhořčením.

„Chceš něco jíst?“ zeptal se Tim. „Ovšemže chceš!“ odpověděl si.

Vstal a aniž přerušil svůj diktát, začal připravovat večeři. Pochodoval mezi vařičem a psacím stolem a diktoval; postavil vodu na oheň, z ledničky vyndal dva kusy masa, hodil je na pánev a – diktoval. Jindy jsem se bavil, když jsem ho přitom pozoroval, ale dnes…

Zadíval jsem se na police, s řadou skleněných dóz a baněk, kde byly uloženy biologické preparáty. Pomáhal jsem je Timovi sbírat a dost jsem přitom riskoval. Najednou mi to připadalo jako zanedbatelná maličkost.

Tim nepřestával diktovat:

„…dále byla zjištěna biologicky aktivní hmota typu C-131. beztvará, pohyblivá. Její proměny jsou zřejmě vyvolávány genetickou informací získanou od jiných, biologicky stabilních objektů. Rovněž byl pozorován neobvykle početný výskyt chimér, jejichž strukturu se dosud nepodařilo identifikovat. Intenzita biologického života na planetě je dosud krajně nestabilní a nevyrovnaná. Živá hmota se ve zdejším prostředí formuje do nepředstavitelně rozmanitých druhů s rozdílnou délkou existence. Jednoduché formy přetrvávají sotva několik minut; stáří (mrkl do poznámek na psacím stole) vyšších forem se nepodařilo spolehlivě zjistit… Jakou k tomu chceš omáčku?“

„Mně je to jedno.“

„Houbovou… Pokusy s biologicky aktivní hmotou typu C-131 ukázaly některé možnosti řízené evoluce. Po ozáření této hmoty gama paprsky a její následnou stimulací preparáty třídy D-l bylo dosaženo očekávaných výsledků, Rovněž ostatní experimenty potvrzují s dostatečnou spolehlivostí, že planetu Lucifer lze využít jako základnu genetických rezerv. Tím spíš, že se tu začíná rýsovat jednoduché řešení problémů antigravitace…“

Maso na pánvi začalo prskat.

Tim podléval maso, diktoval a míchal houbovou omáčku. Psi položili hlavy na tlapy a dívali se na mě překrásnýma zlatýma očima. Byly to ohromné černé dogy. Když si všimly, že se na ně dívám, lenivě pozvedly hlavu a zavrtěly ohonem.

Vstal jsem a šel k zrcadlu, abych ve své tváři hledal charakteristické rysy Arguse: široké čelo, bledou tvář a pronikavý lesk očí. Ale v zrcadle je jen opálená hubená tvář a oči vyjadřující bezmeznou únavu.

Tim taky nevypadá zrovna dobře. A psi? Jen kost a kůže…

Dostali jsme pěkně zabrat. Všichni!

Zatracený Štochl!

Šklebím se do zrcadla a pokouším se vrátit do očí ten „nesnesitelně pronikavý lesk“.

Ještěže se na mě nikdo nedívá. Chovám se tu jako blázen. Ale něco se přece jen změnilo. Koukám, že jsem zestárnul. Vějířky vrásek v koutcích očí se prohloubily. Hmmm… Znak vševědoucnosti. Také rty jsou ještě přísně sevřenými rty Soudce, a moje vědomí a pocity… Ale ty nejsou v zrcadle vidět.

Slyším Tima, jak diktuje:

„…další výzkum planety vyžaduje nezbytně vědce se specializací systematického klasifikátora. Princip naší práce…“

Argusové, Soudcové, Strážcové kosmu, jak dlouho jsem s vámi ještě mohl být? Den…? Týden…? Míra vašich znalostí mi ještě teď drtí hlavu! Dá se to vůbec někdy zapomenout? Dokážu vůbec ještě někdy normálně myslet?

Proč jsem si s tím vůbec začínal?!

Proč! Kdo byl vybrán, nikdy nemohl odmítnout. Nikdy nikdo neodmítl. A po pravdě řečeno, ani teď bych neodmítl. I po tom všem, co bylo, po tom všem, co znám.

„…a jsou svým způsobem jakousi genetickou rozbuškou organismu… Večeře je hotová, pojď ke stolu!“ obrátil se ke mně Tim.

Vzal pánev a položil ji na stůl. Najednou jsem si uvědomil, jaký mám hlad. Tim mi podal talíř a nalil čaj.

Jako vždycky polykal Tim neuvěřitelně velká sousta. Ke stolu přišli i psi a položili si na něj své velké těžké tlapy. Střídavě jsme jim podávali kousky masa nebo chleba namočeného do omáčky. Jsou pěkně vychrtlí, pomyslel jsem si znovu.

„Víš, že jsme svým způsobem unikátní lidé?“ řekl Tim plnými ústy. „Mám tu pochybnou čest být univerzálním vědcem. Botanik, zoolog, dendrolog a čertvíčeholog. A ty ses kvůli těm rošťákům dostal mezi Argusy. Chlapík…! Vlastně bychom měli začít psát paměti.“

Zasmál se a vzal několik kostek cukru. „Seď!“ poručil a položil psům cukr na čenich. Psi na něj zašilhali, ale trpělivě čekali, až jim dovolí si ho vzít.

„Víš, ta tvoje zkušenost je fantastická,“ pokračoval Tim. „Být Argusem…! Myslel jsi vůbec na to, jak dlouho jsi jím ještě mohl být, než by tě to smrtelně ohrozilo?“

„Nevím. Týden…?“

„Sotva. Tak dva tři dny. Nezapomínej na to rychlé odčerpávání proteinů. Pak přijde anorexie a… bác ho! Jaký jsi byl? Ale vzpomínku na svou sounáležitost s tou titánskou mocí bys měl zachovat. Bylo to opravdu titánské.

Ale co! Teď toho nechme. Co kdybychom se vypravili trochu na sever. Je tam sníh, můžeme si zalovit…“

„Uvidíme,“ říkám a uvažuji o tom, jak dokázal číst mé myšlenky. Nejspíš bych to nazval Vzpomínky Arguse-12… Ale to bych si musel na všechno vzpomenout; na všechno!

Jak nečekaně přiletěla Fram, jak se od ní odpoutala raketová šalupa a přistála na Luciferu.

Tehdy se nám nějak poškodila radiostanice, takže jsme nezaslechli volací signály a když šalupa přistávala, dělali jsme něco na zahradě.

Byl takový krásný jasný den a pamatuji si, že bylo až neobvykle daleko vidět. Pak se zčistajasna sneslo z modravého nebe hřmící těleso výsadkového člunu.

„Raketa!“ volal jsem bláznivě.

„Lidé!“ vykřikl Tim.

Tim, já i psi jsme se pak hnali k přistávací plošině jako blázni. Ani jsme si nevzali předpisové uniformy a utíkali jsme jen tak, nalehko. Pak vystoupil kapitán Šustov, dva strážní vynesli Červenou skřínku a následoval obřad předání moci…

Já, Argus-12

Podle Argusů vznikl obřad, už dávno. Jeho tradice se ztrácí někde na počátcích času. Ale obřad i Argusy zrodily úspěchy vědy a vynalézavost lidského rozumu.

Jeho smysl a význam byl ovšem velkolepý.

Kdesi uprostřed cizích Sluncí na chvíli ustal pohyb raket, jejichž cesty byly vypočteny s přesností zlomku vteřiny a Zákon zasáhl.

Zločinem proti Zákonu byly i vzácné případy pokušení odmítnout pomoc ve chvíli, kdy něčí život visel na vlásku a zachránit se dal jedině za cenu oběti vlastního života.

Porušením Zákona bylo i potlačování iniciativy, která byla hnací silou při ovládnutí planet.

Neodpustitelného zločinu se dopustil ten, kdo ze strachu či pýchy zničil život na objevené planetě a nahradil ho civilizací strojů a železa.

Argusové vyšetřovali i katastrofy.

Podařilo se jim najít ztracený kosmoplán Eurypides a vypátrali i osud zmizelé Kronovy expedice. To bylo zvlášť obtížné, protože v oblasti, kde zmizela, byla k dispozici jediná malá záchranná raketa.

Obhájení Spravedlnosti a prosazení Zákona se svěřovalo člověku, který byl nejvhodnější a byl nejblíž. Buď přímo na planetě, nebo alespoň v sektoru, kde došlo ke zločinu. Musel to být člověk poctivý a spolehlivý, protože jinému by sílu hvězdných Argusů nesvěřili.

Takový člověk, vlastně to už byl Argus, musel často čelit fantastickým silám Zla.

Vzpomeňte třeba na případ Henryho Finta, který zešílel a jako osamělý korzár řádil se svou vyzbrojenou lodí v sektoru 1219-2A. I tehdy to bylo kdo s koho.

Takové i jiné případy si vynucovaly ty nejneobvyklejší vynálezy, které však směly sloužit jen Argusům. Člověk, který je měl k dispozici, se mohl postavit Zlu, ať bylo jakkoliv silné. Díky jemu a silám, které mu byly propůjčeny, se ostatní lidé mohli dál věnovat své práci. Červená skřínka obsahovala vše, co Argus nezbytně potřeboval. Přiváželi ji tam, kde se objevilo Zlo, ale legendy vyprávěly i o tom, že se mohla pohybovat v prostoru sama.

Ten, na koho v takovém případě padla volba, se stával všemocným Argusem i Soudcem. Byl povinen pátrat po Zlu, pronásledovat je, soudit a bylo-li třeba i trestat.

Někdy Argusové při plnění svého poslání zahynuli, nebo umírali dřív, než úkol stačili splnit. Ale Zákon šel dál pevným krokem po všech, i těch liduprázdných planetách. I já jsem chtěl nést Zákon… Jít, vítězit a třeba i zahynout.

Mě vyvol! říkal jsem Červené skřínce. Mě si vem!

Strážní z lodi Fram postavili Červenou skřínku na zem. Kapitán Šustov sundal přilbu a utřel si zpocené čelo. Jeho tvář byla ustaraná.

„Poslyš, Ivane,“ obrátil se ke mně Tim, „co má tohle znamenat? Stalo se tady něco? Vždyť jsme na celé planetě jen my dva.“

Šustova jako by se to netýkalo.

„Máte tady pěkné vedro, mládenci,“ řekl. „Jak to děláte, že jste se tady neuvařili? A smrdí vám tady sirovodík. Já taky vezu nějakou tu syrovátku na Secaus, ale takhle to přece jen nesmrdí… Jo – a nějaký blbec tady zabil člověka. Tak mi naložili taky tohle,“ pokýval hlavou k Červené skřínce. „Jinak o tom nevím nic. Ona vám to řekne sama. Myslím ta skřínka.“

Pak se obrátil ke mně:

„Koukejme, já tě přece znám. Ty jsi Krasnov. A tohle je Timofej… No nic, mládenci. Dáme se do toho! Mám dost nakvalt. Položte sem ruku… jestli ovšem souhlasíte stát se Argusem, Soudcem a tak dál. Prostě jestli tady chcete nastolit Spravedlnost.“

Přistoupil jsem blíž a položil ruku na víko skřínky.

„Souhlasím.“

Pak přistoupil Tim a s rukou na skřínce řekl své souhlasím.

Pak se ozvala Červená skřínka klidným nevzrušeným hlasem kyberneta:

„Krasnove, chcete hájit Zákon, vyžadovat jeho plnění, a pronásledovat každého, kdo ho poruší?“

„Ano.“

„Krasnove, musím vás předem upozornit, že za každý den ve službách Zákona zaplatíte léty svého života. Chcete sloužit Zákonu?“

„Chci.“

„Znáte mýtus o stookém, věčně bdělém Argusovi?“

„Ano.“

„Stal jste se tedy Soudcem, Argusem číslo dvanáct.“

„Ano, jsem Argus-12.“

„Vezměte si odznaky Argusů!“

Viděl jsem, jak předtím vynášeli z výsadkové šalupy Červenou skřínku dva silní muži a prohýbali se pod její tíhou. Teď jsem ji zvedl bez námahy sám. Odnesl jsem ji stranou ke keři korálovníků, otevřel ji a vyndal z ní blyštivou kombinézu, bílou přilbu, pistoli a odznak Hvězdného Arguse – pěticípou hvězdu. V té chvíli jsem zahlédl, jak po mně kapitán Šustov blýskl očima a vracel se k lodnímu můstku šalupy. Za ním spěchali jeho lidé. Jako by je odvál chladný vítr, který zašuměl ve větvích stromů. I Tim, můj přítel Tim se odvrátil a psi se mu přitiskli k nohám.

Byla už ve mně síla Zákona, síla, jíž nebylo v kosmu rovné.

Samo nebe se mi otevřelo a já jsem prohlédl.

Skrze mraky jsem viděl souhvězdí, mlhoviny hvězd, rudé sluneční obry i modré žhavé trpaslíky.

Ta slunce hořela děsivým ohněm.

Viděl jsem (a stále ještě jsem nechápal, jak je to možné), že se k naší planetě blíží Perseus. Nevím, jak a proč, ale věděl jsem, že ho budu potřebovat. Vydal jsem příkaz a cítil jsem, jak ta gigantická hromada kovu okamžitě mění směr a míří k Luciferu.

Věděl jsem (a stále jsem ještě nechápal, jak je to možné), že za pět dnů bude zde, a to komputery na Perseu teprve začaly vypočítávat režim brzdění.

Pochopil jsem, že mohu vše.

Ale co je to vše?

Měj se na pozoru, Štochle! Vím o tobě, vidím tě. Přinesl jsi na planetu Zlo. Běda ti!

V lesklé kombinéze a těžké bílé přilbě mi bylo horko. Tohle v tropickém podnebí…! Pistole byla velká a těžká a při každém kroku mi narážela do stehna..

Když šalupa odletěla, vrátili jsme se s Timem domů a až do večera jsme pokračovali ve své práci. Vyvolával jsem poslední filmy a opravoval ochrannou síť. Zdánlivě se nic nezměnilo. Jenom se všechno kolem nějak podivně zmenšilo.

Zahrada…

Vždycky se mi zdála dost velká k večerním procházkám a najednou mi byla těsná. Procházel jsem se tam dlouho do noci, abych si urovnal myšlenky. Šeřilo se a ze dveří vyhlédl Tim. Snad mi chtěl něco říci. Ale pak pokrčil rameny a zase zavřel dveře. Potom vyběhla Quik. Plaše proběhla kolem mě a u křoví udělala loužičku. Vysoko na tmavém nebi se přehnal roj fosforeskujících medúz. Po ochranné síti lezly noktérie, ale jejich bublavý křik byl tentokrát tichý. Všechny noční zvuky Lucifera byly přehlušeny hlasy, které mi vířily v hlavě.

Byl jsem Argusem a všichni bývalí Argusové mi teď předávali své vědomosti.

Prošel jsem s nimi celou historii Země. Byl jsem přitom, když zárodek člověka vylezl jako ještěrka z teplého oceánu, trpěl jsem v zápasech o vybudovaní a zachování společnosti, bloudil jsem v labyrintech vědy, stavěl první kosmické lodi a kladl první kameny Zákona.

Ne, vědění Argusů mi nepřineslo štěstí. Spíš bolestný neklid. Ale byla to síla Argusů. Dosud jich bylo jedenáct a všichni byli ve mně – dvanáctém.

Seznamovali jsme se a povídali si.

Jejich hlasy byly zpočátku jako lehké šumění, nebo spíš stín mých vlastních myšlenek.

Jsem Argus! uvědomoval jsem si s údivem. Jak je to podivné.

Ne, ještě nejsi!

Ale staneš se jím.

Ale ano, už jsi Argus, slyším chór ostatních.

Mluvili se mnou a já neslyšel nic jiného.

Pamatuj, že sílu Argusů smíš použít jen s rozvahou! Pečlivě musíš uvážit, co děláš! Tvé činy už budou nenapravitelné…

Musíš přemoci Zlo, ale nesmíš zlomit člověka…!

Zákon zná i výjimky.

Během toho večera jsem prožil všech jedenáct životů a získal jejich zkušenost. Zestárl jsem přitom a vlasy mi zbělely.

Jen na jednu otázku neodpověděli.

Nechtěli.

Odkud se vzal strach, který jsem vzbuzoval? Vždyť jsem… byl jsem dobrý člověk. Bojí se snad moci, kterou jsem získal? Té obrovské moci? Nebo existuje ještě jiná tvář dobra?

Naše obrovské nebojácné dogy, které neváhaly útočit i na mouty, se mě najednou začaly bát. Proč, vždyť je přece pořád miluju!? Ale teď, když mě vidí, skučí, ježí krátkou srst, zatahují ocas a vyjí hlubokými plačtivými hlasy.

„Dejte pokoj!“ okřikuje je Tim a myslí na to, co slýchal o schopnostech Argusů a nevěřil tomu. Uvažuje o tom, co má vlastně společného blyštivá kombinéza a bílá přilba s hypnotickým vlivem a telepatickými schopnostmi Argusů.

Ve vzduchu strnul modravý déšť ochranné sítě, po níž lezou noktérie. Otevírají tlamy a plivají po mně svůj křik, kterým loví potravu. Nadouvaly se a šílely, div námahou nepraskly. Světlo je lákalo a zabíjelo jako můry. Padaly po ochranné síti dolů a stávaly se potravou ostatních dravců.

Po síti se začala rozlézat bílá plíseň a vyplňovala všechna její oka. S napětím jsem čekal, kdy se dostane dovnitř. Ale najednou se zablesklo (zapracovalo automatické relé) a plíseň se sesula dolů jako rozdrobený vdolek.

Byla hluboká jasná noc.

Naše stanice stála na vrcholku vysokého kopce a já jsem hleděl do krajiny, kde modravě světélkovaly kopce podobné bradavicím. Zdálo by se, že je to pustá, prázdná krajina.

Ale tak docela pustá nebyla.

Na západ od nás žijí kolonisté a mezi nimi Zlo. Ti lidé přiletěli asi před třemi měsíci z planety Virgus a v skrytu, aniž jsme o tom něco věděli (proč to vlastně tajili?), založili osadu.

Ráno se tam musím vypravit.

Je to můj úkol. Ale cestou budu potřebovat pomoc. Bude Tim souhlasit?

Co teď vlastně dělá? Hm – leží s rukama za hlavou a přemýšlí o mé proměně. Nezdržel jsem úsměv na přísné Argusově tváři. Teď myslí na Jessiina štěňata. Už je od ní bude muset vzít, aby si zvykla žít samostatně. Díky, Time… Je to štěstí mít takového kamaráda. Teď se Tim usmál. Myslí na své kolegy Dawina a Mendela, ke kterým se za pět deset let vrátí. Cože to říká?… A kde vám bude konec, pánové! Oba vás trumfnu! Ten skromný Tim…?

Spi už, Time! šeptám. Spi a pusť to zatím z hlavy. Zítra mi budeš muset pomoci.

Znovu se rozhlížím kolem jasnou nocí.

Lucifer!

Drahokam v prstenci mrtvých planet jeho Slunce. Planeta pomazaná protoplazmou vybuchující v nestabilních explozích fantaskních forem života. To ještě potrvá, než z této hmoty uhněteš krásná zvířata, hmyz a ryby… Tvoji mouti a noktérie jsou přece zatím jen nepodařené skicy. A těch překážek, co tě ještě čeká…

Štochl!

Vidím jeho černý profil. Zatím je jako vystřižená empírová silueta. Taky má jen dva rozměry. Mým úkolem je zjistit jeho třetí dimenzi.

Drží v ruce seismogram? Takže už ví, že tady dnes přistál výsadkový člun. Má starosti? Není divu. Čeká, kdy Argus udeří, a lituje, že se nepřipravil dřív.

Ano! Má málo času. Potřeboval by tak dva tři roky, aby je mohl přinutit uvěřit ve své právo, ve svou sílu, aby je donutil smířit se s ním. Ale tolik času nemá. Já také ne…

A co ty, Time?

Copak je s tebou, ty slavný vědče, že nemůžeš usnout? Jen spi! Ráno nás čeká práce.

Když jsem vešel do domu, Tim už chrápal. Z teplého měkkého pelíšku se na mě dívaly jen moudré laskavé oči psů…

Druhý den Arguse-12

Po snídani si Tim prohrábl bradku a zeptal se:

„Jaké ráčíte mít dnes příkazy, Vaše Veličenstvo?“

Položil jsem prázdný šálek na stůl.

„Míníte, Výsosti, sedět na zadku tady? Nebo ráčíte snad do zahrady…?“

Mlčel jsem.

„Tak co bude?“ štěkl Tim. „Chceš snad být Argusem věčně?“

Teď mi nabídneš pomoc, pomyslel jsem si.

„Já vím,“ řekl Tim a uhnul očima, „taková důvěra i moc člověka těší… Mlč! Tebe taky. Jenže za tu moc se, holoubku, draho platí. Pěkně draho! Slyšel jsem, že tahle kombinéza… Prostě v téhle kombinéze tě nikdo nemůže zabít. To je, samozřejmě, nesmysl, ale myslíš, že je bezpečné nosit na sobě věci, které mají tak podivné vlastnosti? Měl bys mě vzít s sebou. A možná taky psy. Víš aspoň, kde je ta zatracená kolonie?“

„Ovšem. Já ji dokonce vidím.“

„Tady?“

„Ano. Vidím to místo, krajinu kolem i jeho…“

„Koho?“

„Štochla. Toho, kterého hledáme. Prostě to všechno vidím, ale nevím, kde to je.“

„A najdeš to na mapě?“

„Určitě. Řeka se tam prudce stáčí a je tam takový malý záliv. A kousek výš je kamenitá náhorní rovina. Myslím, že to bude Modré plató.“

„Tak abych šel hledat mapu.“

Začal se přehrabovat v zásuvkách i v papírech rozházených po pracovním stole. Ten jeho věčný nepořádek! Teď se mě zeptá na Štochla, uvědomil jsem si. A taky na Glenna. Jsou to přece jeho krajané.

„Poslyš, to jméno Štochl jsem už někde slyšel… Nejmenuje se Otto?“

„Taky. A kromě toho Ivanovič. Je to Čech, Němec, Rus… dost pestrý rodokmen.“

„Jak vypadá?“

„Trochu přihrblý, rychlé pohyby… Nos z profilu připomíná trochu zobák.“

„Tak toho asi znám. Myslím, že jsem se s ním setkal. Trochu egocentrik, ale že by zločinec? Možná vládychtivost,“ uvažoval Tim nahlas. „A panovačnost. Za každou cenu prosadit svou. Teď si vzpomínám na jeho oblíbenou frázi. Stačí, abych to řekl tisíckrát, a nakonec do té hlavy díru udělám. Přitom to je vysloveně člověk bez fantazie. Nedokáže myslet jinak než ve vzorcích a jednat jinak než podle vyzkoušených principů. To je záhada! Ty jeho články o kolonizaci planet… Suď bůh, co se mu v té hlavě zamíchalo. A co s tím má společného Glenn? To byl přece zastánce biologické kolonizace…

Hele, tady je ta mapa! Glenn je lékař, chirurg a genetik. Jednou to bude velká osobnost. Jinak je to můj úhlavní nepřítel a bezpochyby génius.“

Tim smetl se stolu vše, co překáželo, a rozložil mapu.

„Ale i když je to génius, je to pacholek! My dva se prostě nikdy nemůžeme dohodnout. Já jsem pozorovatel a zastávám názor, že se na každé planetě má všechno nechat tak, jak jsme to našli. Jenže on by pořád do něčeho šťoural, pořád by něco předělával a vylepšoval. Já ho prostě nesnáším.“

Mapa byla pošpiněná, pomačkaná, ale pořád ještě dostatečně čitelná. Náhorní planinu i zákrut říčního koryta jsme našli okamžitě.

„Asi tak patnáct set, možná dva tisíce kilometrů,“ odhadl Tim. „Odlétáme v devět? Nejspíš ano. Zvedá se mlha.“

„Štochl tam něco vyvádí s automaty…“

„Co říkáš? Něco se děje?“

Ovšem že jsem viděl:

Náhorní planinu, dým a jazyky plamenů. Pak se z toho dýmu vynořilo něco lesklého a zamířilo to šikmo vzhůru. Přehnalo se to a zmizelo. Zůstal jen zarudlý rozšklebený Štochl s tenkými rty a ostrým nosem.

To lesklé se žene na nás a cestou to spaluje koruny stromů. Štochl tedy udeřil první…

Vzpomněl jsem si na podivného ptáka, který před týdnem kroužil nad naší stanicí. Byl vysoko a nedal se rozeznat.

Tak to tedy nebyl pták, ale jeho robot – špión!

Dvacátého prvního dne,

osmého měsíce.

(Z deníku T. Mochova)

Byly to zvláštní dny, plné napětí.

Myslím, že stojí za to zaznamenat všechny události, aby nezmizely a aby se na ně nezapomnělo.

Nejprve tedy, co se týče kolonistů: Jak je možné, že jsme nebyli upozorněni na jejich příchod? Nebo snad Rada vzala na vědomí, že prostě přišli sami?

Možná že to zavinila závada na radiostanici. Informační centrum Rady to oznámilo, ale my jsme zprávu nezachytili. Později už zprávu neopakovali a spoléhali, že nás budou informovat kolonisté.

Pak je tu problém nového Arguse. Dal bych přednost tomu, vyzkoušet to sám na sobě, Takhle jsem odkázán jen na nepřímé a neúplné údaje a nespolehlivé dojmy.

Změnu, ke které došlo v mém příteli, jsem si uvědomil v okamžiku, kdy převzal odznaky své moci. Ta nečekaná změna jeho osobnosti mě zaujala. Bylo to skutečně ohromující. Jenže jsem neměl po ruce potřebné testy, takže jsem nemohl objektivně stanovit Georgijovy inteligenční kvocienty před a po.

Nicméně je neoddiskutovatelné, že když se stal Argusem, jeho čelo se jako zázrakem rozšířilo, což je ovšem holý nesmysl. Lze to vysvětlit jen tak, že prostě narostl pouze v mých očích. Zřejmě tu něco působilo na moje vnímání a ovlivňovalo to moje nervová centra. Pozoroval jsem, že se změnila i jeho fyziognomie (což je rovněž nemožné) a v očích se mu objevil maniakální lesk. Změnila se i jeho chůze. Jako by najednou neměl kolenní klouby. Začal se pohybovat toporně, tak trochu mechanicky, a vypadalo to, jako když ho řídí nějaký komputer.

Co ještě?

Ano, byl najednou vyšší. Ale to je vysvětlitelné změnou tonusu jeho svalstva. Dokázal v prstech (na mou žádost) zploštit pružinový expander.

Je to skutečně Argus, a ne člověk, Za takových okolností není divu, že se vedle něho cítím dost nesvůj. Bolí mě hlava a chvílemi se mi dokonce zvedá žaludek. Ale proč? Georgij je přece dobrý, čestný a poctivý člověk a přesto se nemohu zbavit pocitu strachu.

Po snídani zčistajasna zařval, abychom si všichni lehli na zem. Sám chytil raketomet (jednou rukou!) a vyběhl před dům. Za ním se vyřítili i psi a jen Jessiina štěňata zůstala ve svém košíku.

Proč si mám lehat na zem? napadlo mě a vyšel jsem za ním.

Georgij mě uviděl a zavolal, abych spustil síť.

„Rychle! Teď! Okamžitě!“

Nic jsem nechápal, ale motor jsem zapnul. Nad námi se otevřelo modré čisté nebe. Ani medúzy tam v té chvíli nebyly. Georgijův křik i spěch mi připadaly dokonale nesmyslné. Ale jen do chvíle, než se nad domem objevil ohromný stín a všechno se otřásalo řevem reaktivních motorů.

To už jsem věděl, proč si mám lehnout na zem.

Ještě jsem zahlédl šlehající plameny a uslyšel tři výbuchy. Za velkým lesklým doutníkem se hnaly tři reaktivní náboje. To byla Georgijova práce. Brzy to všechno zmizelo za lesem a v té chvíli se ozvala exploze. Srazila naši anténu, která mě div nezabila.

„Poslal na nás řízenou střelu,“ křikl Georgij. „Už ví, co ho čeká.“

Odložil raketomet, zamračil se a řekl:

„Paragraf třetí: Ten, kdo zneužije automatického mechanismu proti člověku, bude odsouzen k trestu prvního stupně.“ Na chvíli se odmlčel a dodal: „Ale navedl ten prevít přesně. Zřejmě má dobré mapy.“

„Parchant!“ zavrčel jsem a zvedal se ze země.

„Já se na to jdu podívat,“ řekl Georgij a zamířil k lesu. Šel klidně, jako by mu nehrozilo žádné nebezpečí. Způsob, jakým sestřelil tu potvoru, mě nadchl. Buď mu to taky fantasticky počítalo, nebo to byla neuvěřitelná náhoda.

Najednou mě napadlo, co by se asi tak stalo, kdyby to dopadlo přímo na dům. Ucítil jsem v žaludku kus ledu. Fakt je, že se nebojím moutů ani zagravů, mikroorganismy Lucifera mě neděsí, ale když má přiletět řízená střela, aby vyhodila můj dům do vzduchu, je to prostě odporné a děsné.

Najednou mi bylo něčeho hrozně líto. Asi toho domu, a štěňat, a Georgije, a taky sebe… A nejvíc mi bylo líto toho, že je ještě někdo schopen takové lumpárny!

Tak takhle to nepůjde. Musíme sebou trochu hodit.

A šel jsem chystat náklaďák. Všechno bylo v pořádku. Antigrav byl pod napětím, nádrže plné. Pro jistotu jsem vyzkoušel startér. V pořádku, naskočil okamžitě. Skarp se pomalu vznesl do výše prsou a tam se s lehkým kolébáním zastavil. Mimoděk jsem ho poplácal po kapotě jako dobrého tažného koně. Je to spolehlivá mašina. A pohodlná. V kabině má i vařič a ledničku a dokonce i nejnutnější přístroje.

Nechal jsem ho připraveného ke startu, vyhodil jsem z kabiny pár zdechlých noktérií a hadrem utřel sedadla.

Potom jsem se vrátil k domu. Taky tam jsem musel udělat trochu pořádek. Siť byla ještě dole a zahrada byla plná všelijaké havěti. Postavil jsem anténu a natáhl ochrannou síť. Bylo načase. Zrovna přilétalo hejno medúz. Na pohled byly docela krásné. Pluly oblohou jako červené, modré a žluté koráby. Ale když se snesly trochu níž, byly až nepříjemně jasně vidět šedivé třásně žahadel plných jedu.

Upřímně řečeno, jediné, co tady mám doopravdy rád (kromě Georgije), je živé teplo našich psů. Konečně, tady to jsou moji jediní – i když vzdálení – příbuzní. Někdy je mi před nimi hanba, že jsem je přivezl na tuhle šílenou planetu. Vždyť tady bojují a hynou úplně zbytečně. Jenže já bez nich nemohu žít. Potřebuju jejich pozornost, oddanost a lásku.

Georgij se vracel.

Přeskočil keř, plácl mouta po tlamě (!) a vešel za ochrannou síť. V ruce držel pistoli Arguse.

Takže bude válka.

„Ten lump tam měl tři rakety. Naštěstí selhal spouštěcí mechanismus a explodovalo to všechno najednou. Mimochodem, zabilo to toho velkého oranžového bradavičníka.“

„Dobře mu tak,“ zabručel jsem. „Byla to pěkně drzá potvora. Honil mi psy a jednou se dokonce pokoušel lovit i mé. Žádná škoda.“

„Tak vyrazíme, ne?“

„Budeš řídit?“

„Ne. Bude lépe, když pojedeš ty.“

Sedl jsem za volant a Argus se uhnízdil vedle. Psi zalezli dozadu. Všiml jsem si, jaká má Argus hubená, kostnatá ramena, a bylo mi ho líto. Ale museli jsme kupředu.

Zvedl jsem stroj nad vrcholky stromů a zamířil do zvláštního světa tvorů, kteří žili v korunách lesních velikánů. V okamžiku nás obklopily létající bubliny a na kapotu usedly zrůdné létající ještěrky duhových barev, které na nás za sklem poulily nehybné oči. Mírným obloukem jsem zamířil k jihu a trochu zvýšil rychlost. Stále jsem se však držel těsně nad vrcholky stromů. I kdyby měl Štochl k dispozici radar, nemůže nás v této výšce zpozorovat.

„Time,“ zeptal se mě Argus, když jsme uletěli asi dvě stě kilometrů, „Time, uklidil jsi tam všechno?“

„Kde?“

„Doma. Myslím sbírky, dokumentaci, fotografie a tak.“

„To hlavní je v sejfech a ostatní je na policích. Co má být?“

„Time…“

„Ano?“

„Time, mně je líto, že se to stalo…“

„Co se stalo?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Podívej! Tentokrát se strefil. Náš dům dostal plný zásah.“

Obrátil jsem se dozadu.

Nad džungli se zvedal sloup dýmu. Vyrazilo mi to dech a v očích se mi zatmělo. Ucítil jsem, jak mi Argusovy chladné prsty odtáhly ruce od řídicích pák.

„Je mi to opravdu moc líto, Time.“ opakoval.

Zamhouřil jsem oči a zabořil tvář do dlaní. Byl jsem zoufalý. Myslel jsem, že na Luciferu mám všechno, co potřebuji, co mě dělá šťastným. Byla tu zvířata i to, čemu zde říkáme stromy. Měl jsem tu své psy… Bylo mi tady dobře a najednou se to začíná hroutit.

„Argusi!“ zašeptal jsem do dlani. „Argusi, proč jsi mě zatáhl do téhle záležitosti? Vždyť on by mě nechal na pokoji. Co je mu po mně?“

„Správně,“ řekl klidně Argus.

„Já tě nenávidím. Musím tě nenávidět! Moje sbírky.“

„Ty nejdůležitější jsou v sejfech.“

„Obrať!“

„Ne.“

„Hoří tam naše práce.“

„I moje práce tam hoří, nezapomínej!“

„Vrať se!“

„Už jsem ti řekl, že ne!“ Argus se na chvíli odmlčel. „Něco se se mnou stalo, Time. Nejsem krutý, ale jsem tvrdý. Tak tvrdý, že i tvoje štěstí je mi cizí. Nezlob se, Time. Už ti bude dobře… Zapomeneš na všechno a bude ti dobře… je ti dobře!

Sbírky obnovíme. Znovu pošleme do džungle roboty a naše sbírky budou ještě bohatší.“

„A kde vezmeš ty roboty? Myslíš, že z těch starých po tomhle ještě něco zůstalo?“

„Vezmem si je u Štochla.“

Kvečeru nás Štochl sestřelil.

K náhorní planině zbývala ještě asi hodina letu, když jsme přelétali jezero Lavraka. Je to jediné jezero na celé planetě. Jinak je kolem jen a jen vlhká džungle. Vlastně prales. A v něm nekonečné bažiny. Nikdo dosud ani netuší, co se vlastně v těch bažinách děje. V té době jsme zachytili signály radaru a automatický pilot změnil kurs podle naváděcího paprsku. Georgij mlčel a zřejmě o něčem přemýšlel. Psi poštěkávali a chtěli žrát. Nalil jsem jim vodu a každému dal kus masa. Pak jsem se díval ven. Viděl jsem nekonečný les a nezřetelné létající tvory a slyšel svist větru na obšívce stroje. Najednou jsme zavadili o strom, narazili na skalní stěnu a zřítili se na zem. Tak se mi to aspoň v první chvíli zdálo.

Náraz mě odmrštil, někde začalo hořet a do kabiny se valil štiplavý dým.

Zachránily nás vlastně vysoké stromy. Stroj se zřítil do jejich korun a pomalu se propadával dolů, až se zachytil v hustě prorostlých větvích. Byl zničený, já měl do krve rozbitou tvář a Quik naraženou tlapu. Jen Argus byl bez jediného šrámu, třebaže kabina, v níž seděl, byla výbuchem úplně demolována.

Georgij spustil schůdky.

Jako omráčený jsem se díval dolů, do tmy pralesa, kde fosforeskoval mech a ostře páchlo bahno a tlející listí. Marně jsem se pokoušel zvládnout šok.

Georgij se kupodivu bavil.

„Představ si, že se Argusovo tělo ani neleklo. Přitom jsem tu jeho raketu zřetelně viděl. Letěla přímo proti nám.“

„Ale jak to, že se jí automatický pilot nevyhnul?“

„Naše radary ji zaznamenaly příliš pozdě. Vyrazila přímo proti nám z houští stromů. To byl fantastický pohled… S tím Štochlem to bude zajímavá práce.“

„A co je s posádkou, tě nezajímá?“

Překvapeně se na mě podíval.

„Ovšemže nezajímá. Ty na nás kašleš. Je ti jedno, co je se psy, se mnou, se sbírkami!“

„Měl bys prohlédnout Quik nohu,“ řekl Argus klidně.

Když jsem byl. hotov, radili jsme se, co dál.

„Mašina je k ničemu,“ konstatoval Georgij. „Je to sice hloupé, protože takhle se nám cesta protáhne, ale nedá se nic dělat. Má to také své výhody. Teď už nás Štochl asi nebude čekat. Ještě sem pošle kontrolního robota, který to tady vyfotografuje. Takže se tady asi hodinu nic ani nepohne. Mimochodem, proč tady nemáš automatické sondy?“

„Protože jsou drahé a náklady na udržování stanice jsou beztak dost vysoké.“

Přikázal jsem psům, aby lehli, a sami jsme také zaujali malebné pózy zkrvavených obětí havárie.

Jenže co čert nechtěl, slétli se na nás vampýři. Natahovali k nám sosákovité tlamy a nezbývalo, než je mydlit, čím se dalo. Ono se to nezdá, ale tyhle bestie napadly jednou Šurgajeva, když se plazil zraněný do tábora. Už se tam nedoplazil…

„Štochlovi je to málo,“ řekl Argus, když zmizel Štochlův robot. „Je důkladný a tu sondu sem pošle ještě třikrát. Dvakrát dnes večer a jednou zítra ráno. Konečně, je to pochopitelné. Jedna fotografie mu nic neřekne. Aby si mohl být jist, musí porovnat nejméně tři, ale raději čtyři snímky. No… ale pak už by nás mohl nechat na pokoji.“

Argus měl pravdu. Robot přiletěl ještě třikrát. Dvakrát večer a jednou ráno. A ráno, snad aby nám to trochu zpestřil, se to tady pokoušel podpálit. Ale zkuste podpálit džungli Ta jenom tleje a zahnívá…

„Kdyby to nebyl takový prevít, mohla mu stačit jen večerní kontrola a nemusel nás tady držet celou noc,“ zabručel jsem a začal s Georgijem chystat věci na cestu.

Vymontovali jsme antigravy, zabalili pár konzerv a se zbraněmi v rukou jsme vykročili k řece. Jenže džungle není zrovna terén k pěším pochodům. Na Luciferu zvlášť. Hustou spletí větví jsme se prodírali kupředu jen s námahou. Půda pod nohama se houpala a čvachtala při každém kroku. Na trouchnivějících větvích rostly houby těch nejfantastičtějších tvarů a barev a všude kolem se chvěla jakási jedovatě zelená pěna.

Jeden z našich psů, Bek, se neopatrně přiblížil k jednomu takovému chuchvalci. Ten okamžitě ožil a vrhl se na něj. Bek se zoufale oháněl a chňapal čelistmi, ale marně. Ostatní psi se naježili a začali poděšeně výt. Pes zoufale zápasil a rval ze sebe slizkou pěnu, ale ta byla silnější. Než jsme mu stačili přijít na pomoc, zoufale zavyl, padl na bok a bylo po něm. Jedovatě zelený prevít se po něm začal okamžitě rozlézat a z Bekova těla začaly stoupat bělavé obláčky dýmu.

„Zpátky!“ křikl jsem na psy.

„Hnusné místo,“ řekl Argus věcně. „Podívej se!“ ukázal na sloup špinavě bílého dýmu, který se zvedal z Bekova těla.

„Fuj!“ zvedl se mi žaludek. Kouř, jako špinavě bílé tělo hada, už zvedal hlavu a plazil se k nám.

„Něco podobného zahubilo Kronovu expedici na Murrielu,“ poznamenal Georgij. Vytáhl pistoli a střelil. Výboj za výbojem směřoval do bílého dýmu i zeleného slizu, až nakonec všechno zmizelo v oblacích páry.

Cítil jsem, že bych si nutně potřeboval popovídat s Glennem. Určitě bych se s ním zase pohádal, ale přesto by mě zajímal jeho názor.

„Glenn je mrtev,“ oznámil mi Georgij, i když jsem se ho na nic neptal.

Znovu jsme se vydali na cestu. Je to stále těžší. Vody přibývá a nohy nám váznou v bahně. Všude kolem nás svítí v zeleném šeru džungle jakési létající ohýnky. Některé se usazují na stromech, jiné se vznášejí nad nehybnou černou hladinou bahnité vody. Ušli jsme sotva pár kilometrů a jsme na pokraji sil. Já i psi. S vyplazenými jazyky si lehají přímo do vody. Už nemohou dál. Já taky ne…

Odpočíváme.

Neúnavný Argus trpělivě čeká.

Jdeme dál.

Konečně řeka! Vlastně řeka… Zase jen páchnoucí bahno, které se od bažin džungle liší jen pomalým proudem. Co teď? Jak se z toho dostaneme, Argusi?!

Georgij vytáhl pistoli a několika výstřely porazil pár stromů. Pak oddělil od kmenů koruny a za pomoci antigravů je srazil dohromady. Strhl několik šlahounů podobných liánám a začal je vázat k sobě. Za chvíli byl vor hotov. Naložili jsme věci a psy a vydali se po proudu. Pluli jsme pomalu, ale bylo to spolehlivé. Drželi jsme se břehu, takže nás koruny stromů bezpečně kryly před zvědavýma očima průzkumných raket.

Ale ani cesta vorem nebyla snadná. Co chvíli jsme někde uvázli a pracně se zase odstrkovali zpět do proudu. A přitom nikde ani kousek suchého místa. Jen vlhko a plíseň, která roste přímo před očima. I bezpečí převislých stromů, které nás měly krýt, se ukázalo dost problematické. Ty silnější jsou obsazeny obřími hlavonožci, jejichž chapadla visí jako vyvrácené kořeny a čekají na okamžik, kdy nás uloví.

Georgij seděl s mapou v ruce a poučoval mě o významu bláta, které nás obklopovalo:

„V bahně se rodí život, Time. Bahno je vlastně jakási zvláštní forma života…“

„Je to ještě daleko?“ zeptal jsem se, protože mě momentálně biologické problémy této pralátky příliš nezajímaly.

Ukázal na kovově lesklou náhorní plošinu, která se zvedala nad korunami stromů. Právě nad ní kroužilo hejno medúz.

„Tamhle.“

„To je ale ještě pěkný kus cesty,“ poznamenal jsem.

Přikývl a poznamenal, že ho udivuje můj nedostatek zájmu o okolní bahno.

„Podle mého názoru musí biolog milovat bahno zcela automaticky,“ pronesl další zajímavou sentenci.

To určitě! pomyslel jsem si. A taky medúzy a hlavonohé slimáky. Teď na to mám tak zrovna náladu. Dům je zničený, výsledky mnohaleté práce v háji a kvůli nějakému pitomému Štochlovi jsem přišel o psa… Vlastně o psy. Vždyť v domě zůstala Jessie se štěňaty.

Zatracená práce!

Co bylo těm štěňatům do nějakého Zákona? Co jim bylo do toho, že tady zápasí Zákon se Zlem? Že Argus loví zločince a zločinec Arguse? Proč to musela zaplatit životem štěňata?

Zákon?!

Co je to vlastně zákon?

Třeba tenhle mech. Roste si tu, vysává namodralou zemi a jednou, možná za milión let, z něho bude tráva. To je taky zákon. Přirozený zákon přírody. Nebo tyhle moutovy stopy. Zřejmě před někým utíkal, jak je vidět. To znamená, že musel narazit na někoho silnějšího. (Zvláštní, já myslel, že mout nemá na planetě silnějšího nepřítele!) Ale tak už to v životě bývá, silného přemůže vždycky někdo silnější. (Glenna Štochl, a Štochla Argus.)

A zákony lidí? Kolik tváří má spravedlnost!

Zvedl jsem dalekohled a podíval se k náhorní plošině. Kolik tam těch medúz vlastně je?

„To nejsou medúzy,“ řekl jsem Argusovi. „To jsou skarpy.“

„Já vím,“ pokývl hlavou. „Jenže je jich tolik, že se nemohu vyladit na jejich frekvenci.“

„Pak to ovšem nechápu. Jsou aktivní, naprogramované a ještě si nás nevšimly.“

„Všimly.“

„Tak proč nezaútočí?“

„Bojí se.“

„Teď? Když jsme takřka bezbranní?“

„Kdys dělal tuhle mapu, Time?“

„Asi před měsícem… Já pořád nechápu, proč se se mnou nespojil Glenn? Vždyť přece musel vědět, že jsem tady.“

„Glenn je mrtev.“

„Vlastně máš pravdu… A kde jsou domy kolonistů? Tady na mapě není nic vidět.“

„Hádej,“ usmál se Georgij.

„Ty myslíš, že tam jsou jeskyně?“

„Ovšem. A jaké!“

Argus se zamračil, jako by je viděl.

Argus zvedl zbraň a raketa se zasyčením vyletěla vzhůru. Zmizela a zůstal po ní jen roj jisker.

Skarp se přehnal nad námi a zmizel za stromy. Georgij zařval:

„Rychle! Rychle dolů!“

„Co blázníš? Kam dolů?“

„Přistát!“

Přitáhl jsem vor ke břehu. Nebylo to tak snadné. Spleť kořenů zde byla příliš hustá a manévrování s vorem bylo obtížné.

„Na břeh!“ velel Argus

Seskočil jsem se psy za Georgijem a rozběhli jsme se do hloubi lesa, Špinavý nerovný břeh se nám houpal pod nohama.

„Je tady,“ řekl Georgij.

„Možná že si nás nevšiml a letěl dál.“

„Říkám ti, že je tady.“

„Tak třeba hledá něco jiného…“

„Rychle!“

Moc rychle to nešlo, ale konečně jsme se dostali na jakousi paseku, kde stál skarp. Statný mout očichával příklop kabiny a zvědavě obcházel kolem.

„Co jestli přiletí další?“ zeptal jsem se.

Argus neodpověděl.

Rozhlédli jsme se po pasece a uviděli uprostřed červených stromů člověka. Byl to velice tlustý muž a stál tam bez pohnutí se zavřenýma očima. Přistoupili jsme blíž. Tlouštík otevřel oči a bez výstrahy se na nás vrhl.

„Šmejde!“ sykl Argus a srazil ho k zemi. Tlouštík ležel s rozhozenýma rukama a těžce dýchal. Z úst mu stoupal hustý obláček bílého dýmu. Georgij se sehnul, chytil ho za vlasy a několikrát ho uhodil do tváře.

Tlouštík zatřásl hlavou a posadil se.

„Hele, já vás neznám, mládenci,“ zabručel.

Mlčeli jsme.

„Ale tebe jo,“ řekl zamyšleně Georgijovi. „Tebe už jsem někde určitě viděl. Taková bledá přísná tvář…“

„Co tady děláš?“ zeptal se Argus. „A co to bílé svinstvo?“

„Co bych dělal? Líbí se mi tu,“ ušklíbl se tlouštík.

„Jméno?“

„Edward Malloney.“

„Služební spis?“

„U Krona na Murrielu a pak s Glennem na Luciferu.“

„Na Murrielu jsi byl Kronovým asistentem, viď?“

„Jo…“

„A co děláš tady?“

„Řídím práci robotů… Ale vás už jsem vážně někde viděl… No jo! Vy jste přece Argus!“

„Takže jsi nepřestal…“

„To víte, jsem jenom člověk a nic lidského…“

„On je prý člověk, Time. A pročpak tě Štochl jmenoval šéfem robotů?“

„Páni! On se ještě ptá,“ rozhodil tlouštík rukama. „My jsme tam všichni šéfové nebo náčelníci.“

„Co je s Glennem?“

„No… Jakpak bych to řek? Natáhnul brka.“

„Správně. A víš, co bude s tebou?“

„Koukejte, nestrašte mě, jo! Co by se mnou bylo? Víte přece, že trest se třikrát promíjí… Takže mám ještě nějakou tu rezervu.“

Argus se ušklíbl. Viděl jsem, jak zaťal zuby a ze štěrbin očí zazářily dva žhavé uhlíky. I když se nedíval na mě, běhal mi mráz po zádech. Nevím jak, ale přímo jsem cítil, že už to není člověk, ale Argus. Jenom Argus.

„Tentokrát se nic nepromíjí! Ani potřetí, ani poprvé! Time, odveď ho!“

Malloney zavrtěl hlavou:

„Houbelec! Nikam nejdu…“

Argus se mu podíval do očí a Malloney zmlkl. Spoutaného jsem ho přivázal k voru a zapnul jeho antigrav. Zvedl se asi metr nad hladinu a tak jsme ho táhli za sebou.

Argus

Jediné, čeho si Tim nemohl všimnout, byla schopnost změnit běh mého času.

Všechno kolem bylo najednou pomalé a mě to přivádělo k zuřivosti. Ve svém řízeném relativním čase jsem viděl zvolna letící střelu. Vynořila se pomaličku za korunami stromů, takže jsem pohodlně stačil zvednout zbraň a počkat si, až se mi dostane do záměrného kříže. Víc nebylo třeba. Stiskl jsem spoušť a třemi zásahy zničil její motory a obě nosné plochy. Když jsem si prohlédl úlomky, zjistil jsem, že robot musel být vyroben tady, na Luciferu.

Argusové mi vyprávěli o osudu Kronovy expedice, kterou zahubily následky bílého dýmu…

Jejich zkušenost mi také napověděla, že nejlepší bude zůstat tady, v bažinách pod náhorní plošinou, kterou obsadil Štochl.

Jenže pak přišel ten incident s Malloneym a já měl najednou k dispozici vlastní skarp.

Musím udeřit jako blesk!

Naplánoval si to hezky. Teď přehlíží výsledky svého díla. Dům je zničený, posádka stanice zmizela. Ještě to musí nějak zamaskovat. Naše nevysvětlitelné zmizení by vyvolalo poplach. Nejlepší bude zorganizovat útok moutů. Potom by tam nemělo zůstat příliš mnoho stop.

Ale Štochl už je u našeho havarovaného skarpu. Pomalu se snáší mezi větvemi a lehce jako peříčko dosedá na mech. Vystupuje, kráčí lesem a spolu s ním běží dva malí roboti s plamenomety.

Došel k vraku a kope do plechovek od konzerv. Pochopil, že naletěl. Havarovali jsme, ale nezahynuli. Teď už zase ví skoro všechno. Jen náš směr nezná. Ani ho nenapadne, že bychom se mohli vydat přes močály. Je přesvědčen, že jsme zvolili snazší cestu.

Tam nachystá své pasti.

Vidím roboty, jak slídí v džungli a snaží se nás najít. Ale co si myslí Štochl? Jak to, že nevím, co si myslí Štochl?! Snažím se dostat k jeho myšlenkám, ale narážím na neprostupnou stěnu.

Zkušenost Argusů mi vysvětluje princip odstínění mozku. To nic! Zákon je silnější.

Vracím se k bažině na pasece. Několik sloupů hustého bílého dýmu se zvedá z bublajících kaluží černé vody a míří k nám. Vytáhl jsem pistoli a vypálil několik ran. Bahnitá voda začala okamžitě vřít a s rachotem se rozstříkla do stran. Oblak páry zahalil korunu stromů tak, že nebylo vidět nic než mrtvé tělo slizouše, který spadl dolů.

Bílé jazyky dýmů se pomalu stáhly zpět.

Tohle není dravý útočný dým, který zahubil Kronovu expedici na Murrielu. Tenhle si sem přivezl Malloney…

Ale co ten první? Ten, který zabil Beka? Ani ten neměl tu útočnou dravost dýmů z Murrielu. Že by zkrotl? Nebo je to nějaká zdejší forma? Na to se musí podívat Tim. Ten tomu rozumí.

Pozorně si prohlížím stopy.

Je jich tu hodně. Sem nepřichází jen tlouštík. Jsou tu stopy mužů i žen, stopy staré i docela nové.

Tak tedy bílý dým na Luciferu!

Až Tim pozná, co to je, bude se asi divit. Všichni se budou divit, až se dozvědí o bílém dýmu na Luciferu. Je to snad klíč k existenci kolonie?

A Glennova smrt?

Potřebuju vidět jeho pokoj a věci, které měl rád. Musím je potěžkat a ucítit chlad kovu i teplo dřeva a nevýraznost plastů. Pak uvidím…

Znovu si prohlížím stopy.

Každý, kdo přišel k močálu za bílým dýmem, tu po sobě něco nechal. Otisk boty, zlomenou větvičku, utržený list a tady dokonce leží tuba od léků. Tamhle je nějaký šátek. Už je pokrytý plísní, ale dosud na něm vidím iniciály M. G. Maud Glennová. Plnoštíhlá blondýna, trochu pomalá a sotva znatelně ráčkuje.

Dávám šátek do kapsy.

Čí to vlastně byl nápad usídlit se v jeskyních? To místo pro kolonii vybral Štochl nebo Glenn?

Co mám dělat? ptám se Argusů.

Pospíšit si! odpovídají. A sežeň si nové informace!

Jaké?

Neodpovídají. Nevadí, stejně na to přijdu.

Odcházím. U cesty leží megasaurus. Musíš být zrovna tady? Koukej zmizet, nebo tě budu muset zabít! Je mi líto všech těch příšer, co jich tu je. Jsou nepodařené a zbytečné a budou muset vyhynout.

Ale zvíře se ani nehne. Uložilo se ke spánku do teplého bahna, s hlavou na kousku pevné země, a podobá se malému ostrůvku.

Nastoupil jsem do kabiny tlouštíkova skarpu. Cítím zvláštní zápach. Už i tady se stačila zachytit ta fialová plíseň? Stačí malá dávka z pistole a kabina je čistá. Zápach však nemizí.

Usedám k řízení a kontroluji přístroje. Pistoli jsem položil před sebe. Je účinná a elegantní. Přesto však mám raději Timovy staré brokovnice. Jsou těžké a nepohodlné, ale dělali je lidé, a ne roboti.

Zvedám skarp a mířím k náhorní planině. Letím pomalu a hledím se držet vrcholků stromů.

Teď to začíná být opravdu nebezpečné. Mám pocit, jako bych otvíral dveře, které se někdo z druhé strany snaží přibouchnout. Jenže já už mám nohu vzpříčenou o dveře i práh a jemu ubývá sil. Ještě nechápe, že ty dveře nezavře, ale brzy to pochopí.

Co s kolonií?

Zachovat… zničit…?

Stop!

Přede mnou jsou skály a jeskyně.

Pomalu klesám mezi stromy, Nade mnou se přehnal jiný skarp a mizí ve skalní rozsedlině. Tam je tedy vchod… Letět za ním, nebo si napřed prohlédnout celý skalní masív?

Rozhodl jsem se pro druhou možnost.

Prudce zvedám skarp a letím k vrcholkům skal. Minul jsem poslední keře, vyplašil hejno duhových ještěrek a byl jsem nahoře. Kolem je sucho. Žádné močály a prakticky žádný život.

Tady je jejich přistávací rampa…

Teď rychle zpátky!

Vracím se a znovu čekám ukrytý v hustých korunách stromů.

Copak asi dělá Tim?

Spolu se psy a tlouštíkem se tísní v improvizovaném stanu. Tam u nich prší.

„Víš, že mi ten tlouštík řekl spoustu zajímavých informací?“ slyším Tima. „Něco se v něm zlomilo a je teď dost upovídaný. Co s ním mám dělat?“

„Zacpi mu pusu,“ směju se.

„To není k smíchu,“ bručí Tim. „Víš, že mi ukázal jedlého slimejše?

„A tys ho jedl?“

„Ovšem. Chutná jako nahořklé želé.“

„Tak ti přeju dobrou chuť.“ říkám a cítím přitom lechtání v žaludku. „Jenže teď laskavě přerušíš ty vaše hody a vydáte se okamžitě sem, k náhorní plošině!“

Pomalé kolébání skarpu mě uspává…

Vysoko nad náhorní plosinou zazářily hvězdy a Perseus, který se setrvačností blíží k Luciferu. Kolem se přehnal stín velkého stříbřitého stroje. Bez váhání jsem se přilepil za jeho záď. Spolu s ním jsem vletěl do rozsedliny, proletěl kulatým otvorem vchodu a klouzal v jeho stínu dlouhou chodbou.

Byla to obrovská jeskyně a prudce se svažovala dolů. Po dně se táhl široký svítící pás a ozařoval švy pancéřování.

V kabině velkého stroje podřimuje hubený muž. Na hlavě má nesmyslně velkou přilbu, která na tenkém krku vypadá jako klobouk velkého hřibu.

Jeskynní chodba končí v prostorném sále, kde pobíhají roboti všech typů a velikostí. Jeho stroj přistál.

Muž s přilbou vystoupil a ospale se na mě podíval.

Posadil jsem svůj skarp vedle.

Muž se na mě podíval, jako by nevěřil svým očím, a rozběhl se ke mně. Cestou si sundal přilbu. Jeho nos se podobal zobáku. Víš tedy, kdo jsem – signalizoval mi jeho mozek. Já jsem Štochl! Už jsi mě poznal, Argusi!

Bylo to dost nepříjemné překvapení.

Štochl si znovu nasadil přilbu a jeho mozek ztichl.

„Vítej, Argusi!“ řekl ironicky, „Přišel jsi zasáhnout? Přišel jsi to zkusit?“ Sevřel mou ruku do dlaní a pevně ji tiskl.

Člověk s havraní tváří, napadlo mě.

„Jménem záko…“ natáhl jsem ruku k jeho rameni a chtěl vyslovit formuli těžkou jako kámen.

Počkej! zadržely mě hlasy Argusů.

„Stop!“ přerušil mě Štochl. „Na to máte dost času. Nemusíte spěchat. Čekal jsem vás. Chtěl jsem vás vidět… Víte proč? Já a moji roboti jsme všední, ale Arguse uvidí jeden z miliónů. A jen jeden z miliard s ním může jednat. Mám tedy tu čest být jedním z miliard a vy takové setkání začínáte slovy – jménem zákona. Kolik je vám vlastně let, můj Soudce? Třicet? Jste chlapík. Je vidět, že se dokážete prosadit. Měl byste se však také ohlédnout. Za zády vám stojí Zákon. Máte přece právo soudit, či ne? Mimochodem, jak jste se dokázal vyhnout mé raketě?“

Sesbírej všechny jeho vědomosti! šeptali Argusové.

Ale jaké a kde?

„Jak jste vlastně našel to místo v lese? Myslím tu planinu?“ vyptával se Štochl.

„Sundejte si přilbu, Štochle!“

„Pročpak, Argusi? Mně nepřekáží. Jsou to sice dvě kila olova, ale nosím to jen kvůli vám. Doufám, že to dokážete ocenit.“

„Aspoň si posílíte krční svaly.“

„Správně. A… a Červenou skříňku máte s sebou?“

„Ne. Ta zůstala v domě, který jste spálil,“ (Skoro už jsem na náš dům zapomněl.)

Štochl se rozesmál.

„Abych se přiznal, mám s vámi jen smůlu. Dneska jsem se tam byl podívat. A víte, že jsem se netrefil?“ Znovu se rozesmál. „Vybouchly jen palivové nádrže, takže chalupa vám stojí. Jenom je trochu začouzená… A nevyvalujte na mě oči. Ještě se mi začnou třást kolena.“

Znovu burácivý smích. Štochl si mnul spokojeně ruce.

„Ale teď k věci!“ řekl vážně. „Pokoj máte připravený. Tady tím schodištěm nahoru a pak chodbou vpravo. Jak vidíte, jste očekáván. Ujišťuji vás, že nejsme takoví pitomci, jak byste si myslel. A o mě se nebojte. Já vám neuteču. Kam bych taky utíkal? Mimo to si docela vážně myslím, že se spolu nakonec dohodneme. Doufám, že nemáte nic proti tomu, když pošlu pro vašeho přítele Tima a jeho psy…“

Má vlastně pravdu, kam by utíkal? A já se potřebuju najíst. Taky se musím rozhodnout, co mám dělat dál.

Čekala mě těžká noc.

„Vykašlete se teď na všechno.“ radil mi Štochl. „Nechte toho, dokud je čas. Radím vám dobře. Jistě chápete, že nemám žádný zájem vám ublížit. Ti dědkové v Radě vědí houby, co se tady děje, a vás jen tahají za nos. Mně jen překážíte a sám ztrácíte drahocenný čas. Nezapomeňte, že čas vám nikdo nemůže vrátit… Ale dřív byste si snad měl odpočinout?“ pokynul mi ke schodišti.

Člověk s havraní tváří

Pokoj, kde žil Glenn, mi nic neřekl.

Teď tam byl sklad věcí kolonistů, kteří zahynuli nebo zemřeli. Všechno bylo přesně utříděno a srovnáno. Přihrádky s balíčky a tabulkami – T. Glenn, E. Kraft, A. Seliverstov… Celkem asi dvacet jmenovek. Někteří zemřeli v důsledku nemocí, někteří zahynuli.

Glennovy zbraně, jeho obleky a prádlo. Páchne plísní. Tady je jeho holení. Poprvé v životě vidím širokou ostrou čepel břitvy. Je to ze všeho ta nejosobnější věc, která mu patřila. Jako bych na modravě lesklém břitu viděl jeho tvář.

Glenn (podle Timova názoru geniální) zřejmě nejčastěji nosil tyhle volné šaty. Tuhle kombinézu si bral do služby, a když vycházel do džungle, oblékal si jistě tenhle těžký skafandr. Takový člověk nemohl přijít s nápadem založit kolonii v podzemních jeskyních. Byl tlustý (96 kilo), veselý, silný a věřil bezvýhradně civilizaci. Musel v ní věřit.

S nevyčerpatelnou dobrosrdečností pyknika jistě dokázal snášet nepohodlí života na Luciferu, ale nutně musel narazit na Štochlovu krutou věcnost. Správnost jeho názoru by potvrdil čas a s tím se Štochl nemohl smířit.

A Štochl…?

Jako když člověk běží o závod s dravým zagravem nebo se pokouší uhnout číhajícím chapadlům manty. Štochlova nevina je jako medúza plivající jed či plíseň, která vám sežere dům, než se stačíte vrátit…

Štochlova nevina?

Glenn, Štochl… Štochl, Glenn.

Chodím od přihrádky k přihrádce a prohlížím si věci, které tam zbyly po lidech, kteří odešli. Obracím je v rukou a lidé se přede mnou objevují jeden za druhým.

Kraft. Velký, zasmušilý a tvrdošíjně houževnatý.

Seliverstov – veselý, emociální, s výraznou bradou…

Přichází i Glenn. Impozantní a současně směšná postava. V tváři zřetelný výraz odcizení a smrti. A také snad vize budoucnosti Lucifera.

Jeden za druhým seskakují z polic označených jmenovkami. Mezi nimi i malý rezatý kokršpaněl. Jeho obojek dosud visí na skobičce. Vrtí kupírovaným pahýlem ocásku a jeho milý přízrak pobíhá a strká čenich do dlaní ostatních přízraků.

Už jsou tu všichni.

„Potrestám Zlo,“ šeptám. „Slibuji, že potrestám Zlo, jakmile ho poznám.“

Vrátil jsem se do svého pokoje, abych se uklidnil. Štochlovy myšlenky jsou mi nedostupné. Hlavu má spolehlivě odstíněnou. Ostatní však vidím a slyším.

Bez námahy sleduji i spleť šachet, chodeb a štol kolem mě i pode mnou a vnímám myšlenky kolonistů, slyším jejich slova, která skalní masív nemůže ztlumit.

Snažím se seřadit sled událostí.

Na počátku byla dvě oznámení Radě. V první sděloval Štochl, že Glenn zemřel na bahenní zimnici a byl řádně pochován. Druhá, anonymní zpráva obsahovala stručné sdělení, že Glenn byl zákeřně zavražděn. Nevyřešenou zůstává otázka, proč se autor druhé zprávy už nikdy neozval. Prostá opatrnost, strach…? Nebo jsou vztahy v kolonii komplikovanější, než se na první pohled zdá?

Ne…! Nedefinovatelná existence Zla má jednoznačnou souvislost s jednou osobou.

Opět využívám schopností Argusů a navazuji kontakt s kartotékou Generální rady. T. J. Glenn, narozen na planetě Virgus; genetik se specializací chirurgické selekce; vypracoval metodiku řízené evoluce živočišného i rostlinného světa na planetách v raném stadiu vývoje. Stáří padesát let. Vysoký, plnoštíhlý, oči modré, vlasy světlé. Naposledy zastával funkci šéfa kolonie na planetě Lucifer. Bibliografie publikovaných děl: viz zvláštní příloha. Členství ve vědeckých společnostech: viz zvláštní příloha.

A Štochl…?

Narozen na planetě Virgus; stáří sedmdesát dva let. Technik-konstruktér se specializací na samořídící systémy. Není členem vědeckých společností a nepublikoval žádné odborné práce. Do kolonizační expedice na planetu Lucifer zařazen jako vedoucí technické služby a organizátor paralelních technických metod kolonizace planety. Seznam patentovaných vynálezů: viz zvláštní příloha.

Ale kde se tady vzal najednou zločin? Proč?

Je to snad Štochlova reakce na změnu životních podmínek? Je něco jiného žít ve městech dávno osídlených planet a něco jiného uhájit život na divokých planetách. Ale Zákon platí všude a na divokých planetách musí být ještě přísnější.

Teď potřebuji Glennovy deníky. Pokud vím – a zkušenost Argusů je neomylná – jsou uloženy u Johna Glasse.

Přešel jsem můstek přes černou podzemní říčku a zamířil k obytnému sektoru kolonistů. Byla to dlouhá, takřka nekonečná chodba plná měkkého modravého světla a teplého suchého vzduchu. A dveře – bezpočet barevných dveří.

První jsou červené. Z jejich středu se rozbíhají modravé čtverce v nekončícím pohybu kroužící spirály.

Zaklepal jsem a dveře se rozestoupily.

Za stolem seděli čtyři vypasení chlapi a hráli karty. Když mě uviděli, odhodili je – kdovíproč – pod stůl. Mlčky jsem se rozhlížel. Pokoj rozkoše, napadlo mě. Zářící stěny, hebké přikrývky, pohodlná křesla. A samozřejmě také figuríny, které na stisknutí knoflíku oživnou. Poslušné figuríny…

Na stole, kde ještě před chvílí ležely karty, jsou talířky s houbami. To jsou přece ty fialové houby, které dokážou doslova před očima zhltat každý kousíček mrtvého stromu. Ale ty houby přece obsahují alkaloidy typu mezkalinu, napadá mě.

Všichni vyrušení karbaníci na sobě mají kovově lesklé kombinézy. I vzhledem to jsou typičtí kolonisté. Zamračení, svalnatí – snad, ale docela jistě jsou tlustí… Usedl jsem ke stolu a jednoho po druhém jsem si pozorně prohlédl. Tak tohle je Abrahám Shargee… Velká hlava, pevná brada, jeho pleť si dosud zachovala olivový nádech indiánských předků. Sebejistý pronikavý pohled a pevně sevřené rty… Ten ještě za něco stojí.

Ivan Sing… Vysoký, elegantní – a zbytečný.

Kurt Siebel… Urostlý, hranatý, oči opile zamlžené a duše otrávená závistí i nepřátelstvím. Nenávistí ke mně, k ostatním, ke všemu…

Procházka – to je doslova nesmrtelné jméno. Kam se vrtnu, tam na ně narazím. Podsaditý statný chlap s upřímným pohledem a ironickou vráskou v koutku úst. Jeho nasupené obočí připomíná Timofejovy kníry. Je to zvláštní, ale najednou mi začalo být líto žen, které je budou jednou milovat nebo nemilovat, ale budou muset s nimi žít.

„Bavíte se?“

„Čau, Argusi!“ ozvali se jeden po druhém. „Bavíme? Spíš ubíjíme čas.“

Poznali tedy, kdo jsem, protože při pozdravu vstali, i když jim to samotným připadalo divné.

„Najíte se s námi?“

Odstrčili talířky s houbami a začali chystat bohatou tabuli.

„Jen si vemte! Nebojte se, nejsou to žádní červi a slimejši z tohohle zatraceného Luciferu. Všechno poctivá syntetika nejlepší kvality.“

Jedl jsem s nimi. Když jsem okusoval syntetickou kostičku, napadlo mě, že jejich technika je dokonalá i v maličkostech. Sami sebe potřebují přesvědčovat, že dokážou všechno na světě.

„Koukám, že si nežijete špatně“ poznamenal jsem.

Všichni čtyři se sebevědomě usmáli.

„Ale pokud vím, měli jste kolonizovat planetu, a ne její podzemí. Je to tak?“

Ticho.

„Zatím jste o zemi ani nezavadili. Mám pravdu?“

Mlčeli s očima upřenýma do talířů.

„Proč?“

Najednou ožili a začali o překot vysvětlovat:

„Protože tam nahoře je peklo! (Procházka) Zelené, modré, purpurové, fialové a jánevímjaké peklo!“

„Vy jste nemluvil s naším šéfem? (Shargee) Musíme přece pomáhat šéfovi.“

„A ty houby?“ ptám se a ukazuji očima k odsunutým talířkům. „Nač potřebujete ty houby?“

„To je přece maličkost,“ krčí rameny Procházka.

„Jiní zase jdou za bílým dýmem do močálů,“ řekl Sing. „No a co? Vždyť je to přece hloupost.“

Shargee kývl hlavou ke stropu a zeptal se:

„Oni si tam dělají nějaké starosti?“

„Přesně tak!“

Vstal jsem a nechal jsem je jejich úvahám.

Další tři pokoje byly prázdné.

Ve čtvrtém seděl za stolem asi čtyřicetiletý plešatý muž. Opět typický kolonista: urostlý, ramenatý, svalnatý, s pevnou bradou. V pokoji nebyly ani houby, ani křesla, ani mechanické panny. Jednoduché zařízení, uprostřed pracovní stůl s rozdělaným minimotorem.

Edward Grow, odesílatel anonymní zprávy Generální radě.

Vstal a pokynul mi rukou.

„Promiňte, že vám nepodám ruku, ale mám ji celou zamaštěnou.“

Cítím, že se mě bojí. Vlastně vím, že se mě bojí a vím také proč: bojí se, že ho uhodím. Copak je Štochl taky bije?

„Vy jste Argus?“ zeptal se Grow stísněně.

„Řekněme. Tam…,“ šlehl jsem očima, jako předtím Shargee, ke stropu, „tam přijali vaši zprávu. Byla to statečná služba Zákonu. Děkuji vám.“

„A vy – vy to budete vyšetřovat?“

„Samozřejmě. Nemá smysl, abych před vámi něco tajil. Je tady celá řada věcí, které se mi nelíbí. Kromě techniky, ovšem. Ale nelíbí se mi, že Glenn zmizel a jak zmizel. A to, že se kolonisté zaryli do země jako krtci, se mi také nelíbí.“

„A líbí se vám tady vůbec něco? Třeba já?“

„Vy jste typický představitel upadající kolonie. Podal jste zprávu, to je fakt. Ale pomohl jste nějak Glennovi?“

„Po pravdě řečeno, ani jsem se nepokusil.“

„Prostě si s ničím nechcete špinit ruce, je to tak? Vyhýbáte se všemu – pitkám, hádkám, sporům…“

„Zapomněl jste ovšem dodat, že se vyhýbám také bílým dýmům v bažinách a houbám.“

Odpověď byla zbytečná. Prohlížel jsem si jeho práci.

„Děláte to rád?“

„To si objednal šéf. Fantastický mozek,“ řekl s obdivem.

„Čí?“ zeptal jsem se zbytečně.

„Šéfův. Škoda takového člověka. Vlastně spíš škoda jeho času.“

„Jakého času?“

„Toho, co maří řízením téhle pitomé kolonie.“

„Vy nejste spokojen?“

„Já vlastně nevím. Žije se nám tady docela dobře, ale…“ Na chvíli se odmlčel. „Jídla je dost, prací se nikdo nepřetrhne, práce je tady spíš zábava. To jenom šéf dře od rána do rána. Ale jinak…,“ znovu pokrčil rameny.

„A co plantáže? Proč ještě nebyly založeny plantáže?“

Mechanik vstal a rozhodil rukama:

„Zkusil jste někdy založit plantáž na Luciferu?“

„Ne.“

„To je vidět. Jinak byste se takhle neptal. Vždyť to je peklo, a ne planeta. Plísně, hlavonožci, megasauři a pak ty létající potvory. Ty medúzy. Ty bestie jsou horší než bacily. Plivne a všechno se rozsype. I ty nejpevnější plasty. Přitom stačí jediná kapka, aby prožrala tělo jako kyselina. Nebo plísně! Stačí, aby se kousek dostal do jídla a člověku nepomůže ani svěcená voda.

Proto všichni podporujeme šéfa. Proto jsme se zaryli do země a kašleme na plantáže. Za každý metr plantáže bychom museli zaplatit příliš vysokou cenu. Tady je nám dobře. Co nám schází? Dělám si svou práci a mám jistotu, že mě nic nesežere, nic na mě nebude plivat ten hnusný jed a plísně mi nebudou rozežírat vnitřnosti,

A ten radiogram, který jsem poslal? Někdy pochybuju, jestli jsem měl právo něco takového udělat.“

„A Glenn?“

„Co já vím? Možná že nakonec opravdu umřel na tu horečku. Nejspíš. Nebo umřel vzteky. Ani bych se nedivil. My jsme ho totiž odvolali. Sesadili z funkce šéfa kolonie. Ke konci už byl jejich vztah se Štochlem neudržitelný. Ti dva vedle sebe nemohli existovat. Štochl je věcný, talentovaný, rozumný… A Glenn? Glenn byl génius, ale podivín. Nebezpečný podivín. Ten byl schopen téhle zatracené planetě obětovat nejen sebe, ale nás všechny! Ale naštěstí mu to nevyšlo. Šéf nás zachránil. Já vím. Zákon to nechce, ale já jsem pro šéfa!“

Glass byl pracant.

Jeho pokoj byla vlastně laboratoř. V koutě jednoduché lehátko, tři pracovní stoly a kolem zdí police plné chemikálií a přístrojů.

Bylo mu čtyřicet sedm let a byl lékařem kolonie. Kromě toho dokončoval práci o toxinech planety.

Když jsem vstoupil, obrátil se a zdvořile pozdravil.

„Promiňte, mám práci. Zvykl jsem si pracovat v noci. Ale jinak jsem zcela k vašim službám,“ uklonil se.

„Deníky!“ natáhl jsem ruku.

Nechápavě se na mě podíval.

„Glennovy deníky!“

„Ale já jsem Štochlovi slíbil, že je nedám z ruky.“

Moje ruka čekala.

Nakonec mi John Glass podal tři sešity. Zběžně jsem je prolistoval. Dva dám Timovi, ty se mého poslání netýkají. Se třetím, silným sešitem jsem usedl ke stolu.

Glass se vrátil ke své práci a jen chvílemi se po mně zvědavě podíval.

Glennovy deníky

19. června. Lucifer už je na dohled. Jeho modré oko na mě upřeně hledí ze tmy vesmíru a nedává mi pokoje. Nejsem s to se odtrhnout od průzorů. Začíná mi z toho třeštit hlava. Znovu jsem si přečetl zprávu o objevu Lucifera a hlášení o výsledcích první průzkumné expedice. Byla neúspěšná, ale přinesla informace o výjimečnosti této planety.

21. června. Připravujeme výsadek a chystáme se na přistání. Spousta zmatku, výpočtů a komplikací. Jako vždy. Štochlova pomoc je neocenitelná. Nakonec jsme zvládli všechny etapy výsadku. Kapitán lodi spěchá.

22.-24. června. Na náhorní rovině přistála skupina robotů a biochemik J. Glass. S ohledem na medúzy a účinky jejich jedu (viz zprávu T. Mochova) byli roboti chráněni silnou vrstvou speciálních plastů. Úkolem robotů je postavit prozatímní ubytovny a bezpečná skladiště. Ta zatracená odpovědnost vedoucího kolonizační expedice mi zatím nedovoluje opustit loď. Na Štochlovu žádost jsem nechal postříkat takřka celou náhorní plošinu pesticidy FG-149, i když je to velmi nebezpečné pro genetický kód planety. Kdybych už konečně mohl ponořit ruce do toho jedinečného těsta a hníst ho a mísit…

25. června. Konečně jsem na Luciferu. Kolik let jsem o to usiloval, kolik nadějí jsem v to vkládal…! Vyváděl jsem jako blázen. Dívali se na mě překvapeně a pak mne nechali být. Dokonce i Maud odešla. Zůstal jen lhostejný robot-strážce. Pak jsem prošel náhorní planinu. Připojili se ke mně nejbližší spolupracovnici: Kraft, Stark, Shargee a ještě několik dalších. Měl jsem pocit, že kráčíme po dně bohatého moře. Korálové stromy, kolosální hlemýždi i létající ještěři. A barevné karavany medúz! Uviděly nás a okamžitě zaútočily tryskajícími praménky jedu. Museli jsme se ukrýt pod stromy. Přesto však zahynul Strauss a náš kokršpaněl. Účinek těchto toxinů je doslova bleskový. J. Glass dokonce řekl, že je fantastický.

První pohřby. Všichni jsou z toho posmutnělí. Někteří se začínají bát, ale já se cítím výborně.

V noci na mě vyšla hlídka. Vzpomínal jsem na první kolonisty, kteří přistáli na planetě Virgus. Jaká je to skoupá a zlá planeta: jen sníh, pusté pláně a sem tam ostrůvky mechu. Nechápu, proč ji ještě nepřebudovali na nějaký účelný kosmický mechanismus. Ale Lucifer? To je planeta, kterou je třeba chránit jako oko v hlavě. Její stinné stránky se dají postupně a promyšleně změnit.

Štochl navrhuje hledat jeskyně. Je přesvědčen, že náhorní plošina skrývá rozsáhlé krasové útvary. Ten člověk vydrží pracovat doslova čtyřiadvacet hodin denně.

Během obchůzky jsem viděl, jak se uvolnil balvan, vlastně celá hora černých skalisek, a rozdrtila střechu jedné budovy. Naštěstí to bylo skladiště. Teprve za chvíli mi došlo, že to není skála, ale mout. To už bylo všude plno hluku a kolem se ozývala palba. Za okamžik stál pahorek v jednom plameni a kolem se šířil zápach spáleného masa.

26. června. Roboti zakládají první plantáže. Zpočátku se pokusíme pěstovat vhodné odrůdy batatu a kukuřice. Štochl zorganizoval jednotku robotů na lov medúz a gigantických slimáků. Úkol zní: vyhubit jedny i druhé! Podle předběžného průzkumu je na náhorní planině jen asi půldruhé desítky těchto zrůdných šneků, ale kolik jich musí být dole v džungli! Dnes jsem tam zaletěl a trochu si to tam prohlédl. Intenzita života je tam skutečně ohromující.

Se Štochlem jsme se dohodli, že dá dohromady mikro-manipulátor a já začnu pracovat s geny. Hospodářské a provozní záležitosti si vzal na starost Štochl.

10. července. První plantáže zničil nálet jakýchsi stříbřitých létajících hádků. Dosud nebyli popsáni. Kolonisté se ubytovali v jeskyních. Začal jsem shromažďovat genetický materiál. Shargee objevil jedlého šneka a Kurt zkombinoval jeho geny s geny jedlé mušle (podle mého schématu). Výsledek by mohl být zajímavý. Dlouho jsme o tom diskutovali.

Je to zvláštní, ale zamiloval jsem si život na Luciferu. Když vidím monstra, která evoluce jednou nutně smete, sním o vytvoření rezervací, kde by přežila.

15. července. Štochl nechal vypálit plamenomety veškerou plíseň na náhorní planině (přitom plíseň zničila jen jedinou mobilní laboratoř!). Pohádali jsme se, ale nakonec jsem ustoupil.

Začínáme pronikat do bažin. Nevyhraněnost životních forem je zarážející. Jako by příroda teprve zkoušela, co k čemu vlastně připojit. Připomíná mi to názor Lucretia Carra na stvoření světa: Na počátku byly stvořeny hlavy, ruce, nohy a těla. Pak se všechno více méně náhodně pospojovalo. To, co se spojilo špatně, pomřelo, protože byli lidé se dvěma hlavami a býci se čtyřmi ocasy et cetera. (Volně citováno.)

Jsem přesvědčen, že se nám nakonec podaří plantáže založit. Chirurgickou selekcí a somatickou genetikou přeorganizujeme život na Luciferu. Při práci si na tuto planetu zvykneme a nakonec si ji i zamilujeme.

18. července. Medúzy zabily Seliverstona.

21. července. Štochl proráží nové chodby stále rychleji. Stroje pracují nepřetržitě. Sužují nás medúzy, které sem přihnala bouře. V jakémsi šílenství zaútočily i na stromy a v agónii kontaminovaly půdu spoustou jedu. Zatím nemůžeme bez těžkých skafandrů ven. Š. už převzal úplně velení kolonie. Uvědomil jsem si, že jsem byl nepozorovaně odsunut na čestné, ale přece jen vedlejší místo patriarchy, jehož úkolem je přikyvovat a říkat – ano.

26. července. Roboti znovu vyčistili náhorní planinu a plamenomety vypálily zbytky plísní. Zvláštní! Na spáleništi začíná růst všechno znovu a roste to ještě bouřlivěji než předtím. Štochl důrazně žádá definitivní odchod do podzemí. Samozřejmě z toho byla hádka. Objednal jsem si vivária a terária.

Selekci provádíme současně ve třech směrech. První – nejdůležitější – má sloužit k okamžitým potřebám kolonie. Druhý směr má pomoci získat takové formy života, jež by byly vhodné i pro jiné planety. Konečně jako třetí úkol jsme si vytkli likvidaci nebo alespoň paralyzování nejnebezpečnějších forem života na Luciferu (medúzy apod.).

1. srpna. Havaroval skarp a roztříštil se o korálový strom. Zahynul v něm Kraft. Přiletěl jsem na místo katastrofy asi za hodinu, ale to už po něm nezůstalo ani stopy. Plíseň se postarala o jeho tělo. Chudák Kraft!

Hádka se Štochlem o metodách civilizování Lucifera. Š. trvá na rychlém převedení života do podzemí a vytvoření normálních životních podmínek, jako tomu bylo na Virgusu. Vidím v tom zjevné oslabení kolonizačního úsilí a žádám, aby se dále žilo na povrchu a bojovalo o existenci. V podzemí ať zůstanou jen laboratoře a nemocnice. Není jiné cesty. Musíme bojovat, studovat zvykat si na nové podmínky.

Štochl svolal kolonisty a dal hlasovat. Se svým názorem jsem zůstal osamocen. (Maud se zdržela hlasování.)

Jsem překvapen. Nesouhlasí se mnou ani lidé, na nichž jsem chtěl stavět: Štochl, Kurt a Shargee… Jejich strach před nezvyklými formami života na planetě (a některé jsou opravdu děsivé!) se stal psychózou. Š. už zahájil sériovou výrobu univerzálních robotů a buduje v podzemí nádherné byty. Jenže mě neoklame! U něho přece vůbec nejde o strach. Štochl je pouze posedlý myšlenkou na vybudování podzemní civilizace. Jako červ začal prohlodávat Lucifera skrznaskrz. Jeho vynalézavost nezná mezí. Ale já chci ukončit (úspěšně) svůj experiment s proměnou života této planety k lepšímu. Jistě, bude to trvat věky a vystřídají se celé generace. Ale výsledky budou!

31. srpna. Úspěch! První hybrid šneka a škeble je na světě. Jeho maso má nejen vynikající chuť, ale také kompletní obsah aminokyselin. Přitom byl vypěstován v neuvěřitelně krátkém čase. Domnívám se, že je prospěšný i objev toxinu (J. Glass), jehož vzorec je až na malé odchylky shodný s kolchicinem. Štochl zkonstruoval speciální náboje, jejichž pomocí injektoval tento toxin gigantickým šnekům. Také očekával nějaké mutace. Výsledek se dostavil nečekaně rychle. Objevila se rasa agresivních plochých šneků, v jejichž sekretech byl fialový plyn se silnými slzotvornými účinky. Čertví k čemu je to dobré!

7. září. Přemístil jsem svou laboratoř na povrch. I když jsem tu prakticky jediný člověk, nevím, co je to pocit osamělosti. Uprostřed kypícího života to ani není možné. Vidím, jak rostou stromy, vidím, jak roní mízu… Obdivuji se tomuto životu.

11. září. V močálech jsem našel černé květy. J. Glass z nich extrahoval nový toxin neobyčejných vlastností. Je to vlastně dokonalé anestetikum.

17. září. Pracuji s medúzami. Rozhodl jsem se vložit malou chromozómovou nálož do jejich genů. Měla by explodovat asi tak po dvou třech generacích a zbavit je nebezpečné toxicity jejich sekretů. Ale co když zahynou? Musím znovu důkladně prostudovat jejich život! V návalu práce jsem nestačil navázat kontakt s T. Mochovem, který tady někde má svou laboratoř. Proč jsem to vlastně odkládal? Potom mi Štochl řekl, že stanice byla zničena mouty a vědci zahynuli. To je mi opravdu líto.

19. září. Přišel za mnou Štochl a nabízel mi, abych se vrátil do podzemí. Odmítl jsem. Myslím, že musím jít příkladem. Opustil jsem svou základnu a v mobilní laboratoři jsem začal pracovat na náhorní planině. Navzdory dvojí devastaci plamenomety a pesticidy je zde stále dost zvěře. Buď jsou odolnější, než jsme čekali, nebo stačili znovu migrovat na asanované území. Stačil jsem zaregistrovat tři gigantické slimáky (původní rasa, ne Štochlovi mutanti!) a několik set různých ještěrek a hadů. Horší je, že se znovu množí medúzy. Čert aby je vzal!

Poznámka: Bude nutné najít trosky Mochovovy laboratoře. V trezorech se jistě zachovaly neocenitelné materiály.

23. září. Uvažuji o tom, že přemístím svou laboratoř dolů do pralesa nebo do bažin. Včera jsem hledal celý den vhodné místo. Štochl vypustil létající roboty s televizními kamerami a celou dobu mě sledoval. Co to má znamenat? Má o mě strach, nebo mě chce strašit?

Život skrytý v džunglích Lucifera mě nadchl. Musím se tam dostat za každou cenu.

24. září. Spor na schůzi kolonistů. Všichni jsou proti mně. Není divu. Byty, které jim Š. postavil, jsou nádherné a bezpečné.

25. září. Plíseň rozežrala mou laboratoř. Trvalo to prakticky jen okamžik. Ale kde se zde tak najednou vzala? Dokonce se mi jí kousíček zachytil na prstu. Nejsem s to se jí zbavit. Amputovat?

29. září. Nová laboratoř zničena. Rozdrtil ji gigantický slimák. Neovládl jsem se a zabil ho. Teď je mi hanba. Jeho nádherné zlatisté tělo s řadami purpurových skvrn tu leží mrtvé.

Večer mi Štochlovi roboti přinesli novou laboratoř, jídlo a ledničku. Cítil jsem slabou horečku. Asi jsem nemocen. Přesto stále miluji tento překrásný a nemilosrdný svět. Maud říká, že takhle milují muži krásné a egoistické ženy.

Horečka stoupá.

Přišel Štochl a radil mi, abych rezignoval na funkci šéfa kolonie. Poslal jsem ho k čertu a řekl mu, že ještě žiju. A dokud žiju, budu bojovat! Že podám zprávu Generální radě a že… Asi jsem mu toho řekl příliš mnoho.

Horečka stále stoupá. Škoda, jestli umřu a ztratím tento svět. Je krásný svým životem i sluncem a stromy… Závidím těm, kdo budou žít, až já tady nebudu. Stačil jsem udělat tak málo.

Š. se mě bojí a ani neskrývá, že jen čeká na mou smrt. Kolem se neustále hemží ti jeho roboti. Když přišla Maud, vykřikla hrůzou. Vyhnal jsem jí. Začínám špatně vidět

Copak opravdu musím zemřít?

Ne!!!

Vlastně proč ne? Zemřeli jiní a mě už tady nikdo nepotřebuje. Dnes jsem se probudil nečekanou bolestí. Vidím už opravdu špatně, ale Štochlova robota jsem poznal. Začíná mi dřevěnět noha. Zřejmě jsem dostal nějakou injekci…

Dočetl jsem poslední stránku, kde už byly zaznamenány jen symptomy agónie. Ani ty ne až do konce.

Stejně se ti obdivuji, Glenne. Nebylo to moudré, ale bylo to poctivé a statečné.

Na konci bludiště chodeb, v poslední buňce, sedí Štochl. Něco tam dělá, ale vidím jen světlou krabičku. Okolo létají jiskry. Nevadí.

Uvědomil jsem si, že mě pozoruje Glass.

„Rád bych si s vámi popovídal, doktore. Pozoruji, že jste tady objevil několik nových toxinů a antibiotik. Ale proč připravujete program pro chirurgického robota? Co je to za program?“

„Jsem jenom terapeut, Argusi.“

„Jak zemřel Glenn?“

„Bahenní horečkou. Podepsal jsem zprávu. Nač ty otázky?“

Vstal jsem a dal sešity do kapsy:

„Glenn byl zavražděn.“

„Nesmysl,“ bručel lékař. „Proč by ho někdo zabíjel?“

Krátce jsem se na něj podíval a pak jsem beze slova vyšel.

Další dveře.

Pokoj plný květin a pohodlné široké lůžko.

Maud Glennová. Kdysi jeho manželka, teď zatrpklá, osamělá, smutná žena.

Štochl? Štochla se bojí a opovrhuje neplodností jeho charakteru.

A Glenn? Dosud v ní žije. Jeho oči, ramena, rty… Snad jsme nesmrtelní jen ve svém díle a v paměti žen.“

„Mějte se hezky, Maud.“

Na chodbě jsem znovu potkal Shargeeho.

„Haló, Argusi! Touláte se?“

„Tys pochovával Glenna?“

„Pochovával Glenna…?“ opakoval překvapeně. „Jak jste na to přišel? Ne, neměl jsem tu čest ho ani pochovávat, ani se s ním přátelit. Jsem obyčejný člověk, Argusi, a k dvounohým bohům, jako je Štochl nebo Glenn, mohu jen vzhlížet. Ale ujišťuji vás, že si jeden druhého vážil…“

Věděl jsem, jak usilovně přemýšlí, odkud to mohu vědět. Ne, nebudu se do ničeho míchat! rozhodl se. Budu se držet pěkně stranou a dělat ze sebe blba.

„Žádného blba ze sebe dělat nebudeš a řekneš všechno, co víš!“

„Já vám nerozumím.“

„Ale rozumíš. Jenomže se bojíš.“

„To jste vedle, Argusi,“ vzepřel se Shargee.

Ale přemýšlí…

Nosítka s Glennem nesou roboti. Vedle nich jde ve skafandru Štochl. Zastavili se. Shargee polévá Glennovo tělo roztokem z láhve. A doktor? Stojí stranou a pozoruje, co se děje. Shargee odhodil láhev a vytáhl zapalovač. Vyšlehly plameny a pak všechno zahalil dým, v němž stoupá Glennovo tělo do atmosféry. Tam někde se přeskupí jeho atomy a s deštěm se vrátí na Lucifera, aby se navždy staly jeho součástí.

Jinak je ovšem všechno zcela normální. Nemoc, smrt, a zničení nebezpečného těla. Shargee tedy víc neví.

„Co se stalo předtím?“ ptám se naléhavě. „Mluv!“

Shargee se stále vzpírá.

„Ne, Argusi. mě nezlomíte.“

„Kdybys jen tušil, jak je to snadné…“

Za jeho čelem se zase rozběhl film událostí, ale nic podstatného jsem už neobjevil. Nakonec jsem mu přikázal na všechno zapomenout a vydal jsem se uvítat Tima a psy.

Ti vypadali…

Zavedl jsem je do obytného sektoru a postaral se, aby dostali najíst a měli se kde vykoupat. Pak jsem se rozloučil.

„Teď jdu za Štochlem,“ řekl jsem Timovi.

„Jdu s tebou. Co ty na to?“

Dveře Štochlovy pracovny střežili dva roboti s lasery v rukou. Ti mi nevadí. Mnohem víc mi vadí, že nemohu kontrolovat Štochlovy myšlenky. Dal bych za to nevím co, ale ani moc Argusů mi v té chvíli nemůže pomoci.

Ve dveřích se objevil zdvořilý robot-sekretář. Byl vlídný a úslužný, ale víc než jeho jsem sledoval ústí laserů v rukou strážců. Pro každý případ jsem se postavil před Tima. Robot-sekretář nás ujišťoval, že Štochl v kanceláři není a dokonce nás vybídl, abychom se přesvědčili. Štochlova kancelář byla velká, snad největší z těch, které jsem tu zatím viděl. Zařízení jednoduché a účelné. Stoly plné aparátů a map. Laboratoř vědce. Na stěně visel podrobný průřez planetou Lucifer. Štochl ji už stačil důkladně prozkoumat pomocí seismografů i hlubinných sond.

Vrátili jsme se a Tim šel spát.

Věděl jsem, že Štochl musí přijít.

Ve tři hodiny se otevřely dveře a vešel Štochl. Se spokojeným sebevědomím se usadil v křesle a věcně se zeptal:

„Nemáme to tady špatné, co?“

„Příjemné… Chladný čistý vzduch, čaj… Prostě fajn.“

„Pak ovšem nechápu, co máte pořád s tou džunglí. Vždyť je to jen odporná rozčilující břečka, kde člověk pořád jen vázne a tahá nohy z bláta. To není můj styl. Já mám rád švih a pohyb. Ty močály… Tak nějak váznou i naše vzájemné vztahy. Stále jen přešlapujeme na místě. Že bych se vás bál…?“

„Ovšemže se bojíte. Jenom si to nechcete přiznat.“

Štochl se neurčitě usmál a přehodil si nohu přes nohu.

„Já potřebuju mít ve všem jasno. Ve všem, rozumíte? Vás mohu zahrnout do svých výpočtů, s vámi nejsou problémy. Můžete si připadat jakkoliv jedinečný, pro mě nejste problém. Váš algoritmus se dá snadno vypočítat a od něho pak odvodit všechno ostatní. Jenže…“

Seděl zvrácený v křesle a jeho kombinéza se na něm leskla jako stříbro. Zřejmě se mu to líbilo, protože se co chvíli podíval do zrcadla.

„…jenže pořád je to taková bažina, kde mi váznou nohy. Střílel jsem po vás, a přesto jste mě nezatkl. To nechápu! A já potřebuju mít ve všem jasno. Všechno by mělo být jasné, zřetelné, jednoznačné. Celý svět bych tak udělal, kdybych byl bůh. Přesné definice a vzorce a minimum protoplazmy. Prostě bych vytvořil svět robotů, nebo aspoň svět hmyzu. Hmyz není zatížen nestabilní kapalinou. Všimněte si, že čím víc tekutin obsahuje nějaký tvor, tím je emocionálnější a jeho jednání se takřka nedá předem vypočítat. A teď si vezměte takový Lucifer. Sliz! Hromada slizké pralátky. Za pár miliard let z toho bude kdovíco. Bude to asi živé, ale nikdo nemá ani tušení, jaké to bude mít vlastnosti, schopnosti… prostě nikdo neví nic. A na takovém základě budujte civilizaci! Vždyť je to k smíchu.“

„Zákon o nevměšování…,“ připomínám.

„Takový zákon je nesmyslný! Čekat, co z tohohle slizu jednou bude? Nač? Já bych byl schopen vytvořit svět, který by byl přesný a výkonný jako stroj. Jenže vy maříte mou práci v zárodku. Vám je milejší ten odporný nedefinovatelný a nespolehlivý sliz. Nenávidím ho! I s vlastním tělem jsem schopen se smířit jen jako s nutnou součástí jasně myslící hlavy.

Ale to zatím není důležité. Nejdřív si musím udělat jasno. Potřebuju vědět, jestli jste můj nepřítel – což by bylo pochopitelné – nebo zda jste potenciální spojenec – což není vyloučeno… Mlčíte? Uvažujete o tom, co jsem říkal? Já bych vám to za jiných okolností doporučil, jenže teď se nám nedostává času. Tak se laskavě rozhodněte!“

Mlčky jsem ho pozoroval.

„Chtěl byste se podívat na moje poslední práce? Na ty nejnovější? Ale to se musíte nejdřív rozhodnout…“

„Nedělejte ze sebe šaška!“

„Takže…“

„Takže nic!“

Štochl pokrčil rameny a zaposlouchal se.

Na chodbě jsem zaslechl nějaký hluk, který se zastavil přede dveřmi. Dveře se rozestoupily a na prahu stál robot v brnění.

Podíval jsem se na Štochla. To je přece další porušení Zákona.

„Ovšemže je to proti předpisům.“ ozval se Štochl. „Ale to není pancéřování. To je jen stínění. Podobné, jako v mé přilbě. Nezapomínejte, že jsem toho slyšel příliš mnoho o vašich schopnostech. Tak mě napadá, že je od Generální rady dost velké riziko svěřit vám takovou moc. Co kdyby vás napadlo něco nezákonného? Co kdybyste se nakonec spojil se mnou? Mimochodem, napadlo vás někdy, že zločin je vlastně jen reakce člověka na nenormální podmínky, ve kterých musí žít? To není špatně formulováno,“ pochválil se.

Pokrčil jsem rameny. Nepřišel jsem diskutovat.

„Mimochodem, vraťme se k tomu robotu. Jste zatčen, Argusi. Ne mnou, prosím. Já se vás ani nedotknu. To je záležitost robota.“

Zavřel oči a napřáhl ruce, aby naznačil, jak dalece se od toho distancuje.

Stačil okamžik a chod mého času se zrychlil dynamikou času Argusů. V prvním okamžiku jsem měl dojem, že se všechno kolem mě zastavilo. Dokonce se mi zdálo, že vidím i světlo, stékající ze štítů robota. Na robotově těle svítilo okénko havarijní pojistky. Na to Štochl zapomněl. Stačí ji promáčknout a robot se vypne, aniž se poškodí jeho cenná aparatura.

Vstal jsem a přistoupil pomalu k robotovi. Jeho chapadla se teprve začala pomalu zvedat, když jsem stiskl havarijní pojistku a robot znehybněl. Oba – Štochl i robot – zahlédli jen bleskový pohyb a nechápali.

Vrátil jsem se do svého normálního času a usedl do křesla.

„Blahopřeju!“ vyrazil ze sebe konečně Štochl. „To byla fantastická reakce. Jak jste to dokázal? Promiňte mé duši mechanika, ale přiznám se bez mučení, že bych se docela rád trochu pohrabal ve vašem mechanismu. Víte, vždycky jsem si přál být nezranitelný jako vy. Vědomí, že patřím k dokonalé rase, která se vyvinula z takového slizu, jako je tady všude kolem, mě ponižuje. To vědomí, že i ve mně je osmdesát procent vody, je mi prostě k smíchu. Tak dohodneme se konečně? Jaké jsou vaše požadavky? Chcete být náčelníkem mého štábu? Ne? Dobrá! Tak si tedy rozdělíme Lucifera napůl. S jiným bych se nedělil, ale… Chcete severní nebo jižní polokouli? Nechcete? Zvláštní… Ale ovšem, vždyť jste Argus! Vy přece můžete dostat všechno… Zamýšlel jste se někdy nad problémem osobní moci? Co myslíte, že dokáže jediný člověk, když není zrovna Argus? Nebo když nemá k dispozici roboty? Tragédie každého vládce spočívá v tom, že je závislý doslova na každé maličkosti. Nakonec dospěje k tomu, že musí dělat vždycky všechno sám. Nikdo to nedokáže udělat lépe než on. A že sním o planetě, kterou bych vytvořil k obrazu svému, že sním o světě, kde vládne jen můj mozek, zbavený všech pošetilých emocí? Kdo z nás o něčem takovém nesní? Otázka je, kdo to dokáže vytvořit! Co je zlého na tom, že sním o věčném životě, ve kterém se dokážu všechno naučit a všechno pochopit? Vždyť tady,“ klepl si na prsa, „tady pořád něco pálí a naléhá: dělej, dělej!“

„Přeháníte!“

Kolonisté vám o mně napovídali spoustu nesmyslů,“ změnil Štochl téma. „Ale já nechci nic víc než absolutní sebeobětování! Je to snad mnoho? Co mám dělat, když dimenzi mého myšlení nestačí celá planeta? Když je mi i na ní těsno. Když mozek žádá víc a víc prostoru…?“

Mluví a mluví a snaží se předstírat, že sám sebe ironizuje.

„Mám pravdu, jsem v právu. Absolutně v právu, chápete, Argusi? Odlišnost biologického a technického světa spočívá v oddělení náhodností od zákonitostí. K čemu jsou náhody? K čemu jsou lidé se svými náladami a emocemi? Ta zatracená náhodnost neschopných hlupáků mě dráždí. Proto miluji roboty. A taky proto, že mi pomáhají uskutečňovat svět, jehož projekty se rodí v téhle ulitě,“ poklepal si na svou velkou bílou přilbu. „Už dávno jsem se přesvědčil, že člověk může být stvořitelem světa. Dejte mi čas a já ten nový svět stvořím. Nepotřebuju k tomu milióny let jako Glenn. Za pouhých deset let tady najdete ideální planetu. Dokonalou! Žádný sliz a hloupé omyly přírody.

Dáte mi ten čas…? Ne…?“ Štochl se odmlčel a pak pokrčil lhostejně rameny. „A jak se vám tedy bude líbit tohle, můj Soudce?“.

Do vzduchu se vznesl roj stříbřitých kapek. Štochl je foukáním odháněl od sebe. Přímo jsem cítil, jak se jich sám bojí.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

„Uvidíte,“ řekl Štochl. „Jeden takový můj podařený kousek. Mám jich tisíce, ale to už vám bude jedno.“

Pak se beze slova otočil a vyšel. Dveře se zavřely.

Pozoroval jsem poletující kapky.

Je to dravec, uvědomil jsem si. Jenže odporný dravec.

Kapky se daly do pohybu a něčím mi připomínaly medúzy. Nejdřív létaly pohromadě, ale najednou se začaly řadit a jejich pohyb se kolem mě začal stáčet ve spirále. Jsou dálkově řízeny, napadlo mě.

Jedna z kapek narazila do stolu. Došlo k výbuchu a nad stolem se vznesl obláček dýmu. To je vůně kyseliny kyanovodíkové ve směsi s plynným antigravem. Ustoupil jsem a zadržel dech. Ale shluk kroužících kapek se stále přibližoval. Využil jsem vhodného okamžiku a vzepřel se zády o dveře.

Když jsem se na chodbě obrátil, viděl jsem vyvrácené dveře s nápisem POKOJ PRO HOSTY. Kolem mě proběhl Štochl a začal rychle schytávat jedovaté kapky, které uklízel do krabičky. Pak ji zastrčil do kapsy:

„Zdá se, že vám ani oheň neuškodí…“ V jeho očích byl zcela banální strach. Teď už věděl, že se mě bojí až do morku kostí.

Kupodivu, já sám jsem k němu necítil nenávist. Byl přece ztělesněním Zla a nemohl jsem čekat nic jiného. Ani překvapen jsem nebyl.

Přede mnou byl můj člověk. Člověk, který sem přinesl Zlo. Člověk, který zavraždil Glenna, sestřelil náš člun, zabil moje a Timovy psy… Také chtěl zabít mě, ale to už není podstatné.

„Dívej se mi do očí!“ přikázal jsem mu:

Nechtěl. Snažil se očima uhnout, ale nemohl. Najednou jsem si uvědomil, že tady nejsem sám. Že tady je dvanáct Argusů, kteří hledí do Štochlových světle modrých očí a přikazují. Byla to děsivá síla, kterou jsem v té chvíli ztělesňoval. Srazím tě! pomyslel jsem si. Srazím tě!

„To ne! Mě na kolena nesrazíš!“ zachraptěl Štochl. „To se ti nepodaří…“ Potom se sesunul na kolena a skryl tvář v dlaních. „Pálíš, Argusi…,“ skučel. „Hrozně pálíš…!“

Přistoupil jsem k němu a odtrhl mu ruce z tváří. Na čele mu skutečně naskakovaly malé puchýřky.

„Vidíš, Argusi! To je to odporné tělo, které dokážeš spálit,“ skučel Štochl a mhouřil oči bolestí.

Sňal jsem mu z hlavy přilbu a odkopl ji daleko do chodby. Kutálela se jako velká bílá koule. Pak jsem Štochlovi přikázal, aby až do rána spal.

Když jsem odcházel, ještě jsem se ohlédl. Nad Štochlovým tělem se skláněl robot. Viděl jsem, jak se ho snaží postavit na nohy, ale nakonec ho vzal pod rameny a táhl ho chodbou, až mi zmizeli z očí.

Vím, že Štochl pevně spí a mimoděk vnímám jeho sny: „Můj svět… mé dítě…“

Ráno

Polekaní kolonisté ještě spí.

Jsou zmateni. Nechápou, proč jsem Štochla pořád ještě nezatkl. Teď budou přicházet jeden po druhém a budou se ospravedlňovat. Co chtějí omluvit? Svůj život…?

První přišla Maud Glennová. Hodinu se obviňovala z bezcitnosti a lhostejnosti. Plakala. Znovu jsem se přesvědčil, že Glenn (ten Glenn, kterého znala) bude v ní žít až do její smrti. To bývá těžké. Vymazal jsem Glenna z její paměti. Když se vzpamatovala, začala křičet, že před rozhovorem se mnou byla jiná, že takovou chce zůstat a že mě nenávidí…

Pak přišel mechanik Grow, aby mi řekl ještě něco o hádkách mezi Glennem a Štochlem, a po něm mě navštívil Shargee. Nadšeně chválil Glenna jako člověka, zcela oddaného své vědě.

„Seznámil jsem se s ním v Ústavu nitrobuněčné chirurgie. Byl jsem jeho asistent. Od prvních dnů jsem byl nadšen jeho strhujícím temperamentem a vůbec jeho osobností. Když vcházel do laboratoře, člověk měl dojem, že tam s ním přichází nesmírná inspirující síla. Přesvědčil mě, že přišel čas přenést jeho zkušenosti na celou planetu. Takových nadšenců jako já bylo mnoho. A kde je jim konec? Zahynuli tedy hned v prvních měsících. Já žiju, protože jsem si dal pozor. Ale ostatní…? Za pár měsíců nás zůstala sotva třetina.

Vraťme se však ke Glennovi. Na tu obrovskou hlavu bláznivého génia nelze zapomenout. Ani na jeho ruce s desítkou šikovných prstů… Jednou jsem si u něho prohlížel nějaké materiály o totální chirurgické selekci. Glenn byl tehdy přímo rozzuřený. Říkal, že násilné selekční metody dávno zastaraly. Vysvětloval, že živý organismus je vlastně nejjemnější účelné spojení nesmírného množství jednotlivých částí a že nemůže zůstat netečný k jakékoliv destrukci. Každý organismus je především soustředěn na zachování své původní existence, což je téměř nepřekonatelná překážka na cestě dalšího rozvoje chirurgické selekce. Spíš než jemnější nástroje potřebujeme jemnější přístup k této věci, říkal Glenn. Podle jeho názoru je důležitější dát do patřičného souladu už existující organismy a není třeba vytvářet nové.

To nás vlastně také přivedlo sem, na Lucifera. Jenže tady jsem pochopil, že je to práce na tisíce, možná milióny let. A kolik jich mám k dispozici já? Sotva pár desítek!

Nakonec jsme ho zradili… Všichni… Prostě se nám celý ten grandiózní program scvrkl na záchranu vlastní existence. To je dialektika, Argusi… Ovšem, prodali jsme ho za třicet stříbrných. Ale nemyslete si, že si s nimi spokojeně pocinkáváme!“

„Pálí vás v dlani?“

Zašel jsem za Štochlem.

Spal v jakémsi hermeticky uzavřeném sarkofágu z těžkého olovnatého skla. Opět se snažil skrýt přede mnou své myšlenky. Slyšel jsem jen šumění kompresoru, který vháněl do sarkofágu vzduch. Štochlova tvář byla klidná a rty sevřeny v ironickém úsměšku. Zítra se pokusí zasadit mi odvetný úder…

Před půl hodinou Štochl znovu zastínil své myšlenky a zmizel. Nezbývá, než ho hledat dveře od dveří…

Ti čtyři sedí znovu u karet a chroupají fialové houby. Jejich pohled je zamlžený a nepřítomný.

„Jak jednal Štochl s kolonisty? Jak jednal s vámi?“

„Říkal nám, že jsme jeho učedníci,“ odpověděl Procházka. „Že jsme cihly pro stavbu jeho světa.“

Čtyři tváře přede mnou zrudly a jejich svaly se napjaly.

„Přehlíží nás,“ řekl Kurt. „Každého přehlíží. I mě. Myslí, že si to může dovolit. Jenže já jsem biolog a taky jsem tady něco dokázal. Sám jsem objevil a zařadil třináct nových druhů. Dokud byl ještě Glenn, byl jsem člověk…“

„Ano, je to tak,“ ozval se Shargee. „To je jeho povaha. Pokoušel se také rozluštit tajemství genů. Blázen! Vždyť je stejný hlupák jako já.“

„Hajzl je to!“ promluvil třetí. „Praktický vynálezce… pch! Co to znamená? A co my, vědci? Vždyť bez nás neznamená nic!“

„Zabil Glenna!“ ozval se čtvrtý. „A když zabil Glenna, zabil také mě. Glenn byl blázen a zemřel… My žijem… K čemu?“

Nenávist…

Teď potřebuji doktora Glasse!

Lékař je ve své pracovně. Jakýsi humanoid leží na operačním stole s blaženým úsměvem na syntetické tváři. Glass zkouší nějaký nový narkotický toxin. Vysvětluje mi to…

Mluví opatrně a chodí přitom po pracovně od preparátů jakýchsi zrůdiček k policím se vzorky zdejší flóry. Všechny ty rostliny jsou jedovaté. Má to tam alespoň napsáno. Z jeho vyprávění jsem leccos pochopil o účincích černé orchideje, kterou právě zkoušel na nešťastném robotovi.

Zatvářil jsem se nedůvěřivě.

„Jen přivoňte!“ radil mi eskulap. Své myšlenky však přede mnou ukrýt nemohl: Nadýchá se a usne! představoval si v duchu. Až pohasnou jeho pronikavé oči a zeslábne vypjatá vůle, budu moci odejít. Štochl už čeká. Černou orchideu choval v hermeticky uzavřeném akváriu. Přistoupil jsem blíž a lékař opatrně uvolnil uzávěry.

Vzal jsem orchideu. Má krásné květy se sametově černým leskem. Z jejích kalichů se šíří jemná sladká vůně.

Glass pozoruje napjatě mou tvář. Jako by každou buňkou svého těla chtěl vstoupit do mého vědomí.

Vdechl jsem sladkou vůni a uvědomil si pocit šalebné něhy. Mám dojem, jako bych se rozdělil. Mé původní já pomalu umdlévá slastí opojné vůně. Mé druhé já, či vlastně Argus, sleduje pozorně pohyb molekul a jejich cestu do krevního oběhu i marné pokusy o chemické spojení s hemoglobinem mého původního já.

Usedl jsem do křesla, pohodlně se opřel a předstíral, že usínám.

Doktor Glass vyšel z pracovny, jakmile jsem zavřel oči. Věděl jsem, že na něj Štochl čeká v místnosti na konci černé chodby. U dveří hlídá robot. Ale místnost sama je obložena olovem, takže nevidím, co se děje uvnitř.

Vím, že se blíži konec. Zasáhnu a vyříznu ten vřed.

Vstal jsem z křesla, vložil kvítek orchideje do kapsy a vyšel za Glassem. Za posledními dveřmi na konci chodby dělá Štochl opět něco nedovoleného. To něco bude mým vkladem do pokladu Argusů. Nespěchám… Jen ať má dost času si připravit svou věc.

Široké tunely a šachty vystřídaly úzké chodby a komíny se železnými žebříky. Hluk kompresorů, které sají vzduch do podzemí, je stále silnější.

Jdu dál a sestupuji stále hlouběji.

Najednou jsem ucítil hrůzu, koncentrovaný děs, který se ke mně blíží jako zagrav chystající se ke skoku

To je lékař, uvědomil jsem si. Dal bych hlavu za to, že Štochl zase něco provedl. Něco nového… Poprvé jsem pocítil únavu. Štochl už mě omrzel.

Dál se prodírám jeskyněmi.

Někde nahoře, na náhorní plošině se prochází Tim se svou starou dvouhlavňovou brokovnicí a se psy. Nebe je čisté a hluboké…

„Co chce dělat?“ zaúpěl lékař. „Co to chce dělat?“

Zůstal jsem stát a čekal, až do mne vrazí. Přisál se ke mně jako manta. Třásl se a jektal zuby.

Když jsem ho uklidnil, řekl mi, že ho Štochl přinutil dát mu extrakt z černé orchideje.

„Hodně?“ zeptal jsem se.

„Ano, moc… Ale vždyť to dosud není klinicky vyzkoušeno. Zahání to bolest, to víme. Ale jak? A co s tím chce Štochl dělat?“

Křičel, že si musíme pospíšit, že Štochl chystá nějakou nedovolenou operaci, při které ho nutil asistovat.

„Jakou operaci?“

„Nevím, ale chce se svěřit kybernetickému chirurgovi. Vždyť to nepřežije… a když, tak to bude ještě horší! Ta operace je programována tak, že Štochl přestane být člověkem. Jeho mozek bude nějak kombinován se strojem. Prostě ze Štochla bude humanoidní kybernet… nebo kybernetický humanoid? Já nevím. Ale vždyť je to jedno. Bude z něho zrůda, se kterou už nikdo nic nepořídí. Tomu se musí zabránit, Argusi! Pospěšte!“

Rozběhli jsme se.

Před operačním sálem na mě začal střílet Štochlův robot. Záblesky jeho laseru drtily okolní skály a kolem poletovalo žhavé kamení v duhových obláčcích par.

Vytáhl jsem pistoli (poprvé) a jediným (prvním) výstřelem jsem ho smetl a překročil louži, roztavených skal. Rozrazil jsem olovem pokryté dveře a vběhl do místnosti. Ani jsem si nevšiml, že jsem při tom porazil nějaký stůl.

Strnul jsem.

Za tlustým sklem, jež dělilo místnost, začínala operace.

Na úzkém bílém stole leželo Štochlovo tělo a nad ním visel jakýsi stroj, jenž tvarem připomínal pavouka. Kybernetický chirurg… Pracoval bleskově a několika chapadly současně. Štochl zřejmě právě usnul…

V té chvílí doběhl udýchaný doktor Glass.

„Tak to je konec!“ vydechl. „Nestihli jsme to.“

„A když operaci přerušíme?“

„Jak? Tam se nikdo nedostane. Štochl s tím počítal. Ani já jsem tam nebyl. Instrukce té mašině jsem dával odtud.“

V tom okamžiku se přiblížil kovový pavouk ke Štochlovi se skalpely, nůžkami a pinzetami. Už nebylo možno váhat.

Prorazil jsem skleněný štít a vypnul kyberneta.

Za okamžik otevřel Štochl oči a posadil se. Tvářil se spokojeně. Když mě uviděl, s úsměvem mi pokývl. Pomalu, namáhavě vstal a přešel k lůžku. Potřeboval si odpočinout. Vytáhl jsem z robota disk s pamětí, položil vedle Štochlovy hlavy černou orchideu a spolu s doktorem jsem odešel.

Tak tohle Štochlovi nevyšlo.

Večer jsem ho spatřil, jak se prochází po chodbách. Na hlavě měl opět svou velkou přilbu. Šel jsem k němu, ale jakmile mě spatřil, utekl.

Utíká?

Proč? Kam?

Sledoval jsem ho, jak ubíhá stále níž a níž. Nešel však po chodbách a tunelech, ale snažil se uniknout spletí přirozených sifonů a jeskyní. Jen místy byly kousky rovné cesty. A Štochl se hnal do nitra planety. Nemělo smysl jít za ním. Znal jsem kratší cestu, kterou jsem mu mohl nadběhnout.

Dostal jsem se do velké jeskyně. V jednom místě jsem zaregistroval zvýšenou radioaktivitu. Mikroreaktor. Ale k čemu? Ozval se hluk padajícího kamení. Z úzké rozsedliny se vynořila nezřetelná Štochlova postava. S jistotou (bez světla) zamířil do jeskyně. Stále ještě nemohu proniknout k jeho myšlenkám, ale jeho pohyby vidím zřetelně.

Sehnul se, zvedl kámen a vytáhl mikroreaktor. Zvláštní…

„Tak, teď mám dost energie na celá staletí,“ řekl a zamířil ke mně, aniž tušil, že tam stojím.

„Argus!“ vykřikl najednou a prudce se zastavil.

Mlčel jsem.

„Proč mlčíte? Stejně vím, že jste tady!“

Hodil po mně kámen. Netrefil se. Kámen se roztříštil vedle mé hlavy. Tiše jsem stál a pozoroval ho.

„Takže se mi to nepodařilo,“ zašeptal. „On tu operaci zastavil! Zatracený Argus!“ natáhl ruce, aby se přesvědčil o mé existenci.

V tom okamžiku mu na nich zaklapla pouta.

Ticho rušil jen náš těžký dech. Moje ruka spočívala na Štochlově rameni. Vyslovil jsem zatýkací formuli a byl konec.

Štochl se rozesmál, posadil se vedle mne a plácal mne spoutanýma rukama do kolena.

„Jsem unaven, Argusi! Za těch pár hodin s vámi jsem tak unaven a jsem vlastně rád, že mám už konečně pouta na rukou… Povězte, proč jste mě vlastně nezatkl hned? Hrál jste si se mnou?“

„Ne, nehrál. Chtěl jsem prostě vědět a vidět. Nahlédnout do budoucnosti. Chtěl jsem poznat polovičního kyberneta-člověka, někoho, kdo dokázal zabít génia.“

„Mám prosbu, Argusi… Vlastně teď už – Soudce. Pošlete mě na osamělou planetu.“

„Zapomněl jste na svých osmdesát procent vody?“

„S tím se musím nějak vyrovnat. Mimochodem, myslel jste na to, co vám řeknou kolonisté, až se dovědí, že mě odvádíte? Nebojíte se jich? Nezapomínejte, co všechno jsem jim dal.“

„Jdeme!“

Pak jsme potkali kolonisty a Tima.

Vedl jsem Štochla chodbou plnou lidí. Procházeli jsme řadou pevně sevřených rtů a upřených očí. Nikdo neměl pro Štochla jediné slovo.

Pak někdo řekl: „Už ho vedou.“

To bylo všechno.

Perseus už byl na oběžné dráze kolem Lucifera a čekal.

Posadil jsem Štochla s Timem do skarpu a zavolal velitele Persea, abych se s ním dohodl o předání Štochla a argusovských odznaků moci.

Večer se zbavím Štochla i kolonistů.

Přikázal jsem zavřít šachty, zastavit všechny práce a nakonzervovat roboty. Potom si kolonisté sbalili věci.

Cítili se poraženi a ukřivděni.

Seděli na svých zavazadlech vedle startovní plošiny a čekali se mnou na přílet raketové šalupy z Persea. Chodil jsem mezi nimi a kolonisté se ke mně obraceli zády.

Dokonce ani Tim se na mě nepodíval. Čekal, až odevzdám věci do Červené skřínky a stanu se takovým, jakým jsem byl dřív.

Začalo pršet.

Kolonisté se choulili k sobě, jako by jim byla zima. Z pralesa se ozval řev mouta a někde nedaleko lovila smečka zagravů.

Šalupa šla na přistání. Musím nechat naložit také Timovy sbírky.

Všechno končí a znovu budu volný.

Červená skřínka i s Argusy zmizí v kosmu a já zůstanu tady.

Vlastně je dobře, že v životě všechno končí. Vždyť jinak by byl život asi nesnesitelný.

Šalupa přistává…

Loučím se s Argusy…

Michail Puchov

ŠTVANICE

Stádo odpočívalo ve stínu velké planety. V té chvíli se za obzorem objevila skupina raket. Řítily se po nízké oběžné dráze a rozrážely horní vrstvy atmosféry. Pak eskadra prudce změnila kurs, zamířila kolmo vzhůru a odhodila lehká pouzdra harpyjí. Ty už udělají, co je třeba.

„Tak to bychom měli,“ řekl Komodor.

Stěny velitelského úseku tvořila souvislá plocha obrazovek. Vysílače byly na všech lodích eskadry a jejich paprsky se sbíhaly na palubě vlajkové lodi.

„Ještě chvíli…,“ řekl Komodor.

Na obrazovkách bylo vidět planetu. Kulatou, velkou, opásanou sítí soustředných čar. Vzdalovala se a zase přibližovala, narůstala a zmenšovala se, chvílemi byla jen nejasnou skvrnou, pak ostrým stříbřitým srpkem měsíce, či ohromnou zamlženou koulí, jež zaplnila celou obrazovku. Tmavou noční stranou, pokrytou hustými oblaky, se řítily rychlé hvězdičky harpyjí.

„Zdá se, že pronikly,“ řekl Komodor.

Na ostatních obrazovkách bylo vidět totéž zdola. Pohled skrze načechranou přikrývku mraků. Obraz se zmítal v poryvech vichru nejvyšších vrstev atmosféry, v kalných vírech rozervaných oblaků, kterými jen tu a tam prohlédl kousíček hvězdného nebe.

Harpyje zamířily k cíli.

„Měl byste se podívat do zrcadla,“ řekl Inspektor. „Teď vypadáte jako lancknecht.“

Harpyje dál směřovaly k cíli. Blížily se k němu zdola, ukryty clonou oblaků, a jejich dravčí zobáky mířily stále výš a výš. Kolmo k zenitu.

„Lancknecht?“ řekl Komodor. „No a? Koneckonců nezapomínejte, že našich služeb využívají všechny kolonie v okupované zóně galaxie. Pochopitelně! Lodě, tedy naše lodě, potřebuje každý. A živý transport je mnohem lacinější než doprava obvyklými astroplány.“

„A mluvíte právě tak!“ řekl Inspektor. „Kolonie, okupace…“

Stádem projela vlna vzrušení. Střežící samci vydali poplašný signál. Okamžik – a stádo se začalo rozbíhat. Bylo však pozdě…

„Proč nenazývat věci pravými jmény?“ zeptal se Komodor.

„Vy humanisté!“ řekl Komodor. „Kdyby nebylo vás, byli bychom už dávno doma.“

Seděli proti sobě a oba mysleli na totéž.

Inspektor se těšil na návrat na Zem. Vždyť Země, to je jeho osmdesát kilo bezpečně spočívajících na skutečné tvrdé půdě. Země, to je něžné nebe, a ne nekonečná a děsivá propast. To je volný prostor, a ne omezená, i když zajímavá práce, je to prostor bez kontrol a inspekcí. Na Zemi přestává být Inspektorem, a proto spěchá.

I Komodor myslel na Zemi. Jinak ovšem. Jeho čeká na Zemi tribunál!

„Společnost na ochranu živých bytostí…!“ řekl Komodor. „Co to vlastně je, ta vaše společnost? Obyčejný spolek na ochranu zvířat.“

„A vy jste obyčejný zločinec,“ řekl klidně Inspektor.

Pořád ještě byli na palubě vlajkové lodi eskadry. Lov dávno skončil a lodi se hnaly v přesně vyřízeném tvaru. Paprsky hypnotizátorů usměrňovaly stádo k žlutému narůstajícímu disku.

Eskadra už vletěla do sluneční soustavy. Byl to Inspektorův rozkaz.

„Jsem lovec,“ řekl Komodor. „Dělal jsem to celý život a mám tu práci rád. Myslím taky, že ji nedělám špatně. A najednou se dovím, že je to zločin, že se mám za svou práci stydět…“

„Přesně tak,‘’ přisvědčil Inspektor.

„…najednou je můj oddíl zatčen, majetek zkonfiskován a všichni letíme k Zemi. Proč?“

„Víte proč!“ řekl Inspektor.

„Moji lidé pracovali dobře. Vracíme se s bohatou kořistí. Ulovili jsme vůdce stáda, a to se ještě nikomu nepodařilo.“

„Blahopřeju,“ poznamenal nevzrušené Inspektor.

„A vracíme se beze ztrát!“ pokračoval Komodor.

„Máte mé sympatie,“ řekl ironicky Inspektor.

Pak se odmlčeli.

„Ne!“ přerušil ticho Komodor. „Vy jste pozemšťan a nemůžete to pochopit. Vy věříte tomu, co říkáte.“

„To je má povinnost.“

„To se máte čím chlubit! Místo abyste pracoval jako ostatní, slídíte vesmírem po lidech, kteří realizují něco, co je podle vás nezákonné. Slídíte po těch, kteří konečně dělají taky něco pořádného!“

„A trestuhodného,“ připomněl Inspektor.

„Honíte se za opravdovými chlapy! Za chlapy, kteří tady v tom cizím světě znovu opakují hrdinské činy našich předků, kteří ochočili vlka a osedlali divokého koně. Pronásledujete chlapy, kteří zajišťují dopravu v celé galaxii. Mimochodem, riskují také životy!“

„Čí?“

„Svoje!“

„Gangsteři neriskovali méně,“ poznamenal suše Inspektor.

„Neříkejte mi, že je to kvůli těm zvířatům! Země se snaží upevnit svůj monopol na kosmickou dopravu. O to vám jde! To je ta vaše povinnost, Inspektore!“

„Poslyšte!“ řekl Inspektor. „Nechte té demagogie! Sám dobře víte, že je to odporné. Celý ten váš takzvaný lov. To, jak jste do nich stříleli své špinavé elektrody a zotročovali si svobodné a volné bytosti.“

„Jaképak bytosti? Vždyť to nejsou lidé! Nějaká zvířata!“

„Zbytečné námitky!“ řekl Inspektor.

„No ovšem. Teď mi zas budete přednášet o tom, že astrobiologové nezodpověděli váš dotaz záporně. Ale dovolte, abych vám připomněl, že taky ne kladně.“

„To je demagogie,“ řekl klidně Inspektor.

„To není demagogie, Inspektore. Jenže vy jste jen a jen pozemšťan a nemůžete to pochopit. Co vy víte o strádání, o nedostatku energie. Když potřebujete astroplán, tak si ho prostě půjčíte. Jenže v koloniích to vypadá trochu jinak. Ani na to nesmíte zapomínat!“

„Pochopitelně,“ řekl Inspektor. Uvědomil si však, že skutečně na něco zapomněl. „Vy ovšem na nic nezapomínáte, že?“

„Nezapomínám,“ řekl Komodor. „A právě proto zásobujeme skoro celou galaxii. Jak to děláme, není důležité. Důležité je, že je to laciné. Lacinější, než co můžete kdy nabídnout vy. Důležité je, že dnes i ta nejmenší kolonie může samostatně studovat vesmír a jediné potřebné technické vybavení je přenosné startovní pouzdro. Na to nezapomínáme a žádný tribunál nás nedonutí na to zapomenout!“

Inspektor mlčel. Něco se stalo! Ale co? Cítil, že by si měl na něco vzpomenout,

„Přišel jste k nám příliš pozdě, Inspektore. Tady jste se měl objevit v době, kdy lov ještě neměl tak výlučný charakter. Tehdy v koloniích nevládl energetický, ale docela obyčejný lidský hlad. Tehdy víc než rakety byly potřeba kotlety. Vy na Zemi jste moc humánní. Jenže co víte o tom, jaké to je, když člověk má hlad! Ani si neumíte představit, jakou cenu měla tuna masa v dobách, kdy v koloniích ještě neměli syntetizátory potravin. Ale kolik masa dá zvíře, velké jako asteroid, si snad představit umíte.

Ptal jste se mě, Inspektore, proč tu jsou tak velké haly. To je přece jasné. Tady se bouralo maso. Ale ano, Inspektore! Tady se porcovalo maso, tady tekly řeky krve… Jistěže je to odporné. Ovšem jen z hlediska vašeho laciného humanismu. Kdybyste na našem místě byli vy, dělali byste totéž.“

Inspektor mlčel. Vzpomínal.

„Teď říkáte, že to možná jsou rozumné bytosti,“ pokračoval Komodor. „Podle mého názoru to tak není. Nemáte žádné důkazy. Ale prosím, připusťme, že máte pravdu. Připusťme, že jsou to skutečně rozumné bytosti. Jenže když příroda vytvářela rozum a vědění, měla zcela konkrétní cíl – poznat sama sebe. Ale tihle tvorové toho nejsou samostatně schopni. Pravda, jsou ideálně přizpůsobeni studiu kosmického prostoru. To ano! Ale rozhodně ne ke studiu planet! K tomu jsme přizpůsobení zase my. I když se nedokážeme tak pohybovat prostorem. No a? Důsledek je, že z iniciativy té či oné strany musí dojít ke spolupráci. Naše Organizace tuto iniciativu projevila. Snažila se navázat kontakt. Kdyby byli opravdu nadáni rozumem – a musím vám znovu zdůraznit, že já tomu nevěřím – pak se s naší činností musí smířit. Co – smířit? Oni by ji museli vítat!“

„Asi máte pravdu,“ řekl Inspektor.

Ještě před chvílí by řekl něco jiného, ale teď mu to bylo docela jedno. Stále intenzivněji cítil, že na něco zapomněl, že si na něco musí vzpomenout!

„Asi to tak je. Spolupráce, říkáte? Vidíte, dřív jsem se nad tím nezamýšlel.“

„Konečně vám to došlo!“ řekl Komodor.

„Ano,“ přisvědčil roztržitě Inspektor, ale věděl, že to není ono. Věděl, že na to hlavní zapomněl.

„Vždyť je to všechno nesmysl,“ řekl Komodor. „Pojďte si povídat o něčem jiném.“

„Proč ne? Nestojí to přece za zlámanou grešli.“

Mlčeli.

„Promiňte.“ ozval se Inspektor. „Stále si nemohu na něco vzpomenout. Ale jen co si vzpomenu, hned se vrátíme k našemu rozhovoru.“

Komodor mlčel. Za chvíli se ticho stalo nesnesitelné.

„Povídejte něco,“ požádal Inspektor. „Možná že si snáz vzpomenu.“

„Prosím,“ řekl Komodor. „Povídejme si třeba o Zemi. Pravděpodobně tam zůstanu už jednou provždy. Po tom vašem tribunálu mě to do kosmu sotva potáhne. Najdu si nějaké hodné děvče, ožením se a někde se usadím. Nejspíš na vesnici. Kašlu na vesmír! A vám radím, abyste udělal totéž.“

Inspektor mlčel. To ho nezajímalo. Kosmos! To by tak hrálo, vykašlat se na vesmír.

Najednou si vzpomněl.

„Ne!“ řekl důrazně. „Na kosmos se nelze vykašlat!“

„Ovšem že ne,“ usmál se Komodor. „Vesmír se nám bude ještě hodit.“

Ale Inspektor si vzpomněl ještě na něco. Zvláštní, že ho to nenapadlo hned.

„Lidé!“ řekl stručně.

„Čert je vem!“ odpověděl Komodor. „Na ty jsem zapomněl zase já. Víte co? Pojďme, budeme dělat civilní piloty, přestavíme můj křižník na dopravní loď a budeme je vozit po celém vesmíru.“

„Ano,“ pokývl Inspektor. Teď už je to jedno, jak se zdá, všechno. Zadíval se na obrazovku. V zaměřovacím kříži narůstala Země. Eskadra letěla ve stejném tvaru jako dřív. Vedle se pohybovalo stádo spoutané neviditelnými paprsky.

Ještě chvíli, eskadra zabrzdí a přejde na oběžnou dráhu kolem Země.

„Půjdeme na přistání,“ řekl Komodor. „Poslední!“

Inspektor si znovu na něco vzpomněl:

„Zbraně!“

„Geniální!“ usmál se Komodor. „Je obdivuhodné, jak vám to myslí. Vidíte, a já – starý idiot, jsem na to nevzpomněl. Samozřejmě, zbraně!“

Naklonil se k mikrofonu:

„Velitelé lodí vydají všem členům expedice osobní zbraně!“

Inspektor se pyšně usmál. Proč ne? Ještěže si na to vzpomněl. Lidé, kosmos a zbraně! Komodor má pravdu, právě tak to bylo třeba! Zbývalo málo a mohli na to zapomenout.

Mohli zapomenout, jak těsno je lidem na Zemi! Jak je tam dusno a jak blízký je tam obzor. A tíha, a odporně modré nebe. Vždyť mohli docela zapomenout i na to, kolik lidí je odsouzeno k nudné a nezajímavé práci po celý život, místo, aby plnili své hlavní poslání – zkoumat planety galaxie. Opravdu stačilo málo, a statisíce lidí by nikdy neviděly nádherně černé propasti vesmíru…

Inspektor se spokojeně usmál.

Jasně si představil jejich vlajkovou loď uprostřed města. Stojí tam a září jako slunce a mrakodrapy kolem ní jsou jako drobné hrášky. Představil si ten křižník přestavěný na dopravní loď, jak zve všechny, kdo o to stojí, do svých velkých prostorných kabin.

Možná že všichni nebudou chtít… Lidé jsou někdy tak omezení. Inspektor však pamatoval na všechno a Komodor už vydal příslušné rozkazy.

Inspektor byl pevně přesvědčen, že právě tohle bylo vždy jeho nejtajnějším přáním. Že si nikdy nepřál nic jiného, než stát se zbraní v ponosu v řadě ostatních a dělat to, co udělá.

Jenom nevěděl, co se opravdu stalo.

Nevěděl, že už není vůdcem, ale vedeným, že není vládcem, ale poddaným, že není členem Společnosti na ochranu živých tvorů, ale tvorem, který potřebuje ochranu.

Netušil, že existuje rozum, který je stejně krutý jako rozum člověka. Nevěděl, že stádo, které hnali k Zemi, je vlastně smečkou, kterou přivedli k Zemi, aby se stala její kořistí.

Vjačeslav Nazarov

PŘESTUPEK

V klubovně bylo prázdno. Andrej hodil na stůl složku papírů a ohlédl se. Hodiny na stěně mu připomněly, že není proč spěchat. Do začátku schůze chybělo ještě patnáct minut.

Vzdychl a posadil se na své místo. Křeslo pod ním zavrzalo.

Tak je to. Půl roku v kosmu není žádný špás. Ani pro to kovové opěradlo. Tím spíš pro lidské nervy. Zvlášť když ten půlrok je jen souvislý řetěz neúspěchů.

Neúspěchů?

V klubovně slabě voněl šeřík.

Tradiční snítka šeříku – poslední pozdrav Země – se za půl roku rozrostla ve velký keř a nečekaně rozkvetla. Jako by tušila, že toulkám je konec, že už brzy v hlubinách kosmu zazáří žlutá koule Slunce a pohostinně se otevře černý tunel Velkého hvězdného koridoru – cesta domů. A pak modrozelená Země zakryje polovinu obrazu a pod magnetickými podrážkami zaduní můstek měsíčního kosmodromu…

Zatím stojí šeříkový keř v koutě a na velkých bledě fialových hroznech květů hasnou malachitové záblesky cizího zapadajícího slunce. Je to zvláštní, ale keř kupodivu zapadá do neživé krajiny, kterou za ním lhostejně a věrně reprodukuje televizní stěna.

Proč tu chtěli mít tak velkou obrazovku? Jako by člověk seděl na verandě a jen křehké sklo ho oddělovalo od cizího světa. Světa, kde je člověk nezvaným hostem. Není to zrovna příjemný pocit, zvlášť trvá-li šest měsíců. Zřejmě proto některý z chlapců připevnil k videostěně stahovací závěs. Je to tak klidnější. A na všelijaké divy se nadívali ažaž.

Andrej vstal, aby závěs zatáhl. Uchopil chlupatý střapec, avšak nezatáhl. Potisící se zadíval do krajiny, navzdory nepochopitelnému podráždění a plně pochopitelné únavě. Známý obraz ho upoutal.

Vpravo, kdesi za obzorem, umíralo zelené slunce. Jeho korona ještě hořela za zubatými hřebeny dalekých hor, ale těžký půlkruh stříbřitých oblaků se přeléval a svíral stále těsněji. Nebyla to vlastně oblaka, ale kondenzované elektrické výboje – něco jako pozemská polární záře. Valila se vpřed jako zpěněný hřeben obrovské vlny a před očima zakrývala nebe kompaktní temnotou. Ostré jehličky hvězd zatím ještě prorážely valící se čerň, ale ne nadlouho. Vlevo nad obzorem se zdvihalo cosi černějšího než tma, cosi ohromného, kulatého, co stoupalo, rozráželo a pohlcovalo sotva se zrodivší hvězdný plankton.

Na téhle planetě neexistovala noc. Zelený den se prostě měnil v černý, protože po západu viditelného slunce vycházelo druhé, neviditelné.

Povrch téhle planety… Když se člověk dívá na to nesmyslné nahromadění geometrických těles, beze zbytku vyplňujících prostor, kam oko dohlédne, začne mimoděk pochybovat, jestli tu vůbec někde existuje kus rovného místa. Gigantické pyramidy, kužely, čtyřstěny, osmistěny, nepředstavitelné rytmy ostrých žeber, vrcholů, nakloněných rovin, lesklých závitových hran, temně modrých ve světle zeleného večera – to vše v člověku mimoděk probouzelo nevysvětlitelný stesk.

Černé ráno měnilo krajinu.

Gigantické krystaly pod stříbrnými oblaky zprůsvitněly. Všechno se před očima mlhavě rozpouštělo. Mizely pyramidy a kuželovité propasti, válcovité věže a kosočtverce útesů. Všechno se přelévalo v nehmotných mlžných obrysech a loď visela nad pustinou plnou par.

Černé slunce stoupalo výš a obraz se znovu zvolna, nepozorovaně měnil.

Pod silným ultrafialovým zářením začal povrch planety světélkovat zprvu bledě zlatým svitem, pak silněji a silněji, až všechno zahořelo odstíny od citrónově žluté po oranžově červenou.

Za napůl staženou záclonou Andrej roztržitě sledoval, jak se kameny i vzdálené hory polévají tekutým zlatým ohněm, jak nesměle a vytrvale pulsuje světlo v poloprůzračné hmotě vzedmutých hornin.

Vrtkavá krása tance světla naplňovala Andreje hořkostí.

Ten překrásný, geometricky dokonalý svět byl mrtvý. Mrtvý od narození.

A mrtvý zůstane.

Vzpomněl si na patetická slova jednoho z otců současné kosmogonie Steinkopfa: „Musíme se konečně smířit s přítomností sil, které nikdy nedokážeme poznat. Planety třídy K jsou v našem hvězdném prostoru cizinci. Hvězdná hmota a život jsou neslučitelné a nic živého nikdy nepronikne za bariéru, kterou postavila sama příroda. Ať si mne ti horkokrevní nadšenci obviňují z konzervatismu jak chtějí, zůstanu přesvědčen o své pravdě. Dokažte, že na planetách třídy K je život možný, ukažte mi jedinkou baktérii z krystalické planety a odvolám!“

Je načase se s tím smířit. Po dlouhých debatách vybrali třináct krystalických planet v třinácti soustavách dvojitých hvězd tak, aby se vyhnuli případné shodě okolností. Půl roku se kosmická loď Alfa nořila do hlubin prostoru i času a sedm průzkumníků podrobně studovalo nepochopitelně identické krystalické světy. Půl roku Andrej usilovně propátrával geometrické labyrinty, do únavy zkoumal stupnice vitaskopů a nejasně v cosi doufal. Dvanáctkrát naděje skončila naprostým rozčarováním.

Tahle planeta je třináctá.

Ano, chtěl najít tu nešťastnou baktérii! A nejen proto, aby otřásl Steinkopfovou autoritou.

Za těch několik let strávených v kosmu toho hodně uviděl a pochopil. Srdcem, všemi smysly a nervy pocítil všemohoucí sílu a touhu po životě. Nacházel stopy organického života na asteroidech zuhelnatělých hvězdnými plameny i ve vrstvách zmrzlého plynu na obřích planetách, ve smrtonosných radioaktivních mracích, v jádru komet i v porézních železných povlacích vychladlých hvězd. Vesmír byl prostoupen životem, který se dokázal přizpůsobit těm nejnemožnějším podmínkám.

Nemohl uvěřit, nemohl prostě souhlasit s existencí navěky mrtvého světa, navzdory logice Steinkopfových závěrů, navzdory očividným faktům.

Třináctá planeta byla také mrtvá. Jako těch dvanáct – od narození. To se právě mělo dokázat.

Tak jaképak neúspěchy? V učebnicích kosmogonie se místo Steinkopfovy hypotézy objeví Steinkopfova teorie a dole bude připsáno drobným písmem: „Experimentálně potvrzena skupinou sovětských vědců, m. j. kosmobiologem Savinem.“ Pro mladého vědce je taková poznámka vynikající úspěch, takřka světový.

Od nynějška bude na nočním nebi hořet třináct ohňů jako značka Průjezd zakázán a na prašných plochách labiru zůstanou navěky Andrejovy stopy – poslední stopy posledního člověka. Nesmyje je déšť, nešetře vítr, neskryje tráva, protože ve světě třídy K nic takového není. A nebude.

Nebude?

Světlo už v kamenech nepulsovalo, ale hořelo stejnoměrným plamenem pod sametově černým bezhvězdným nebem a jakési nepostřehnutelné napětí číhalo v nehybných skalách.

„Ještě toho nemáš dost?“

Vedle Andreje stál Krivcov. Potahoval z lulky a vytrvale kašlal, protože si ještě nezvykl. Lulku dostal od snoubenky před odletem, ale až dnes se odhodlal to zkusit. Měl pravdu. Je na čase pomyslet na Zemi i na to, kdo a jak nás uvítá.

Andrej mlčel a Krivcov mu shovívavě odříkával:

„Labir… Zajímavý minerál… Skoro celé tohle mládě je z labiru… Existuje domněnka, že i planety třídy K vznikaly v důsledku přímé krystalizace hvězdné hmoty. Abych tak řekl za studena. Bez výbuchů. Proto má labir a celá planeta unikátní vlastnosti…“

„Aljošo, proboha, já vím! Vím všecko o labiru i téhle planetě!“ Andrej znovu pocítil náhlé podráždění. „Slyšel jsem! Četl! Těch unikátních vlastností mám po krk!“

Astrofyzik Krivcov couvl a udiveně zamrkal krátkozrakýma očima.

„Zbláznil ses? Vždyť já jen tak, aby řeč nestála…“

„Promiň,“ řekl Andrej zmateně. „Tihle krystaličtí blíženci už mi jdou na nervy. Něco v nich je, něco se tam děje, vzniká nebo co, ale nedokážu to definovat. Já na ten věčně mrtvý klid nevěřím a nevěřím…“

„Neblázni. Jiný by na tvém místě přemýšlel o obědě pro zvané hosty na počest obhájení doktorské práce, a ty si tady lámeš hlavu. Dokázal jsi, že na planetách K není život? Dokázal. Potvrdil jsi teorii? Potvrdil. Co ještě chceš? Přetrumfnout samotného Steinkopfa?“

„Nikoho nechci trumfovat. Někde je tu prostě chyba. Já ji cítím, ale nejsem s to ji pochopit.“

Krivcov pokrčil rameny a obrátil se k odchodu, ale Andrej ho zadržel:

„Počkej moment. Cos to říkal o tom mláděti?“

„O jakém mláděti?“

„No, že je celé z labiru…“

„Jo – jen že celá planeta je nejmladší z těch třinácti. Nejsou jí ještě ani mizerné dvě miliardy let… Je ještě šťavnatá, abych tak řekl.“

Zase se mu něco mihlo hlavou, ale nestačilo to uzrát v myšlenku. Stín dohadu, dráždivý záblesk v mlze.

Klubovna se naplnila lidmi. Byla tady celá posádka, nechyběl ani kapitán. Andrej se vrátil ke stolu a závěs nezatáhl. Naklonil se k němu vědecký šéf expedice Medvěděv.

„Jste hotov, Andreji?“

„Skoro. Je tam ještě jeden vitaskop, ve čtverci 288 B. Všechny ostatní jsem už demontoval. Výsledky jsou negativní. Není tu žádný organický život. Třináctá sterilní planeta.“

„Takže… jak se zdá, Steinkopf má pravdu. Všechno souhlasí.“

„Strašně přesně to souhlasí. Tak přesně, že člověk začíná pochybovat.“

Medvěděv věnoval Andrejovi dlouhý zkoumavý pohled.

„Vy máte nějaké pochybnosti?“

„Vlastně ne… Ve skutečnosti všechno klape…“

„Proč jste ve čtverci 288 B nechal ten vitaskop? Je to u Bílého jezera, že?“

„Ano, u Bílého jezera. Ještě jsem se tam nedostal. A pak… Nemůžeme ho tam zatím nechat?“

„Nemá to smysl. Kdyby sem v dohledné době letěla ještě jedna expedice… Ale naše práce je podle mého názoru dostatečně přesvědčivá. A nechávat tam vitaskop jen proto, že se vám pro něj nechce letět, to je, promiňte, poněkud nepochopitelné. Z jakéhokoliv hlediska.“

„Dobrá, profesore. Já ho uklidím. Jsou to všeho všudy dvě hodinky letu… Hned po poradě.“

„Budu rád.“

Andrej chtěl něco odseknout, ale zmlkl pod výsměšným pohledem šedých očí. Medvěděv v něm vzbuzoval respekt a nechuť zároveň. Byl především skoro dvakrát tak starý, a pak, byl to člen proslulé „hvězdné osmičky“ Mezinárodni kosmonautické rady. A za třetí… Za třetí, ten upjatý člověk méně než kdo jiný nabádal k otevřenosti. Uměl člověka dokonale ubít svým mlčením. Ne ironií, ne argumenty, ani ne temperamentem. Jen mlčením. Mlčel, nikoho nepřerušoval, neodvracel pozorné chladné oči a klidně poslouchal, co mu kdo říká. Poslouchal tak dlouho, dokud se ten druhý nezačal zaplétat do vlastních logických argumentů. Končilo to obyčejně tím, že autor navzdory vlastním intencím začal souvisle a přesvědčivě potírat sám sebe. A teď zrovna tak. Ani slovo námitky, jen sklopené oči, nenáviděný pilníček na nehty se začal kmitat v pěstěných prstech a udělal kříž nad objevem, který se nekonal…

V tom to není. Šest měsíců jsou pohromadě. Sedm lidí v kovové skořápce kosmické lodi. Tisíce světelných let od domova. Ne od Země, ale od té nepředstavitelně malé krupičky hvězdného světla, která se jmenuje sluneční soustava. Vztahy lidí jsou něco víc než kamarádství. Temná tíha vesmíru je k sobě tlačí a tiskne… Všichni mají něco společného v sedmi různých podobách, v sedmi variacích přání, vzpomínek, rozumu…

Všichni, kromě Medvěděva. Ten má v sobě něco z vesmíru. Třeba to chladné, nemilosrdné, neživotné mlčení?

Neživotné mlčení… Třináct planet-blíženců, které nechtějí promluvit… Proč?

Koutkem oka Andrej vnímal neobvykle široký a veselý úsměv právě vcházejícího kapitána Byl to melancholický Lotyš, který začínal létat ještě na starodávných plazmových rachotinách.

Pravda, popovídal si rád. Ale ty rozhovory se skoro vždycky týkaly nějakého disciplinárního přestupku. Dílem náhody či osudu besedoval nejčastěji právě s Andrejem. Proto byl Andrej zvyklý na všechno jiné, jen ne na úsměv…

„Promiňte mi zpoždění, přátelé. Poněkud nečekaně se k nám dostalo úplně mimořádné spojení se Zemí…“

Všechno v klubovně zmlklo. Usmíval se jen kapitán.

„Země dala souhlas k návratu. Startujeme za čtyřiadvacet hodin palubního času…“

Kapitán pohlédl úkosem na nezatažený závěs, ale ani tohle zjevné porušení pořádku mu nezkazilo náladu.

Měl v zásobě ještě jednu dobrou zprávu a pokračoval s úmyslnou zdlouhavostí:

„Ještě jedno hlášení. Bylo v tom moc poruch, takže mi ho opakovali třikrát… Ale zapsal jsem to přesné.“

Obrátil se k Andrejovi a šest párů očí ho sledovalo.

„Máš syna. Andrjušo!“

Cosi chladného a něžného stáhlo Andrejovi hrdlo.

Vzpamatoval se, až když ho deset silných rukou popadlo a začalo vyhazovat ke stropu. Postřehl, že se i po Medvěděvově tváři mihl ve vějířcích vrásek úsměv.

Rámus v kabině přerušil burácivý kapitánův baryton:

„Tak to bychom měli. Křtiny oslavíme na Měsíci. Teď by měla být porada. Myslím, že podrobné zprávy nejsou nutné. Pracujeme přece všichni pohromadě. Začneme hned otázkami. Co je komu nejasné…“

Otázky pršely ze všech stran. Jen k věci samé neměl nikdo jedinou poznámku…

Na vitaskop si Andrej vzpomněl až za dvě hodiny. Slyšel, jak někde za jeho zády říká Medvěděv Bremzisovi:

„Kapitáne, Savin má teď v hlavě jiné věci než otázky života na krystalických planetách. Já jen že musíme‘ někoho poslat pro vitaskop.“

Andrej zrudl a vstal.

„Není třeba! Udělám to sám… Trochu jsem se splašil, promiňte, ale ne zas tolik, abych… Prostě – jsem při zdravém rozumu i smyslech. A pak, mně teď vůbec neuškodí procházka na čerstvém vzduchu.“

Medvěděv zdvihl obočí a kapitán se rozesmál:

„No, jestli považuješ sterilní kysličník uhličitý za čerstvý vzduch, je ti přáno! Jen si nerozepínej skafandr, jestli se zapotíš!“

Ze všech stran zapršely vtípky, ale Bremzis zvedl ruku.

„Do odletu máme moc málo času. Aha! Skoro jsem zapomněl. Dáme téhle planetě jméno, nebo se omezíme na číselný index?“

„Jaký to má smysl, jméno? Všechny krystalické planety jsou stejné… Jediný rozdíl je stáří…,“ ozval se Krivcov.

Medvěděv ho podpořil:

„Krivcov má pravdu. Číselný index stačí. Je to úplně banální planeta.“

„Tak je to jasné.“ Kapitán se obrátil k Andrejovi a poplácal ho po rameni. „A ty si vlez do vajíčka, vem si diskoplán a maž…“

Vajíčko… Andrej se mimoděk zamračil.

„Nechce se mi pouštět tě samotného, ale máme málo času a ty jsi dost zkušený. S vajíčkem ti pomůže Krivcov a spojení…“

„Spojení budu udržovat já,“ utrousil na odchodu Medvěděv. „Stejně musím být v radiokabině kvůli Chronosovi, tak můžu taky dávat pozor na Primu.“

„Dobrá. Nezdržuj se, Savine. Čas je drahý.“

Než Andrej posbíral poznámky, klubovna se vyprázdnila.

Krivcov Andreje dohnal až v ionizační kabině. „Vezmi si tohle,“ ukázal na třetí schránku zprava. „Včera jsem v něm ještě chodil. Je absolutně čerstvý a krásně citlivý na ruce.“

Přidržovali složité manipulátory a poměrně lehko vykutáleli dvoumetrový lesklý elipsoid ze schránky. Krivcov přistoupil k ovládacímu panelu. „Otevři,“ řekl přes rameno.

Andrej si teprve teď všiml, že SAZO-5, autonomní bezpečnostní bioskafandr trochu připomíná vajíčko. Ale vypadal spíš jako mrtvý brouk se smutně složenýma nožkama. Vlastně ne jako mrtvý, spíš jako spící brouk. Stačí jediný pohyb… „Tak co, vzpamatuješ se?“

„Ale jo. Jen jsem se tak zakoukal. Všiml sis? Ta signální lampička hoří jako kus nočního labiru…“

„Netušil jsem, že otcovství dokáže tak rozvinout tvůrčí fantazii. To si musím zapamatovat…“ Andrej s úsměvem stiskl tvrdý červený knoflík. „Tak se mi zdá, Aljošo, že to bude trvat ještě hezky dlouho, než si to ověříš sám na sobě.“

Astrofyzik spokojeně odfrkl do černé bradky a šel si pro dýmku, ačkoliv se v kabině kouřit nesmělo.

Kovový trup „brouka“ se pomalu rozevřel jako houslové pouzdro a odhalil složitou a pečlivě promyšlenou spleť vnitřností.

„Mimochodem,“ Krivcov ukázal nezapálenou dýmkou, „všiml sis tovární značky? Krasnojarsk… Vlastně dáreček od rodáků ze Sibiře…“

Teprve teď si Alexej povšiml písmen KBK – Krasnojarský biokomplex – vyražený na kloubech manipulátorů. Nina přece až do svatby pracovala právě v KBK! Možná že se její prsty dotýkaly zrovna tohohle kovu a oživovaly miliardy mikroorganismů, uzavřených ve zkumavkách a trubicích, baňkách a křivulích, ty nadýchané polštářky divotvorné chlorely. Možná že právě její ruce pro něj připravovaly tenhle nepředstavitelně složitý a báječně fungující model zemské biosféry, aby nezahynul v hlubinách nemilosrdného kosmu…

Andrej si představil Ninu.

Vítr jí cuchá vlasy. Zemský vítr, celý oceán kyslíku, který provanul pryskyřičným filtrem tajgy. Nohama se boří do chumáčů divokých trav, natahujících se za vláhou a sluncem. Protější břeh není vidět a mrakodrapy vzdáleného města vyrůstají přímo z hladiny, vzdušné a utkané z duhy, pohádkově krásné, jako gigantické krystaly labiru…

K čertu s labirem! Člověk by se z toho zbláznil,

„Poslyš, Andreji, co kdybys vážně radši zůstal tady?“ Krivcov vypadal soucitně. „Spíš vstoje a sníš s otevřenýma očima. Já tam zaletím, chceš?“

„Nech toho! Radši to zapneme.“

„Tvoje věc.“ Astrofyzik položil ruku na panel. „Ale já bych vážně…“

Mezi disky vodiče se objevil lehký ionizovaný obláček a obtékal těleso skafandru. Proud neviditelného záření omyl vnitřek kovového brouka a pronikl do tisíců drobounkých buněk a částeček. V nylonových cívkách zabublaly barevné tekutiny, křivule a baňky se zamžily.

Andrej takřka fyzicky cítil, jak postupně, orgán za orgánem, umělý organismus ožívá.

„Dávám kysličník uhličitý!“

Kolem vajíčka zavyl poryv větru. Těleso skafandru se zachvělo nárazem dávky kysličníku uhličitého. Podušky chlorely v mžiku nakynuly a zelené nitky se potáhly drobounkým sítem ochranných sítí.

„Připraven?“

„Připraven.“

„Jedem!“

Vítr v okamžiku utichl a obláček ionizace zmizel, Andrej navyklým pohybem, zády napřed, skočil do rozevřeného pouzdra. Krivcov už byl u něho, pomáhal mu zapínat spoustu ochranných manžet na rukou a nohou, upevňoval snímače a odpadové rourky.

To byl nejobtížnější okamžik z celé procedury. Tady platila rychlost a přesnost. Se skafandrem musel člověk přímo srůst dřív, než probuzený život znovu usne.

Konečně cvakl zámek a Andrej se octl ve vajíčku, oddělen i chráněn od okolního světa silnou pancéřovou skořápkou.

„Tak co?“ ozvalo se ve sluchátkách. „Ujde to. Je to trochu horší s dýcháním. Chlorela už stačila opadnout. Všechno ostatní je v normě.“

„Tak to zopakujeme?“

„Nemusíme. Už je to lepší. Za pár minut to bude taky v normě.“

Andrej a kovový brouk teď byli jedna bytost, jeden organismus, jeden uzavřený biologický okruh, stejný okruh, jakým je člověk a Země. Žili jeden díky druhému, spojeni oběhem potřebných substancí, z vnějšího světa nic nepotřebovali a také mu nic nedávali. Představovali ideální a dobře chráněný systém. „Co sluníčko?“

Andrej pohlédl na ciferník baterií. Neviditelné slunce jejich společného mikrokosmu slibovalo svítit nejméně tři sta let.

„V pořádku. Svítí a hřeje.“

Zapojil lokátory, upravil si manžety na rukou a nohou a zkontroloval řízení. Tykadla manipulátorů se pokorně pohnula. Zvedl se na šesti nohou, zaujal příslušný postoj a začal s rozcvičkou. Skákal, dělal dřepy, běhal po stěnách a po stropě, zdvihal závaží, splétal a rozplétal tenkou nylonovou šňůru. To všechno bylo nutné, aby si svaly a pohybové nervy zvykly na nové končetiny. Krivcov stál a lhostejně přihlížel, ale když Andrej při skoku ze stěny na stěnu přecenil síly a svalil se do kouta, rozchechtal se.

„No, no, ty máš nějakou radost! Svaly se mi nerozehřály. Tobě by se to samozřejmě nestalo!“ urazil se Andrej.

„Já jsem si jen představil,“ ušklíbl se Alexej, „kdyby tě tak viděl syn. Měl by z toho trauma na celý život.“

Andrej se přikolébal k úzkému zrcadlovému pásku a taky se ušklíbl. Stála před ním broučí příšerka bez očí a pohybovala vousy tykadel. Příšerka podřepla a pomocí tří nohou a osmi rukou ukázala Krivcovovi velkolepý jedenáctinásobný dlouhý nos.

Oba se rozesmáli.

Hodiny odtikávaly vteřiny chybějící do startu.

„Je čas, Alexeji. Já jdu.“

Krivcov si utřel zaslzené oči.

„Promiň… Říká se, že před cestou se člověk nemá smát, ale tys byl vynikající. Tak fajn. Maž a zlom vaz!“

Andrej počkal, až se za Krivcovem zavřou hermetické dveře a vešel do kabiny sterilizátoru. Na oblé stěně se černala veliká písmena: „PAMATUJ!“ a dole menší: „Všeobecně platný vesmírný zákon. Bod 102. Paragraf pět. Je přísně zakázáno vstupovat na zkoumanou planetu v nesterilním skafandru, jakož i vynášet předměty, jež by mohly infikovat biosféru této planety, její atmosféru, hydrosféru a geosféru jakoukoliv aktivní organickou substancí Země. Porušení tohoto zákona se trestá!“

Biolog se ironicky usmál. Kapitán to přehání. Nač ta nástěnná propaganda? Automat neotevře dveře do hangáru, dokud je v kabině jeden jediný pozemský virus. Ať člověk dělá co chce, ven se nedostane. A nic nevynese… Leda bakteriologickou bombu. Ale ty už se dávno nedělají.

Andrej otočil pákou a kabinu sterilizátoru zalil modravý plamen…

Let se zdál být nekonečný. Lehce nakloněný talíř diskoplánu zdánlivě nehybně visel ve vzduchu a dole se zvolna odvíjela široká stuha jednou provždy zavedeného transportéru jako pestrý koberec. Skličující pravidelnost geometrických tvarů, otupující množství jejich kombinací. Ani jediná se nevyskytla dvakrát. Model věčnosti, převzatý z dětského kaleidoskopu.

Andrej si s úsměvem vzpomněl, jak v pěti letech vzal z otcových rukou kouzelnou trubičku, jak dychtivě nahlédl do kulatého černého otvoru a uviděl něco neuvěřitelného. Celý týden otáčel hračkou a zapomněl na všechno ostatní. Chtěl pochopit smysl, nebo alespoň dosáhnout opakování vzoru, ale trubička se otáčela, vzorům nebylo konce a změny neměly žádnou zákonitost. Urazil se tehdy hrozně a se slzami v očích rozbil tátův dárek. Pak dlouho nechápavě hleděl na střípky zrcadel a barevná sklíčka. Kde jsou ty krásné a tajemné vzory?

Teď shlížel dolů, na kouzelnou hru barev a linií, a cítil pokušení zopakovat ten úder, rozbít to mámení smyslů.

Zapnul automatického pilota a zavřel oči.

Nechtělo se mu ani přemýšlet. Projevilo se dlouhodobé nervové vypětí a ohromná únava z vyčerpávající práce. Zkusil představit si Zemi, svůj dům, byt, Nininu tvář, svého syna, ale všechno se rozplývalo v jakýsi mlhavý pocit blahodárného, teplého bezpečí, dalekého a polozapomenutého. V ospalém vědomí se mimovolně vynořovala nesmyslnost všeho, co nedávno viděl a slyšel: šeříkový keř na pozadí mrtvých hrud labiru. Krivcov s dýmkou u závěsu:… nejsou jí ještě ani dvě miliardy let. Je úplně šťavnatá… Povýšený blahosklonný Medvěděv:… souhlasím, úplně banální planeta…“ Chechtající se Bremzis:… jestli považuješ sterilní kysličník uhličitý za čerstvý vzduch – prosím! Matně se lesknoucí řada kontejnerů SAZO-5…

Stop! Kysličník uhličitý a ultrafialové záření… Ožívající brouk…

Andreje to jako prudký náraz vytrhlo z polosnu. V hlavě mu zahučel, a jako smršť zavířil jakýsi jasně chladný proud.

Jen klid! Hlavně klid! Tak od začátku:

Labir, dobrá. Krystaly vesmírné hmoty, z níž se, jak vidíme, sestává temné srdce naší galaxie. Planety třídy K jsou cizinci v našem hvězdném světě. Pocházejí odtud, z toho tmavého středu. Podivná nebeská tělesa, až nepravděpodobně identická. Liší se jen věkem. Jako by tam ve středu hvězdné soustavy pracoval gigantický lis a čas od času vymrštil do prostoru výrobek-blížence. Proč?

Krystalické planety vždy obíhají jako neúnavná stráž ve složitém systému dvojhvězdy, která kolem nich vytváří mohutný pás ultrafialového záření a pulsující gravitace. Těmi pásy neprojde jediná spora, jediný živý organismus. Kromě kosmické lodi, ovšem.

Ale planeta sama je jako stvořená pro život. V labiru je všechno. Silná vrstva atmosféry z kysličníku uhličitého a vodních par propouští jen neškodné zářeni a jen v míře nutné pro růst a vývoj. A ta Bílá jezera? Na každé planetě jedno…

Vajíčko! Typické neoplozené vejce v neviditelné pancéřové skořápce, kterou může prorazit jen kosmická loď, vyslanec rozumného života!

Blouznění…! A přece je to moc náhod najednou…

„Primo, tady Alfa, co je se spojením, proč se nehlásíte? Primo, proč mlčíte?“

Andrej sebou trhl a pohlédl na hodinky. Už letí přes hodinu.

„Alfo, tady Prima, slyším vás dobře, všechno v pořádku, aparatura pracuje výborně, situace beze změn, letím nad čtvercem 144-A, kurs nezměněn…“

Vysypal to ze sebe jedním dechem a čekal na další zdvořilé lakonické slovo, ale po kratičké pauze se nečekaně ozvalo: „Zasnil jste se?“

Andrej udiveně pohlédl na hlasový indikátor. Ne, nemýlí se, v Medvěděvově hlase byl smutek. Co je to s ním? Medvěděv a smutný? To jsou věci… Dneska se něco stane.

„Proč mlčíte? Jen si sněte dál. Ale v přestávkách se nezapomeňte včas ozvat… Snít se občas musí… Jinak…“

Medvěděv se odmlčel a Andrej zatoužil podělit se s ním o ten nenadálý nápad. Ale před očima se mu mihl ten věčný pilníček na nehty, tenké rty zkřivené úsměškem… Odpověděl suše:

„Ale ne, profesore. Já nesním. Není prostě co hlásit.“

Ve sluchátku něco cvaklo a Medvěděvův hlas byl znovu řezavý:

„V takovém případě prosím, abyste nezapomínal na přesnost.“

Fantastický koberec dole zmatověl. Kdesi vpředu se zvedala stříbrná záře a za obzorem vystřelily první pramínky vlhkého zeleného světla. Krátký černý den končil.

Andrej vypnul automatického pilota a uchopil řídicí páky, ačkoliv k cíli bylo ještě daleko. Potřeboval se vzpamatovat, soustředit roztěkané myšlenky a seřadit je do logického řetězce.

Medvěděv má koneckonců pravdu. Nejtěžší není uvěřit, v myšlenku, nejtěžší je dokázat ji. Ještě nepřišel čas přemýšlet o tajemstvích středu hvězdné soustavy, ani o tom, odkud se berou krystalické planety. A proč existují jen v systémech dvojhvězd. A proč jsou tak podezřele stejné. A proč vznikly – nebo byly vytvořeny? – právě takové, jaké jsou. Na tohle jeden člověk nestačí. K tomu jsou zapotřebí stovky teoretiků a stovky expedic, desítky a možná stovky let obtížných a všestranných výzkumů.

Především je nutno vyvrátit Steinkopfovu teorii. Jinak se k srdci galaxie nikdy nevydají kosmické lodi a dráždivá domněnka o planetách-vyslancích zůstane krásnou pohádkou, kterou by mohl vyprávět jen dětem.

„Vesmírná hmota a život jsou neslučitelné…“

Ne! Tisíckrát ne! Jestliže to před odjezdem expedice bylo neuvědomělé přání, jestliže to během posledních šesti měsíců byla narůstající předtucha, pak dnes je to přesvědčení. Žádná bariéra neexistuje, nejsou tu žádné zavřené dveře. Jsou tu mihotavé majáky neznámých břehů, jsou tu mizivé signály tajemství, jehož velkolepost si nedovedeme představit.

Ale kdo mu uvěří tam, na Zemi? Čím dokáže, že má pravdu? Kdo ho bude brát vážně, když předloží Mezinárodnímu výboru kosmonautiky tlustou složku vlastních zpracovaných pozorování, jež od první do poslední řádky potvrzují teorii bariéry života? Pošlou ho prostě na psychiatrickou kliniku a aby to bylo ještě lepší, přičtou jeho bláznění „negativnímu vlivu vesmírných podmínek“.

A co když opravdu není při smyslech?

Před očima mu vyplul šeříkový keř s těžkými hrozny květů. Ten šeřík ne nadarmo natahoval větvičky k obrazovce jako k oknu. Ten by určitě mohl žít i tady, ale bdělý automat sterilizátoru by ho s ním nepustil z lodi, protože jeho mechanická paměť dobře chrání paragraf sto dva…

Na řídícím panelu usilovně mrkala fialová přistávací světýlka. Andrej energicky obrátil páku vlevo a pak vpřed až na doraz. Diskoplán se takřka obrátil na bok a prudkou spirálou šel na přistání.

„Alfo, tady Prima, čtverec 288-B, jdu na přistání, aparatura funguje výborně, okolí beze změn, všechno v pořádku. Alfo, tady Prima, jdu na přistání…“

„Primo, tady Alfa, rozumím, nezdržujte se tam, zvýšenou gravitaci pocítíte za pětadvacet minut…“

„Rozumím…“

Zelenobílý ovál jezera se střemhlav přibližoval a Andrej si znovu uvědomil tu dokonalou pravidelnost jeho tvaru, která ho poprvé tak překvapila. Jezero obklopovaly široké terasy, sestupující třemi stupni k vodě. Na nejnižším stupni se kolébala velká tříbarevná koule upevněná k vitaskopu. Diskoplán měkce dosedl vedle.

Nebe už bylo průzračně růžové a paprsky naježené zelené slunce svítilo ze všech sil a stoupalo před očima výš a výš. Modř jezera se odrážela od hladkých lesklých teras a zvlněné linie pobřežních skal svítily fialově, šedě a modře. Jen blízká hladina jezera měla čistý, matně mléčný povrch jako obrazovka vypnutého videofonu.

Andrej k vitaskopu nespěchal. Úmyslné tu chvíli oddaloval – tu poslední minutu naděje. Věděl, že ručička na stupnici bude zase na nule. Jen zázrak, prostě zázrak, na který člověk v dětství tak čeká, mohl tou prokletou ručičkou pohnout, aspoň o jediný dílek. Nechtělo se mu ověřit si ještě jednou, že zázraky se nedějí…

Nabral manipulátorem mazlavou bílou tekutinu. Oddělila se od hladiny jako hebký kousek vazelíny. A přece to byla voda, chemicky čistá voda.

Ta neobyčejná tekutina nebyl žádný objev. Na Zemi ji získali uměle v jedné ze sovětských laboratoří, když kondenzovali vodní páry v křemíkových kapilárách. To bylo koncem šedesátých let dvacátého století. Praktické použití ta nová hmota neměla. Teprve nedávno ji získali ze živé hmoty. Ze živé! V mrtvé buňce se P-voda okamžitě měnila v obyčejnou. Zatím se neví proč.

Ale jak a proč se objevila pevná voda právě tady? Je v takové labirové vaně, kilometr dlouhé, půl kilometru široké, čtvrt kilometru hluboké. A stejná jezera nebo vany jsou na všech ostatních planetách…

Bariéra… Cožpak se lidská mysl může zastavit před bariérou? Před jakoukoliv bariérou?! Zastavit se a vydat se zpátky? To se příčí lidské existenci a konečně i smyslu života. Nedá se to pořád odkládal.

Andrej hodil rozplývající se placičku vody do jezera a rychle přistoupil k vitaskopu. Pod mřížkovanými podrážkami mu odletovaly bílé jiskry.

Vitaskop pracoval. S lehkým syčením nasával a vypouštěl vzduch. Trpělivé půdní sondy jako malí ježci pátraly kolem, čas od času mizely v bílém válci vitaskopu a okamžitě zase vyskakovaly ven. Lístky energočidel se zvolna obracely za zeleným sluncem.

Andrej trochu zaváhal, než otevřel skřínku s přístroji.

Na vteřinku se mu zazdálo…

Ne.

Ručička indikátoru stála na nule.

Pocítil kupodivu úlevu. Začal si pohvizdovat a vypínat biosondy jednu po druhé.

Nebylo nač čekat, čím se utěšovat.

Poslední aparatura řekla člověku své rezolutní „ne“.

A tak teorie životní bariéry vstoupila v platnost.

Slunce už bylo v zenitu, všechno kolem se nesnesitelně lesklo a oči odpočívaly jen na matném povrchu jezera. Vypadalo teď šedé. Demontovaný vitaskop vážil dvě tuny a bylo strašně divné nést ho k diskoplánu a takřka necítit jeho tíhu.

Přístroje, přístroje, přístroje. Přístroje a mechanismy. Měří, ochraňují, radí, jsou naším zrakem a sluchem, rukama a nohama. Jsou vševidoucí, všeslyšící, všemohoucí a neúnavné, moudré a neomylné. Řeknou-li „ne“, pak jde vůle a rozum stranou a člověk pokorně couvá…

Blbost, napomenul se Andrej a ukládal vitaskop do nákladního prostoru. Couvá ten, kdo nemá dost rozumu a vůle, aby to „ne“ překonal a šel vpřed.

Takže sis to zavinil sám, vážený pane biologu…

„Alfo, tady Prima, čtverec 288-B, demontoval jsem vitaskop, dokončil nakládání, okolí beze změn, chystám se ke startu zpět…“

„Primo, tady Alfa, rozumím…“

A po kratičké pauze se lhostejně zeptal:

„Výsledky jsou, samozřejmě, negativní?“

Copak i Medvěděv čekal něco jiného? Což snad ani jemu, nad všechno povznesenému olympskému božstvu, nebylo jedno, jestli je to „ano“ nebo „ne“? Ale ovšem, nemůže mu to být jedno, protože „ano“ by znamenalo skandál a bouři a Medvěděv má rád ve všem pořádek. Proto Andrej odpověděl naštvaně:

„Samozřejmě. Ručička je na nule.“

„Rozumím. Startujte.“

Už uchopil startér, když ho náhlá myšlenka přiměla se usmát. Vytáhl zpod sedadla paprskovou pilu, otevřel poklop a znovu vylezl ven.

Nemusel dlouho hledat. U břehu ležela deska barvy ametystu, kouřově průzračná, s červenými pramínky uvnitř. Andrej začal řezat kostky. Ať dělal co dělal, nebyly úplně stejné, ale líbily se mu a nepřestával se usmívat.

Kolik kostek má mít takový capart na hraní?

Až se od nezvyklé námahy zapotil. Jako reakce na rychlejší dýchání mu u tváří naběhly zelené polštářky chlorely.

Takových padesát určitě stačí…

Jen si hrej, synáčku! Až vyrosteš, budu ti vypravovat o krystalických planetách. To už na ně všichni zapomenou jako na něco zbytečného a zakázaného. Pro tebe to bude taková divná pohádka. A když se ti bude líbit, postavíš si z kostek krystalickou planetu. A na té planetě bude život, protože…

Vakuová kapsa kombinézy spolkla dětské kostky.

Andrej sklonil pilu a díval se na jamku vyřezanou v labirové desce.

Sladká, strašná, slovy ještě nepostižitelná myšlenka, ale už provokující a omamná.

Bariéra…

Výhonky chlorely se chvějivě dotýkaly tváří.

Trojitá zásoba. Jeden komplet funguje, dva jsou havarijní. Havarijní zásoba. Pro případ…

V uších tiše, velitelsky odtikávaly vteřiny. Andrej zvedl oči a poslouchal. Ne, to bije srdce. Rozštěpená skála visela nad jezerem jako dvě rovná křídla, zkamenělá v letu.

Andrej vytáhl pravou ruku z ochranné rukavice. Čtyři manipulátory mrtvě poklesly. Natrhl obal havarijního bloku a tiskl v prstech obnažené svorky. Zapraskalo to a zakouřilo se.

V tom okamžiku mu v uších zazněl Medvěděvův hlas: „Primo, tady Alfa, proč zmizel signál ze skafandru?“

„Alfo, tady Prima, všechno v pořádku, náhodou jsem se dotkl havarijní pojistky, všechno v pořádku…“

„Jste v kabině?“

„Ano.“

„Proč neletíte?“

„Všechno v pořádku, profesore, nerozčilujte se.“

„Je snad proč se rozčilovat?“

„Alfo, tady Prima, startuji…“

„Primo, tady Alfa, rozumím. Máte zpoždění půl hodiny.“

Půl hodiny… Co je to půl hodiny?

Slunce už minulo zenit a u nohou mu ležela tmavá skvrna – stín zploštělého, pomačkaného skafandru s povislými manipulátory.

Metronom v hlavě tikal stále hlasitěji.

Andrej položil ruku na tvrdý červený knoflík.

Na lodi vládl radostný zmatek.

Ve stejných šedých kombinézách s otevřenými přilbami, zamazaní a veselí, vypadali vědci spíš jako parta uličníků, kteří si umínili pořádně rozházet ten ospalý elektronický svět. Cvakaly přepínače, vyplašené automaty hvízdaly, bláznivě blikaly signálními lampami a snažily se bleskově pochopit a uspořádat nesystematické impulsy, ale stále nové a nové algoritmy je poháněly k ještě zběsilejší činnosti. Reproduktory v kabinách a chodbách chraptivě vykřikovaly: „Prověrka! Prověrka!“

Rozčilený a naštvaný Krivcov bloudil po úsecích a pečlivě ohledával každý metr matného kovu. V úseku chronopulsace zakopl o čísi nohy a málem upadl. Zpoza rozebraného pultu vyhlédl kybernetik Svirin.

„Poslyš, dej sem mé brýle! Já dobře vím, že je máš!“

Svirin si přihladil buclatou dlaní neposlušnou šedou hřívu a snažil se vyloudit nevinný soucitný výraz na kulaťoučké tváři.

„Milý Krivcove, jestli se mě ještě jednou zeptáš na své brýle, pošlu tě na měsíc do minulosti. Už jsem řekl. Zeptej se Apenčenka.“

„Ptal jsem se.“

„A?“

„Řekl, že je nebral.“

Kybernetikův hlas byl pořád vážný.

„To je jasné. Na takovýchhle planetách je možné všechno. Labir! Záhadný minerál! Hvězdná hmota. Co si na ní vezmeš, na hvězdné hmotě?“

„Lidi, pochopte, já bez brýlí nemůžu pracovat. No nemůžu… Snad už toho bylo dost…“

„Brýle v naší době, to je přímo marnivost. Proč nemáš kontaktní čočky? Trochu by ti zkreslily tu krásnou barvu očí, ale jinak jsou fajn…“

„Heleď, Staňku, měj rozum, proboha…!“

„Bůh není…“

Zleva se nečekaně ozval nervy drásající jek sirény.

„Poplach! Všeobecný poplach!“‚

Staněk byl v mžiku na nohou.

„Prověrka,“ zasmál se tiše reproduktor.

Staněk si ulevil jadrným slovem. S povzdechem vrátil Alexejovi brýle, které mu čouhaly z náprsní kapsy.

„Mizera! Zkazil nám legraci. Legrácky, na to ho užije!“ Obrátil se ke stěně plné přístrojů s černým nápisem:

„Pozor! Minus čas!“ a tiše zavrčel: „Ta siréna mi leze na nervy. Dřív mi to bylo fuk, ale teď, když máme Zemi na dosah…“

K Zemi bylo přes tisíc parseků a světelný paprsek potřeboval tři a půl tisíce let, aby doletěl k té nekonečně malé rodné kapce hvězdného oceánu, ale Krivcov pohlédl na svěšená kybernetikova ramena a nepromluvil.

Ve velitelské kabině sytě hučel GEMU – řídící elektronický mozek. Jeho hlavice se tyčila uprostřed kabiny za křesly pilotů a vypadal jako ohromná plovoucí mina z druhé světové války. V nesčetných matových okénkách se mihaly zelené a modré blesky. Oválné výčnělky na tělese mozku zesvětlely až k průzračnosti, pak se zbarvily jako tmavá terakota nebo hrozivě zčernaly. GEMU soustředěně přemýšlel.

Kromě GEMU byl ve velitelské kabině ještě kapitán a druhý pilot Revaz Rondeli. Bremzis seděl na bobečku před elektronovým mozkem, díval se úkosem na signální prvky a vsouval do cvakajících čelistí jednu porci údajů za druhou. Pilot se povaloval v křesle a zamračeně ho sledoval.

„Tak jak to jde, Revazi? Co je s nadprostorem?“

„Zkontrolováno. Vstup a výstup pracují bezvadně. Trochu zlobí osmý subalitér. ale je to v normě.“

„Dej tam nový rezervní blok. Nebuď líný. Není proč šetřit. Už jsme skoro doma.“

Pilot těžce povzdychl a zvedl se z křesla. Zvedal se po částech, postupně natahoval ruce, nohy, trup, všechno, co se stěží vešlo do normálního křesla. Když vstal v celé své neuvěřitelné výšce, musel sklonit hlavu, aby nesrážel girlandu svítidel na stropě. Dva a půl metru vysoká kabina mu byla malá.

Kapitán se ohlédl za okovanými podrážkami číslo pětačtyřicet, slavnostně mizícími ve dveřích, a lišácky se usmál.

Když se Revaz vrátil, kapitán už seděl v křesle zády k zaměřovacím obrazovkám. „Tak co?“

„Máte tam nový blok.“

„Fajn. Oddechni si.“

Ale pilot otálel. Stál zamračeně před kapitánem, podpíral hlavou strop a mlčel. Bremzis sklonil zvrácenou hlavu.

„Proč si proboha nesedneš?“ Rondeli začal tiše a přemlouvavě: „Řekněte, kapitáne, kdo povede loď do nadprostoru?“ Kapitán rozpačitě luskl prsty. „Revazi, prosím tě, neuraž se…“

„Tak teda zase vy?!“ V pilotově hlase už byly první známky rozčilení. První kamínky laviny. „Revazi…“

„A Revaz Rondeli, jako malý kluk, zase smí zmáčknout knoflík. Automatický výstup z Clarkovy trubice, že jo?“

Kamení se začalo sypat hustě. Řítila se lavina. „Revaz za to nestojí, co? Revaz to neumí! Revaz to nedokáže!“

Bremzis zaprotestoval.

„Revazi, chlapče, jsi výborný pilot, ale pochop, já jsem syn rybáře, vnuk rybáře, pravnuk rybáře… Máma takový zvyk. S lodí na zpáteční cestu musí vyplouvat kapitán. Když ne, přinese to neštěstí.“

„Hanba!“ zařval Revaz samým zármutkem. „Stokrát hanba! Kapitán hvězdoletu a věří pověrám! Předsudkům! Mystik!“

„Revazi, výstup z Clarkovy trubice je stokrát odpovědnější než vstup…“

„Odpovědnější!“ Pilot se rozčilením zajíkl. „Takhle před sto lety to bylo odpovědnější, ne dneska! Heleďte!“

Revazův dlouhý prst se jako blesk mihl kolem kapitánova oka a zabodl se do řídicího panelu.

„Revaz pěkně zmáčkne knoflík a může si dát flašku Saperavi! Automaty to ohlídají! Ty jsi chytrák, kapitáne!“

Artur zčervenal, ale rozzlobit se nestačil. Vešel Medvěděv. Revaz zmlkl, zavrčel něco gruzínsky a šel ukládat tělo do pilotního křesla.

Medvěděv si ho vůbec nevšímal.

„Kapitáne. Chronos má všechny informace, které jsme shromáždili během expedice. Katapult je zapojen. Takže, kdyby se s Alfou něco stalo…“

„Prosím vás, Medvěděve, plivněte rychle přes levé rameno. Takhle se před odletem nemluví. Co je s Primou?“

„Prima je v hangáru. Krivcov a Svirin pomáhají Savinovi.“

„Na posledním vitaskopu bylo všechno negativní?“

„Pochopitelně…“

Medvěděv byl už skoro u dveří, když se zeptal:

„Poslyšte, Arture, vy přece dobře znáte SAZO-5?“

„No, já jsem prověřoval ještě zkušební sérii SAZO-1. Napřed v tlakové komoře,“ pak i v kosmu… SAZO-5 je, abych tak řekl, výsledná varianta předchozích…“

„Řekněte, může se člověk náhodou dotknout havarijní pojistky?“

Artur se zamyslel.

„Zásadně – zásadně je to možné, ovšem. Ale to by se musel sám od sebe otevřít panel. A to už je velmi nepravděpodobné.“

„Ale možné to je?“

„No je. Ale oč jde?“

„To nic. Jen tak. Ze zvědavosti.“

Medvěděv vyklopil ze stěny křeslo a posadil se. Natáhl nohy, zavřel oči a zdálo se, že dřímá. Jen jindy klidně ležící ruce se neklidně pohybovaly.

Andrej vstoupil do velitelské kabiny asi za deset minut. Šel shrbeně a ztěžka a měl pocit, že se pod ním podlaha prohýbá. Byl bledý a zasmušilý.

„Kapitáne, kosmonaut Savin se vrací z letu na čtverec 288-B. Vitaskop jsem přivezl. Výsledky negativní.“

„Dobrá, můžete jít, Savine.“

Andrej se obrátil k odchodu.

„Není vám dobře?“

V Medvěděvově hlase bylo něco, před čím se Andrej uvnitř přikrčil.

„Ne, cítím se výborně. Trochu únavy, to je všechno.“

Medvěděv nevypadal posměšně jako vždycky. Díval se spíš přísně a smutně.

„V tom případě bych vás chtěl požádat o pomoc.“

Andrej šel za Medvěděvern jasně osvětlenou chodbou a na zádech cítil pramínky studeného potu.

Šéf něco tuší. Jestli se dovtípí… Andrej už jednou něco podobného viděl. Osm diskoplánů, visících nad planetou, dštilo proudy ledové plazmy, ničící vše živé… V úředním jazyce se to jmenuje „okamžitá sterilizace kontaminované oblastí“.

Komunikační kabina zářila lesklým kovem a sklem pod tmavou kopulí hvězdné mapy, hustě poseté názvy a čarami spojů. Vypadalo to tu trochu jako v planetáriu. Podlaha lehce světélkovala a osvětlovala zdola komunikační pulty. Nad jedním se opálově leskla obrazovka přímého spojení se Zemí, jež měla už brzy ožít. U hranic sluneční soustavy…

Andrej pohlédl na pancéřové torpédo Chronosu. Modul už v něm nebyl, je tedy v havarijním katapultovacím zařízení. Jakou pomoc to od něj šéf potřebuje?

„Bude se muset prověřit celé schéma radiokontroly SAZO-5 z Primy,“ řekl pomalu a bezvýrazně Medvěděv. Na Andreje se přitom nedíval. „Když se ztratil kontrolní signál ze skafandru…“

„Dotkl jsem se náhodou havarijní pojistky…“

„Ano, řekl jste mi o tom. Byl jste tehdy přece v kabině… Tak vidíte! Když se ztratil signál ze skafandru, vzal jsem si Primu pod kontrolu, ale ta také neměla signál… Vy jste přece hned vzlétl, že?“

„Hned…“

„Ano… To znamená, že v systému radiokontroly něco není v pořádku, jinak to není možné. Pokud ovšem…“

Medvěděv roztržitě pohyboval tlačítkem hlasitosti a dlouhá ručička poslušně klouzala od maxima k nule. Andrej se na ni díval jako zhypnotizovaný.

„Pokud jste ovšem nesundal skafandr, abyste se nadýchal čerstvého vzduchu té pohostinné planety…“

Poslední věta zazněla hlasitě a jasně. Andrej odtrhl oči od hypnotizující ručičky a pokusil se usmát.

„No jistě. Chtěl jsem se trochu projít, jak říkáte… Ale nějak k tomu nedošlo. Snad příště…“

Medvěděv nezvedl hlavu, pohroužen do hry s tlačítkem a v Andrejovi to začalo tiše vřít.

„Nevím, co se stalo, koneckonců, v schématu může být chyba. Slunce bylo v zenitu a to, jak víte, je okamžik, kdy se ionizovaný kysličník uhličitý rozptyluje v prostoru. Vznikají všelijaká magnetická mračna. Možná že takové mračno zrovna stínilo signál z Primy. Jak to mám vědět? Schéma… můžu prověřit, jestli chcete…“

Medvěděv zvedl hlavu a přetřel si čelo. Podíval se úkosem na Andreje, jako by ho viděl poprvé. Andrej ten pohled vydržel. Jen trochu víc pobledl.

„Ano. S tím jsem nepočítal. Máte pravdu. Schéma je zřejmě v pořádku. Byly to poruchy. Promiňte.“

Hovořil tiše a unaveně jako po velké fyzické i duševní námaze; jako by on a ne Andrej byl ve čtverci 288-B.

Podráždění minulo a Andrej pocítil příliv chlapecké důvěřivosti k tomu předčasně zešedivělému člověku. Zachtělo se mu vzít ho za ruku, stisknout mu ji a říci mu všechno. Všechno – od začátku do konce. Musí to přece pochopit.

Stáli proti sobě a mlčeli. Oba sebou trhli, když uslyšeli z reproduktoru rázný kapitánův hlas:

„Všichni do klubovny! Všichni do klubovny!“

Kapitán je uvítal v parádní kombinéze, hladce vyholený a vonící kolínskou.

„Posaďte se, prosím…“

Sedět se nikomu nechtělo. Všichni stáli kolem stolu, šuškali si, popotahovali svetry a bundy, přičesávali se, jako by se chystali k hromadnému fotografování. Andrej si rozpačitě stoupl za své druhy. Nestačil si ani stáhnout kombinézu.

Artur zvedl ruku.

„Kosmonauti, Naše práce skončila. Splnili jsme všechny úkoly a provedli jsme hloubkový průzkum krystalických planet. Shromáždili jsme bohatý materiál. Chci zvlášť zdůraznit, že naše výprava se obešla bez nehod a větších disciplinárních přestupků…“

„Spas, bože, rybářovu duši,“ zašeptal vedle Krivcov a obrátil oči v sloup. „Ono se to bez předpisů neobejde…“

Andrej na sobě ucítil něčí pohled a zvedl oči. Medvěděv se odvrátil.

„Krátce řečeno, výzkumná kosmická loď Alfa je připravena ke startu. Start určuji na dvacet čtyři nula nula palubního času. Budíček hodinu před startem. Nějaké dotazy?“

„Ne!“ zaburácelo klubovnou. „Takže-odchod!“

První vyšel Medvěděv, za ním Krivcov, Apenčenko a Svirin. Revaz Rondeli dál přednost kapitánovi. Andrej zůstal sám.

Přistoupil k závěsu, pořád ještě nezataženému. Zase byla noc, správně černý den, neviditelné slunce stálo v zenitu a jen u samého obzoru se rojily malé hněvivé hvězdičky. Dole jako nehybné jazyky zlatého, růžového a oranžového ohně trčely do sametové černi krystaly labiru.

Ale něco se v tom divném blyštivém světě změnilo. Už nebyl cizí.

Andrej pochopil, že ho od tohoto okamžiku bude tahle planeta přitahovat stejně jako Země. Že se bude věčně zmítat mezi dvěma světy a nikde nenajde klid…

„Na shledanou…,“ zašeptal černému slunci a labirovému svitu. „Na shledanou. Já se vrátím…“

V kabině se Andrej neobtěžoval svlékáním a padl na lůžko. Ve skráních mu mučivě tepalo. Nahmatal na stole uspávací prášky a pár jich spolkl.

„Hotovo, profesore,“ zašeptal se zavřenýma očima. „Už na tom nic nezměníš. Kruh se uzavřel.“

Pod zavřenými víčky se míhaly zelené, modré a červené skvrny. Pohybovaly se stále pomaleji a pak už jen měkce kroužily. Točila se trubička kaleidoskopu, barevná sklíčka se skládala do neopakovatelných vzorů, vzory se prolínaly jeden do druhého jako tenké kroužky, pestré klubíčko se roztahovalo a rozpínalo, až se změnilo v planetu, modré skály se s třeskem rozestoupily a do všech stran z nich vyrazily chvějivé prsty výhonků…

Celá planeta zarostla houštinami divokého šeříku, ohromné těžké hrozny květů se skláněly k zemi a šeřík rostl a rostl, až z něj byl neprostupný les, Andrej se jím prodíral, po kolena se brodil v opadaných květech, dusil se těžkou šeříkovou vůní, pak někde vpředu problesklo matné bílé světlo. Vždyť už stojí na nejnižší terase nad jezerem, nad ním se sklání šeřík, a vstříc mu běží a poskakuje malý světlovlasý chlapeček, podobný Nině.

„Táta! Táta přiletěl!“

Mezinárodní kosmonautická rada zasedala už druhý týden. A už druhý týden se na Zemi děly divné věci. Navenek se nic nezměnilo. Ve dne v noci vykládaly nesčetné průmyslové závody na povrch země své výrobky, mezikontinentální reaktivní letadla startovala podle letového řádu, výpočetní střediska řešila nesmírně složité úkoly, prostě – ani jediný šroubek složitého mechanismu planety nevypadl, ani jediné kolečko se nezastavilo.

Ale sportovní utkání se jedno po druhém odkládala. Zmizeli fanoušci. Polekáni neobvyklým tichem strážci lesních rezervací posílali jeden telegram za druhým – zmizeli turisté. Knihovníci si šeptali v pustých sálech čítáren – zmizeli čtenáři.

V archívech dřímaly svitky dobrodružných filmů, ale do planetária se člověk nedostal. Na policích stály zaprášené svazky vědeckofantastických románů, ale prázdnotou zela místa po knihách o astronomii a kosmogonii.

Před tím, co přivezla výprava kosmické lodi Alfa, bledla nejdokonalejší fantastika.

Koncem druhého týdne začaly vášně utichat. Sportovní federace ohlásila, že odložené mistrovství světa se přece bude konat, protože počet přihlášek je již postačující. V Bělověžském pralese kdosi zahlédl zubra. V čítárně Ústřední knihovny si někdo objednal faksimile Slova o pluku Igorově. Pětadvacetidílný dobrodružný seriál Na každém milimetru dostal na sofijském filmovém festivalu stříbrnou medaili. Kluci odložili skafandry a začali si hrát na něco jiného.

Poslední zasedání Rady bylo, jako všechna předešlá, vysíláno sto dvanácti kanály mezinárodní televize na Zemi, přenášelo se na všechny družice a kosmické stanice, do všech akademických středisek“ na Měsíci, Marsu a Venuši, do stálých posádek za hranicemi sluneční soustavy a do lodí, létající rychlostí světla.

Ale tentokrát se u domácích telestěn a obrazovek shromáždili hlavně unudění penzisté, kosmonauti, kteří měli po službě a všichni ti, kdo milovali vědecké skandály.

Konal se „pohřební den“.

„Pohřební dny“ se už staly tradicí. Průzkumníci kosmu přiváželi nejen vzorce a fakta, ale i mlhavé dohady, nejasné pocity, nečekané předpoklady. Byl to „psychologický odpad“, který se nezahrnoval do hlášení expedic, ale kdysi přece v takovém výrobním odpadu manželé Curieovi objevili polonium a radium…

Proto se Rada velmi pozorně zabývala každým, sebefantastičtějším postřehem kosmonautů, protože ti mohli podvědomě zaznamenat něco, co nepochopil a nepřijal mozek. V kupce písku mohlo zablesknout zlaté zrnko objevu.

Je nutno říci, že se ta zrnka objevovala velmi zřídka. Mnohem častěji se taková novopečená hypotéza spravedlivě a slavnostně pohřbívala. Výzkumníci je často bouřlivě bránili, a trvalo zpravidla dost dlouho, než se věci daly do pořádku.

Ale pro dnešek nebylo nic zajímavého na obzoru.

Medvěděv četl zprávu kosmobiologa Savina v poloprázdném sále. Kameramani nepokrytě zívali. Steinkopf se skloněnou šedivou lví hlavou sledoval text v německém znění a čas od času se usmál.

Zato v bufetu bylo živo.

„Já toho Savina chápu. Krystalické planety dokážou člověku zamotat hlavu…“

„Ale jdi, umělý původ, jak na to přišel?“

„Co se chytáš umělého původu? Sám přece píše: ‚Připouštím to jako pracovní hypotézu.‘ Nebo tady: ‚Mým úkolem bylo… dokázat možnost života na krystalických planetách… odstranit tak lidstvu z cesty Steinkopfovu bariéru… to ostatní už udělají lidé.‘“

„A co dokázal? Jen to, že Steinkopf má pravdu!“

„Má tady velice seriózní výpočty…“

„Výpočty! Je na krystalických planetách život? Není!“

„Já plně souhlasím s Gorinem. Je to vrchol netaktnosti. Jednou rukou potvrzuje Steinkopfa a druhou se ho snaží porazit. Prostě nechápu, proč Rada vůbec přijala tuhle zprávu k posouzení. Je přece jasné, že je to výplod fantazie přepracovaného člověka. I pro něj je to trapné…“

„Proč nebyl Savin ani na jednom zasedání? Teď tu taky není…“

„Asi se stydí za to, co napsal…“

„Mlč, když nic nevíš. Savin je nemocný…“

„Co je mu?“

„Říkají, že má nějaký katar dýchacích cest, bronchitidu nebo co…“

„V životě bych neřekl, že se kosmonaut může nachladit.“

„Pozor, staroušové jdou!“

„Už to nevydrželi…“

„Z něj nikdy nebude seriózní vědec,“ rychle a zadýchaně tvrdil ředitel Ústavu genetiky Stolypin, který sotva stačil těžkému, ale hbitému Manuku, Mikaeljanovi, jednomu z osmi stálých předsedů Mezinárodní kosmické rady. „Dřív taky lítal z ústavu do ústavu, od jednoho tématu k druhému. Nic nedodělal do konce. Ty jeho sklony k originalitě a publicitě neznají meze. Planety-sondy! Planety-vejce! Takové nesmysly…!“

Mikaeljan se netrpělivě pohupoval na špičkách a čekal, až mu automat naplní skleničku. Povzbuzený jeho mlčením, Stolypin pokračoval:

„A pak ta teorie přesyceného roztoku. Savin popírá evoluční přerod neživých forem hmoty v organické. Poslechněte si to: ‚Nasycený roztok soli může nekonečně dlouho zůstat roztokem, ale stačí do něj vhodit jen jeden krystalek navíc a začne přímo bouřlivě krystalizovat. (Za několik minut se roztok mění v pevnou hmotu. Tak je to i v kosmu. Hromadění faktorů pro vznik života může trvat nekonečně dlouho a život nevznikne. Ale stačí lehký popud, aby došlo k biologické explozi…‘ Čili ten věčný božský zásah! Deismus nejčistšího druhu!“

Orosená sklenička ledově studila v prstech. Mikaeljan funěl, hekal a mračil se. Pil svou minerálku maličkými doušky a snažil se nedívat se na Stolypina.

„A ten galimatyáš o řízených biosférách? Nebo o injekcích života? To jsou perly: ‚Záměrné vnesení přirozených nebo umělých organismů do cizích světů může probudit k životu pouště krystalických planet, dřímající milióny staletí, a kdo ví, jaké obzory se nám pak otevřou.‘ To je, co? Provokace!“

Mikaeljan se podíval na prázdnou skleničku proti světlu a postavil ji na stůl.

„Heleď, Stolypine, byl jsi na Měsíci?“

„Byl. Ale…“

„Ve skafandru?“

„Děláte si legraci? Skafandr? V mém věku?“

„Na Měsíci přece není atmosféra! A život taky ne! Tak co, Stolypine? Ty jsi přece dávno mrtvola!“

„Ale jděte… Měsíc je přece něco jiného…“

„U nás v Arménii se říká: ‚Jestli jsi dodělal jednu práci, dej se rychle do druhé, nebo nestačíš udělat tu třetí.‘ Říkáme to dobře, ne?“

„To znamená, že…“

„Co, že…?“ rozezlil se Mikaeljan a dal se na pochod ke dveřím, rozrážeje dav mohutným krátkým trupem.

U bufetu to znovu zašumělo.

„Mikaeljan toho Savina brání! Aspoň mně se zdálo…“

„Ale ne! Mikaeljan je prostě zásadně proti Stolypinovi… Nemůže ho vystát…“

„Ale snáší ho!“

„Je to zabedněnec!“

„Žádný zabedněnec! Teď se tomu říká vědecký organizátor…“

Když Andrej s Ninou tiše vešli do zasedacího sálu a nikým nepovšimnuti si sedli na krajní sedadla, Stolypin už končil svůj příspěvek. Nadšeně a květnatě hovořil o přežitcích idealismu u některých mladých vědců, o smutné proslulé Prozřetelnosti, o voluntarismu ve vědě.

„Někteří mladí vědci v honbě za reklamou a pochybnou popularitou v nekompetentních kruzích široké veřejnosti čas od času razili, razí a budou razit takzvané ‚nevědecké hypotézy‘. Nedbají na základní přírodní zákony, prověřené zkušeností. Zdůrazňuji – prověřené zkušeností! Jedním takovým základním zákonem je teorie životní bariéry našeho váženého kolegy Heinricha Steinkopfa.“

Steinkopf zpode lbi vzhlédl na zpocený Stolypinův zátylek, něco tiše řekl sousedovi a opovržlivě ohrnul rty. Soused souhlasně přikývl.

„Savinova hypotéza je lákavá a zdánlivě dokazatelná. Ale je to klam! Vymyslet si můžete, co chcete, vynajít sebekrkolomnějši teorii a víceméně logicky ji dokázat. Ale na světě se tím nic nezmění. Máme jediné měřítko – praxi, zkušenost, experiment. Expedice Alfa cestou praxe dokázala existenci Steinkopfovy bariéry života. Zdůrazňuji – experimentálně to dokázala! Na jakém základě nám tu Savin předkládá své pologramotné dohady? Jaký cíl sleduje, kromě touhy proslavit se jako originální novátor?“

Stolypin si pečlivě utřel pleš kapesníkem, utáhl si kravatu a upil ze sklenice.

„Ještě na jedno bych vás chtěl upozornit. Savin vystupuje s provokačním návrhem aplikovat krystalickým planetám ‚injekci života‘ z pozemských organismů a slibuje za to hory nádherných perspektiv. Můžeme to udělat? Ne, tisíckrát ne! Především proto ne, že to odporuje prakticky dokázanému, základnímu a neochvějnému zákonu Heinricha Steinkopfa: Kdo by se rozhodl k tak šílenému kroku? Kdo na sebe vezme odpovědnost za jeho následky? Ptám se – kdo?“

Otázka vyzněla rétoricky. V sále a za předsednickým stolem si lidé tiše povídali a čekali na konec protahujícího se diskusního příspěvku.

Stolypin udělal efektní pauzu a uhodil kostnatou pěstí do řečnického pultu:

„Táži se, kdo se po všem, co tu bylo řečeno, rozhodne k tak zločinnému kroku?“

Mikaeijan se nesouhlasně zamračil a zabubnoval prsty na stole.

„Poslyš, Ivane, tady není divadlo ani soud. Všechno je jasné a nikdo ti neodporuje…“

„Nejsou tu žádní hlupáci!“ ozvalo se vesele z galérie.

„Jsou!“

Kameraman, který ještě nic nechápal, profesionálním navyklým pohybem otočil kameru o sto osmdesát stupňů a milióny očí spatřily Andreje, nasupeného, soustředěného, s naběhlými žilami na čele a poškubávajícími rty.

„Vy jste hodně a zcela správně hovořil o nutnosti prověřovat teorii praxí. Ale když se začalo mluvit o odpovědnosti, nenašel se nikdo, kdo by chtěl tu teorii prověřovat. Je to smutné, ale teď už to nemá smysl.“

Andrej se rozkašlal, zakryl si ústa dlaní a vydal se k předsednickému stolu Rady. Šel tiše a opatrně po silném koberci. Zdálo se mu, že Medvěděv mu za stolem neznatelně pokývl.

„Chtěl bych před Radou učinit doplňující prohlášení. Za pobytu na planetě PKK-138 D 38 jsem záměrně porušil bod sto dva Všeobecného kosmického zákona…“. Sál ztichl. Ticho bylo i u domácích telestěn a obrazovek, v družicích a v orbitálních Stanicích, na Měsíci, na Marsu, na Venuši, ve stálých posádkách, kde Slunce není jasnější než Sírius ze Země, kde cizí hvězdy svítí tisíckrát jasněji než Slunce.

„Chtěl bych říct všechno po pořádku…“

Slova byla jako těžké kluzké kameny, s tíží je přidával jedno k druhému, těžce dýchal, stavba se mu sypala pod rukama a musel začít znovu…

Vyprávěl pomalu, zaplétal se do nevýznamných podrobností, ale postupně mu vzpomínka na to, co prožil, umožnila zapomenout na namířené objektivy a reflektory a šlo to líp.

Zmlkl na chvíli, aby nabral dech a zvedl oči. Neviděl sál, viděl pobledlou, napjatou Nininu tvář.

Rozdělená modrá skála visela nad Bílým jezerem jako dvě rovná křídla, ztuhlá v očekávání letu.

V uších tiše, velitelsky tikal metronom.

Nitky chlorely lechtaly tvář.

Slunce už minulo zenit a u nohou mu ležela tmavá skvrna – stín zploštělého, zdeformovaného skafandru se zlámanými manipulátory.

Metronom tikal stále hlasitěji.

Andrej položil ruku na tvrdý červený knoflík.

Skafandr se zvolna rozevřel a nezemské zelené světlo Andreje udeřilo do tváře a oslepilo.

Cizí hustý vzduch naplnil nos i ústa a nešlo ani vdechnout ani vydechnout. V uších mu zalehlo jako v padajícím letadle a bylo slyšet, jak pracuji žebra, nadarmo zdvihající hruď.

Oslepený a ohlušený pomyslel, že je to konec. Volná pravá ruka škrabavě sklouzla po kovu. Víčka tížila jako olovo a zakryla oči.

Prudce zvedl ztěžklou hlavu. Se zavřenýma očima nahmatal ve schránce s havarijním zásobníkem první biologický balíček, rozerval obal zuby a vysypal. Ještě jeden. A ještě!

Jamka, vyřezaná v labiru, se rychle zaplnila kousky chlorely. baňkami, trubičkami, blankami a zkumavkami, v nichž žily milióny kolonii neviditelných organismů.

Už neměl sílu déle zadržovat dech. Kdosi mu zevnitř kladivem bušil do skrání a lebka hrozila prasknutím. Pod pevně semknutými víčky plul krvavý mrak, v němž se míhaly černé tečky, rychleji a rychleji…

Ale než definitivně ztratil vědomí, stačil ještě zaklapnout obě poloviny skafandru a stisknout červený knoflík.

Návrat z nebytí byl mučivý. Sežehlé, otrávené plíce potřebovaly kyslík a silně prořídlá chlorela nestačila obnovit porušený rytmus dýchání.

A tehdy se Andrej polekal.

Lepkavý strach se plížil odněkud zdola, zmocnil se rukou, roztřásl je do konečků prstů a postupoval k hrdlu. Andrej otevřel oči. Kolem se nic nezměnilo, ale byl přesvědčen, že se ještě před vteřinou okolní skály pohnuly. Sunuly se přímo k němu, aby ho obklíčily, sevřely a rozdrtily. Bál se pohnout víčky, protože v té chvíli mohly skály udělat ještě jeden krok. Začal se zvolna přesunovat k diskoplánu a opatrně se rozhlížel.

Poplach! Okamžitě udělat poplach!

Chladný pot mu stékal z čela a pálil v koutcích očí. Vadilo mu to v hlídání skal. V plících to hvízdalo a skřípalo. Teplý pramínek mu stékal z nosu a rozplýval se na rtech. Volnou rukou si utřel ústa a zvedl ji k očím. Na prstech měl krev.

Poplach! Okamžitě poplach!

Zezadu zaskřípěl kov. Andrej se nahrbil a čekal úder. Žádný nepřišel. Uplynulo čtvrt minuty, než si dokázal uvědomit, že za ním jsou schůdky k diskoplánu.

Poplach…!

Kdyby nepřišel záchvat dlouhého, silného dávivého kašle, určitě by poplašný knoflík stiskl…

Dýchalo se mu teď lépe. Vědomí se rozjasňovalo, ale hlava mu třeštila jako po hluboké narkóze.

Kolik uběhlo času? Tupě pohlédl na slunce. Jasný zelený disk se znatelně nakláněl k obzoru a kolem něj se objevil už třetí kruh.

Andrejovi se zdálo, že byl v bezvědomí dlouho, možná celých čtyřiadvacet hodin… Den… Jestli celý den, pak loď odletěla a nechali ho tady. Vykašlali se na něj. Za trest se na něj vykašlali… Sám v labirové poušti… Sám!

„Alfo! Alfo! Alfo!“

Odstartoval a nenabral výšku. Riskoval, že se rozbije o hrotité skály. Co nejrychleji k daleké a vytoužené lodi, co nejrychleji, a z motorů dostat to poslední.

„Alfo!“

Klidný a lehce udivený Medvěděvův hlas se mu ozval v uších:

„Primo, tady Alfa, co se děje?“

V očích ho zaštípalo, ale tentokrát ne od potu. Se zkřivenými rty Andrej stiskl páčku automatického řízeni. Několik vteřin bezmyšlenkovitě zíral na volnou pravou ruku a pak začal tichounce natahovat rukavici.

„Primo, tady Alfa, slyšíte mě?“

„Alfo, tady Prima, slyším dobře, na chvíli jsem ztratil spojení, jdu na čtverec 0-A, aparatura pracuje výborně, okolí beze změn, všechno v pořádku.“

Monotónní slabý hlas žil nezávisle na něm, standardní fráze hlášení se nerodily v hrdle, ale kdesi mezi rty a mikrofonem, ale Andreje to uklidnilo. K prasknutí napjaté nervy se zvolna uvolňovaly, ruce a nohy se přestávaly třást. Všech čtrnáct končetin skafandru se čas od času poslušně pohnulo.

Prošlo to. Má to za sebou.

Zalila ho divoká, bláznivá radost. Vrhal stroj nahoru a dolů, vpravo a vlevo, hlasitě se smál, řval nějakou melodii, vykřikoval, až konečně unaveně ztichl.

Všechno vypadalo jako před šesti hodinami. Stejně visel ve vzduchu nehybný talíř diskoplánu, stejně ubíhal dole nekonečný koberec posetý geometrickými hlavolamy. Slunce mu zapadalo za zády, ze zářivé korony vystřelovaly zelené plameny jako zpěněné jazyky. Vpředu se objevila stříbrná vrstva oblaků. Labirové rozsedliny tály, zprůzračněly, pluly v nehmotné mlze a jen vysoké kužely, ještě osvětlené sluncem, vrhaly dlouhé ostré stíny. Vedly vpřed jako ukazatele cesty – kilometrové šipky namířené do tmy.

A za ním…

Andrej se ohlédl. Tenká ohebná stébla se houpala nad obzorem a vzpínala se k zešedlému nebi, množila se a bouřlivě obrůstala listím…

Nepochopil hned, že je to žert na rozloučenou se zeleným sluncem.

Andrej znovu zakašlal, provinile se usmál a zadýchaně řekl:

„Ještě to… docela… nepřešlo…“

Zapátral očima po Nině a nenašel ji. Amfiteátr zasedací síně, donedávna poloprázdný, byl nabit k prasknutí. Na spoustu lidí nezbylo místo a stáli tedy v uličkách pod prohnutými krky jeřábů kamer. Modré čočky objektivů se – zlověstně blýskaly ze všech stran a Andrejovi se znovu udělalo nevolno.

„Tak to je vlastně všechno. Před návratem do lodi už jsem, úplně přišel k sobě. Automat dal diskoplán do hangáru a já jsem šel do sterilizátoru… Pak jsem potkal Krivcova a Svirina. Bál jsem se, že si Krivcov všimne, že chybí jeden havarijní zásobník a řekl jsem mu, že to se Svirinem klidně stačíme sami. Krivcov měl ještě moc práce a hned šel. A Svirin nic nevěděl…“

„Proč jste neřekl, co jste udělal? Bál jste se následků?“ zeptal se Mikaeljan.

„Následků? Do jisté míry ano. Kdyby se to dozvěděli před odletem, pak by se celé okolí Bílého jezera neprodleně sterilizovalo a experiment…“

„A za druhé?“

„A za druhé – i kdyby se mi podařilo ostatní přesvědčit, museli bychom se z porušení zákona odpovídat všichni. A to jsem nechtěl…“

Andrej úkosem pohlédl na Medvědova, ale ten neúčastně hleděl někam nad jeho hlavu. Mikaeljan seděl celý rudý a zamračený a praskal tlustými krátkými prsty. Steinkopf jako by vůbec nic neslyšel. Položil vedle sebe synchronní sluchátka, něco usilovně psal nebo sčítal a tiše pohyboval rty. Joseph Clark, tentýž Clark, který objevil nadsvětelné rychlosti, neskrýval své nadšení a souhlas a bujaře si čechral whitmanovskou bradu. Ostatní členové předsednictva Rady se snažili nedívat se jeden na druhého a zbytečně listovali ve svém exempláři zprávy.

Ze sálu se ozval výkřik:

„Hanba! Anarchista! Pryč z vědeckých kruhů!“

Byl to zřejmě Stolypin..

Amfiteátr se v okamžiku změnil ve vroucí kotel. Na předsednickém stole se míhala signalizační světélka. Všichni chtěli slovo, Andrej stál v té vřavě jako sloup a nevěděl co dělat. Zůstat stát, nebo se vrátit na své místo?

Uplynulo celých pět minut, než se předsednickému zvonku podařilo přehlušit všeobecnou vřavu

„To, co jsme právě slyšeli, zásadně mění smysl a účel diskuse…“ Mikaeljan hledal slova. „Rada je nucena. Musíme si vyjasnit okolnosti a předpokládané důsledky…“

Mikaeljan se ošil a pohlédl na Clarka, který bojovně nahrbený byl připraven vrhnout se okamžitě do boje.

„… důsledky nepromyšleného činu kosmobiologa Savina.“

„Zločin je to!“

To zase vykřikl Stolypin.

Mikaeljan se ještě víc zachmuřil a rychle dokončil:

„Rozhodnutí Rady bude včas oznámeno. Prohlašuji zasedání za skončené.“

V sále to znovu zahučelo a vřelo, snad souhlasně, snad nepřátelsky, ale když se k němu ze všech stran začali hrnout lidé, Andrej mimoděk couvl. Kdosi ho uchopil za rukáv a vší silou ho strhl do postranních dveří.

„Alexeji?“

„Jo, to jsem já. Dělej, nebo z tebe bude invalida.“

Krivcov ho vtáhl do jakési komory, kde v řadě stály uklízecí automaty.

„Tady seď a nevystrkuj hlavu. Jdu najít Ninu.“

Zastavil se u dveří a popostrčil si brýle,

„Tys to teda vyved, milánku.“

Mávl rukou a hbitě za sebou zavřel dveře.

Vraceli se domů sami dva. Řídila Nina. Andrej seděl vedle ní s tváří ponořenou do zdviženého límce. Čas od času trhl rameny. Pořád si ještě nezvykl na civilní šaty.

Mlčeli celou cestu. Teprve když zastavili u domu, zeptala se Nina tiše:

„Je to moc zlé, Andreji?“

Andrej se vysoukal z vozu a neodpověděl. Nina spěšně zapojila automat a elektromobil poslušně zacouval do garáže. Přistoupila k manželovi, objala ho a přitiskla se k němu. Andrej stál se zvrácenou hlavou a díval se na hvězdy. Nedávno teplý déšť vymyl nebe dočista a tisíce světélek se míhalo v sametové černi. Občas se mezi nimi zažehly ohnivé dráhy meteorů. Jako bledý dým se vinula světélkující Mléčná dráha.

„Tak to by bylo, Ninko. Dolítal jsem.“

„Snad…“

„Ne. Vyloučeno. Na jejich místě bych udělal totéž. Dolítal jsem.“

Nepodíval se na ni, a to bylo dobře. V jejích očích se mihla radost…

Na první pohled bylo všechno v pořádku. V úplném pořádku. Až moc v pořádku.

Nina teď mohla klidně spát. Andrej byl vedle ní. Rád vozil synka na procházku, vařil obědy podle vlastních složitých receptů a nedbal na kuchyňské automaty. Přednášky na universitě – vedl tam kurs biologické evoluce ve sluneční soustavě – mu zabraly jen pár hodin denně a zbytek času proseděl doma.

Stalo se to týden po onom památném zasedání Rady. Sedm dní minulo v horečném blázinci. Andrej převrátil dům vzhůru nohama. Vymýšlel samohybné automatické kočárky, univerzální kolébku a postýlku zároveň, chrastítka reagující na lidský hlas, vypočítával optimální rozměry plenek a zdokonaloval metody otužování. Prostě se energicky ujal úlohy mladého otce. Často a dlouho, možná příliš často a příliš dlouho vyprávěl o tom, jak se mu stýskalo po Zemi, o svých příštích pozemských plánech. Rozumem chápal nutnost očekávaného trestu, ale kdesi uvnitř žila naděje na zázrak.

V neděli brzy ráno přiletěl Artur Bremzis s Evou. Den strávili krásně. Vydali se akvaplánem daleko po Jeniseji, muži rybařili, ženy trhaly pastelové květy v tajze, chlapeček sladce spal nebo odvážně bojoval s ohromnými modrými vážkami. Večer ještě poseděli a muži toho dost vypili.

Před odchodem, už v plášti, řekl Artur zamračeně:

„Skoro jsem zapomněl… Ale nic si z toho nedělej…, Rada tě vyloučila z řad kosmonautů za porušení zákona.. se všemi důsledky, které z toho plynou… takže… chápeš…“

„Chápu.“ řekl Andrej a usmál se.

Zázrak se nekonal.

Zůstal mu ten povinný, jako přilepený úsměv. Jako zámek na duši. A za zámkem… Smutek? Pobouření? Nebylo mu pomoci.

Nina se z počátku snažila Andreje rozptýlit, zabavit ho. Vodila ho po divadlech a koncertech, na lyže a na dlouhé výlety. Na tříměsíční dovolené prolezli krátery islandských sopek a australské rezervace, procházeli se po plošinách prastarých aztéckých chrámů a potápěli se k podmořským japonským chrámům. Andrej byl něžný a pozorný. Pokorně dělal všechno, co se po něm chtělo. Ale z té pokory se člověku chtělo plakat.

Ožil, když přicházeli kamarádi z Alfy. Pokoj se okamžitě zaplnil tabákovým kouřem, mužskými vtipy a zuřivými spory. Ale hvězdolet Alfa před dvěma lety odletěl za hranice sluneční soustavy k nějakému kvasaru a od té doby od něj nedocházely zprávy.

Alfa měla nového vědeckého šéfa, protože Medvěděv…

Divný člověk, tenhle Medvěděv. Poslední dobou často jezdil do Krasnojarska za Andrejem, Setkávali se, kde se dalo, na univerzitě, na akademii, v hotelu, na ulici, jen ne doma. Tajná setkání? Hloupost. Svými videofonními besedami se přece nijak netajili. Spíš naopak. Jednou, když Andrej nebyl doma, povídal si šéf s Ninou dlouho o tom, jak Andrej tráví den, čím se zabývá, o tom, že je nutno překonat tu trvalou depresi.

„Musí přece pracovat. Zatnout zuby a pracovat. Sotva si dokáže představit, co vypukne, jestli se jeho hypotéza potvrdí.“

Ale domů k nim nezašel.

Nedávno odstartoval „Koroljov“. Medvěděv letěl s ním. Od té doby Andrej přímo zkameněl. Nevycházel z domu. Škubal sebou při každém zazvonění. A mlčel. Mlčel a četl, nebo se díval na televizi. Když Nina někdy přišla v neobvyklou dobu, spěchal ke dveřím, jako by někoho čekal a ze všech sil se snažil nedat najevo své rozčarování.

Nadšeně – příliš nadšeně! ji líbal. Hlasitě – příliš hlasitě! vyprávěl, co dělal celý den. Vesele – příliš vesele! vyprávěl, co vyvedl malý. Ale oči měl plné očekávání.

Bylo to vlastně jasné. Šlo o Medvěděva, či spíš o tu prokletou krystalickou planetu. „Koroljov“ o sobě už čtyři měsíce nedal vědět…

Ohavná situace pro Ninu. Žárlit na cizí planetu…“

Všechno ostatní je normální. Až moc normální.

I dnešní večer je jako desítky, stovky dlouhých mlčenlivých večerů.

Tříletý Jurka vysedává na podlaze a staví z labirových kostek prapodivnou stavbu. Buď je to raketový hangár, nebo babylónská věž. Že ho neomrzí hrát si s těmi protivnými kameny! Kdyby bylo po jejím, zahodila by celý ten krám co nejdál. Ty kameny jsou nepřátelské, neuvěřitelné Jsou teplé a hladké na omak, lnou k rukám jako železo k magnetu. K ničemu jinému se to nelepí, a k živému tělu ano. A navíc to tak nezemsky a hypnoticky světélkuje…

Ale Jurka se od kostek nehne. Když mu je Nina zkusí vzít, je z toho křik na celý dům.

A Andrej je celý blažený, když si jeho syn hraje s labirem.

Andrej zaklapl knihu a uhladil přísnou modrou obálku: „Alexej Krivcov. K otázkám kvaziatomové struktury hvězdné hmoty ve tvorbě labiru.“ Hodný Aljoša. Je tam možná moc faktů a málo důkazů. Ale to je dobře. Buřičská myšlenka o umělém původu labiru vykukuje mezi řádky a neodbytně se vnucuje. Pašák Aljoška!

Aljoška… Už dva roky po něm není ani vidu ani slechu… Je na výzvědách za hranicemi galaxie…

„Vy si nedovedete představit, co jste natropil,“ řekl mu jednou Medvěděv a rozhrnoval přitom špičkou střevíce spadané listí. „Nejste fyzik… Kdyby nebylo toho vašeho buřičského experimentu, jediná pozemská loď by se nepřiblížila ke krystalické planetě… V příštím století možná…“

„Proč?“

Šli tenkrát lesním parkem v akademickém městečku. Šéf obracel v rukou borovou větvičku a pichlavě se usmíval.

„Nejste fyzik a tak vám nedošlo, jaká panika zavládla mezí vědci. Ukázalo se, že molekuly labiru nemají atomy. Molekula bez atomů. Legrační, že?“

„Jak to, bez atomů? Tak z čeho jsou ty molekuly? Při všech chemických reakcích přece…“

„Správně, při všech chemických reakcích se labir chová jako normální hmota. Ale atomy v našem slova smyslu nemá… Jsou tam – jak bych vám to vysvětlil – takové stabilní sraženiny nebo… Prostě – imitace atomů, kvaziatomy…

Chápete situaci? Z jedné strany je to jakoby ještě jedno potvrzení Steinkopfovy bariéry. Bezatomová struktura. Z druhé strany – vaše ‚setba‘. A jestli vzejde? To by se musely přehodnotit nejen biologické zákony, nejen zrušit ‚životní bariéra‘, ale muselo by se začít všechno od začátku! Tak to vypadá, milý narušiteli vědeckého klidu…“

Naposledy se setkali v hotelovém pokoji. Medvěděv vstal, když Andrej vešel. Zářil a vypadal neobyčejně vzrušeně.

„Skákej, čarodějův učni! Rada rozhodla vyslat expedici na PKK-138 D 38 A… Mimochodem, ta tvoje planeta dostala jméno – Prométheus, To není špatné, že? Takže kosmická loď ‚Koroljov‘ startuje k Prométheu za čtrnáct dní. Úkol – prozkoumat výsledky experimentu kosmobiologa Savina. Vědecký vedoucí akademik Medvěděv. Tak proč neskáčeš? Vyhráls!“

„Vyhráli jsme,“ řekl tiše Andrej. „My jsme vyhráli, profesore…“

„A víš, kdo prosazoval expedici nejvíc? Steinkopf! Ano… Ten má ještě spoustu energie. S takovými lidmi je radost se poprat…“

„Pojďte k nám.“ navrhl Andrej. „Taková událost se musí oslavit…“

Medvěděv ztichl, poposedl a uhnul pohledem.

„Víš, po tom, co se stalo… Pochop, nemůžu vidět dětí. Měl jsem syna… Čtyřletého… A přišel jsem o něj, najednou, o ženu i o syna. Od té doby… Nemůžu, Andreji, nezlob se. Posedíme si v kavárně. Jsi pro? Připijeme si na šťastnou cestu.“

Andrej vypnul televizi, obrazovka zhasla a změnila se v obyčejnou stěnu.

Chtělo se mu kouřit, ale kouřit se smělo jen v kuchyni a nechtěl být sám.

„Poslyš, Nino, co kdybychom se trochu prošli?“

Nina odložila knihu, spustila nohy z pohovky a vklouzla do pantoflí.

„Konečně promluvil muž!“

Věž se zřítila se skleněným třeskem. Jurka nadšeně vykřikl a běžel se oblékat. V jeho osobni stupnici hodnot byly společné procházky na prvním místě.

Šli ve třech večerní ulicí, v tiché hře světel. Jurka, soustředěný a samostatný, uprostřed, Nina trochu vpředu, Andrej půl kroku zpět, s vyhrnutým límcem.

Zvyk vyhrnovat si na ulici límec se u něj projevil nedávno. Byl podezíravý, bůhvíproč se panicky strachoval, že ho lidé poznají, že se s ním budou zastavovat a obviňovat ho nebo mu projevovat účast.

Na ulici bylo tou dobou plno lidí, ale nikdo si jich nevšímal. Lidský zástup proudil po chodníku a dělil se na prameny a pramínky. Začínala představení v divadlech a kinech, otevíraly se kluby a večerní kavárny, sportovní areály a večerní školy. Ustavičně se někde otvíraly a zavíraly dveře, ale davy neřídly. Poslední dobou jen málokdo seděl doma.

Od Krasnojarského moře vanul teplý vlhký vítr. Shora, z visutých ovocných sadů voněly citróny a pomeranče. Fantazie zahradníků dosahovala nejen subtropických hranic.

Andrej šel, na nic nemyslel, ani kouřit už se mu nechtělo. Dychtivě vdechoval vzduch vonící jehličím a citróny, poslouchal tichou hudbu, uvědomoval si teplo Jurkovy dlaně, která se čas od času pokoušela vyklouznout z tátova sevření.

Poprvé po dlouhé době byl klidný. Něco uvnitř prasklo povolilo a pocítil úlevu. Vrátil se. Vrátil se teprve teď a pokorně a bezstarostně přijímal Zemi. Vrátil se do tohoto klidného večera, k ženě a synovi, k tomu pestrému davu. Neexistovaly už marnivé hvězdné ohně, ani nelidské vypětí vůle. Byl tu klid…

Spustil límec. Stálo ho to trochu přemáhání, ale zbavil se tím té neviditelné přilby, která ho dělila od skutečnosti.

Smířil se se Zemí.

Nina si toho všimla, ale neřekla nic.

Došli k Jeniseji. Na nábřeží, zalitém stejnoměrným bílým jasem rtuťových výbojek se procházelo několik párů. Vlny s hukotem narážely na beton Z ostrova Oddechu sem dolehl tisícihlavý vzdech. Hrál se tam fotbalový zápas.

„Nino…“ začal Andrej.

Musí jí říct, že se vrátil. Úplně. Že už nebude trápit, ji ani sebe. Že hvězdy zhasly. Navždycky. Že není nic lepšího než Země, ruka ženy, úsměv syna. Že…

„Nino…“

Obrátila se k němu zvolna, jako by věděla, co od něj uslyší, ale v očích měla rozpaky a očekávání, ne radost…

„Táto! Táto! Podívej, balónek!“

Nad Jenisejem, nad ostrovem Oddechu se k nebi vznesl druhý měsíc, matně bílá koule, sonda, kterou vypouštěla Informační služba. Na ní se promítal obličej hlasatele,

„Vysíláme důležitou informaci, vysíláme důležitou informaci…“

„V té kouli je strejda! Podívej, mámo, strejda!“

„Tiše, Juročko…“

Lidé na nábřeží se zastavili. Hráči na ostrově přerušili zápas, zapomněli na míč a vzhlíželi k nebi. Ruch na ulicích utichl. Proudy lidí a aut se smísily a ustrnuly.

Město se dívalo do nebe.

Po celé Zemi, ať byla půlnoc nebo rušný den, stáli lidé a dívali se na bílé koule na nebi.

„Právě jsme dostali zprávu z kosmické lodi ‚Koroljov‘. Jak je známo, nadsvětelná průzkumná loď ‚Koroljov‘ startovala před rokem k systému dvojhvězdy 8 A Labutě, aby ověřila výsledky experimentu, který provedl sovětský kosmobiolog Savin…“

„Tati, to je o tobě!“

„Tiše, Juročko…“

„Jak hlásí vědecký šéf expedice akademik Medvěděv, experiment skončil úspěšně. Pozemské mikroorganismy se nejen přizpůsobily nezvyklým podmínkám krystalické planety Prométheus, ale přímou biologickou explozi a celou řadou mutací vytvořily za velmi krátkou dobu mohutnou biosféru…“

Andrej stál s lehce nakloněnou hlavou, široce rozkročen, jako na palubě lodi. Hlasatel ještě něco říkal, ale Nina se fascinovaně dívala na mužovu tvář. Jako by z povolného, trochu naběhlého obličeje s váčky pod očima vystupovala docela jiná podoba. Brada se rýsovala ostřeji, lícní svaly ztuhly a hluboká vráska roztála čelo. Oči, které ještě před minutou hleděly matně a pokorně, zářily jakýmsi vnitřním světlem jako okna domu, do něhož se vrátil hospodář.

„Hlášení pokračuje. Řídicí centrum dalo Informační službě k dispozici část záznamu. Hovoří Prométheus!“

Přes kouli se mihly čáry, zajiskřilo se a ze spleti poruch, z nepředstavitelné vzdálenosti za ohněm cizích galaxií, houštinami radioaktivních mraků křičel Medvěděv: ,,… zero začalo fungovat… musíme pokračovat dál… vytvořit biostanici… dejte Savinovi… ty nej… ší představy… potřebujeme tě…“

Hromový rachot přerušil vysíláni a vysílací sonda se na okamžik změnila v cosi jako kulový blesk. Pak všechno pohaslo a ztichlo a znovu se ozval klidný hlas:

„Vysílali jsme záznam hlášení z kosmické lodi ‚Koroljov‘.“

„Potřebujeme tě…“

Jednoduché. Potřebujeme, a je to! A co když ho tady taky někdo potřebuje? I kdyby jen ti dva lidé, s kterými jde. Jurka ztichl a posmutněl. A na Ninu se Andrej neodvážil podívat. Divné. Právě se rozhodl, že jim řekne…! A zase…

„Potřebujeme tě…“

Seděl doma, v pohodlném křesle. Teď mne potřebuji, když se experiment podařil. A tenkrát? Tenkrát věřil jen on sám. I Medvěděv hlasoval pro vyloučení… A teď mě potřebuje!

Vždyť to není pravda! obořil se Andrej sám na sebe To přece není pravda! Chlapci přece věřili. Medvěděv taky. A ještě jiní lidé, které ani neznal. Vždyť jinak by žádná expedice neodstartovala. Tenkrát ho – „geniálního jedince“ – opravdu nepotřebovali. Teprve teď, když to vyšlo, se ozvala raněná ješitnost. A ty sám jsi byl na sto procent přesvědčen, Savine? Mlčíš? Bodejť… Koneckonců, zbytečně si ničíš nervy. Medvěděv přece musí pochopit – ví, že do vesmíru má Andrej přístup zakázán. Rada svoje rozhodnutí neodvolá, protože bylo správné.

I vítězové bývají souzeni. Přísně, jestli něco zavinili. Jinak to nemůže být.

Ráno je moudřejší večera…

Andrej vstal a protáhl se. Pohlédl na hodinky. Tři. Už je ráno. Zhasl. Okna se slabě modralo ve tmě. „Jezero začalo fungovat…“ Co to může znamenat? Za zády mu nečekaně zaplálo světlo videofonu. Andrej už večer vypnul zvonek, aby nebudil Ninu a Jurku. Na obrazovce se objevil Mikaeljan a protíral si červené ospalé oči,

„Odpusťte, že vám volám v noci, Savine… Věděl jsem, že nebudete spát… Viděl jste přenos z „Koroljova?“

„Jistě, viděl.“

„Gratuluju vám. Za sebe i za Radu. A zvlášť za Steinkopfa. Prosil mě o to.“

„Děkuju. Řekněte Steinkopfovi, že… já nevím, co se v takových případech říká…“ Mikaeljan se ušklíbl tlustými rty. „V takových případech, můj milý, je lepší neříkat nic… Ale volám vám nejen kvůli gratulaci, to jistě chápete. Jde o to… Právě skončilo zasedání Rady. Kvůli těm poruchám je v Medvěděvově zprávě mnoho nejasného. Na Prométheovi se zřejmě děje něco naprosto výjimečného. Medvěděv trvá na okamžitém vytvoření biostanice. Ta otázka je v podstatě vyřešená. Nejpozději za týden posíláme na Prométhea zařízení, montéry a dodatečně skupinu biologů. Pozítří odpoledne, pro vás už je to zítra, se probírají jednotlivé kandidatury. Mimochodem co může znamenat ‚jezero začalo fungovat‘?“

„Nemám ponětí. Celou dobu o tom přemýšlím… Měli jsme jednou s Medvěděvem takový rozhovor… Ale to je moc nepravděpodobné…“

„No, je o čem přemýšlet… Takže zítra přiletíte do Moskvy?“

„Proč?“

„Vždyť jsem povídal – budou se probírat kandidatury. Nebo jste k Prométheovi ochladl? Konečně, pravda, máte syna…“

„Proto ne,“ řekl tiše Andrej… Ale Rada přece rozhodla…“

„A tak!“ Mikaeljan ožil a rozzářil se… Samozřejmě, rozhodnutí Rady musí zůstat v platnosti! Ale kromě kosmonauty berou lodi i cestující!“

Andrej se díval na ztmavlou obrazovku a přemýšlel schoulený v křesle. Hodiny kvapně odtikávaly vteřiny, pomaleji minuty…

V klubovně byl slabě cítit šeřík. Tradiční snítka šeříku, poslední dárek Země, se za půl roku změnil ve velký keř. A nečekaně rozkvetl…

Andrej se obrátil.

Ve dveřích stála Nina.

To ona voněla šeříkem.

Vykročil k ní a vzal ji za ruce.

„Nino, miláčku…“

„Tiše. Slyšela jsem to. A rozumím. Potřebují tě tam.“

Andrej Dmitruk

Dobré jitro, Chiméry!

Když Viola přeletěla nad jícny kráterů, zpozorovala uprostřed starého lávového pole jiskřící kapku. Muž, který tam poskakoval a divoce mával rukama, jí připomínal staré obrazy trosečníků, kteří na opuštěném ostrově vítali stožáry plachetnic,

Po přistání jí zachrastil pod nohama štěrk. Opatrně se rozhlédla, připravena na všechny záludnosti a krutosti tohoto světa. Trosečník v červeném výsadkovém skafandru se jí valil v ústrety jako medvěd.

Když pod průhlednou přilbou zpozoroval záplavu černých vlnitých vlasů a přísné hnědé oči, na chvíli se zarazil.

Viola mu podala ruku.

„Tak copak se tady stalo, Kane?“

Asi chtěl pokrčit rameny, ale vypadalo to, jako by se mu hlava potopila do širokého límce, Vůbec vypadal trochu mrňavý v té mohutné kombinéze. Měl rezavý knír a neustále mhouřil vybledlé oči ve vějířcích vrásek.

Kane byl starý, zkušený a známý pilot, o kterém slýchala už od dětství.

„Je to na draka, děvče,“ přimhouřil oči a znovu se pokusil pokrčit rameny. „Korin je po smrti a k Matadoru se nemůžu dostat.“

„Kde je tělo?“

„Tamhle v člunu,“ pokývl hlavou.

„Co se vlastně stalo?“

„Ten ksindl ho ozářil…“

„Cože? Kdo?“ zeptala se Viola překvapeně.

„Uvidíte.“

Ve vejčitém pouzdru záchranného člunu sundali přilby. Žluté čalounění bylo zamazáno rezavým prachem. V křesle se spuštěným opěradlem nehybně ležel urostlý mladý atlet v síťovaném tričku a plátěných kalhotách. Byl bos a otevřenýma očima jako by si prohlížel strop. Měl souměrnou, takřka dívčí tvář a dětsky uražené pootevřené rty… Dokud žil, byl Alexandr Korin určitě ztělesněním rčení: kluk krev a mlíko. Viola se překvapeně podívala na jeho nohy s pokroucenými prsty.

Chvíli nad ním ještě postávala a pak se posadila na kraj druhého křesla. Ty bosé nohy se jí zdály ze všeho nejhorší. Zcela zřetelně hovořily o smrti a Viola od nich nedokázala odtrhnout oči.

Kane se usadil na čalouněné polštáře a začal:

„Jestli vás taky učili, že jednou za sto let dojde v reaktoru k havarijní neřízené reakci, tak může být flotila nejmíň sto let docela klidná…“

Viola konečně odtrhla oči od bosých prstů a překvapeně se na Kana podívala. Byl vážný a smutný.

„Nejdřív jsme odhodili kontejner s hlavními zásobami paliva. Šlo to ráz na ráz. Tak tak jsme stačili odpálit malý záchranný člun. Ještě jsme nebyli moc daleko, když se Matador zřítil… Mimochodem, vzaly s ním za své všechny vědecké materiály ze základny Haggard. Dvacet let práce… když už nemluvíme o ceně, kterou jsme za to zaplatili. Zůstalo tam pět lidí, ale to asi víte.

Kane se nadechl a sáhl po láhvi, která stála na skřínce. Beze slova jí nabídl, ale Viola jen zavrtěla hlavou a čekala na pokračování.

„… Já nejdřív myslel, že se Korin zblázní. Chtěl to posadit někde poblíž vraku, ale tam to nešlo. Matador se zřítil do jednoho vedlejšího kráteru, kde jsou moc srázné a vysoké stěny. Oba jsme si ještě stačili všimnout, že jedna stěna kráteru spadla a dá se tam vlézt takovou soutěskou. Odtud je to asi dvacet kilometrů. Jenže cesta je tak pro kamzíky. Jen jsme to posadili, Korin hned, že jdeme pro ty materiály. Zkoušel jsem mu to rozmluvit a vysvětloval, že bude lepší, když počkáme na vás – tedy chci říct na záchrannou loď. Ale nebyla s ním rozumná řeč. Nadával a vyhrožoval, že půjde sám. Snad by ten blázen vážně šel. Chtěl jsem ho zadržet násilím, ale copak takového mamuta někdo udrží?!

Nakonec jsme samozřejmě šli. Oba…

Dny jsou tady krátké a po skalách se nedá lézt ani ve dne, natož v noci. Tedy – Korin pochopitelně chtěl, ale já jsem si po západu slunce lehl a zapřísáhl se, že se mnou do rána nikdo nehne. Chvíli to ještě zkoušel, ale nakonec jsme zalezli do takové jeskyňky, kde jsme chtěli přespat. Na noc jsem mu dal něco na spaní, aby se trochu uklidnil. Pak přišla reakce na tu pitomou havárii a já nemohl usnout. Už bylo k ránu, když přiletěla ta bestie!“ Kanovy vousy se naježily odporem. „Tedy – přiletěla? Já nevím. Jenom něco zaševelilo u vchodu do jeskyně, cítil jsem závan vzduchu a už se to hrnulo na mě. Taková… taková…,“ Kane se rozhlédl, jako by hledal něco, k čemu by záhadného tvora přirovnal.

„Prostě takový tlustší nepravidelný disk. Něco jako rejnok. Jenže to bylo měkké a teplé… A taky to mělo křídla, taková zvláštní křídla. Prostě najednou končí srst a zůstává jen slabounká blanka jako vytažené těsto… Vletělo to dovnitř, posadilo se to na mě a začalo mi to těmi svými pařáty šmátrat po prsou.

Dovedete si představit, jak jsem zařval! Naštěstí Korin reagoval bleskově. Zvedl se na lokti, rozsvítil světlo a začal střílet. Ten prevít se ještě chvíli potácel po jeskyňce, pak sebou škubl a bylo po něm. Rána tady začínají, jako když zapne světlo.

Než jsme se vydrápali na hřeben, uplynuly víc jak dvě hodiny. Dole pod námi bylo lávové pole a za ním soutěska, která vedla do kráteru. Jenže mezi námi a lávovým polem byla skoro kolmá stěna. Zkoušel jsem Korinovi vysvětlit, že je blázen, že stejně musíme čekat na záchrannou loď, tak proč si ještě máme zpřelámat hnáty. Ale jako když hrách na stěnu hází. Začal slézat první.

Co se dalo dělat? Musel jsem za ním. Po pár metrech jsem uklouzl a narazil si koleno tak nešťastně, že jsem se nemohl postavit na nohu. Oba jsme mysleli, že ji mám zlomenou. Chudák Alik mě vyvlekl zpátky nahoru, posadil mě na takové šikovné místo a řekl, že mám čekat.

Sestupovat jsem ho neviděl. Až dole na lávovém poli jsem zase uviděl červenou postavičku.“

Vypravěč se odmlčel, sklonil hlavu a rezavý knír zkroutil do tenoučkého copánku.

„Abych to neprotahoval… Byl už skoro v kráteru, když ze soutěsky vyletělo hejno těch bestií. Korin se zastavil a začal ustupovat. Jenom podle záblesků jsem poznal, že střílí. Utíkal… Myslím, že dvě, tři ty mrchy zasáhl, ale pronásledovaly ho ještě dlouho…

Když zase vyšplhal sem nahoru, sotva stál na nohou. Dozimetr mu na rukávě jen zářil. To musela být strašná dávka, co dostal. Doteď si nedovedu představit, jak vůbec mohl jít, tím spíš, jak se dokázal vyškrábat nahoru. Prostě to bylo kus chlapa,“ podíval se zamračeně k ležícímu Korinovi.

„Už stačil jen říct: nechoď ke mně! Pak si lehl na břicho a… No a umřel!“

Kane prudce zatáhl za pokroucený knír a zkřivil tvář bolestí. „Přesně tak, jak my říkáme: Hodně úspěchů a lehkou smrt! Měl ji lehkou. Už vás s tím nebudu dlouho otravovat.

Nějak jsem se doplazil sem, dal si nohu trochu do pořádku a vrátil se k němu se dezaktivátorem. A potom zase sem… s Korinem na zádech. Já vím… Ale nechtěl jsem jim ho tam nechat – jen tak.

No nic! Hlavně, že už jste tady a že se dá něco dělat.“

„Co by se dalo ještě dělat? Čekal jste snad na zázrak? Pojďte, přeneseme ho ke mně do boxu!“

Když mohutná zářivě bílá loď záchranné služby zahákovala v kráteru vrak Matadora a začala ho zvedat, strhl se dole úplný blázinec. Jako listí v bouři kroužili ti podivní tvorové kolem ohořelého vraku.

„To jsou ty bestie!‘’ zavrčel Kane a udeřil pěstí do opěradla pilotního křesla. „Tak na co čekáte?“ obrátil se k Viole. „Jen to do nich napalte, jinak bude Matador radioaktivitou jen svítit.“

Viola místo odpovědi zapnula distanční dozimetr. Na obrazovce se objevila bílá tečka, rozběhla se po mřížce stínítka a rychle se zvětšovala, až dosáhla velikosti jablka. Kanovi poklesla brada.

„Co je to za nesmysl! Máte to správně seřízené?“

Viola se na něj nechápavě podívala.

„Pardon,“ omluvil se Kane. „Ale deset tisíc rentgenů…? To je dost, ne? A zdá se, že to není v kráteru.“‚

„Ne, není,“ přisvědčila Viola. „Zdroj záření je někde na lávovém poli. Hned vedle vstupu do soutěsky. Pak se na to podíváme.“

Podíval se na její profil s přísně sevřenými rty.

Kolik jí tak může být? pomyslel si. Určitě jí není pětadvacet a už má stužky pilota první třídy…

Navedli vrak Matadora na oběžnou dráhu kolem planety, pečlivě přenesli schránky s pamětí palubního počítače a vrátili, se ke kráteru. Pětihodinový den právě končil a v hluboké tmě zářil na lávovém poli ostrůvek světla.

„Deset tisíc rentgenů,“ zašeptal překvapeně Kane.

Viola rychle zvětšila obraz na stínítku lokátoru. V trhlině lávového pole měkce zářila velká krychle. Pilot Kane jen zachraptěl a zaťal zuby do sevřené pěsti.

„Ano,“ přisvědčila Viola. „Váš hlavní kontejner s palivem. To se vám tedy povedlo!“

Pak se obrátila ke Kanovi a řekla, že chce vidět toho tvora, kterého v jeskyni zastřelil Korin. Zdrcený, zestárlý Kane našel infralokátorem jeskyňku. Byla pod obrovským balvanem, téměř na úpatí kráteru. Ze záchranné lodi se vysunula chapadla, pozvedla kámen a odhodila ho stranou. Kane se díval, jak se valí po úbočí kopce. Citlivá ruka opatrně nahmatala drobné kulaté tělo s bezmocně visícími blanami křídel a vtáhla je do trupu lodi.

Viola se do rána nehnula z laboratoře.

Palubní elektronický mozek usilovně pracoval a podle pokynů analyzoval podivného tvora. Když se objevil konečný výsledek, dostal komputer poslední pokyn: Uložit tělo do ledničky.

Pak se Viola vrátila do kabiny. Posadila se ke kóji, kde celou noc ležel Kane a upíral zarudlé oči ke stropu. Když si uvědomil její přítomnost, obrátil k ní hlavu. Seděla s rukama v klíně a dívala se skrze něj.

„Stalo se vám ještě něco, děvče?“

„Stalo,“ přikývla. „Mně, vám, nám všem… Víte, zaujalo mě, jak jste vyprávěl, že ten tvor vám tam v jeskyni hmatal po prsou…“

„Ano, a co má být?“ nechápal Kane.

„Ten tvor má na břiše takový zvláštní orgán. Něco jako injekci, chápete?“

Kane nechápal.

„Víte, Kane, někdy příliš rychlá reakce škodí,“ řekla smutně.

„Možná. Ale jak to souvisí…“

„Asi víte, že pod vlivem záření se v buňkách mění atomy na nabité ionty, což má za následek životu nebezpečné chemické reakce. A ten…,“ zarazila se na okamžik. „Ten ksindl, jak jste mu říkal, měl v té injekci na bříšku látku, která může zabránit nebezpečné ionizaci buněk. Chápete, Kane?“

„Chápu,“ zamračil se Kane. „Takže… on to myslel dobře… A my po nich stříleli…“

„Promiňte, Kane,“ přerušila ho Viola. „To byla opravdu vražda! Říkal jste, že tam u toho kráteru – jsou ještě dva nebo tři…“

Z hlášení Violy Mgeladzeové, pilota první třídy, koordinačnímu Centru.

Země.

Sektor Delta, krychle 63-47.

Planeta hvězdy Kornianu

Záchranný člun Centr-699

Naléhavé!

… Závěry pilota Kana a podílu viny zdejších obyvatel na smrti pilota Korina se mi zdály nepřesvědčivé. Kromě toho jejich zájem o nás i naši techniku odporoval názoru o jejich nízké organizaci. Na vlastní oči jsem viděla, jak se shromáždili ve značném počtu kolem havarované lodi v době, kdy na přehledném prostranství nebylo ani živáčka. Po nálezu nešťastného kontejneru změnil svůj názor i Kane.

Vyšetření zabitého tvora mě vede k závěru, že v systému hvězdy Kornianu žije rasa rozumných bytostí. Zjevem se od člověka sice naprosto liší, ale jejich etika je humánní. Tragická noční návštěva tvora v jeskyni a co po ní následovalo, svědčí podle mého názoru o tom, že této rase je pojem agresivity zcela cizí. Poznali v lidech rozumné bytosti a nemohu samozřejmě vyloučit, že předpokládali, že totéž poznají lidé.

Ani mé znalosti, ani prostředky, které mám k dispozici, mi nedovolují vyčerpávajícím způsobem vyšetřit a popsat nešťastně zahynulého tvora. Nicméně jsem bezpečně zjistila, že měl k dispozici dostatečné energetické zdroje, kterými mohl na Korinův útok odpovědět.

Doporučuji Koordinačnímu centru zřídit ve hvězdném systému Kornianu stálou základnu a provést komplexní výzkum. Zdůrazňuji, že je nezbytně nutné vypracovat plán navázání kontaktu velmi pečlivě, a to zejména s ohledem na možné důsledky dvojnásobné tragédie, k níž došlo při prvním setkání.

Chtěla bych doufat, že mi bude poskytnuta příležitost podílet se na realizaci plánu KONTAKT.

Co se týče jednání pilota Kana: Odhození kontejneru s radioaktivním palivem na povrch planety je hrubé porušení základních pravidel. Odhlédneme-li od toho, že jen moje přítomnost zabránila dalšímu masakru, měl by Kane být souzen za hrubou nedbalost…

Ze zprávy předsednictva Biologické společnosti Koordinačnímu centru.

Země.

La Valetta

Biologické ústředí

… Naše výzkumy potvrdily závěry pilota první třídy V. Mgeladzeové o rozumnosti zjištěného biologického druhu. Kromě toho lze právem předpokládat, že Mgeladzeová objevila civilizaci zcela jiného typu, než jakou je pozemská technogenní civilizace. Zatímco člověk se už po desítky tisíc let prakticky nemění a zdokonaluje pouze své pracovní nástroje, tyto nově objevené bytosti jdou zřejmě cestou neustálého zdokonalování a přizpůsobovaní vlastního organismu. Jinak si univerzální přizpůsobivost zkoumaného exempláře nelze vysvětlit. Např. kromě plic má i žábry a vedle zrakových orgánů s nepředstavitelně širokým spektrem disponuje i orgány, které mohou přijímat a vysílat záření o frekvenci velkého rozsahu. Je schopen generovat infračervené i ultrafialové záření, elektrické výboje a viditelné světlo o vysoké intenzitě. Funkce mnoha fyziologických orgánů se dosud nepodařilo vysvětlit. Rovněž je nemožné si představit, jak probíhala evoluce druhu, který vynalézá a konstruuje sám sebe.

Kunicyn využíval několika málo hodin denního světla a nadšeně cosi modeloval. Mimochodem, o tom nadšení věděl jen Kunicyn sám. Jeho nažloutlá, hladká tvář, připomínající nenalíčeného manekýna, byla téměř nehybná. Dlouhá úzká záda skláněl nad stolem a rychle uštipoval dlouhými prsty kousky modelitu.

Do laboratoře vběhla Viola, která v přetlakové komoře odhodila skafandr. Tváře jí zčervenaly, oči zářily a velmi pohledná ňadra se dmula vzrušením. Ale Kunicyn ani nezvedl hlavu.

„Víte, co se stalo?“ řekla zadýchaná Viola. „Teď mi jedna chiméra kroužila kolem přilby. A dlouho! Myslíte, že by to mohl být pokus o kontakt?“

„Ješitnost krásné ženy,“ pokrčil rameny Kunicyn a pečlivě prohýbal jemné lístky. „Nepochybuji, že ani pohlavně indiferentní chiméry netouží po ničem jiném než po sblížení s vámi.“

Viola pohodila hlavou: „Myslím, že Dagmar má pravdu.“

„Ano…?“ podivil se Kunicyn. „To by byla vzácnost! Co vlastně říká?“

„Že všechny kultury v Petriho miskách zajdou, jakmile vstoupíte do místnosti!“

Paleontolog jen mávl rukou. Odstrčil křeslo a vstal. Byl hotov. Na solidním podstavci stálo něco, co Viole připomínalo mořskou hvězdici, nebo ještě spíš rozevřený kalich zvláštního, podivuhodného květu. Chvíli se dívala na Kunicynův pokus o rekonstrukci předku chimér a pak se otočila na autora, který stál u stěny a myl si ruce:

„Vy si vážně myslíte, že takhle kdysi vypadalí?“

„Má drahá, za par milionů let budete asi taky vypadat trochu hůř než teď.“

„Díky, šéfe. Jste podivuhodně galantní,“ rozesmála se a prstem přejížděla po vřetenovitém okvětním plátku. Pak sejmula sošku z podstavce a řekla: „Dovolíte?“

Když neuslyšela námitky, opatrně ohnula okvětní lístky k sobě a přehrnula je dovnitř. Lístky se spojily téměř dokonale a květ se změnil v kouli.

„Přiznám se, že žasnu,“ řekl Kunicyn, který ji pozoroval s rukama v kapsách. „Začínám mít pocit, že nejste tak docela k ničemu, jak se mi zpočátku zdálo. Mně trvalo mnohem déle, než jsem si uvědomil, že to je vlastně rozvinutý povrch koule. Vlastně jsem na to přišel víceméně náhodou. Všimněte si, že tyto ochranné šupinky pokrývají lístek jen z jedné strany. Tady, na druhé straně, byly asi zažívací a pohybové orgány. Prostě si klidně žil, dokud se neobjevilo nějaké nebezpečí ale jen se někde něco šustlo, lístky se zavřely a mohl si někdo něco zkusit.“

Kunicyn vzal svůj výtvor a postavil ho zpátky na podstavec. „Ještě by mě zajímalo,“ řekl po chvíli, „co ho tady mohlo ohrozit.“

„Já nevím… ale mám takový pocit, že živé nepřátele asi neměl,“ řekla vážně Viola. „Celá tahle planeta je posetá krátery jako po neštovicích. Spíš si myslím, že dokud to ještě byly činné vulkány, měly tyhle kuličky co dělat, aby se stačily odkutálet, když se na ně valila žhavá láva!“

V nepřirozeně hladké, jakoby mrtvě bezvýrazné tváři se pomalu nakrabatily vrásky kolem nosu a koutky bezbarvých rtů se zvedly: Kunicyn měl radost.

„Je vidět, že vám spolupráce se mnou prospívá. Jsem dokonce přesvědčen, že se mnohdy ani odkutálet nestačily a láva je pohltila.“ Koutky úst se nečekaně rychle vrátily na své místo, jako by mu dalo příliš mnoho práce udržet je nahoře. „Ale teď mám ještě práci. Nicméně, na oslavu našich objevů připravím k obědu menší lukulské hody.“

Viola se ostýchala zeptat, co to jsou lukulské hody, a vrátila se do přetlakové komory, aby si oblékla skafandr.

Kunicyn byl vedoucím skupiny paleontologů a Viola byla zpočátku zoufalá, že ji zařadili právě k němu. Jednak ji dlouho popouzelo jeho podivínské chování, a i když uznávala, že výzkum evoluce na této planetě je rovněž důležitý, přece jen se cítila odstrčená od toho, co považovala za nejdůležitější. Ovšem psychologii nikdy nestudovala, a tak by ve skupině, která se pokoušela o navázání kontaktu, nebyla k ničemu.

Kromě toho se možnosti navázání kontaktu zdály stále méně reálné. Viola byla přesvědčena, že by byla s to pohnout záležitostí z mrtvého bodu a neustále dorážela na Kunicyna svými projekty. Jenže šéf ji zřejmě nebral vážně a z jejích návrhů si dost nešetrně utahoval. Trvalo dost dlouho, než se vztahy mezi nimi jakžtakž normalizovaly a Viola začala respektovat jeho znalosti a schopnosti.

Zářící disk základny ležel ve stínu gigantického křižníku Perun na čedičové náhorní plošině. Ale za chvíli zazářily paprsky na druhé straně prstence okolních hor a pokryly jejich hřebeny jakousi šedomodrou pěnou, která se chystala co chvíli zakrýt rozpálené nebe. Olověná barva oblohy jako by zdůrazňovala divokou rudo-hnědou barvu vyhaslého vulkánu, který se tyčil k zenitu jako starý, nahrbený kmen stromu. Dole, uprostřed lávových polí, se jako mezi kořeny krčil bílý hříbek základny paleontologů.

Viola zamířila k základně. Nejprve seskočila z několika schůdků, které vymlela do úbočí voda, a pak začala znovu opatrně stoupat po vratkých kamenech.

Byla asi v polovině cesty, když se na hřebeni objevila postava ve skafandru a zamávala rukou:

„To jsi ty, děvče?“ ozval se ve sluchátkách hlas. „Pojď sem rychle! Něco jsme našli.“

Do zvrásněného pancíře vystydlé lávy vyřezával plazmový exkavátor síť hlubokých brázd. Teď stál na konci jedné nedokončené sondy rozkročen jako krab a kolem něho se hemžili paleontologové. Pečlivě čistili něco, co se podobalo velkým, nachově zbarveným dlažebním kostkám. Pancéřová šupina tajemné koule – všechno, co zbylo z podivuhodného květu, který se před milióny let nestačil uzavřít a odkutálet z dosahu tekoucího ohně.

Viola seskočila do výkopu a nadzvedla křídou označenou šupinu. Byla velká a těžká jako náhrobní kámen. Pod ní se objevil v pevném podloží jakýsi reliéf. Láva zřejmě stačila spálit tvora, který se pod šupinou skrýval, ale ztvrdla dřív, než vyplnila prázdný prostor. Tvarem i rozměry to připomínalo bochník chleba. Vespod se však objevilo něco jako trojhranný ocas, jenž se rozšířil do plovacích blanek pokrytých drobnými drápky. V místech, kde ocas končil, byl otisk jakoby provrtán věnečkem kulatých otvorů…

„Chiméra…,“ zašeptala ohromeně Viola.

„To ještě nebyla chiméra,“ opravil ji jeden z paleontologů. „Spíš její předchůdce. Všimněte si, že ještě nemá ani žábry, ani křídla.“

Nebe už bylo tmavé a do prachu kolem dopadly první kapky deště. Paleontologové rychle zakryli svůj nález kamennou šupinou.

Na zasedání vědecké rady v kajutě Peruna otáčel Kunicyn plastikovým odlitkem protochiméry. Diváci si všimli svazku pokroucených třásni, jež jako střechýly vyrůstaly z podivného těla.

„Láva naštěstí zachovala kromě několika odlitků i veškeré vnitřní orgány tvora, kterého jsme zatím znali jako pancéřovou kouli,“ pokračoval Kunicyn ve svém výkladu. „Předkové dnešních chimér zřejmě parazitovali na jejích lístcích. Možná ovšem, že to byl vztah symbiotický i když, mimochodem, pro dnešní rozumnou rasu to není zdánlivě příliš lichotivé. Jenže příroda je účelná a pojem důstojnosti ji nezajímá. Tím spíš, že toto soužití umožnilo chimérám nejen přežít, ale podle mě položit i základy dnešní civilizace…“

Přítomní se zavrtěli v křeslech a ozval se vzrušený šepot. Šéf expedice energicky bouchl do stolu, aby zjednal klid.

„… To jsou zatím moje úvahy, které se snažím s vámi konzultovat. Vedoucí biologické skupiny tvrdí, že v současné době už na planetě pancéřové koule neexistují.“

„Ano,“ ozval se biolog. „Prohlédli jsme tady všechno a objevili jsme leccos. Ale takovou drobnost, jako je dvacetimetrová koule, jsme snad nepřehlédli.“

Kunicyn prkenně přikývl, položil odlitek na stůl a pokračoval:

„To také potvrzuje můj názor. Je zřejmé, že pancéřové koule, pokud se jednalo o živé organismy, vyhynuly, a chimérám nezbývalo, než se přizpůsobit novým podmínkám. Ale jak? Symbióza chimér s koulí byla tak úzká a těsná, že protochiméra byla spíš jakýmsi dokonalým transplantátem. Prostě soulad byl do té míry dokonalý, že v okamžiku, kdy koule začaly vymírat, měly chiméry před sebou jen dvě možnosti – buď se zdokonalit, nebo vyhynout taky. Během procesu vymírání koulí hledaly protochiméry jistě nové symbionty. Určitě to nebylo snadné ani jednoduché. Někteří jedinci podlehli síle dosavadní slučitelnosti, pokud to tak můžeme nazvat, a ti pak zahynuli. Jiní, ti přizpůsobivější, si našli jiného partnera. Myslím, že v tomto stadiu se partnery chimér stávali různí živočichové. Z těch se zase někteří stali zcela závislí na svých nových nájemnících a někteří naopak zcela asimilovali s chimérami.

Na Zemi se zrodil rozum v okamžiku, kdy antropoid, který nedosáhl na plod, prodloužil svou ruku klackem. Doplnil tedy genetický program vlastní špetkou tvůrčího myšlení. Tady, na této planetě, se objevil rozum v okamžiku, kdy tenhle bochník,“ ukázal na odlitek, „kdy tenhle bochník cílevědomě zvolil nového partnera, který měl všechny potřebné vlastnosti. Možná že při tom museli bojovat s jinými zájemci… To nevím… A vůbec nic z toho, co jsem tu říkal, netvrdím. Pouze se snažím logicky vyřešit daný úkol.“

Kunicyn se znovu toporně uklonil a posadil se.

„To je všechno?“ zeptal se věcně vedoucí expedice.

„Ovšem. Teď už může závěr udělat kdokoliv. Uvědomělé hledání nejvhodnějšího symbionta je nejpravděpodobnějším způsobem zachování existence chimér. Možná že další etapou bylo ‚propojování‘ několika různých symbiontů a pak cílevědomá volba toho nejvhodnějšího, případně volba jeho nejvýhodnějšího orgánu. Nakonec tento vývoj zřejmě vyústil v samostatnou schopnost utvářet vlastní orgány. Konečně praktická neexistence jiných organizovaných živočichů na planetě ukazuje, že v tomto případě jde se vší pravděpodobností o zoologickou civilizaci.“

Kunicyn pokynul rukou, že definitivně skončil.

„Vypadá to přesvědčivě,“ poznamenal vedoucí expedice. „Má někdo připomínky nebo jiný názor?“

„Zdá se to být zcela korektní hypotéza,“ poznamenala jedna z přítomných. „Bylo by třeba ji ještě podpořit nálezy alespoň některých přechodových forem.“

O několik dnů později pozval Violu šéf skupiny, která se pokoušela o přímý kontakt v oblasti Teplých jezer, aby se spolu s ním letěla podívat na něco zajímavého.

Ještě než přistáli, zakroužili nad hustým lesem, který lemoval břehy jezera.

Vlastně – lesem? Podle názorů zoologů se nejednalo o shluky stromů, ale živých organismů podobných polypům. Bylo zajímavé, že všechny známé kolonie chimér žily pouze v sousedství živého lesa, který jim zřejmě skýtal potravu, neboť každá chiméra byla denně několik minut přisáta ke kmeni některého z polypů.

Přistáli na pláži jednoho jezera a vydali se za skupinou výzkumníků. Najednou Viola zaslechla hlasité šumění a bublání, jako když se v obrovském kotli vaří voda. Pak zpozorovala stíny, které se míhaly v houstnoucí bílé mlze, až nakonec uviděla nízký vršek, na jehož temeni se zvedal mohutný sloup páry.

Překvapeně se zastavila.

Kopec byl pokryt bílými ostrůvky krystalů, které se podobaly měkkému jarnímu sněhu. A všude, kam pohlédla, viděla, jak se z úbočí kopce zvedají menší i větší obláčky páry. Hlavní gejzír na vrcholu kopce se zvedal jen pomalu a neochotně, jako by váhal, zda má znovu vystrčit svou huňatou hlavu. Po celém kopci i jeho okolí se hemžily jako zářivá přikrývka stovky chimér, malých i větších, které se zřejmě vyhřívaly na teplém gejzírovém poli. A nad tím vším, jako čajové lístky v konvici, kroužilo nespočetné hejno dospělých chimér.

Nejúžasnější bylo, že chiméry skupinu pozemšťanu prostě ignorovaly.

Zřejmě se lidí vůbec nebály, protože je k sobě pustily prakticky na dosah. Pak buď odletěly, nebo popolezly, nebo – si jich vůbec nevšímaly. Jako by tady ani nebyli. Lidé jim zkoušeli předkládat různé obrazce, diagramy, schématicky znázorněné jednoduché vzorce, chtěli upoutat jejich pozornost barevnými světelnými signály, zvuky o různých frekvencích, pouštěli jim dokonce hudbu a promítali filmy o Zemi.

Ale všechno bylo zbytečné.

Na předložené předměty a výkresy chiméry nereagovaly vůbec, a když objevily nehmotnost prostorové projekce promítaných filmu, prolétaly jí, jako by neexistovala.

Obecně platný plán navázáni kontaktu měl tři základní stupně: první se měl realizovat při vzájemném pochopení a snadné komunikaci, druhy při různých stupních nepochopení a obtížném navazování kontaktu, a konečně třetí, vlastně ústupový plán, bral v úvahu i možnost projevů zjevného nepřátelství. Ale tady, na této planetě, narazili na něco zcela nového a nečekaného: na nezájem o navázání styků a jakousi trvalou pasivitu a trpné snášení přítomnosti cizích tvorů.

„Tak tohle jsem vám chtěl ukázat,“ vyrušil ji Regnar ze zamyšlení. „Odvíjí se před námi kdovíkolikáté jednání podivného dramatu, jehož zápletku nechápeme.

Podle výpočtů by měl zítra vyletět gejzír v plné erupci. Vidíte, teď jako by periodicky pohasínal. Ale vzpomeňte si, že když jsme poprvé oblétávali tuto planetu, tryskal téměř do půlkilometrové výšky a jeho erupce trvala skoro deset minut. Pak pohasl. Uvidíme, jak to bude zítra a hlavně jak se bude chovat to početné publikum…“

Po večeři si Viola oblékla skafandr a vyšla ještě na chvíli ven – k chimérám.,

Regnara až zamrazilo, když po chvíli zaslechl z reproduktoru její hlas:

„… Tak proč mlčíš? Vždyť já vím, že jsi šikovná a moudrá a teď mě slyšíš a rozumíš mi, co ti říkám… Tak proč nás všechny tak trápíš? Proto, že Korin zabil tvé přátele? Ale vždyť to byla nešťastná náhoda – nedorozumění. On si myslel, že jste ho napadly. Možná že vy dokážete okamžitě rozeznat rozumné bytosti, ale my to neumíme…“

Regnar vyšel ven a uviděl Violu, která seděla před jednou chimérou, jejíž oči zářily jako drahokamy. Když Viola vstala, vzal ji kolem ramen a vedl ji k základně.

„Všiml jste si, jak na mě pozorně hleděla? Jak mi naslouchala? Myslíte, že to teď řekne ostatním?“

Oba se otočili, ale chiméra už byla pryč…

Ráno Violu probudilo ohlušující hřmění a svist tryskajícího gejzíru.

Mohutný sloup se s rachotem zvedal až vysoko k nebi, kde se rozpadal v průzračnou kupoli jemné vodní tříště. Přes celý obzor se klenula duha a vítr odnášel z vrcholu gejzíru stěnu páry, která vypadala jako prapor. Nepřehledné hejno chimér kroužilo kolem.

Z kajut vybíhali rozespalí a neustrojeni pracovníci skupiny, překvapení stejně jako Viola. Jen šéf přišel vyholený a v bílé košili. Když se podíval ven, zmlkl jako ostatní.

Les polypů zmizel!

Ve žhavém dešti takřka okamžitě zvadl, odhodil své růžové sloní listí i oranžové plody, jež připomínaly pomeranče. Pevné kmeny teď ležely jako beztvará masa šlahounů, rozhozených široko daleko po kraji.

Než se vzpamatovali, gejzír zabublal a začal ztrácet výšku. Několikrát se ještě pokusil vzepnout znovu vzhůru, pak duha zmizela a vše se vracelo do starých kolejí.

V té chvíli se snesla z vymyté modravé výšky malá chiméra, a v mžiku zase vzlétla s oranžovým plodem stromů – polypů.

A už se snášely jedna za druhou. Každá uchopila několik plodů a rychle odlétaly. Pak, jako na povel, zamířily nad jezera a za chvíli zmizely za obzorem.

Viola se beze slova vrhla k přetlakové kabině a začala si rychle oblékat skafandr. Měla už nasazenou přilbu, když ve sluchátkách zaslechla strohý povel: „Za nimi!“ Ale to už zvedala svůj stroj, který vyrazil k obloze jako blesk…

Hnali se nad planetou už dlouho a rychlost byla nečekaně vysoká. Ze sluchátek se dověděla, že za její skupinou chimér se kromě skupiny od Teplých jezer žene také ještě Kunicyn, který odstartoval z hlavní základny. Ale rozestup byl stále příliš velký.

Když přistávala, přihlásila se únava. Viola posadila svůj stroj na pobřežní mělčiny poněkud prudce a nakloněná příď rozstříkla obrovské gejzíry vody.

Na břehu se zvedal nekonečný hřeben dýmajících kráterů. Přesídlenci zřejmě potřebovali takový typ krajiny. Možná že vulkanická činnost nebo horká zřídla byly nezbytné k růstu nového lesa polypů.

Chiméry se snášely jedna za druhou na kamenitý svah a tiše uléhaly na balvany, které okamžitě zakryly svými blanitými křídly.

Viola přirazila ke břehu a odhodila poklop, aby mohla vystoupit. S údivem si přitom všimla, že plody, které chiméry přinesly a zasadily, už stačily vypustit první výhonky. Doslova jako sloupek rtuti na slunci se měnily drobné výhonky v silné mohutné kmeny, obrostlé košatými korunami listí.

Když dorazily první stroje průzkumníků, kroužily už nad vzrostlým lesem.

Najednou si Viola všimla, že uprostřed nového lesa polypů zůstala rozsáhlá mýtina. Uprostřed ležela jediná obrovská chiméra. Ale vždyť mezi těmi malými žádná velká neletěla! uvědomila si s úžasem. Dokonce ani na Teplých jezerech žádnou podobnou neviděla. Tím si byla jista. Tahle byla mnohonásobně větší, než ty, s nimiž se kdy setkala. Její létací blány byly lososově růžové, tlusté a rozhodně nebyly uzpůsobeny k letu. I barva srsti byla odlišná. Připomínala spíš růžový balvan obrostlý špinavě šedým lišejníkem.

Na její pohostinný hřbet se sneslo asi deset nových malých chimér.

Spojila se s Kunicynem a zeptala se:

„Máte na obrazovkách tu velkou chiméru?“

„Ano.“

„Nezdá se vám, že by to mohla být ta vaše přechodová forma?“

„Spíš nějaká slepá větev… Něco jako lidoopové,“ odpověděl zamyšleně Kunicyn. „Nebo možná jiná rasa… Takhle se to nedá posoudit.“

Vysoko na tmavnoucí obloze zářila poziční světla průzkumných strojů. Ale ti, kteří tam s napětím sledovali obrazovky, hned nepochopili, co se to najednou děje.

Malé chiméry, které usedly na obrovský hřbet, se najednou začaly chovat neklidně, rozpínaly křídla a snažily se vzlétnout.

Marně!

Něco je pevně drželo. Zoufalé mávání blanitých křídel bylo stále pomalejší a malátnější, až zcela ustalo. Pak těla rudých chimér nepřirozeně zvláčněla a jejich srst ztratila obvyklý lesk.

Viola pochopila, že něco není v pořádku.

Na záludně pohostinný hřbet usedalo několik dalších chimér. Bez váhání vytrhla paralyzátor a vystřelila.

Po obrovském těle se převalila křečovitá vlna a malé chiméry zase polekaně vzlétly. Viola si najednou uvědomila, že na pasece neleží chiméra, ale gigantická houba podobná medúze. Pod její velikou růžovou hlavou, kterou zpočátku považovala za atrofované létací blány, se vlnily stovky silných chapadel.

Najednou ucítila dotyk na límci své kombinézy a prudce se obrátila.

Kolem, jako dřív, stály stromy polypů…

Na obrazovkách byla jen prázdná paseka, kde nevzešly žádné stromy-polypy a Viola, které seděla na rameni malá udýchaná chiméra.

Petr Proskurin

Dětský úsměv

Od oceánu vane vlhký horký vítr a dýchat se dá jen ve stínu skal.

Dobré je to, starý! říkám si v duchu a hledím na hřebeny vln, které se v pěnách tříští o pobřežní kameny. Malá písčitá zátoka. Přede mnou je slaná průzračná voda a za mými zády se takřka kolmo zvedá stěna skalního útesu. Při silných bouřkách vlny narážejí na skálu a pomalu, trpělivě ji drolí.

Jsem tady sám jako vždy.

Zatímco pomalu odkládám košili a kalhoty, vyhrabe se zpod plochého kamene malý čilý krab a rychle si to bokem šine k vodě. Rukou mu zahradím cestu; zlobí se, snaží se uhnout a já ho pouštím. Proč bych měl tomu mrňousovi ublížit? Lehám si do písku.

V žáru slunečních paprsků na mě vysychá pot dřív, než stačí vystoupit. I duši mám sežehnutou; cítím, že je ve mně pusto. Nikdy nic nebylo, není a nebude. Jen nemilosrdné slunce žhne a sálá pevně semknutými věky. I teď. Brzy se stáhnu do stínu skal a na slunci nechám jen nohy. Od kolen níž. Nepřestávají bolet a potřebuju si je pořádně prohřát. S odporem se nutím, abych si sáhl na hruď, ramena a tvář. Krasavec jsem nebyl nikdy. A po tom neštěstí je to hotová hrůza.

Pravda, tetička Molly vždycky říká, že vypadám tak na třicet. Ale kdo může vědět lépe než já, kolik mi opravdu je? A proč to Molly říká, je mi taky jasné.

Kvůli čemu jsem já, idiot, promarnil celý život? Ale co se dá dělat? Nanejvýš vzpomínat a litovat. Nic jiného nezbývá.

Polekaně jsem otevřel oči. Jako když mě něco udeří. Zase ten mučivě známý hlas:

„Charlie, starý brachu! Jste to vy?“

Rozhlížím se, ale kolem jsou jen rudé skály, zelená voda a rytmické šumění vln. Zase ten nesmysl. Měl bych se naobědvat. Takhle, na lačný žaludek, mívám všelijaké vidiny… jenže jsem unaven a vstát mi připadá nepředstavitelně těžké. Ještě těžší je otevřít oči, protože země se pode mnou houpe. Cítím, jak se pohybuje, a vím, že se posouvá; neopouští mě pocit, že mi nakonec zmizí pod nohama a já zůstanu sám. Kolem nebude ani země, ani kameny, ani živý krab.

Ležím a bojím se otevřít oči.

Ten nádherný orel tam nahoře mě zase určitě vidí a myslí si, že jsem jen stará zdechlina, která mu nestojí za to. Vím, že je tam nahoře…

Rychle otevírám oči a vidím, jak vysoko na nebi pomalu pluje malá černá tečka. Kdybych to já tak uměl…

Pak už nemyslím na nic. Nejhorší bylo otevřít oči. To ostatní je maličkost. Jen v uších mě začíná bolet, jako by tam hučel celý prokletý oceán. A hlava… je jak ohromná, rezonující, pustá a prázdná jeskyně…

Ano, ano! Všechno to začíná znovu, ale není to tak hrozné. I tentokrát to musím vydržet a nepoddat se tomu. Vždyť je to nesmysl! To všechno ten oceán, jedovatě zelený oceán, a mezi tříštěním vln ten hlas. Chraplavý, nalomený, známý hlas, který bude znovu vyprávět o známých věcech, které mě už omrzely. Já už nechci na nic myslet, nechci na nic vzpomínat!

Ano, jistě! Byl jsem mladý a silný. Měl jsem rodiče a později i ženy. Ale proč o tom mám vyprávět?! Tss! Zase ten tichý svist, jemná rozžhavená jehla proráží vzduch a nepřestává se zabodávat do prázdné jeskyně mé hlavy.

K čertu! Já vím, co musím udělat…

Prudce se obracím a sypu si na hlavu rozžhavený písek. Mám ho plné oči a uši dere se mi do nosu i do úst, ale je mi dobře…

Dnes je tu však ještě něco jiného, něco nového. Sakra! To mi tak ještě scházelo.

„Buď zdráv!“ říkám ústy plnými písku. „Poslyš, kde já už jsem tě viděl?“

A hle, jakási podivná strž, kterou, jak se zdá, lze sestoupit do nitra země. Jako sonda se zakusuje stále hlouběji a hlouběji. To je skutečně zázračný vynález, Oulte. Jsem na tebe pyšný.

Samozřejmě, písek, na kterém ležím, i skály kolem jsou nesmysl. Oč já jsem starší… Byl jsem, kam paměť sahá… Věčně! Teprve teď přestávám existovat.

Vždyť pamatuji i bouře Gondwany i zkrocení Himalájí, kdy velká horečnatá křeč sevřela hloupou kulatou Zemi… Znám i bezkřídlé ptáky moa. Proboha! Jak jsou obrovští, zas… pozor! Slyším, jak kráčí kolem: dup-dup-dup. Jejich nohy jsou jako čtyři srostlá kopyta. Jeden z nich mi tak tak nešlápl na hlavu. Pukla by jako ořech…

Lekám se a začínám myslet na něco jiného, abych se uklidnil.

No tak! Ještě trochu, slyšíš! Jako vždycky… No tak!

Přece stojí za to žít, když nad tebou šumí palmy a nebeská modř je tak hustá a klidná a uprostřed tropické zeleně svítí zdi pohodlné vily. Za to přece stojí žít… Přes to přese všechno…?

Jak dlouho už tady vlastně jsem?

Rok, dva či deset?

Je to velmi známé místo…

No ovšem, ta vila přece patří synovi profesora Jeffa Oulta.

Vzpomínám si, jak sem jednou profesor přijel, aby si odpočal mezi svými vnuky. Měl tři. Dva chlapce a děvčátko. Holčičce bylo deset měsíců a zrovna se učila chodit. Profesor ji miloval nejvíc ze všech. Když usnula, sedával u její postýlky a do bronzova opálení sluhové klouzali kolem jako stíny, aniž si jich profesor povšiml. Dívenka měla snědou tvář a modré oči. Unavený profesor sedával vždycky někde stranou, hlavu opřenou o svou hůl a hodiny z ní nespustil oči. Ráno, když ji snesli na dolní terasu, kde si mohla hrát, sešel za ní i profesor a posadil se někde poblíž, aby slyšel aspoň její hlas. Byly to pro něj nejšťastnější chvíle.

Vzduch čeřily tiché ventilátory a kolem celé terasy jiskřily pramínky vody, která tryskala z trubek ukrytých v listí popínavých rostlin.

Svým způsobem jsem rád profesora pozoroval. Táhlo mě to k němu, protože jsme byli už dlouho a pevně připoutáni jeden k druhému. Ale profesor nevnímal nic než svou vnučku. Neviděl ani bolestně zářivou krásu zálivu a nevnímal ani chůvu, která na všechny otázky odpovídala stereotypním: ano, pane, ne, pane. Buď se na vnučku díval, nebo poslouchal její žvatlání, nebo o něčem přemýšlel a nikdo neměl tušení o čem.

Přivádělo mě to do stavu zuřivosti a jeho syn s trpkostí říkal, že otec stárne.

Dřív takový nebyl. Snacha se ho snažila rozptýlit, ale bylo to marné. A starší vnukové? Ti mu opláceli lhostejnost lhostejností.

A tak plynul ve vile čas.

Zkušeni sluhové neviděli, co vidět neměli. Jenom Met, profesorova snacha, cítila neklid, jakmile zahlédla tchánovu nahrbenou postavu. Všimla si, že i holčička se v jeho přítomnosti mění. Přestávala si hrát a smát se a úporně hleděla do jednoho bodu. A když spala, stávalo se, že se začala probouzet a neklidně škubala ručkama. Holčička v dědově přítomnosti také nikdy neplakala, což obzvlášť znepokojovalo mladou paní Oultovou. Když se po jistém váhání rozhodla, že si o tom promluví s manželem, mladý Oult jen mávl rukou:

„Ale co tě to napadlo. Met? Nepřátelství mezi šedesátiletým člověkem a malým dítětem? Proboha, Met, vždyť jsou to děd a vnučka. Zvykne si, uvidíš. Pro takové hlouposti nebudeme otce rozčilovat.“

Met mlčela. Ale i když neodporovala, v očích jí zůstávalo podezření a obavy.

Stává se, že čas zmizí a ty můžeš zůstat ležet sto nebo dvě stě či pět set let a vůbec se nezměníš. Je příjemné to vědět a nikam nespěchat. Například mě už nikdo nepřesvědčí o nutnosti spěchat.

Příjemný horký drsný písek.

Samozřejmě že si pamatuju, jak jsem zalezl do stínu pod skálu. Teď mám neodbytný pocit, že právě v tomto okamžiku se někde nahoře utrhl kámen a visí přímo nade mnou.

Bojím se otevřít oči.

Vždyť ten kámen jen čeká, aby dopadl a zasáhl mě přímo do čela. Zvláštní pocit.

Dokud se nepodívám, ten kámen tam bude viset a čekat. Ale jak dlouho to mám vydržet? Copak je to v lidských silách?

Snažím se myslet na něco jiného, Uhnout tomu kameni nebo se vrátit zpátky. Vždyť ještě před chvíli jsem byl někde úplně jinde… někde uprostřed lidí, které už nikdy neuvidím…

Ale koho neuvidím?

Ach ano! Lidi. Já je vlastně ani nechci vidět. Není to snadné dívat se, jak jsou nervózní a rozezlení. Jsou směšní. Pořád se snaží něco dohnat a urvat. Něco, co v přírodě není. Vymysleli umění, ale to je lež. A jejich věda přináší jen neštěstí. Teď už mě nemohou překvapit. Lidé…!

Vlastně… Jeff Oult! Málem jsem na něj zapomněl.

Přitom se to stalo všeho všudy před dvěma roky. Tehdy jsem přijel do jejich vily. Pracoval jsem s profesorem a byli jsme vlastně přátelé. Jenže v celé řadě otázek jsme se nemohli dohodnout a stále jsme byli staří přátelští soupeři. Když jsme se potkali poprvé, razili pionýři teprve první cesty v labyrintu jaderné fyziky a co chvíli se dostávali na slepou kolej. Jeff tehdy právě obhájil doktorát a dostal svou vlastní laboratoř. Sblížili jsme se při studiu atomového jádra. Už tehdy byl z Oulta fanatik.

No co. Tak se tedy sejdeme ještě jednou, profesore Oulte.

„Buďte zdráv, šéfe! Jsem rád, že vás vidím.“

„Á, Charlie! Vy ještě žijete, brachu?“

„Ovšem, šéfe. Jak vidíte. A co vy? Jak vám se daří?“

„Se mnou je to v pořádku, Charlie. Teď už mi nic nechybí. Kdysi jsem byl mladý, plný sil a plánů. Ale už jsem pochopil, že to všechno je nesmysl. Co se na mě tak koukáte? Ale, Charlie! Já nejsem blázen, nebojte se, já nekoušu.“

Poslouchám ho a je mi dobře. Jsem rád, že po dlouhé době zase přišel a sedl si vedle mě. Dřív to snad ani nebyl člověk; ale kybernet nabitý teoriemi a hypotézami, formulkami, výpočty a nápady. Jádro, jádro, labyrint atomového jádra. To bylo jeho krédo. Intuicí velkého vědce odhaloval jeho nevyčerpatelné možnosti a nedopřál klidu ani sobě, ani ostatním. A život zatím nepozorovaně plynul kolem něho. Vzpomínám si, jak příjemně byl překvapen, když se dozvěděl, že se mu narodil syn.

Definitivně se Oult proslavil, když mu v pětačtyřicátém oznámili, že skončila válka. Jako dnes si vzpomínám, jak si pozorně prohlédl své spolupracovníky, pak pokrčil rameny a stručně řekl, že se to nikoho z přítomných netýká. Asi by nikdo nevěřil, že Oult si tento okamžik nepamatoval déle než pět minut. Tehdy mu právě nedávala pokoj fantastická myšlenka nového způsobu štěpení atomových jader transuranových prvků. Všichni jsme na tom pracovali v podzemních laboratořích Černého ostrova, jenž byl půldruhá tisíce mil od nejbližšího kontinentu.

Kradmo se dívám na Oulta a nepoznávám v tom klidném vyrovnaném člověku tehdejšího šéfa posedlého vědou. Pokud vím, tenkrát se ani nezajímal, proč přemístili jeho ústav z pevniny na Černý ostrov. Tehdy ho rozčilovala jen ztráta času, ale tu mu brzy vynahradili. Dostal k dispozici celé továrny a zařízení, jež bylo posledním výkřikem vědy a techniky. Tehdy si mnul dlouhé suché ruce a spokojeně procházel nekonečnými řadami laboratoří a dílen. Několikrát jsem zaslechl, jak říká:

„Takového ztraceného času! Kdyby mi to dali před třiceti lety!“

A večer v podzemním baru řekl při šálku kávy, že si alespoň odpočine od hluku a zmatku města a že vědci by vůbec měli pracovat v klidu a odloučenosti. Kromě toho, poznamenal, je lidský život příliš krátký na to, aby ho ještě marnil ve všelijakých diskusích či na zbytečných konferencích. Opatrně jsem se ho zeptal, jestli se mu nezdá poněkud zvláštní, že je na ostrově tolik vojáků a jestli ostraha a systém propustek není přehnaný. A taky jsem ho upozornil na zarážející fakt, že na ostrově neexistují vlastně vůbec žádné povrchové stavby, kromě maskovací rybářské vesničky.

Jenže Oult mi buď nerozuměl, nebo mě prostě neslyšel.

„Sto tisíc miliónů,“ řekl a dál míchal kávu. „Sto tisíc miliónů, Charlie!“

„Sto tisíc čeho? Dolarů?“

„Stupňů, Charlie. Stupňů, milý kolego. Copak nechápete, že osvobození lidstva je právě v jádru atomu? V té kolosálně nakumulované energii? Jenže si zatím nedovedu představit, jak dokážu takovou teplotu zkrotit a vložit ji lidem do rukou… Víte, Charlie, všechno, co bylo dosud objeveno, je úplné nic proti tomu, co mám tady,“ poklepal si prstem na čelo. „Náprstek mého jaderného paliva dokáže dát dost světla i tepla dvěma stům miliónům lidí na víc než dva roky!“ Rychlými rozmáchlými pohyby začal kreslit složité formulky přímo na matové sklo stolku. „Podívejte!“ Ale dřív, než jsem stačil pochopit, oč se vlastně jedná, zase formulky smazal. Podíval jsem se mu překvapeně do tváře a s nepochopitelnou hrůzou jsem se odvrátil. Chtěl jsem se ho zeptat, co by se stalo, kdyby takový náprstek jednou explodoval. Už jsem otevíral ústa, ale včas jsem si všiml, že našemu rozhovoru naslouchají ještě další lidé a nechal jsem toho. Konečně, copak Oult neví, co to byla Hirošima a jak k tomu sám přispěl?

Oult seděl asi dva metry ode mne.

Viděl jsem jeho chrupavčité, takřka průhledné ucho i zarudlou vrásčitou šíji. Seděl nehybně, takřka strnule a já jsem se nemohl zbavit nutkání natáhnout ruku, abych se přesvědčil o jeho reálnosti.

„Jeffe,“ řekl jsem tiše. Napjatě jsem pozoroval jeho tvář, dokud ke mně neobrátil oči.

„Copak je, Charlie? Poslouchám,“ ozval se klidně. Měl teď docela cizí neznámou tvář a díval se na mě zmoudřelým pohledem, jako by věděl, o čem jsem přemýšlel, a snad proto měl v koutcích úzkých bezbarvých rtů jakousi hořkost.

„Nezdá se vám, Jeffe, trochu zvláštní, že jsme se teď sešli a že nás to ani nepřekvapuje? Snad z nás stářím vymizela i schopnost z něčeho se radovat.“

„Z čeho bychom se měli radovat, Charlie?“ zeptal se tiše. „Lidský život je už příliš komplikovaný… Já vím, cítíte se uražen. V duchu jste se vždycky považoval za génia. Ale věřte mi, že to zdaleka nebyla pravda.“

„Nesmysl!“ ohradil jsem se prudce. „Dobře víte, Jeffe, že je to holý nesmysl.“

„Nevím, opravdu to nevím,“ povzdychl Oult. „Ale to nic. Pojďme!“

„Kam?“

„Pojďme, povídám.“

Vstává. Necítím se ve své kůži a pevněji se tisknu do písku. Znovu zavírám oči.

„Ne, nikam nejdu.“ bručím. „Povídám, nikam nejdu. Nechce se mi. Je mi tady docela dobře.“

„Jen vstávejte, Charlie!“ říká naléhavě. „Teď není čas na diskuse. Jdeme!“

Znovu chci odmítnout, ale sám jsem překvapen, když vstávám a udiveně se rozhlížím.

Zatraceně! Jak je to možné?

Ovšem, je to Černý ostrov, kde šikmé paprsky slunce rozpalují balvany z černého čediče. Ale já přece nespím! Vidím i slyším, jak řve oceán, cítím pach chaluh, které se usadily v úzkých puklinách pobřežních skal. Zřejmě byla bouřka.

„Tak to snad stačí. Charlie.“ říká Oult. „Odpočinuli jsme si a práce čeká. Běžte se najíst!“

Oult mizí v kabině rychlovýtahu a já mířím ke svému pokoji. Zapínám ventilátor a bezvládně uléhám na postel. Teprve potom si rozepínám límec košile a odhazuji střevíce. Měkce dopadají na podlahu a já cítím úlevu.

To jsou mi hezké věci, myslím si. Vždyť tohle je přece Černý ostrov, laboratoře, olověné dveře, jež se podobají náhrobnímu kameni a se kterými člověk bez pomoci automatů ani nepohne. A na většině těch dveří krvavá mene tekel: Nevstupovat!

Zatímco ležím a v hlavě mi hučí tupá bolest, kdosi neviditelný stále řídí práci všech automatů. Napadá mě, že pán Černého ostrova, ten kdosi neviditelný, je nemilosrdně neúprosný. Ne, nebojím se. Stále více jsem přesvědčen, že nemám co ztratit, a abych se uklidnil, hlasitě se směju. Vždyť to není poprvé. Vždy a všude jsem cítil existenci nějakého pána a vládce. Různá byla jen míra jeho neúprosnosti. Dokonce jsem ve snu chtěl často šeptat tichou modlitbu; jenže od dětství už žádnou neznám. Zapomněl jsem je.

Ležel jsem a zaléval mě lepkavý pot. Smál jsem se a myslel na to, že kdykoliv mohu opustit tento proklatý Černý ostrov. Jsem přece svobodný člověk, který může bez zábran rozhodovat o svém jednání a činech. Tak čeho bych se měl bát?

Boha? Nesmysl!

Atomová fyzika a bůh!

Měl bych usnout! Ráno pak dobrou kávu, bohatou snídani a zase bude všechno v pořádku. Vždyť je to všechno nesmysl. To se jen hlásí unavený organismus podrážděný přemírou práce a nezvyklou izolací od okolního světa. Ta mi zvlášť drásá nervy! Co je tady vlastně k přemýšlení? Čert mi byl dlužen tyhle úvahy o osudu lidstva! Co je mi do něho? A kdo to je vlastně lidstvo?

Nesmysl!

Máš mozek a vědomosti! Oni mají peníze… Tak co je ti vlastně do toho? Za to, že žiješ a pracuješ na Černém ostrově, dostáváš sedmkrát větší plat, než by ti dali jinde.

Jeho peníze!

Jeho?

Vždyť ani nevíš, kdo to vlastně je! Víš jenom – či vlastně tušíš – že je všudypřítomný. Pán, vladař!

Jeho vůle vyhloubila tyhle gigantické katakomby a zaplnila je pohybem a světlem. A za své peníze má teď právo stát za zády každého, kdo žije na tomhle prokletém ostrově, v ponurém království kamene, umělého světla, komputerů a automatů.

Mám tu vlastně jediného přítele: takového připosraženého človíčka v gumovém futrálu s číselníky na hrudi.

Přesně v devět začne se směšnou vážností pomrkávat svýma elektronickýma očima, rytmicky si ukazovat na „hruď“ a postupně zvedat každou ze svých čtyř nohou.

Bavilo mě konstruovat takové nesmysly. Byl to vlastně můj jediný odpočinek.

Když jsem zaspal a nevstal přesně v osm padesát, začal ten směšný človíček-budík poskakovat a zoufale vřeštět. Právě jako teď.

Zdá se mi snad něco?

Mhouřím oči a dlouho nemohu nahmatat poskakující automat. Konečně. Dlouho a pečlivě se rozhlížím. Ve vzdáleném koutě rozeznávám velký stín pana Cresbyho. Pan Cresby je ředitelem Černého ostrova a jeho slovo je zde zákonem pro všechno živé a mrtvé. Jen k profesoru Oultovi se pan Cresby chová vlídně a jen při rozhovoru s profesorem Oultem lze vidět jeho velké zářivé zuby. To je konečně pochopitelné. Profesor Oult je světová kapacita v nukleární fyzice a právě teď je na prahu nového kolosálního objevu. Není tedy divu, že si ho Cresby žárlivě střeží. Vždyť Oult je vlastně celá léta sám o sobě to nejtajnější tajemství. Mnohdy se s ním ani já nevidím celé měsíce. Když mu volám, odpovídají – sice vlídně, ale důrazně – že má práci a nemůže mě přijmout. Ten hlas bývá velmi neústupný a já mívám pocit, že vidím stín pana Cresbyho. Někdy si myslím, že začínám pomalu bláznit. Vždyť i pan Cresby je jen jeho nástroj. I on musí poslouchat. Jenže skutečného pána a vládce nikdo nezná. Nikdo nemá ani tušení, kdo to je, takže neuvidí ani jeho tvář; čert ví… Možná, že ani tvář, ani jméno nemá. Je to prostě pán!

Konečně jsem se vyhrabal z postele.

Hlava mi třeští…

Teď několik malátných gymnastických cviků… a strnu. Ze zrcadla se na mě dívá vysoký kostnatý stařík s velkou hlavou a vytřeštěným pohledem. Prohlížím si ho a nemohu potlačit úšklebek. Tak v tomhle těle se kdysi rodily a pohasínaly nápady, radosti i starosti, v jeho svalech se přelévala vášnivá síla! Víš ještě vůbec, dědku, co to jsou ženy? Hm! Nic nevíš! Jak bys taky mohl! Vždyť život šel kolem a z tebe žil jenom mozek! Chladný, lhostejný mozek schopný jen počítat a myslet ve vzorcích. Všechno ostatní patřilo jemu – pánovi!

„Chachacha-cha!“

Nečekaný smích zní dutě a beznadějně. Tady v podzemních prostorách všechny zvuky umírají rychle.

Pomalu se oblékám. Eskalátor mě vynáší do kavárny. Nespěchám, mám tři hodiny volna. Snídani nechávám takřka netknutou a složitým systémem výtahů sjíždím do dlouhé chodby zalité sinavým světlem. Chodba se nesčetněkrát větví. Pomalu procházím z oddělení do oddělení a cítím, jak mě provázejí pohledy dozorčích důstojníků i mrtvá čidla zabezpečovacích zařízení.

Za jedním rohem se srážím s profesorem Oultem. Mlčky se mi vyhne a dál pochoduje po prázdné chodbě s rukama za zády a s hlavou hluboko skloněnou. Opět mám pocit, že kdybych se ho dotkl, zmizí jako přelud. Promodralá ústa má zkřivená, oči zarudlé a tak tak, že se drží. Pak se obrátil.

„Počkejte, Charlie!“ chytá se mého rukávu jako záchranného člunu. „Kde jste zase byl? Vždyť vás není vůbec vidět,“

Co mu mám povídat?

„Vypadáte dost špatně, Oulte,“ prohlížím si jeho tvář. Pokleslá víčka a na pohublé hlavě jsou jeho velké uši ještě nápadnější.

„Hloupost, Charlie!“ Profesor se dívá někam mimo mne. „Nesmysl. Věda stojí na prahu dosud největšího objevu. Fakt, Charlie! Moje výzkumy nás konečně přivedly k syntéze nového supertěžkého prvku. Je nekonečně stabilní, bez možnosti vlastního rozpadu. Nazval jsem ho superprvek A.“

Dívám se na něj a je mi všelijak. Vždycky jsem zbožňoval profesora Oulta. Viděl jsem v něm velkého fyzika i blázna. Záviděl jsem mu… a teď ho nenávidím. Pro ten strach, který z něj sálá. Hlavou mi letí všechny diskuse, které se na Černém ostrově točily kolem nové Oultovy práce. Poslední měsíce bylo na ostrově podřízeno všechno jen jeho výzkumům. Mluvilo se o tom, že vytvořil absolutně novou hmotu, jež skrývá nepředstavitelně velká kvanta energie a že hledá způsob, jak tuto energii uvolnit. Ale také se mluví o tom, že úroveň současné techniky neumožňuje využít energii této hmoty k průmyslovým účelům, protože tuna, i když jí není víc než kubický centimetr, je schopna uvést do varu celé Baltské moře. A Oultovi asistenti se přitom dost podivně usmívají. Přiznám se, že mě ty úsměvy děsí. A také jsem slyšel, že dva Oultovy asistenty odvezli na kontinent v těžké depresi. Předtím prý měli s profesorem dlouhý rozhovor a žádali, aby byla zničena veškerá dokumentace a referáty o jejich výzkumech. Asi žádali marně. Také se něco proslýchá o bombě, která by byla schopna sežehnout kontinent velký jako Afrika…

Oult se na mě dívá, a konečně klopí opuchlá víčka.

„Vím na co myslíte. Charlie,“ říká klidně. „Ale nebojte se. Žádná bomba nebude! Superprvek existuje, na tom se nedá nic změnit. V laboratoři už ho mám čtyři tuny, jenže nejsem blbec,“ usmál se. „Všechny výpočty a technologické postupy jsou tady.“ poklepal si s úsměvem na čelo. „Pouze tady! A buďte klidný, Charlie, to je spolehlivý sejf.“ Na chvíli se odmlčel a mnul si prsty čelo. „Co myslíte? Nebýt to tady, tak mě už dávno z ostrova vyrazili. Jenže na ostrově je všechno, co potřebuju k dokončení své práce. Dokud nenajdu způsob bezpečného využití toho prvku, nedostane vláda ani čárku, ani kousek papírku… Jenže teď jsem uvázl… zatím nemůžu dál. Ale já ten způsob najdu, spolehněte se! A co vy, Charlie?“ usmál se.

Co mu mám říct? Mám mu vyprávět o tom, že nad ním vidím ten hrozivý stín vládce? Stejně by mi nevěřil,

„Víte, Charlie

„Ano, profesore?“

„Potřebujeme si odpočinout. Všichni si potřebujeme odpočinout. Uděláme přestávku. Já si na měsíc zajedu k synovi a vnukům. A vy… vemte si také dovolenou a přijeďte.“

„Myslíte, že mě teď pustí?“

„Nedělejte si starosti. Já to u Cresbyho zařídím.“

Dál, dál…

K čertu! Odněkud z lebky vyráží úzkým praménkem bolest. Svírám hlavu v dlaních a skučím; marně! To je horkem.

Samozřejmě, že jsem přijel.

Zvedám se a potácím se pod skalní útes. Musím zavolat, aby mi přinesli vodu. Jenže jak se přimět, abych otevřel ústa? Vždyť tohle není odpočinek, ale jakýsi polospánek a tápání v mlze. Nikdo o tom nemluví, ale všichni jsou zneklidněni profesorovým stavem. Chová se opravdu podivně.

O Černém ostrově tady nikdo nic neví a díky tomu existují na světě ještě šťastní lidé. Se mnou je to ovšem něco jiného. Cítím svou závislost na profesorovi a nedokážu na něj nemyslet. Dráždí mě to, ale co mohu dělat? Někdy se mi dokonce zdá, že na světě vlastně není ani Oult, ani já, ale že oba tvoříme jedinou, zvláštní, možná dost zrůdnou osobnost.

Vím o něm všechno.

Vím, kdy vstává (a vstává vždy s východem slunce), vím, jak se před snídaní prochází po pláži (mimochodem, je obdivuhodné, jak dokonale se nehodí sem, do oslepující záře tropického slunce) a shrbený, mlčenlivý, vlastně nepřítomný se brodí vodou. Prostě je to cizorodý živel a každý, kdo ho ráno vidí na břehu oceánu, to musí neomylně cítit. Přitom se kolem něj zcela nenápadně ochomýtá asi půl tuctu znuděných mladíků, kteří se tady náhodou objevili současně s Oultem.

Baví mě to všechno pozorovat.

Když potom slunce povystoupí výš a maličkou Ketty vynesou na terasu, objeví se tam okamžitě i profesor. Jako vždy si starších vnuků ani nevšimne, ale vedle Ketty dokáže sedět celé hodiny. Čert ví, jestli odpočívá, když se dívá na čistou tvář toho dítěte, nebo jestli dál promýšlí svůj problém. Ani já to nevím. Obvykle raději odcházím, ale dnes zůstávám. Ráno je dusné a horké. Blíží se doba tropických monzunů. Topím se v potu a závidím Oultovi, který se nepotí nikdy.

Všichni se odešli k zálivu koupat. Zůstala jen malá Ketty a její chůva. A Oult, pochopitelně.

Podřimuji a vychutnávám pokoj a klid kolem. Malá Ketty se houpe v kolíbce z bambusu. Převaluje se, sedá si a zase si lehá, ale nesměje se, ani nepláče.

Zaslechl jsem profesorův hlas.

Zvedám ospale hlavu. Profesor na mě kývá. Jdu k němu.

Opírá se o svou španělku a upřeně hledí do kolébky. Pozoruji jeho šedé husté obočí, propadlé tváře a široké čelo myslitele. Jak dlouho už to všechno důvěrně znám? Najednou zvedá očí a já vidím starého, velmi starého člověka.

„Charlie…,“ vraští nešťastně čelo. „Charlie, proč se na mě ani jednou neusměje? Ona se mě snad bojí… Myslíte, že se mě opravdu bojí? Tak až sem jsem dospěl? I ona se mě bojí?“

Dívám se na dítě v lehké krajkové košilce, na její něžná růžová líčka a rozcuchané vlásky a pak se obracím k profesorovi.

„Promiňte, Jeffe, můžete mi říct, jak chcete vyřešit problém toho svého kolosálního objevu?“

„Nežertujte, Charlie! Tohle je pro mě velmi smutné.“

„Hloupost, Jeffe. Co vás to napadlo?“

„To ne, Charlie, to není hloupost. Ona se mě opravdu bojí. Víte, děti cítí osud člověka. Mají k tomu nějaký šestý smysl, který nám už atrofoval. Pojďte, zkusíme to.“

Najednou se nemohu rozhodnout. V mé už tak dost vzrušené fantazii se zvedá temná vlna nedůvěry a strachu. Jen s námahou se přinutím udělat těch pár kroků ke kolébce a pak už cítím jen horký profesorův dech.

„Vidíte, Charlie?“

Rubínové dětské rty se pootevřely v nečekaném úsměvu a v modrých očích zazářil blankyt oblohy a pablesky slunce. Natahuje ke mně ruce a pořád se usmívá. Napadá mě, že takhle se jistě směje na květy, na ptáky, na oblaka. Já jsem prostě jen část tohoto jejího života, část jejího dobrého jitra.

Ale já jsem se přece nikdy nikomu nezdál dobrým člověkem.

Také se na mně v životě nikdo takhle neusmál…

Bojím se pohnout.

Ze tmy mého vědomí vyplouvá najednou nedávná minulost: Reaktory, aparáty, výkresy. Všechna ta práce na konstrukci zařízení pro dosažení extrémně nízkých teplot. Dělal jsem to pro profesora, pro jeho objev. Právě tak, jako jsem pro něj dělal ten zrůdný kompresor, který mu dal k dispozici stovky tisíc atmosfér. Dostal to, udělal jsem to pro něj, a v jeho objevu to sehrálo dost důležitou roli. Ano. i já mám svůj podíl na Oultově novém objevu a nemá smysl to tajit. Zvláštní… Svého času mě to uspokojovalo. Byl jsem na sebe dokonce pyšný. Jakpak ne – generální konstruktér Černého ostrova! A teď najednou to ten prostý dětský úsměv všechno zmate, jako by tomu dal jiné dimenze.

Nikdy jsem dětem nerozuměl a cítil jsem se před nimi nesvůj. Ale dovedl jsem se někdy takhle usmát? A Oult?

Stojím a nedokážu se pohnout.

Teprve profesorův ostrý hlas jako by mě probudil. Aby ho čert vzal! Nač potřebuje experimentovat ještě s tím dítětem? Nestačí mu ty jeho transurany?

„Ustupte, Charlie… Ještě kousek… a dívejte se!“

„Nechte toho, Jeffe!“

Odstrčil mě a postavil se na mé místo.

Trochu jsem se naklonil a uviděl, jak úsměv na tváři dítěte pohasl a záře oblohy zmizela z jeho náhle polekaných očí, Ketty se upřeně dívala na profesora, jak se dokážou dívat jen děti. A přesto se její tvář podobala v té chvíli tváři maličké stařeny.

To se nedá vydržet!

Krok za krokem couvám od Oulta, stále rychleji, a cítím, že se o mě pokoušejí mdloby A znovu vidím jeho život. Celý! Od začátku do konce. Jako v šílené projekci se s jeho životem prolíná i můj ubohý neplodný život vložený do kovu strojů a do zbytečných čar výkresů. Život bez dobra, beze smyslu a dokonce i bez jediného dětského úsměvu.

To se nedá vydržet!

Obracím se, sbíhám z terasy a prchám do svěží zeleně zahrady.

„Co je s vámi, Charlie? Počkejte…“

Druhý den ráno se přihnala bouře.

Tlumeně naléhavé hučení vln se chvěje v horkém nedýchatelném vzduchu. Kromě nás všichni z terasy odešli. Dnes se i profesorovi leskne na kořeni nosu pot. Dopil kávu, odložil šálek a rozepíná další knoflíčky košile.

„Dnes v noci mě tlačila můra, Charlie,“ říká znenadání. „Taková hloupá předtucha… Dělá mi starost ten superprvek.“

„Ale…“

„Je ve speciálním sejfu.“

„I k sejfům jsou klíče, Jeffe.“

„No a?“

„Čím víc lidstvo stárne, tím víc potřebuje stimulovat své pocity. Vy jste si toho nevšiml?“

„Nežertujte, Charlie! Nevíte, co mluvíte. Nemůžete si ani představit…“ Odmlčel se a jako by na něj sáhla smrt. „To je přímo ďábelská síla.“

Mluví jen s námahou a má utrápené stařecké oči bez lesku, s bělmem protkaným sítí krvavých žilek. Je to zlé, dívat se mu do očí, ale nedokážu se odvrátit. Mstím se mu. Nechci, ale nemohu tomu zabránit. Mstím se mu za jeho závratnou kariéru i za jeho slepotu. Říkám, že jsme v nemilosrdném sevření, že je Černý ostrov prokletý lidmi i bohem a že nejsme nic, než služebníci ďábla. Oult se mě pokouší přerušit, ale ze mě se to už valí jako láva:

„Ne, profesore, počkejte! Ještě jsem neřekl všechno. Chci vám otevřít oči, dokud je čas. Přece víte, že na ostrově je jeskyně, kam nemá přístup žádný z řadových pracovníků. Ale vy…“

„Já vím, Charlie, ale…“

„Takže víte, že je to ponorková základna…“

„Ale, Charlie…“

„… že je to ponorková základna, kde si ponorky doplňují jaderné palivo a berou na palubu nové druhy jaderných hlavic, aby je odvezli na střelnici. Mlčíte, Jeffe? A co děti? Děti, Jeffe! Vás překvapuje, že se na vás Ketty neusmívá, profesore Oulte? Smál bych se, kdyby to nebylo k pláči.“

Ale směju se jako blázen a starý Oult se na mě dívá s úžasem. Jeho výraz mi působí potěšení. Tak co, profesore? Co vy na to?

„Ketty! Ten rozkošný drobeček Ketty! Copak si vážně myslíte, že současně s vaší posvátnou vědou se nepracuje na trochu jiném využití toho vašeho zatraceného superprvku? A to bude dáreček dětem! Náramný dáreček, profesore. Ne! Mlčte! Neschovávejte se za vědu, Jeffe, to nemá cenu. Nezapomínejte, že lidožrouti měli pro své jednání taky posvátné důvody.“

Bez dechu odstrkuji křeslo a vstávám od stolu. Proti mně stojí vysoký rozzuřený Oult a zběsile tříská svou vzácnou španělkou do stolu, až z ní zůstávají jen třísky. Pak sbíhá z terasy a zmateně mává dlouhýma rukama. Vichřice zmítá vrcholky palem a oceán temně bouří. Je dusno. Rozzlobený křik papoušků zní poplašeněji než jindy. Chtěl bych utéct někam do křoví a zarýt hlavu do písku.

Když se mi vrátilo vědomí, ležel jsem na zemi. Kolem mě kdosi pobíhá a polévá mě teplou vodou.

„Pusťte,“‚ prosím. „To nic není, já vstanu. To je tím prokletým horkem. Jen se mi zatmělo v hlavě.“

Oceán bouří několik dnů. Vichřice láme palmy a papoušci poplašeně křičí.

Profesor se nám vyhýbá. Nepřichází ani ke stolu. Potkávám ho jen na pláži v zálivu. Pokývne hlavou a mlčky jde dál s napjatě zamračenou tváří.

Psi, znudění horkem, loví hady. Jednou jsem se zatoulal do pobřežních skal a tam jsem viděl jeden takový zápas. Pes s vyplazeným jazykem se pomaličku sune ke své kořisti. Je strnulý a pohybuje se jako po napjaté struně. Jsem okouzlen půvabnou souhrou jeho pohybů, takže jsem přehlédl okamžik útoku. Bylo to jako blesk. Jako by se uvolnilo péro, pes skočil, prudce švihl hlavou a hadí tělo se válí mezi útesy. Pes couvá, těžce dýchá a chvěje se po celém těle. Otírá tlamu o písek a soustředěně pozoruje hada. Dokonce i na dálku cítím, kolik je v tom pohledu nenávisti.

To mě vrací k mým myšlenkám. Má vůbec ještě smysl se Oultovým objevem vzrušovat? Co když už se skutečně dostal přes actinidy a čertvíco ještě? Je to nepravděpodobné, ale vyloučit se to nedá. Snad by už bylo na čase, abych přestal pochybovat o šílených možnostech vědy.

Sestoupil jsem na pobřeží a šel přesně podél čáry přílivu. Oceán se ještě neuklidnil, ale v zálivu je ticho a klid. Těla medúz, vyvržená mořem na písečnou pláž, tají před očima a všechno tu ostře a trochu hořce voní mořskou vodou. Záliv je téměř pustý. Jen nahé děti domorodců něco vybírají z vyplavených chaluh. Myslím na blízký návrat na Černý ostrov. Zůstávám stát. Naše století je jen nesmyslný spěch. Ani na okamžik se člověk nesmí zastavit. Hladoví nevnímají krásu. Rembrandt, Sisley… Někde už jsem slyšel jejich jména. Literatura…? Poezie…? Pchá! Všechno zastaralo. Rychleji, rychleji! Kupředu!! Od štěpení atomových jader k jejich nové syntéze, k transuranům, k superprvkům, k… K čertu! Co takhle pohladit korálovou zmiji?

Stírám si pot z čela. Ubohý bláznivý svět. Co ho asi čeká hned za první zatáčkou historie?

Zase se mi zatmělo v očích. Zapotácel jsem se a tak tak jsem se stačil přidržet kamene rozpáleného sluncem. Ruka se mi chvěje jako v horečce a nejsem schopen ji zvládnout. Nechápavě se rozhlížím. V rozžhaveném vzduchu se chvějí rudé skály, tříští se pás příboje a vlny hučí v uších i v zátylku. Jen s námahou zvedám hlavu. Vysoko v zenitu visí žhnoucí koule slunce. Nejsem schopen semknout víčka a cítím, jak v dýmu dohořívají mé oči posledními jiskřičkami.

Černý stín vladaře se rozpíná a zakrývá slunce. Bože! Můj bože! Ze všech sil svírám hlavu v dlaních. Jsem slepý, úplně slepý! Bože můj, takže Oult má pravdu, že jsem nemocen.

Ale to už za mě myslí někdo jiný. Pozorně mě pozoruje ze strany, ale já cítím, že jsme neoddělitelní. „Charlie,“ slyším. „Co vlastně hledáš v tomhle proklatém světě!“

Světlo se pomalu vrací a čára příboje se zvolna narovnává. Skály už se nechvějí a já stojím a v rukou svírám hlavu. Jen nohy se mi zabořily hluboko do písku.

Běží sem starý Oult a divoce mává kloboukem.

„Charlie!“

Dívám se na něj a nechápu, co chce. Z čeho má takovou radost? Ještě nejsem docela v pořádku, Oult mi připadá jako dítě. Jako velké staré dítě.

Přibíhá ke mně, odhazuje klobouk do písku a chytá mě za ruce. Docela zblízka vidím jeho šťastné oči.

„Co je s vámi, Jeffe?“

„Usmála se na mě, Charlie!“

„Kdo?“ ptám se unaveně a lhostejně.

„Jak to, kdo? Ketty, samozřejmě! Usmála se na mě!“

Proboha! Blázen stará! A to je jeden z nejvýznamnějších fyziků dvacátého století!

Cítím, jak mi v hrudi něco kypí. Zloba, či co. Tak tak, že nepřekypí. Usmála se… Z čeho se ten blázen vlastně raduje? Znovu nejsem s to zadržet ten idiotský smích.

Oult se smutně usmál a pomalu couvl.

„Profesore. opravdu se usmála? Ale to je výborné. Zatraceně, to je opravdu výborné! Čímpak za to zaplatíte? Za důvěru se platí hotovými. Máte čím zaplatit? Superprvkem A? To by skutečně byla cena za úsměv malé Ketty… Smrt na ploše tisíce mil! Leukemie! Zmrzačení chlapci! To není málo za úsměv dítěte!“

„Pro-bo-ha, mlčte, Charlie!“

Profesor má vytřeštěné oči a rozcuchané bílé vlasy. Dlouhé ruce napřahuje před sebe, jako by chtěl odstrčit má slova. Potom se obrací a klopýtavě utíká v hlubokém suchém písku.

Tak zůstane zachován v mé paměti.

Vysoká postava s hlavou mezi rameny a můj zlobný smích.

Druhý den se probouzím s tupou bolestí v hlavě. Nejraději bych zapomněl na to, co se včera stalo. Jdu do koupelny a cestou zaklepu na Oulta. Vím, že jsem stejně vinen jako on. Vejdu. Ale pokoj je prázdný.

Při snídani mi řekli, že si profesor včera zavolal vrtulník a odletěl. Když mi Oultova snacha podávala kávu, řekla s povzdechem, že se profesor choval velmi podivně. Ale na očích ji vidím, že má z tchánova odjezdu radost.

Za dva dny se v novinách objevily palcové titulky o katastrofě Černého ostrova. Gigantická exploze nepředstavitelné síly ostrov doslova smetla z, povrchu země. Kapitán zámořské lodi, která ve chvíli výbuchu plula ve vzdálenosti tři sta mil od Černého ostrova, vyprávěl, že uviděl záblesk a sloup vody. Zvedla se do výše, kterou si ani netroufá odhadnout. Záblesk výbuchu byl tak intenzívní a jeho síla taková, že lidé na palubě byli oslepeni, zraněni a většinu z nich pak smetla tlaková vlna do oceánu. Snahy o jejich záchranu byly bezvýsledné, protože na hladinu se snesla nepředstavitelně hustá mlha. Loď se zachránila jen zázrakem. Vládní komise, vyslané vyšetřit příčiny této katastrofy, nevydaly žádnou zprávu. Ví se jen, že pracují ve zvláštních ochranných kombinézách a radioaktivita vody dosahuje řádově miliónů jednotek.

Ale o tom všem se dovídám až po roce, kdy mě propustili z psychiatrického sanatoria. Byl jsem totiž tak neopatrný, že jsem vyjádřil nahlas svoje názory na příčiny katastrofy. Netušil jsem, že i daleko od Černého ostrova mě špehuje všemocný vladař.

Už dávno nevidím nad sebou jeho hrozivý stín, ale pořád ještě cítím jeho pevnou ruku.

Už nepracuji a kdo ví, jestli jsem ještě vůbec fyzik. Ze svých skromných úspor jsem, si koupil domek na Východním pobřeží, pěstuji banány a kaktusy a žiju tu s nahluchlou tetičkou Molly. Ale pro okolí jsem pořád blázen a mému vyprávění o Černém ostrově, profesoru Oultovi a jeho superprvku nikdo nepřikládá význam.

„To je ten blázen, co tvrdí, že je Charlie Goring,“ říkají. „Ten cvok, co vypráví o maličké Ketty a jejím úsměvu. Cha-cha-cha! Že byste tomu věřili. Nevšímejte si ho. Ať si plácá, co je mu libo. Stejně to nemá v hlavě v pořádku.“

Zvedám hlavu.

Ke konci se mi to už všechno míchá a tříští a já cítím, že živý Oult je někde tady, vedle mě.

Vždyť jsem tohle všechno vyprávěl jen a jen kvůli němu!

Vstávám a rozhlížím se.

Ovšem. Je tady. Se skloněnou hlavou sedí na hranici příboje. Ale proč má na sobě takový divný, špinavě bílý plášť? Hloupost! Všechno je to hloupost. Slunce je tady – ano, slunce a skály a oceán. Těm se dá věřit. Nelžou, protože prostě jsou. Nikomu nepřekážejí a žijí svým zdravým prvobytným životem.

Znovu se ohlížím.

Už brzy bude večer. Ve skalách křičí opice. Je čas jít domů.

„Hej, Jeffe, vstávejte!“ volám. „Už je čas. Dnes jsme už dost pracovali.“

V té chvíli si vzpomínám, že to není poprvé. Dívám se, jak pomalu Oult vstává a aniž se na mě podíval, jde po břehu a náhle mizí ve skalách. Zvláštní. Bez námahy se pohybuje i po kolmých stěnách a mě to vůbec nepřekvapuje. Ale přesto si neodpustím:

„Co je tohle za nesmysl?“

A tak je to vždycky.

Stačí, abych vstal, a všechno zmizí.

Jako by Oult čekal jen na ten okamžik. Ale já vím své: zítra se zase vrátí a všechno se bude opakovat.

Natahuji si košili. Je čas jít domů.

S námahou vleču staré nemocné nohy po známé stezce. Molly už jistě připravila večeři. Jdu a podezíravě se ohlížím. Na téhle stezce mohu kdykoliv potkat děti a těch se bojím ze všeho nejvíc. Neustále se schovávají za kameny nebo za keři a já se nemohu zbavit dojmu, že mě jednou zabijí. Někdy se mi chce skočit za keř či za kámen a říct: to jsem já, Charlie. Tak bijte! Jednou to určitě udělám… Ale než se to stane, chtěl bych jim vyprávět o sobě, o Černém ostrově a o Oultovi. Musejí přece myslet a jednat jinak než my! Nesmějí opakovat naše chyby. Ještě mají čas, ještě mohou volit svou cestu. Já jsem zvolil tu špatnou a nechci, aby po ní šli i ti ostatní.

Ztěžka šourám nohama, pozorně poslouchám a dávám pozor. Vím, že tady na tom místě se udeřím o ostrý kámen. Samozřejmě. Křivím tvář bolestí, tiše kleju a znenadání se vrhám za keř. Dlouho naslouchám.

Ne, nikdo…

Uklidňuju se. Stezka je pustá a támhle už je můj dům, teplá večeře a prostá vlídná Mollyina tvář. Bude zase hubovat… Ale to nic. Je dobrá a stará se o mě.

Vidím ji už zdaleka. Stojí, ruce v bok a přísně se na mě dívá. Kolem je ticho, jen písek skřípe pod nohama.

„Kde se pořád touláš, Johne?“

Mlčím a jen se usmívám.

„Nehraj si, chlapče! Uvidíš, že tě zase pošlou do blázince.“

Mlčky přecházím kolem ní. Je mi jí líto. Vidím, jak smutně pokyvuje hlavou. Zastavil jsem se a říkám:

„Kolikrát jsem tě prosil, abys mi neříkala Johne. Jsem přece Charlie, slyšíš? Charles Goring.“

Vcházím do budovy a Molly tam ještě dlouho stojí a přemýšlí. Já vím, Molly si mysli, že za všechno můžou knihy. Vím také, že sousedkám říká, jak jsem už jako malý čistič bot hltal knihu za knihou. A když jsem potom pracoval jako číšník, nebylo to lepší. A ani když jsem pracoval jako poslíček a nosič, nebylo to jiné. To, co říká, je samozřejmě pravda, ale Molly zapomíná, že jsem pak odjel a stal se ze mne fyzik. Nechce si prostě na tu myšlenku zvyknout.

Když teď někdy začnu vyprávět, seběhnou se lidé a poslouchají s pusou otevřenou. Jenom Molly, moje teta, mě neposlouchá. Nechce, nebo nemůže…?

Už tam venku čeká dlouho. Přikradu se za ni a znovu jí říkám:

„Jsem Charles Goring, Molly. A dnes jsem se toulal ve své minulosti. Já, Charlie Goring… Oh, Molly, od té doby, co jsem se vrátil, si na mě nechceš zvyknout. Ale já už opravdu nejsem ten poslíček a čistič bot. Pověz, co mám dělat, abys mi uvěřila? Takhle to přece dál nejde; nemůžeš se na mě pořád zlobit. A proč si myslíš, že jsem ještě mladý? Copak neumíš počítat? Vždyť já jsem už dávno stařec. Mladý jsem byl tehdy, když jsem odcházel, ale kolik let od té doby uplynulo…“

„Proboha, Johne, vždyť jsi odtud nikam neodjel. Celý život jsi prožil tady a počítat dovedu. Opravdu ti není víc než třicet.“

„Přestaň, Molly. Starému člověku se nemá lhát,“ říkám přísně a rozzlobeně.

„Tak dobrá, Johne.“ říká smutně. „Ať je tedy po tvém. Jsi Charlie, Johne. Ale prosím tě, nechoď už nikam daleko. Víš, že se o tebe pak bojím.“

Poslouchám ji s podezřením, protože je chytrá, ale málokdo to o ní ví. Pořád mi říká, že bylo lepší, když jsem tahal v hotelu kufry nebo čistil hostům boty, Jenže nemůže pochopit, že jsem se stal vědcem, abych zachránil ji a všechny ostatní.

Je to jenom ženská, takže pláče.

Ale moc by mě zajímalo, jak je možné, že ona sama nestárne. Ptám se jí, ale neodpovídá. Asi neví. Chudák Molly. Vždyť ona určitě ani netuší, že její synovec je nový Mesiáš, který jen čeká na svůj čas.

Já sám si to taky uvědomil až teď, když ji vidím plakat. A aby můj čas mohl přijít, musí mě nejdřív děti zabít a pak teprve přijde vzkříšení. Ano, bojím se. Můj čas, můj veliký čas se blíží. Ale já budu připraven…

„Pojď,“ říká Molly a utírá si slzy. „Pojď, máme dnes boby se slaninou.“

Boby! Zbláznila ses, Molly? Kašlu ti na ně. To zítra, až zas půjdu k oceánu…

„Děkuju, Molly. Ale teď nemám hlad. Snad později. Potřebuju si poznamenat nějaké vzorce, které mě napadly. Pak bych na to zapomněl a to by byla věčná škoda. Jsou velmi důležité…“ Pomalu odcházím…

Tetička Molly se dívá za svým synovcem a pevně svírá upracované ruce, věčně zarudlé od nekonečného praní. Cítí se hrozně, když je sama s tím, co dosud nikdo nezná a chladná hrůza jí stále víc svírá srdce a chtělo by se jí křičet a proklít ten svět, kde všichni dýchají stále nebezpečnější jed.

Už druhý týden John celé noci čte a Molly vidí v jeho očích něco neobvyklého a vzdáleného. Stále častěji odchází za tu mez, kterou ona nemůže překročit. Snaží se zachovat v sobě alespoň kousíček dobra a vzpomíná, jaký to byl hodný a šikovný chlapec. Jednou jí dokonce udělal takový stroječek, který sám chodil po zahradě a zaléval záhonky. Ale co mohla tehdy dělat? Jistě, John měl studovat. Kdoví, kam to mohl dotáhnout, Jenže kde na to měla vzít? A jeho táta? I to málo, co měl, propil…

Molly tiše stojí, vzpomíná a pláče.

Viktor Kolupajev

Láska k Zemi

Televizní stěna na okamžik zazářila oslepujícím namodralým zábleskem, zavlnila se a pomalu zaplnila celý pokoj. Espace se usadil do koženého křesla s pohodlně nataženýma nohama., aby se podíval na poslední zprávy.

Holografická projekce ho přenášela z jednoho kouta Země na druhý, potápěla ho do hlubin oceánů i do bezedného kosmu. Zdálo se mu, že je přímým účastníkem událostí, na kterých se ve skutečnosti nikdy nemohl podílet.

Ale i to mu bylo příjemné.

Chtěl vědět o všem, co se na Zemi děje. Proto proseděl celé hodiny před televizní obrazovkou. Jeho nenasytná láska k Zemi, k jejím oceánům, lesům, městům, stromům i zvířatům byla jako nemoc, kterou si nepřipouštěl. A kdyby na ni i pomyslel, stejně by se jí nechtěl zbavit.

Jen únava očí ho občas zahnala dolů k moři, kde si lehal do horkého bílého písku, a když ho i to omrzelo, vylézal na vysoký útes, odkud se vrhal do zpěněných vln příboje. Plaval daleko, chvílemi odpočíval na zádech a vracel se teprve tehdy, když byl skutečně unaven. Pak si znovu lehl do písku, díval se na bílé chomáčky oblaků, a když cítil, že mu sluneční paprsky spalují kůži, vracel se před televizní obrazovku.

Žil v hotelu ztraceném ve skalách na břehu moře. Nikdy se příliš nevzdaloval a k parkovišti se raději ani nedíval.

Jen dvakrát se posadil do glideru a odstartoval, aby zaletěl do Limiku za Elsou. Pamatoval si samozřejmě, kde bydlí, ale pokaždé se od jejích dveří vrátil, jako by mu něco bránilo vstoupit.

Ve Skalním hnízdě bydleli obvykle ti, kdo z nějakých důvodů potřebovali na pár dnů vypřáhnout a načas se zbavit všedních starostí. Tady nikdo nikoho neobtěžoval, nikdo se nikoho nevyptával, proč přijel a co ho sem přivedlo. Celé dny se dalo chodit po horách nebo se koupat v moři a nepotkat přitom živou duši. Každý mohl přijet bez ohlášení a stejně tak i odjet. Ani to nebylo nutné hlásit recepčnímu.

Někdy večer zašel do baru. Sedl si na svoje oblíbené místo před starým velkým krbem s praskajícími smolnými poleny a poslouchal, o čem si lidé povídají.

Žil zde už několik měsíců a přesto, že byl velice zábavný a vtipný společník, lidi se stranil. Byl spokojen ve své osamělosti i sounáležitosti s celou planetou. Snad by se dalo říct, že byl šťasten Zemí, ale nezasvěceným by to asi nedávalo žádný smysl.

Také toho večera si v baru přistrčil křeslo ke krbu a spokojeně hleděl do plamenů olizujících borová polena. Sedělo tam ještě několik lidí, většinou mužů, a mezi nimi se čas od času proplétal ramenatý barman, který roznášel sklenice se šumivým nápojem.

Vedle Espace, blíž k pootevřenému oknu, seděl už druhý večer vysoký, asi čtyřicetiletý muž. Černé vlasy mu už sem tam prokvétaly stříbrem. Normálně by si ho Espace nevšiml, ale cizinec si ho prohlížel příliš často, než aby to mohla být náhoda.

Seděli tam asi hodinu.

Espace se už chtěl vrátit do pokoje, aby se znovu stal účastníkem událostí, které mu nabízela obrazovka, když cizinec prudce otočil své křeslo a zeptal se:

„Espace?“

Udiveně se otočil. Cizincova tvář se mu zdála známá. Jeho oči se dívaly trochu podezíravě, jako by čekal zápornou odpověď. Ale ironicky přivřená víčka dávala současně na srozuměnou, že by ho taková odpověď nemohla oklamat.

„Ano, jsem Espace…,“ přisvědčil a pomalu vstal, aby dal najevo, že rozhovor míní v zárodku ukončit.

„Fajn. Zastavím se u tebe.“ Cizinec to řekl, jako by se rozumělo samo sebou, že zajde do Espaceova pokoje. „Tak asi za deset minut.“

Espace mimoděk přikývl. Teprve když mu to došlo, pocítil nevůli nad chováním cizince i svým. Neměl přece v úmyslu navazovat tady nějaká přátelství. Proto je přece tu. A kromě toho by ho to rušilo při sledování televize.

Ale už se nedalo nic dělat. Odstrčil křeslo a vyšel z baru. Byl vysoký a urostlý, jen jeho chůze byla trochu zvláštní. Na první pohled se zdálo, že kráčejí jenom nohy, zatímco ramena a hlava zůstávají na místě. Přesto vsak jeho pohyby nepostrádaly půvabu.

V pokoji okamžitě zapnul televizor. S neznámým hostem si nemínil lámat hlavu. Ať řekne sám, oč mu jde, když na rozhovoru trvá.

Na obrazovce se objevily záběry z rybolovu na Litevském šelfu a u jeho nohou plavaly ohromné ryby, jejichž jména neznal. Hlasatel pak představil předsedu komise pro dálkové kosmické lety a oznámil podmínky konkursu na obsazení volných míst v expedici Prometheus-7. Espace se ušklíbl. Tak o tohle by opravdu nestál. Vždyť by nedokázal žít bez Země ani jediný den. A tahle expedice? To nebyla záležitost dnů, ale desítek let…

Na závěr ještě promítli poslední snímky, které byly zachyceny z lodi Prometheus-6. Záznam byl už velmi nekvalitní a tváře členů posádky se nedaly rozeznat.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Espace vstal a přeslechl hlasatele, který sděloval, že od té chvíle nemají o expedici žádných zpráv, že se nepodařilo zachytit žádné další signály.

Za dveřmi stál, pochopitelně, neznámý. Espace mu mlčky pokynul, ale nevyzval ho, aby se posadil. Cizinci to zřejmě nevadilo, protože si sedl bez vyzvání. Espace byl rád, že si nevybral jeho oblíbené křeslo, které stálo blíž ke dveřím. Posadil se také a natáhl nohy. Zprávy právě končily. Na programu byl cestopisný seriál o Sibiři a Kanadě.

Cizinec se natáhl a beze slova vypnul televizor.

„Já jsem Royd.“

Espace přikývl, což mělo znamenat, že vzal informaci na vědomí.

„Jak dlouho už jsi v téhle skalní díře?“

„Skalním hnízdě,“ opravil ho klidně Espace. „Asi šest měsíců.“

„Tsss! Víš, že bych nikdy nevěřil, že dokážeš žít celých šest měsíců v takovéhle díře?“

„Skalním hnízdě,“ opravil ho znovu trpělivě Espace.

„To máš jedno. Stejně je to díra!“ mávl rukou Royd. Jeho tvář s výraznými pravidelnými rysy byla jen napůl obrácena k Espaceovi a ten byl stále víc přesvědčen, že toho chlapíka zná, Už se chtěl zeptat, ale cizinec ho předešel:

„Pokoušíš se vzpomenout, odkud mě znáš?“

„Ano,“ připustil Espace. „Možná že se mýlím. Třeba je to jen náhodná podoba…“

„Možná. Ale dva roky jsme spolu pracovali. Připouštím ovšem, žes na to mohl zapomenout… Pamatuješ si vůbec na něco?“

Espace se usmál.

„Samozřejmě. Na všechno, co potřebuju.“

„Jen na to, co potřebuješ? Víc nic? Poslechni, pokoušíš se zapomenout, nebo už jsi opravdu zapomněl?“

Posledního půlroku o tom Espace neuvažoval. Zdálo se mu, že se prostě vynořil ze tmy a teď se s rozkoší utápěl v životě. Ne sice ve svém, ale v životě Země.

„Víc si pamatovat nepotřebuju!“ řekl tvrdě.

„Dobrá,“ ušklíbl se Royd. „Tak tedy začneme od začátku: Chtěl bys do expedice Prométheus?“ kývl hlavou k obrazovce.

„Á, tak o to jde? Verbíř! Nemáte jich dost?“

„Tisíc lidí na jedno místo. Takže ty nechceš…?“

„Ani za nic. Mně na Zemi vůbec nic nechybí.“

„Skutečně? Tak pojďme dál. Co Elsa? Na tu jsi také zapomněl?“

„Ne.“ Espace se mimoděk zamračil a zaťal zuby. Právě o Else se teď nechtěl s nikým bavit, protože sám si ještě nebyl jist, jak to vlastně je.

„A byl jsi za ní?“

„Ne, nebyl.“ Espace odpovídal, protože cítil, že otázky tu nejsou jen tak pro nic za nic. Ale to také nic neměnilo na skutečnosti, že už dostával vztek.

„Samozřejmě, že jsi za ní nebyl. A já vím proč. Konečně, ty to víš taky.“

„Co?“

„Že by tě nechtěla vidět. Takového, jaký jsi teď, tě přece nezná. Takový pro ni neexistuješ. Vždyť ty ses bál ji uvidět. Nenamlouvej si, že miluješ Zemi! Máš prostě strach.“

„Tak dost!“ Espace zaťal ruce do opěradel křesla a naklonil se dopředu. „Dost! Rozumíš?!“

Royd se odmlčel, něčemu se usmál a řekl:

„My všichni milujeme Zemi…“

Pak bylo ticho.

Espace se usilovně snažil vzpomenout, kde už toho člověka viděl. Co vlastně od něj ten chlap chce?

„Aby sis vzpomněl!“

„Cože?“

„Aby sis vzpomněl a aby ses vrátil! Potřebujeme tě… Ale vrátit se můžeš, jen budeš-li sám chtít.“

„Kam se mám vracet?“

Royd neodpověděl a položil další otázku:

„Co si vlastně ještě pamatuješ z doby před půlrokem? Myslím z toho, co bylo, než jsi přišel sem, do téhle horské… tohohle Skalního hnízda?“

„Elsu…,“ řekl Espace tiše „Ale to už je dávno…“

„A dál?“

„Dál?“

„Co si ještě pamatuješ?“

„Přání vidět Zemi.“

„Dál?“

„Dál už nic. Vůbec nic.“

„A nechceš si vzpomenout?“

„Nevím…“

Espace si začal uvědomovat, proč se stranil lidí. Proč před nimi utíkal. Ano, utíkal před nimi! Dokonce ani k Else se nepřinutil zajít.

„Vlastně chci. Jenže se bojím. Muselo to být něco… něco hrozného.“

„Něco hroznějšího by sis už těžko vymyslel.“

Royd cítil, že ho Espace začíná respektovat a tón jeho řeči se změnil. Neradil, ale s taktem a dokonce s jakousi láskou velel:

„Seber se a půjdem!“

„Kam?“

„Za Kirillem.“

„Za Kirillem? Já žádného Kirilla neznám. Je to daleko?“

„Asi tři hodiny letu. A Kirilla jsi znal.“

„Znal?“ podivil se Espace.

„Ovšem. A nejen Kirilla. Musíme je sebrat všechny.“

„Proč?“

„Abychom se nemuseli stydět.“

Espace nic nechápal, ale přisvědčil:

„Dobrá. Já jsem připraven…“

Vyšli z hotelu a zamířili k parkovišti gliderů.

Byla už tma a nebe bylo čisté, plné hvězd. Royd se zastavil, zvrátil hlavu a dlouho se díval do zářivé bezedné tmy.

„Víš, co vlastně žene člověka do kosmu?“ zeptal se.

„Nevím. Já těm lidem nerozumím.“

„Láska k Zemi,“ usmál se Royd. „Pojďme…“

Volný dvoumístný glider našli téměř okamžitě. Royd odsunul kryt kabiny a pokynul Espaceovi na místo vedle sebe. Pak se glider vznesl a než si Royd vybral vhodnou trasu, viseli několik okamžiků bez pohybu.

„Proč vlastně za tím Kirillem letíme? Co tam budeme dělat?“

„Mluvit. Vlastně… mluvit budeš ty. Já bych si s ním popovídal sám, ale on mě nebude chtít vidět. Bude mít strach… Takže je to na tobě.“

„Ale o čem si s ním mám povídat? Vždyť ho vůbec neznám.“

„Znáš. A bavit se s ním můžeš, o čem chceš. Kdyby se ptal na mne, tak mu řekneš pravdu.“

„Jakou pravdu?“

„Že jsem za tebou přišel, a že jsem tam s tebou.“

„Snad bys mi měl říct něco víc. Takhle nevím, co mám dělat.“

„Možná že by to bylo lepší… Jenže jsem to už jednou zkusil a dopadlo to bledě. Náš milý Cruss mě div nedal zavřít do blázince. To víš, jemu by asi věřili.“

Espace se opřel do polštářů a zavřel oči, ale usnout se mu nepodařilo. V paměti začalo svítat. Uvědomil si, že si kdysi pamatoval všechno, a to ještě docela nedávno, před několika měsíci. Ale co to bylo? Co vlastně zapomněl? Něco, na co se snažil zapomenout? Ale to znamená, že chtěl zapomenout! Vždyť na Elsu nezapomněl. O ní si přece pamatuje úplně všechno. Dokonce i její tvář, její laskavé ruce a ústa. Vzpomíná si, jak se seznámili a pamatuje si i jejich rozloučení. Bez slz, bez výčitek. A přesto věděl, že tehdy ztráceli jeden druhého navždy. Ano, i na to si vzpomíná. Vyprovázela ho. Ale kam ho mohla vyprovázet? Kam od ní mohl odejít? A dokonce navždy! Co se to stalo s jeho pamětí?

Přece si musím vzpomenout, kam mě vyprovázela…!

Za celého půl roku ve Skalním hnízdě na to ani nepomyslel. A najednou mu to hlavou proletělo jako blesk: Kam ho mohla Elsa vyprovázet? A co ví o Else Royd? A jak to, že o ní vůbec něco ví? Jak to, že zná jeho? Hlava se odnaučila myslet a teď začala tupě bolet.

„Royde, kdo vlastně jsem?“

„Host z cizí galaxie,“ usmál se Royd.

„Nežertuj! Kde jsme spolu měli být?“

„Vždyť povídám: v jedné vzdálené galaxii.“

„Tak řekneš mi to?“

„Stejně bys mi nevěřil. Na to musíš přijít sám. Já ti můžu nanejvýš trochu pomoci. Konečně, je to i v mém zájmu.“

Začalo svítat.

Letěli ve výšce deseti tisíc metrů a dole se už dalo pod tajícími mraky leccos rozeznat. Sibiř. Espace tam nikdy nebyl. Jeho to táhlo spíš tam, kde bylo teplo. Znovu se podíval dolů a zimomřivě se zachvěl, i když klimatizace fungovala spolehlivě.

Přistáli kdesi na břehu Obu, poblíž malé vesničky.

Nechali stát glider na krajnici venkovské cesty, která mizela v borovém lese. Bylo osm hodin a z trávy se ozývali cvrčkové. Nad nimi se tiše přehnal nákladní glider s hranatými cisternami na mléko. V kabině seděla mladá dívka v bílém plášti a květovaném šátku. Něco na ně křikla, ale Espace ani Royd jí nerozuměli.

Vesnička byla čistá a uklizená. Patrové vilky stály po obou stranách ulice. Okna na jedné straně směřovala k řece a na druhé straně se dívala do lesa. Lidí bylo na ulici málo. Nejčastěji potkávali děti, které směřovaly s udičkami k řece. Na náves se tiše snesl pestře pomalovaný glider místních služeb. Vystoupil z něj jakýsi člověk a kamsi spěchal.

Espace s Roydem došli k motelu a zastavili se.

„Tak ke Kirillovi půjdeš sám,“ řekl znovu Royd. „Bydlí až tamhle na konci, v předposlední vilce na levé straně. „Já počkám tady,“ ukázal k restauraci.

„Ale já pořád nevím, co mu mám říct. Nebo se ho mám na něco zeptat?“

„To je přece jedno. Prostě si s ním popovídej. To je všechno.“

„Říkal jsi, že jsem ho kdysi znal. Měl bych tedy vědět, jak ho mám oslovit…“

„Říkat mu můžeš, jak: chceš.“

„Mám mu říct, že mě poslal Royd? Že jsi tady?“

„Proč ne?“

„Tak proč za ním nejdeš sám?“

„Protože by mě nechtěl vidět. Už jsem ti to říkal.“

Espace přikývl. „Nezkoušel jsi mu volat?“

„Ukaž ruku!“ řekl Royd. „Kde máš náramek s pojítkem?“

„Já… Asi… asi jsem ho někde ztratil. Ne, počkej! Zapomněl jsem ho ve Skalním městě. Stejně nefunguje.“

„Myslím, že Kirill je na tom stejně. Jestli už nemáš další otázky, mohl bys jít,“ řekl suše Royd.

Espace se vydal podél vilek a Royd zmizel ve dveřích restaurace. U předposledního domku se Espace zastavil a důkladně si ho prohlédl. Dům jako dům. Plůtek, vrátka se závorou a cestička ke dveřím. Otevřel vrátka a vešel. Ve dveřích stála žena s. unaveným výrazem ve tváři a tázavě se na něj podívala. Pozdravil.

„Můžete mi říct, jestli tady bydlí Kirill?“

„Ano, bydlí,“ přisvědčila žena. „Pojďte dál. Já jsem Anna.“

„Espace,“ představil se.

„Ne, to ne!“ zašeptala polekaně. „Přece ho neodvedete… On nechce… A já nemůžu…“

Espace mrzelo, že ji jeho jméno tak vyděsilo. Nechápal proč.

„Já ho přece nechci nikam odvést,“ uklidňoval ji. „Chci si s ním jen popovídat.“

„Ano, ovšem. Promiňte… Jsem po noční a na farmě došlo k nehodě… Jsem unavená. Ze všeho jsem hrozně unavená. Z čekání…“

„Můžu ho tedy vidět?“

„Jistě, samozřejmě. Jsou s Andrejkou dole u řeky, na rybách. Tady po té cestičce. Jen kousek… Je tam přistávací můstek. Mám ho zavolat?“

„Ne. Já tam zajdu sám. Jak ho vlastně poznám?“

„Vy ho neznáte?“ užasla Anna. „Vlastně ano… samozřejmě… Má bílý svetr. Bílý, úplně bílý.“

Počkala, až Espace zamířil dolů, a teprve potom vešla do domu.

Písečný břeh se svažoval k řece ve stupních, které tam zanechaly jarní vody. Espace uviděl dřevěný můstek a na něm dvě postavy. Asi čtyřicetiletého muže s chlapcem, kterému mohlo být tak osm let. Oba seděli na prknech a bosé nohy se jim kývaly nad hladinou. Splávky se ani nehnuly. Espace došel až k nim a hlasitě řekl:

„Kirille!“

Muž se obrátil, sykl a tiše řekl:

„Tak už je to tady… Vítej!“ dodal nahlas.

„Chtěl jsem si s tebou popovídat, Kirille,“ řekl Espace a v rozpacích přešlápl z nohy na nohu.

Chlapec chytil otce za rukáv:

„Tati, bere!“

„Tak ji zasekni, chlapče!“ řekl otec a po chvilce váhání přece jen vstal a bosýma nohama seběhl z můstku na písečný břeh.

„Tak o čempak se mnou chceš mluvit?“ zeptal se.

„Jen tak,“ pokrčil rameny Espace. „Jen tak si popovídat. Slyšel jsem, že jsme spolu měli někde pracovat. Víš o tom něco?“

Kirill se na něj podíval trochu nechápavě a trochu podezíravě.

„Já se tě ptám. Je to pravda?“ naléhal Espace.

„Možná. Proč ne? Svět je velký… Ty si na to nepamatuješ?“

„Právě že ne. Vůbec nic si nepamatuju.“

„Ani já si toho moc nepamatuju. Snad jsme se opravdu už někde setkali. Co já vím… Nesednem si? Nezlob se, že tě nezvu domů, ale Anna se zrovna vrátila z práce a je unavená.“

„Poslyš, Kirille, proč nemáš na ruce pojítko?“ zeptal se najednou Espace.

„Co…? A tak. Asi jsem ho nechal doma. Nač bych ho tahal s sebou. Stejně mě nikdo nevolá. Tady chodím s chlapcem na ryby, na houby, počasí nám přeje…“‚ Kirill se spokojeně protáhl a dodal: „Prostě je to fajn.“

„Se mnou se stalo něco zvláštního,“ začal váhavě Espace. „Půl roku jsem žil ve Skalním hnízdě. To je takový hotel na pobřeží, kam utíkají ti, kdo chtějí zůstat nějaký čas sami. Ale včera mě napadlo, že nevím, co se se mnou vlastně do té doby dělo. Já vím, vypadá to divně, ale věříš, že si vůbec na nic nevzpomínám? Dokonce včera jsem ani nechtěl vzpomínat… Docela jako bych spal. A dneska? Kdybych si chtěl sebevíc vzpomenout – nemůžu. Mám takový pocit, že se mi paměť už už vrátí, ale chybí jí k tomu impuls. Možná…,“ obrátil se na Kirilla, „možná, že bys mi mohl pomoci…“

Kirill mlčel s očima upřenýma do písku. Pak se sehnul, sebral kámen a chtěl ho hodit do vody. Ale rozmyslel si to a zůstal sedět s kamenem v ruce.

„Nevím, jak bych ti mohl pomoci. Paměť je proradná, chlapče. A kdoví, možná, že je dobře, když na nic nevzpomínáš…“

Pak přece jen kámen hodil a vstal:

„No, popovídali jsme si a já půjdu…“

„Ano, popovídali jsme si…“ Espace vstal také a bez rozloučení zamířil po břehu k motelu, kde čekal Royd.

„Espace, počkej!“ zavolal za ním Kirill. „Kdo tě sem vlastně poslal?“

Tak přece! pomyslel si Espace a zastavil se. Přece jen něco ví. Pomalu se obrátil a řekl:

„Royd.“

Kirill mezitím došel až k němu.

„Royd? On je tady? On se vrátil na Zem?“

„Takže ho znáš Odkud?“

„Ano… Znám ho, chodili jsme spolu do školy.“

„… hm. A odkud znáš mě?“

„Tebe?“ zarazil se Kirill. „Tebe já přece neznám.“

„Tak odkud víš, že se jmenuju Espace?“

„Já to přece…“

„Oslovils mě tak přece.“

„Opravdu? To je asi jen náhoda. Podobáš se jednomu známému… A co… Royd?“

„Chce nás všechny vzít s sebou.“

Kirill pokýval hlavou a pak řekl:

„Nu co? Půjdu ještě posedět se synem…“

Espace se upřeně díval, jak se Kirill vrací k můstku. To je jasné, myslel si, Kirill ví o všem. A ne-li o všem, pak toho ví rozhodně víc než já. Jenže – kdoví proč – nechce o tom mluvit. Royd taky nechce nic říct. Dobrá, je tu ještě Elsa…

Royd na něj Čekal v motelu, jak se domluvili. Na nic se neptal, jen se na Espace tázavě podíval.

„Zná mě. Docela jistě mě zná. Oslovil mě jménem, i když jsem se mu nepředstavil. Ale najednou se uminul a nechtěl o ničem vědět. Tebe taky zná. Prý s tebou chodil do školy. A když jsem mu řekl, že jsi tady. pořádně to s ním hnulo.

To je problém, Royde. Ty mi nechceš nic říct, protože jsi přesvědčen, že bych ti nevěřil, a Kirill se něčeho zřejmě bojí. Co se dá dělat? Nějak se v tom budu muset rozebrat sám. Asi poletím za Elsou.“

„Nesmysl! Vyhnala by tě. Hergot, věř mi, že pro ni už neexistuješ. Prostě nejsi. Tak proč ji máš znovu mučit. A bez nás se stejně v ničem nevyznáš.“

„Andrejko!“ zavolal Kirill na syna. „Dej pozor na udice! Já si potřebuju někam zaletět.“

„Vrátíš se brzy?“

„Ještě nevím… Ale vynasnažím se.“

Kirill vyběhl k domu a vešel. Anna seděla v pokoji unavená, bez vůle. vylekaná:

„Co teď, Kirille? Co jsi mu řekl?“

„Nic. Nic jsem neřekl… Prostě mi byla hanba. Já už takhle nemůžu dál, Anno. Půjdu za nimi.“

„Já vím. Celou dobu jsem to čekala… a tolik jsem se bála.“

„Chceš snad být ženou zbabělce? A co Andrejka? Co až se jednou zeptá, jak to, že jsem tady?“

„Ale vždyť nás máš rád. Všechno, tady máš rád, celou Zemi…“

„Promiň, Anno.“ Přistoupil k ní a pevně ji objal. „Odpusť!“

Vyšel rychle z domu a zamířil k motelu. Když uviděl Espacea a Royda, nevydržel to a rozběhl se:

„Royde! Jdu s vámi.“

Když k nim doběhl, usmál se a položil obě ruce na Roydova ramena:

„Buď zdráv, kapitáne! Jdu s vámi,“ opakoval. „Co se dá dělat, jdu s vámi.“

Royd se s ním přivítal poněkud odměřeně, ale podal mu ruku a řekl:

„Spoléhal jsem na tebe, Kirille. Moc jsem na tebe spoléhal.“

Espace se na ně díval trochu udiveně a cítil se všelijak. Oni si rozuměli, a on…?

„Promiň, Espace,“ obrátil se k němu Kirill. „Promiň. Samozřejmě, že tě znám. Už jsem sice začal zapomínat, ale víš, kolik by muselo uplynout vody, než bych na tebe dokázal zapomenout?“

„Kdybys opravdu chtěl, zapomněl bys na všechno taky,“ řekl Royd. „Teď poletíme za Crussem. Ostatní musíme hledat.“

„Cruss?“ zamračil se Kirill. „Na toho se nepamatuju. Ten byl taky s námi?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Royd. „Navigátor. Víš, že mě málem nechal zavřít do blázince? Ale teď už jsme na něj tři…“

„Ano, ovšem, Cruss! Už si vzpomínám. A taky se u mě jednou zastavil Vsevolod. Mám dojem, že se chtěl vrátit, ale jistě to nevím.“

„Víš aspoň, kde je?“

„Pracuje někde v Ústavu pro čas a prostor. Dělá tam vedoucího laboratoře. Už cestou začal na tom problému pracovat. Poletíme za ním?“

„Ano!“

„Už jste snídali?“

„Ne,“ řekl Espace. „Mimochodem, tak mě napadá, že jsme ani nevečeřeli.“

„To je ovšem peklo. Nechcete se zastavit u mě doma?“

„Ne!“ zarazil ho Royd. „Sníme si něco v restauraci. Nebudeme ztrácet čas.“

Když se usadili, řekl Kirill:

„Nikdo z nás nemůže mít normální osobní pojítka. Vyškrtli nás z evidence a pochybuji, že někdo požádal, aby ho znovu zařadili. To už by se o něm přece vědělo. Ale každý z nás by měl mít palubní pojítka. Jeden s druhým se přece můžeme dohovořit. Nebudeme přece pořád spolu… Kolik jich tam vlastně zůstalo, Royde?“

„Jedna!“

„Sama? To je peklo. Každý si zřejmě myslel, že on je poslední. A zatím odešli všichni…“

Espace nerozuměl zhola ničemu, Royd nebo Kirill mu to jistě časem vysvětlí. Ale zatím se musí snažit vzpomenout si sám.

Tak třeba Royd. Teď už byl Espace přesvědčen, že ho kdysi znal, že spolu opravdu pracovali. Jeho hlas i způsob jednání mu byl stále povědomější, Kirill ho oslovil kapitáne. Ale kapitán čeho? To neřekl. Lodní kapitán? Letecký? Nebo snad dokonce kapitán kosmické lodi? Hm! Že by on sám byl někdy námořníkem, či dokonce členem kosmické expedice?! To ne, to by si přece musel pamatovat. Kirill si také nepamatuje všechno… Třeba na toho Crusse zapomněl, i když „tam“ měl být s nimi. A co si pamatuje Cruss? Když mu Royd řekl, oč jde, zavolal na něj psychiatra.

„Proč by nám nezaregistrovali naše normální pojítka?“ napadlo ho.

„Protože už jsou jednou zaregistrována. Nechápeš? Naše čísla jsou obsazená a nová nám nikdo nevydá.“

Chýlilo se k polednímu.

„Potřebujeme glider,“ obrátil se Royd ke Kirillovi. „Můžeš ho sehnat?“

„Jistě. Ale trvalo by to nejmíň hodinu. Vy jste nepřiletěli?“

„Přiletěli, ale dvoumístným.“

„Tam se tři klidně vejdou. Někdo se ovšem bude muset natáhnout vzadu. Aspoň se vyspí.“

„Tak ať se vyspí Espace,“ řekl Royd.

Espace neměl nic proti a tak se vmáčkl do glideru, který na ně pořád ještě čekal na kraji cesty.

„Asi tam přiletíme moc brzy,“ poznamenal Kirill. „Vsevolod bude ještě v ústavu. Snad bychom mu měli poslat telegram.“

Royd přikývl.

Espace začal usínat a před očima se mu začaly míhat zářivé body v bezedné temnotě. Zřetelně ucítil na rtech slanou pachuť. Zdálo se mu, že se nad ním sklání ženská tvář ozářená úzkým paprskem světla. Mezi jejich tvářemi však byla nějaká překážka a Espace se začal propadat do děsivého prázdna…

„Probuď se, Espace! To jsem já, Verona. Slyšíš? Probuď se!“

Znovu se začal probouzet.

Viděl před sebou dvě siluety, mezi nimiž svítily nějaké přístroje. Nad hlavou mu zářily hvězdy.

„Verona?“ zašeptal.

„Co jsi říkal?“ zeptal se Royd přes rameno.

„Verona,“ opakoval Espace.

„Verona? Ty si vzpomínáš na Veronu?“

„Teď jsem ji viděl. Copak ona tu není?“

„Verona tam zůstala. Sama! Rozumíš? Vzpomněl sis ještě na něco?“

„Ne. Jenom jak se na mě dívala a říkala, abych se vzbudil. Á kolem byla tma plná svítících bodů, jako když tam poletují mušky. To je všechno. Nevím proč, ale její tvář se nemohla přiblížit k mojí. Něco tam vadilo. Víc jsem neviděl.“

„To byla přilba skafandru, Espace,“ Royd se odmlčel. „To si nevzpomínáš, že ti Verona zachránila život?“

„Ne…“

„Potkali jsme nějaké kosmické těleso a s Veronou jste se tam letěli podívat. Pak došlo k výbuchu. Tebe to dost pomuchlalo… Nevzpomínáš si?“

Espace jen zavrtěl hlavou:

„To znamená, že jsem byl někdy v kosmu,“ dodal po chvíli. „Vidíš, to mě ani nenapadlo… Někde v Pásu asteroidů?“

„Kousek dál,“ usmál se Royd.

„A co se stalo s Veronou? Ona tam zůstala?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Royd. „Ale dobře, že sis začal vzpomínat. Aspoň nám uvěříš.“

„Já vám budu věřit i teď.“

„Počkej, až se setkáme s Vsevolodem. Poslali jsme mu telegram. Bude nás čekat doma. Je to někde na břehu Hudsonu. Za chvíli tam budeme.“

Glider začal opravdu klesat a za okamžik dosedl na osvětlené parkoviště uprostřed borovic. Royd odsunul příklop a všichni tři se vysoukali ven. Espace se protáhl s dlouhým zívnutím. Moc pohodlné to v zavazadlovém prostoru nebylo.

Ze tmy se vynořil člověk. Byl menší než Espace, ale širší v ramenou. Jeho ruce prozrazovaly ohromnou sílu. Utíkal a komicky přitom rozhazoval rukama.

„Vítejte, vítejte!“ křičel. „To je přece Royd. A Kirill… A tohle…? No ovšem, to je přece náš malý Espace! Vítejte, kluci! Pojďte honem. Už jsem postavil na kafe. Pojďte, jsem doma sám. Byl tu sice jeden známý, ale poslal jsem ho pryč, aby nás nerušil. A tady máš svůj náramek s pojítkem. Espace. Přišlo to odpoledne jako pirátská známka. Vůbec jsem nechápal, co mi to poslali. Ani nevíte, jak jsem rád, že vás vidím.“

Zamířili k domu.

Espace se podíval na lesklý náramek a na hladké sponě si přečetl: „Espace – Prometheus-6“.

Hřmotného Vsevoloda bylo všude plno. Jedna stěna pokoje byla ozdobena poličkami s nejrůznějšími druhy kaktusů. Káva byla skutečně vařící.

„Tak se posaďte, chlapci… Čtyři židle pro čtyři chlapy. Jako by tu čekaly. I stůl má čtyři rohy. To je náhoda, co?“

„Vsevolode,‘’ přerušil ho Royd, „my tři jsme se rozhodli vrátit.“

„Moment, já jsem ještě nic nesliboval,“ zaprotestoval chabě Espace.

„To je fakt, ale jsi slušný kluk. Takže, můj milý,“ obrátil se Royd zase na Vsevoloda, „my jsme se rozhodli vrátit…“

Chvíli bylo ticho.

„Půjdeš s námi?“ zeptal se konečně Royd.

„Že se ptáš! Třeba hned. Skořápka je tamhle v koutě připravená. Vypijeme kafe a můžeme se vydat na cestu. Radši dokud je ještě tma, abychom nevyděsili místní kočky.“

„My to myslíme vážně. Vsevolode,“ řekl Kirill.

„Já to myslím taky vážně. A co kafe? Až se dovíte, kdo ho vařil, tak na vás půjdou mdloby.“

Royd, Kirill i Espace mlčeli.

„Co tak koukáte? Řekl jsem, že jdu s vámi, tak o čem se máme ještě bavit? Vypijeme to kafe a můžeme vyrazit. Zatím mi můžete vyprávět, jak to bylo s vámi. Espace a Kirill – vím, ti odešli se mnou. Ale co ty, Royde?“

„Já jsem tady teprve čtrnáct dnů. Ale dali jste mi zabrat Zalezli jste jako krysy. Espace jsem sotva našel. Kde bydlí Kirill, jsem věděl už dřív… Vsevolode, teď už tam zůstala jen Verona.“

„Verona…? Na tu si nějak nevzpomínám.“

„Nevadí. A co bylo s tebou?“

„Nic zvláštního. Chtěl jsem přijít na to, co se vlastně stalo. Nejdřív jsem se vydal na Akademii. Mám nápad, povídáni. Cestovat do vzdálených galaxií by se dalo jako na víkend. A víte, že se ani nesmáli? Rovnou se mnou vyrazili dveře. No, a pak jsem se chvíli jen tak potuloval a nakonec jsem se usadil tady. Sehnal jsem si místo v Ústavu pro čas a prostor, kde jsou na rozdíl od Akademie, nápadům přístupnější. Potíž byla v tom, že jsem si zaboha nemohl vzpomenout, jak jsem na ten nápad přišel. A pak, když jsem to začal počítat, vylámal jsem si na tom zuby. No ostudy pytel. Co vám mám povídat. Přesvědčovat? Ujišťovat? Koho? O čem?“

Pak jsem jednou přišel domů, a ona tady. Ten její, myslím její muž, si našel jinou hned, jak ji vyprovodil…“

„Ale čí muž?“ nevydržel to Kirill.

„Jak to, čí? Copak vy to nevíte? Já myslel… Vždyť jsem šel do expedice hlavně kvůli ní. No přece Zeňka!“

„Ty lháři!“ ozvalo se od dveří. „Že tě huba nebolí! Tak já jsem přišla za tebou!“

„Žeňo!“ zvolal Royd.

„Jevgenije! Poslal jsem tě k sousedům. Aspoň na pět minut. Tohle je záležitost pro chlapy. Potom bych tě zavolal…“

„Ty určitě, chlape prolhaná. A co ty, Royde? Přece jsi nepřišel jen tak na návštěvu. Vítej, Kirille. A tohle…? Espace!“

„Správně,“ přisvědčil Kirill. „Ale já se musím přiznat, že si na tebe skoro nevzpomínám. Všechno je jako v mlze.“

„To je normální,“ řekl Vsevolod. „Já se napřed taky na nic nepamatoval. Jako bych se právě vylíhnul. Ale pak mi to nedalo. Herdek, něco přece muselo být předtím! Leccos mi napověděla Žeňa, na něco jsem si vzpomněl sám. A když jsem se rozhodl, že se vrátím, vzpomněl jsem si úplně na všechno. Nebo jsem se chtěl vrátit, protože jsem si vzpomněl? Už nevím. Ale to je vedlejší. Já si myslím, že s tou pamětí je to prostě průvodní jev. Kdoví. Možná, že ani ne průvodní. Něco nás přimělo vrátit se a zapomenout odkud. Možná, že jsme někomu překáželi, že někdo nechtěl, abychom přišli na návštěvu. Co já vím! Ze začátku se pokoušeli nás zastrašit. Pamatujete na ten Espaceův malér? Mimochodem, spíš psina než katastrofa. A když to nevyšlo, našli si jiný způsob. Dost razantní, řekl bych.“

„Verona tam zůstala!“ připomněl Royd.

„Za těch pár dnů, co vás poslouchám…,“ začal Espace.

„Jakých pár dnů?“ přerušil ho Royd. „Ještě to není ani čtyřiadvacet hodin!“

„To nevadí. Ale tolik jsem pochopil, že jsme posádka Promethea-6, který startoval před třemi lety.“

„Věříš tomu?“ zeptal se Royd vážně.

„Sice tomu vůbec nerozumím, ale proč bych vám, nevěřil? Nebo je to nějaký nejapný žert?“

„Ne, není.“

„Ale co je s lodí? Ta se také vrátila?“

„Ne, Espaci. Loď pokračuje v cestě,“ řekl Royd. „A na palubě zůstala jen Verona.“

„Dobře, ale jak jsme se sem tedy dostali my?“

„To právě nevíme. Víme, co se stalo, ale nevíme jak. První symptom byl stesk po Zemi; To se pak stupňovalo, až se to změnilo ve strach, že ji nikdy neuvidíme…“

„Ale říkal jsi, že Verona zůstala.“

„Zůstali jsme dva. Nakonec jsme losovali, kdo se sem vrátí. Já jsem byl přesvědčen, že sami se nevrátíte. Někdo se tedy musel pro vás vypravit.“

„Blbost!“ řekl Vsevolod. „My s Žeňou už máme spakováno.“

Žeňa přikývla:

„Když jsem se vrátila, šla jsem za manželem. Kam bych taky šla? Jenže toho jsem jen vyděsila. Není divu. Věděl přece, že mě už nikdy neuvidí. Nebo si to aspoň myslel… Tak si našel jinou… A když jsem mu to vysvětlila, dost se mu ulevilo. Vždyť jsem nemohla dokázat, že já jsem já, že jsem jeho žena. Oficiálně jsem byla s expedicí Prometheus-6, a tak jsem nemohla být – – prakticky ani teoreticky – tady na Zemi. Prostě, našel si jinou a mně ani dceru neukázal. Vem ho čert! A tak jsem hledala Vsevoloda. Potřebovala jsem někoho, aby mi pomohl…“

„Takže je nás pět. Cruss by měl být šestý. Ví někdo, kde by mohli být ostatní?“ zeptal se Royd.

„Já vím o Santě,“ řekla Žeňa. „Ale myslím, že je zbytečné ji přemlouvat. Pokud vím, tak se znovu vdala.“

„Koho si vzala, prosím tě?“

„Nevím. Ale snad bychom ji mohli zavolat,“ otočila diskem na svém náramku. Disk se nerozsvítil. Ještě několikrát opakovala volání, ale bezvýsledně.

„Tak bychom mohli zkusit třeba Robina.“

„Co je s ním?“ zeptal se Kirill,

„Nevím. My jsme ho neviděli. Ale jednou nás volal sám.“

„Tak to zkus,“ řekl Royd.

Žeňa znovu otočila diskem a za chvíli se na něm objevila Robinova tvář.

„Copak je, Žeňo?“

„Robine, Royd by si s tebou rád popovídal.“

„Tak ať spustí,“ řekl Robin bez valného nadšení.

„Buď zdráv, Robine…“

Robin jen pokývl hlavou.

,,… já tady nejsem sám. Je tu ještě Espace a Kirill. Všichni jsme se rozhodli vrátit se na Prométhea. Takhle to přece nemůže zůstat. Teď už je tam jenom Verona. Já vím, miluješ Zemi, ale to my také. Můžeš namítnout, že pro mě je to snadné. Že tady nikoho nemám. Ale já taky miluju Zemi. A právě proto musíme letět dál!“

„To není tak jednoduché, Royde! Nejde jen o naši expedici. Ta musí přinést nějaké výsledky, něco nového. A na to jsme přece narazili. Žádný jiný objev se tomu našemu nemůže rovnat. Musíme to nějak předat lidem! Ale jak?

Já sám jsem byl třikrát na Vědecké radě a třikrát mi nikdo neuvěřil. Já už si nevím rady. Ale nějak je přesvědčit musíme. To je teď důležitější než návrat na loď. Vždyť posílají další expedici, Ale jakou bude mít cenu, když to s ní dopadne jako s námi? Když se nám to podaří, tak se vrátím s vámi.“

„Mě to taky napadlo.“ řekl Kirill. „Jenže jsem to ani nezkusil.“

„Když nevěří jednomu, myslíte, že neuvěří nám všem?“ zeptal se Vsevolod. „Tak jim teda padnem k nohám!“

„Kde vlastně jsi, Robine?“ zeptal se Royd. „Kde tě máme hledat? Poletíme společně ještě za Crussem. Volat se mu nedá. Náramek s pojítkem, pokud vím, nenosí.“

„Tak za tři hodiny u Crusse. Platí?“

„Samozřejmě!“

Disk na Ženině náramku pohasl.

„Moc radosti z nás nemá,“ řekl Kirill.

„Není divu. Ale on se aspoň pokoušel něco dělat. Na mě může mít vztek v každém případě,“ pokrčil rameny Espace.

„Kávu jsme vypili, takže můžeme vyrazit,“ řekl Vsevolod.

„Máme tady jen dvoumístný glider. Potřebujeme ještě jeden. Třímístný.“

„S Crussem už nepočítáš?“ zeptal se Espace.

„Cruss nežije někde v poušti,“ zamračil se Royd. „Dělá průvodce v Muzeu dobývání kosmu. Je kustodem v expozici – to se podržte – Promethea-6. Pucuje tam naše věci a vykládá, jací silní a stateční lidé odletěli na Prométheovi do kosmu. Samozřejmě, že taky vypráví o nějakém Crussovi, navigátorovi… Nechme toho.“

„Tak já objednám ten glider,“ řekl Vsevolod.

Muzeum bylo na předměstí Paříže.

Byla to obrovská skleněná budova a vedlo k ní široké schodiště, jako vždycky plné milenců, dětí a návštěvníků. Royd, Kirill, Vsevolod, Žeňa a Espace se připojili ke skupině, která si šla prohlédnout expozici Promethea-6.

Průvodcem byl opravdu Cruss. Byl znamenitý. Jeho řeč, to nebyl výklad, ale přímo hymnus na statečnost a hrdinství kosmonautů, mezi nimiž navigátor Cruss rozhodně nepatřil na poslední místo.

Návštěvníci si se zájmem prohlíželi vitríny, vnitřní vybavení kabin a technické sekce kopie lodi. Espace najednou uviděl tabulku s nápisem „Espace, palubní inženýr“. Vešel do kabiny a s údivem si prohlížel její zařízení. Nezdržel se, aby si na některé věci nesáhl.

Zpočátku se kosmonauté drželi stranou. Ale během výkladu se začali tlačit ke Crussovi, až mu nakonec stáli tváří v tvář.

Poznal je.

Zbledl a svůj chvalozpěv nečekaně ukončil. Když návštěvníci odešli, zůstal sám s posádkou Prométhea.

„Tak co, Crussi?“ řekl Royd. „Nemá smysl se tvářit, že nás neznáš. Rozhodli jsme se vrátit…“

„Já se jmenuji Antoni,“ řekl zarputile Cruss. „Je zvláštní, jak se podobáte posádce Prométhea. Nechcete se podívat na jejich fotografie?“

„My jsme posádka Prométhea!“ přerušil ho Royd, ale Cruss pokračoval:

„Říká se dokonce, že já sám se podobám jednomu z nich. Jak jste mne to oslovili? Cruss? Pozoruhodná náhoda… Ale proč tady stojíme? Pojďte, já vás zavedu k řediteli muzea. Zvláštní shoda…,“ zavrtěl hlavou a udělal krok stranou.

„Nech toho! My se vracíme, Crussi. Všichni. Jdeš s námi?“

Cruss mlčel.

„Každý z nás měl důvod k návratu na Zemi,“ pokračoval naléhavě Royd. „Ale nikomu z nás to nepřineslo ulehčení. Jen stud a vědomí nesplněného úkolu. Sami sobě jsme povinni se vrátit!“

„Zajímavé. Opravdu jsem vás se zájmem vyslechl. Jenže kdo vám uvěří, že jste posádka Promethea-6? Ten je teď někde dvacet parseků daleko. Kdo vám to uvěří?“

„Nedělej si starosti! Máme dost faktů, abychom je přesvědčili.“

„Vy se chcete přiznat k takové zbabělosti?“

„Ano, přiznáme se k vlastní slabosti, a třeba zbabělosti, jestli chceš. Konečně, první jsi zmizel ty.“

„To není pravda! První byl Espace. Jen si vzpomeňte! A kdovíkolík jich bylo před ním…“

„Takže, milý Antoni.“ řekl s důrazem Vsevolod, „ty se prostě sluníš v záři vlastní slávy. Je to tak? Ovšemže je! To si myslíš, že s tím vystačíš na celý život? Spoléháš, že nikdo nemůže odhalit pravdu? Rozmysli si to, Crussi!“

„Ne! Nic si nebudu rozmýšlet. Vy přece nemůžete přiznat svou zbabělost.“

„Jdeme! Nemá smysl ztrácet čas.“

Odešli.

„Já si na něj vzpomínám.“ řekl najednou Espace. „Já si vůbec začínám vzpomínat.“

„Já taky,“ řekl Kirill.

K obědu se sešli ve dvě hodiny tradičního pozemského času. V příjemné jídelně bylo osm stolků. Lidé seděli po skupinkách a někdy si během oběda i několikrát vyměnili místo.

Normálně tam bývala živá, veselá nálada.

Teprve v poslední době se něco změnilo. Žerty a smích se úplně vytratily.

Dřív se o Zemi moc nemluvilo, i když na ni každý myslel. Ale teď se ozývalo pořád: ,… můj Andrejka…“, „… jednou jsem s bratrem…“, „… a moje žena povídá…“ Každého, kdo začal, ostatní obstoupili a dychtivě naslouchali. Dokonce kladli otázky, které by za jiné situace a v jiné době byly nepřijatelné.

To už byli na cestě třetí rok.

Stesk po Zemi, stesk po těch, které tam zanechali, byl stále palčivější. Letěli rychlostí, která se blížila rychlosti světla, a každý z nich věděl, že ti, o kterých hovoří, dávno zestárli a mnozí i zemřeli. Spojení se Zemí ztratili před řadou měsíců a k cíli byly ještě dva roky cesty.

Kapitán Royd změnil pracovní režim a denní řád. Snažil se ukládat posádce víc a víc úkolů a dbal na to, aby všichni byli co nejčastěji pohromadě. Ale k ničemu to nevedlo. Něco jiného bylo vědět, co je čeká a pak to pocítit na vlastní kůži. Stesk po Zemi byl stále nesnesitelnější. Posádka stále častěji žádala o dovolení opustit loď a hodiny se vznášet v bezedné osamělosti, třebaže se všichni tvářili, že je jim spolu dobře.

A pak se to stalo.

Bylo to při obědě a Robin, který do té doby neřekl snad pět souvislých vět, oznámil:

„Víte, že se mi narodila vnučka?“

Všichni zmlkli a s údivem se k němu obrátili. Vždyť kdyby se byla Robinovi skutečně někdy narodila vnučka, musela by teď být už dávno dospělá. A vůbec! Robin přece nemohl vědět, jestli se mu narodila vnučka nebo vnuk. Zbláznil se?

„Co na mě tak koukáte?“ rozhlédl se Robin kolem.

Všichni mlčeli. Potom vstal Royd, přistoupil k němu a podal mu ruku:

„Blahopřeju!“

Řekl to tak samozřejmě, jako by Robinova slova byla to nepřirozenější na světě. Ostatní se přidali. A Robin tam seděl, šťastný a spokojený a docela vážně přijímal jejich gratulace.

Royd odešel do své kabiny.

Druhý den byla nařízena lékařská prohlídka. Všichni, snad kromě Robina, věděli, že je to kvůli němu. Žeňa ho prohlédla, jak nejlépe mohla, ale musela konstatovat, že je docela normální. Jen ta vnučka! Narodila se mu vnučka a z toho nemínil slevit.

Chvíli byl pokoj, ale pak to začalo znovu.

Tentokrát s tím přišel Tressy. Prostě oznámil, že na Zemi se chystá vyslání Promethea-7. To by nebylo tak zvláštní, že poletí Prometheus-7 a pak osm a další, to věděl každý. Jenže nikdo nemohl vědět, kdy poletí! A Tressy to věděl a řekl to, jako by si to právě přečetl v novinách.

A hned další den řekla Žeňa Santě, že viděla svoji dcerku a Kirill požádal o změnu služby, protože si jeho syn Andrejka zlomil nohu.

Na lodi se dálo něco nepochopitelného.

Royd vyměnil Kirillovi službu, Kirill si vzal skafandr a vyšel z lodi. Nevrátil se celé dva dny…!

Zásoby kyslíku v nádržích mu mohly vystačit na dvacet čtyři hodiny. Ale vrátil se jakoby nic a oznámil, že všechno je v pořádku a lékař že tvrdí, že zlomenina nezanechá žádné následky.

Royd zkontroloval jeho kyslíkové láhve. Vlastně už ho ani nepřekvapilo, když zjistil, že jsou prakticky plné.

Nezbývalo, než si promluvit s Kirillem.

Pak si pozval ještě Robina, Tressyho a Santu. Žeňa a palubní inženýr Espace přišli sami. Nakonec svolal Royd celou posádku.

Bylo to k nevíře, ale dalo se o tom už těžko pochybovat. Sedm členů posádky Promethea-6 bylo v poslední době několikrát na Zemi.

Začalo to skutečně Robinem. Jeho osamělé výlety do kosmu pro něj byly jako droga. Nikdo ho nerušil v jeho vzpomínkách na Zemi, na ženu a dceru, které už asi nikdy neuvidí. Pocit nepřemožitelného stesku byl tak silný, že se téměř nedivil, když zjistil, že stojí uprostřed své pracovny – doma na Zemi. Pravda, uvědomil si nesmyslnost celé situace a trochu vystřízlivěl. Stál uprostřed pokoje v nemotorném skafandru a uvažoval, co dál. Nakonec se rozhodl, že počká s vyjasňováním tohoto jevu na vhodnější příležitost a zatím využije vlastního nečekaného faktu.

Nejprve bylo nutné zbavit se skafandru.

Potom opatrně otevřel dveře a zaslechl dětský pláč: Trochu ho to překvapilo. Pak zaslechl hlasy své ženy a dcery a z jejich řeči pochopil, že se mu narodila vnučka.

Stál dlouho u pootevřených dveří, ale vejít se neodvážil.

Potichu zavřel, oblékl skafandr a… aniž si uvědomil, jak se to stalo, byl opět v kosmu, nedaleko Prométhea. Vešel do přetlakové kabiny a vrátil se ke své práci. Mlčel. Ostýchal se prostě říci komukoliv o svém dobrodružství. Zdálo se mu to příliš nesmyslné. Až při obědě to nevydržel a jen tak, mimochodem, se pochlubil, že má vnučku. A protože se nikdo nedivil, létal už domů pravidelně.

Prakticky totéž se stalo i Tressymu, Santě a Kirillovi. Vlastně všem, kdo se čas od času vydávali na výlety mimo loď. Kirill prožil doma dokonce celé dva dny. Jeho žena nerozuměla ničemu z jeho zmateného vysvětlováni a pochopila jen fakt, že její Kirill, Kirill, který kdysi odletěl navždy, se najednou vrátil a je zase s nimi doma, a už ho nechtěla pustit.

Zdálo se, že se lidem na Prométheu ulevilo.

Ti, kteří už byli na Zemi, vyprávěli o svých zážitcích, a ti, kteří tam dosud nebyli, se začali chystat na cestu. Jenom Royd a Verona odmítli. Royd pro svůj pocit odpovědnosti a Verona se rovnou přiznala, že už by nenašla sílu se vrátit.

Vsevolod a Robin se pokoušeli najít nějaké rozumné reálné vysvětlení. Vycházeli z toho, že gravimetrické přístroje zaznamenaly výchylku ve chvíli, kdy člověk mizel a stejné anomálie se vyskytly při jeho návratu. Ale to bylo všechno.

Jejich práce postrádala dostatečné podklady a chyběl jim i plán a přesná metodika. Kromě toho se to zdálo být stále ještě příliš neuvěřitelné.

Mělo to snad něco společného s oblastí, kterou právě prolétali?

Nikdo nevěděl. Neměli dokonce ani zdání, kdy se tento jev objevil, jak dlouho potrvá a zda nezmizí.

Nakonec bylo rozhodnuto, že návštěvy Země se budou povolovat jen v přesně stanoveném pořadí a vždy jen na krátkou dobu. Současně bylo zakázáno brát s sebou cokoliv z lodi, a prozatím nenavazovat na Zemi jakékoliv oficiální kontakty. Royd věděl, že by mohl cesty na Zemi těžko zakázat, a rozhodl se proto využít jich dalšímu výzkumu.

Nějaký čas se zdálo být všechno v pořádku. Ted už se u členů posádky projevovala spíš netrpělivost při čekání na pořadí.

Ale pak se nevrátil Cruss.

Uplynul týden a po Crussovi ani památky.

Změnilo se snad něco? Znamená to, že cesty na Zem skončily?

Jako druhý zmizel Tressy.

To už začínalo být povážlivé.

Ale ani to nebyl konec.

V rychlém sledu opustili loď Espace, Kirill, Žeňa a řada dalších.

Co teď?

Z lodi už nikdo nevycházel a z těch, co odešli, se také nikdo nevracel. Zdálo se, že se zbytek posádky uklidnil. Jenže to byl klid před bouří.

Co se s nimi stalo? Nemohou se vrátit?

Mohli i zahynout..

A pak zmizeli nečekaně Vsevolod, Robin a Santa.

Takřka ochromený Prométheus pokračoval ve své cestě prostorem. Celou jeho posádku teď tvořili pouze Royd a Verona. Zajišťovali nejdůležitější práce a Royd mlčky čekal, kdy odejde i Verona. Sám zřejmě nepociťoval takovou touhu po Zemi jako ostatní. Ale přesto, že je chápal, nemohl jim prominout. Co se s nimi stalo? Vždyť je znal! Byl přesvědčen, že nikdo z nich by nebyl schopen dezertovat. Ne, tohle jim nemohl prominout ani jako kapitán, ani jako člověk…

Ale v koutku duše ještě doufal a čekal,

Uplynuly tři měsíce a na lokátorech Promethea-6 se objevila loď Prométheus-1. Royd se okamžitě pokusil navázat s ní spojení. Nikdo neodpovídal. Loď řídily automaty. Spolehlivě sice, ale bez kontroly člověka. Osmnáct hodin letěli paralelním kursem v odstupu několika tisíc kilometrů. Royd se nakonec rozhodl vypravit na jeho palubu.

Prohlédl loď a nemohl než konstatovat, že Prométheus-1 je naprosto v pořádku až na to, že tam není ani stopa po posádce. Jen skafandry chyběly. Jinak byla loď pustá a prázdná.

Seděl zamyšleně v kokpitu opuštěně lodi a najednou si uvědomil, že ani jeho posádka se už nevrátí.

Pochopil, že mu nezbývá, než se vrátit také.

Nejprve k Veroně a pak na Zem. Musí je přece najít a přesvědčit!

Verona zůstala na Prométheu sama.

Na Zemi našel Crusse, ale ten zapřel své jméno a odmítl se vrátit.

Kde hledat Kirilla sice věděl, ale tušil, že by to bylo stejně beznadějné.

Co teď?

Obrátit se na Radu? To nechtěl riskovat. Incident s Crussem ho přesvědčil o riziku takového kroku. Jenže kde má hledat ostatní?

Espacea našel celkem náhodou.

Že by to s Kirillem přece jen zkusil?

Předseda Rady znal posádku Prométhea osobně.

Konečně, nebyla to jeho vina, že Robina třikrát odmítli vyslechnout. Jestliže se celá ta záležitost jevila nesmyslně fantastická účastníkům expedice, jak se potom měla jevit lidem na Zemi!

„Neuvěřitelné!“ řekl předseda Rady, když Royd skončil svoje hlášení. „Skutečně neuvěřitelné. Ale to je zřejmě neoddiskutovatelný fakt, kterým se budeme muset zabývat. A to velmi důkladně!

Chápu vaše pocity a nesmírně si cením, že jste našli sílu přijít. Dovedu si představit, že jste museli překonat stud, strach i rozpaky. Hlavně strach, že vás nikdo nepochopí, že vám neuvěří.

Co teď budete dělat?“

„Vracíme se na loď. Myslím nás šest. Crusse nemá smysl přemlouvat. Ale někde na Zemi jsou ještě další členové posádky. Možná, že už sami hledají kontakty a chtějí se vrátit. Snad by se to mělo ještě zkusit.“

„Buďte bez obav, Royde, my je najdeme.“

„A pak…,“ pokračoval trochu rozpačitě Royd, „snad by nebylo nutné vydat oficiální zprávu o naší… zbabělosti…“

Předseda se usmál.

„Buďte bez obav. Konečně, tady nemůže být o nějaké zbabělosti vůbec řeč.“

„Takže to by bylo vyřízeno.“

„Ovšem.“

„V osm nula nula tedy navlékneme skafandry a s odstupem jedné minuty se budeme vracet.“

Royd uviděl Prométhea první.

Celou minutu čekal s napětím na Espacea. Objevil se přesně podle plánu. Za dalších pět minut se už všichni blížili k zářivému trupu své lodi.

Copak asi Verona? přemýšlel Royd.

Pomalu už začali rozeznávat jednotlivé detaily lodi, když se z jejího stínu odpoutalo pět skafandrů.

„Jste tady všichni, Royde?“ ozvalo se ve sluchátkách.

To není Verona, uvědomil si Royd.

„To je Santa!“ zvolala Žeňa.

A pak už byli zase všichni v jídelně, spokojeně si poklepávali po ramenou a jeden přes druhého vyprávěli své zážitky. Jen Verona stála mlčky stranou a v očích měla slzy.

„Kde jste se tady vzali?“ zeptal se suše Royd.

„Vrátili se,“ řekla Verona.

Royd se jen usmál. „Mimochodem, Verono. Od zítřka máš týdenní dovolenou zase ty. Uvidíš Zemi, děvče,“ dodal.

Ale Verona už Zemi neuviděla.

Zázrak návratů skončil stejně nečekaně, jako začal. Bylo to k ní kruté, ale Verona se držela a snad ani nezaplakala.

Když měla jednou službu v kokpitu, přišel za ní Royd a pohladil ji po vlasech.

„To ti posílá maminka,“ řekl. „Zapomněl jsem ti to vyřídit.“

A Prométheus se hnal dál za svým cílem…