Jaroslav Piskáček

Vesmírní detektivové

ŠÍP LETÍCÍ TMOU

1

„Jedině vy můžete tu záhadu rozlousknout!“ Prezident Akademie věd přejel pohledem z Heinricha na Roye. Heinrich pokrčil rameny, Roy se upřeně zadíval na Bojačkovy rty, jako by ho nesmírně zajímalo, jak se pohybují.

Bojaček pokračoval vzrušeně:

„Všichni truchlíme nad Redlichovou smrtí a já zvlášť, byl to můj přítel. Neznámý zločinec…“

„Vy se tedy domníváte, že se Redlich stal obětí zločinu?“ zeptal se Roy opatrně. „Jenže Altona je opuštěná planeta, ani nevíme, kde jsou její bývalí obyvatelé teď. A že Redlich před smrtí vyslovil jméno Arkadije Zamojského, to nic nedokazuje, protože členové expedice mají stoprocentní alibi.“

„Jejich alibi prokázali profesionální detektivové, kteří prozkoumali Altonu,“ poznamenal prezident, „a došli k závěru, že nešlo o zločin. Ale Redlich je mrtvý, to je fakt. My se domníváme, že je třeba vyslat do souhvězdí Lyry vědce, a ne detektivy. Když jste odhalili tajemství slavné Fermatovy věty, bude pro vás záhada Redlichovy smrti hračkou.“

Heinrichovi dělalo dobře, když někdo připomínal tento jeho a Royův skvělý úspěch. Ale aby si prezident nemyslel, že je ješitný, poznamenal ironicky:

„Dva vesmírní detektivové specializovaní na odhalování hlubokých tajemství času a prostoru.“

„Dva vědci,“ opakoval Bojaček suše. Bylo jasné, že žádnou výmluvu nepřijme. Roy, který si to uvědomil dřív než Heinrich, už nepolemizoval. „Dva výzkumníci, kteří mají značné zkušenosti s problémy kosmu a historie. Tady v těch deskách je zpráva vyšetřovací komise, která se vrátila z Altony. Tu si přečtěte. Linkový hvězdolet do souhvězdí Lyry startuje zítra o půlnoci. Myslím, že jste ještě nikdy nebyli v okolí Vegy. Určitě se vám tam bude líbit.“

2

Heinrich rozmrzele odhodil na stůl zprávu vyšetřovací komise. Detektivové z Kosmické správy byli příliš důkladní, než aby se jejich výtvor dal číst. Heinrich se s úšklebkem chytil oběma rukama za hlavu.

„Nenapuchla ti,“ uklidnil ho Roy. „Mimochodem já jsem si tu zprávu přečetl celou, a jak vidíš, žiju.“

Seděli v salónku nákladního hvězdoletu. Na obrazovce se rozestupovaly jednotlivé hvězdy a souhvězdí Lyry ponenáhlu zaplňovalo celou polokouli. Modrobílá Vega jiskřila tak oslnivě, že se na ni bez ochranných brýlí nedalo dívat. Altona, sedmá planeta v systému Vegy, byla viditelná jen s pomocí optických násobičů, ale dvě první, největší planety už byly na obrazovce vidět pouhým okem. Hvězdolet letěl rychlostí třistanásobně vyšší, než je rychlost světla. Na zadní obrazovce zahalovaly vzdálené Slunce oblaky hmotné plazmy, tryskající z anihilátorů náhradou za spolykaný prostor. Roy a Heinrich byli jedinými cestujícími a kapitán jim dal k dispozici salónek, téměř neustále prázdný – pracovalo se tu pohodlněji než v těsné kajutě.

„Že žiješ, to vidím. Ale jsi normální?“

„Hned se o tom sám přesvědčíš. Nejsem zastáncem prastaré metody záznamu písmem na papíru, ale pátrání má své tradice a ty je třeba brát na vědomí. Všechno podstatné zaznamenáme na pásek, abychom se už ke zprávě nemuseli vracet.“ A Roy začal vykládat obsah zprávy svými slovy.

Heinrich nejdřív poslouchal znuděně, ale potom ho to zaujalo. Royovi se nedalo upřít, že v každém sebekomplikovanějším problému dokázal najít to nejpodstatnější. Heinrich se kolikrát vztekal, když ho bratr usazoval, podrážděně vykřikoval, že Roy je mechanismus, jemuž je jakékoli nadšení cizí. Ale když se společně bádání chýlilo ke konci, přenechával Heinrich Royovi právo zveřejňovat výsledky – z jeho úst to znělo líp.

Heinrich naslouchal a prohlížel si bratra. Hlavní Royovou vlastností byl bohorovný klid. Ať mluvil o čemkoli, ať cítil cokoli, výraz jeho obličeje se neměnil. Blonďatý mladík s velkou hlavou, silným nosem a pevnými rty diktoval pomalu, téměř nezúčastněně jednotlivá, pečlivě vybraná slova. A Heinrich si uvědomoval, že třebaže Roy zkrátil vyšetřovací zprávu přesycenou frázemi snad na dvacetinu rozsahu, nevynechal nic důležitého.

„Budeme používat tohohle konspektu.“ Roy přistrčil Heinrichovi diktafon. „Písemná zpráva nám zůstane jako podklad pro další informace.“

Heinrich si přehrál záznam. Přístroj mluvil Royovým hlasem, ale dodával mluvenému slovu svou vlastní intonaci. Vyrovnanost, s níž mluvil Roy, se změnila v odosobněnost. Při takovém výkladu, zbaveném podrobností, vypadala tragédie na Altoně jasná. Jasná při vší své záhadnosti, pomyslel si Heinrich nevesele. Dostali skutečně neobvyklý úkol.

Altonu, sedmou planetu Vegy, obývaly kdysi rozumné bytosti, říkal přístroj. Jak tito obyvatelé vypadali, jakou měli úroveň kultury a kam se poděli – to všechno zůstává tajemstvím. Když na planetě přistála expedice Carpentera a Sidorova, objevila pouště, zbytky měst i kovové stavby neznámého určení. Obyvatelé opustili planetu přinejmenším před miliónem pozemských let, takže nyní byla v pozemském smyslu slova zcela bez života – žádná fauna, žádná flóra, ani baktérie… Carpenter nadhodil, že rozumná civilizace na Altoně nebyla povahy biologické, ale nějaké jiné. Poukazoval na to, že v troskách měst, navíc hodně odlišných od pozemských měst, nebyly objeveny plantáže, továrny na výrobu potravin ani kuchyňské nádobí. Dospěl k závěru, že altoňané nevěděli, co to je jídlo. Nezůstaly po nich ani knihovny, filmové archívy, obrazy, sochy, ani jiné doklady duchovní činnosti. Přitom záhadné kovové stavby, které se na planetě bez atmosféry skvěle dochovaly, stejně jako trosky měst nasvědčují tomu, že zmizelí obyvatelé museli být rozumnými bytostmi. Carpenterův zástupce Vasilij Sidorov s jeho závěry nesouhlasil. Jejich spor není dodnes rozřešen.

V současné době pracuje na Altoně druhá expedice vedená zmíněným Vasilijem Sidorovem. Jejími členy byli vědečtí pracovníci Anna Parkerová, Arkadij Zamojskij, Henri Charlouis a Fred Redlich. Před rokem, podle pozemského měření času, vyšel Redlich ven oblečený jako na dlouhou procházku. Bylo s ním udržováno rádiové spojení. Přístroje na dálku zaznamenávaly jeho biologické funkce – dech, teplotu, zásoby bioenergie, schopnost mozku a srdce. Asi po dvaceti minutách došlo u všech zaznamenávaných parametrů k prudkému zlomu. Současně Redlich vykřikl do mikrofonu: „Arkadiji, co to děláš?“ Jeho výkřik ukončilo zasténání: „Zamojskij mě zabíjí! Zabíjí mě…“

Všichni zbývající členové expedice včetně Zamojského byli tou dobou na operačním středisku. Sidorov vydal rozkaz jít na pomoc. Vpředu běželi Zamojskij a Parker. Redlich ležel asi dva kilometry od stanice. Byl už mrtvý – skafandr měl protržen čímsi ostrým… Poblíž mrtvoly nikdo nebyl, žádné stopy nebyly v okolí objeveny, což je přirozené, protože planeta je neobydlená a všichni členové expedice kromě samotného Redlicha byli na stanici.

Vyšetřovací komise soudila, že poškození skafandru, které způsobilo Redlichovu smrt, mohlo vzniknout náhodným zachycením o skálu nebo pádem meteoritu, a učencův předsmrtný výkřik připisovala na vrub halucinaci dohasínající mozkové činnosti. Meteority byly sice na místě smrti nalezeny, ale ty už tu ležely dávno. Ostré skály, které by mohly při pádu těla způsobit tak katastrofální poškození pevné látky skafandru, komise nikde v okolí neobjevila a nesporné alibi všech členů expedice dokazovalo, že nešlo o zločin.

„Poctivý závěr,“ poznamenal Heinrich, když diktafon zmlkl. „Hledali, nenašli – a tím se spokojili. Dokonce ani nezachytili stopu, jak se kdysi říkávalo.“

Na obrazovce se matně zaleskly malé planety Vegy – nejslabší byla tečka Altony. Kdykoli se Roy zamyslel, ztrácely jeho oči obvyklou zářivou modř. Nyní byly kalně vodnaté.

Roy začal pomalu:

„Detektivové z Kosmické správy vyšetřovali událost podle norem pozemského života. A v tom se dopustili chyby. Pozemské normy chování mohou být nepoužitelné v podmínkách jiných planet a jiných civilizací. Hledali nejpravděpodobnější vysvětlení katastrofy podle pozemských měřítek, jenomže případ se odehrál na Altoně.“

„Jestli tomu dobře rozumím, navrhuješ hledat nejnepravděpodobnější vysvětlení.“

„Je-li pravděpodobnost bezmocná, musíme hledat nepravděpodobnost, nic jiného nám nezbývá.“

„Nejnepravděpodobnější je, že Redlich vůbec nezemřel a že na Zemi přivezli mrtvolu někoho docela jiného.“

Roy na jeho posměšný tón nereagoval. Při úvahách se nevzrušoval jako Heinrich, naopak se uzavíral do sebe.

„Nejnepravděpodobnější je to, že měl Redlich pravdu a že ho skutečně zabil Arkadij, který v okamžiku vraždy byl docela jinde, mezi svými přáteli. A tuhle hypotézu předkládám jako výchozí verzi. A teď jsem ochoten vyslechnout námitky.“

„Jaképak námitky? Proti čemu? Docela normální rozdvojení osobnosti. Jeden Zamojskij klidně pracuje u ovládacího panelu, zatímco druhý dělá neplechu na skalnatých plošinách Altony.“ Heinrich se zasmál. „Royi, na tom něco je! Uznáme-li tvou verzi, zbude nám jenom zjistit, jak je takové rozdvojení osobnosti fyzicky možné. A to okruh pátrání značně zužuje.“

„Řekl bych, že ho to spíš rozšiřuje,“ odpověděl Roy zamyšleně.

3

„Ne,“ řekl Sidorov, „příčinu Fredovy smrti jsme nezjistili. Je pořád ještě záhadou.“

„Mluvím o meteoritech, o úniku plynu z kyslíkové láhve,“ upřesnil Roy.

„A mnoha dalších podobných věcech,“ dokončil náčelník expedice suše. „Opakuji, že ne! Nebezpečné faktory na Altoně neexistují. A i kdyby se objevily, naše automaty by je okamžitě zaregistrovaly.“

Arkadij Zamojskij, energetik stanice, dodal na vysvětlenou:

„Přístroje zapisují dokonce i kosmický prach. Ani sebemenší meteorit by nezůstal nezpozorován.“

Sidorov, vyschlý stařeček s vybledlýma očima pod hustým pichlavým obočím, se choval agresivně – odpovídal rázně a jízlivě. Přílet nové vyšetřovací komise bral jako osobní urážku – nevěřil, že by lidé ze Země dokázali rozluštit to, co se jemu a jeho pomocníkům rozluštit nepodařilo. Zamojskij, hezký mladík s chytrým obličejem a jemnýma pohyblivýma rukama, neklidně pohlížel hned na Roye, hned zase na Heinricha a tón jeho hlasu se co chvíli měnil – z klidného na vzrušený, občas v něm byly znát i rozpaky. Henri Charlouis, astronom a fyzik, tlustý a hlasitě funící muž, dával bez okolků najevo, jak ho to neustálé vyptávání k smrti nudí – při svých odpovědích málem zíval. Ze všech nejnapjatější byla Anna Parkerová, historička. Nebyla vyslovená krasavice, ale na první pohled čímsi uchvacovala. Do takové ženy je možné se zamilovat, usoudil Heinrich a se zájmem sledoval, jak Anna chvíli rudne, chvíli bledne. Špatně ovládanou impulsívností mu připomínala Albínu, jeho nevěstu, která zahynula před pěti lety.

Roy Zamojskému ponuře oponoval:

„Smrt bez příčin neexistuje. Odpadají-li vnější nahodilosti, zbývá jediné – Redlich měl pravdu a vrahem jste vy, Arkadiji.“

Zamojskij rozhodil rukama. Přesto však nedokázal potlačit rozechvění v hlase:

„To je logické. Ale vysvětlete mi, jak jsem mohl Freda zabít, když jsem byl tady, a on dva kilometry ode mne?“

„Takhle se jedna záhada vysvětluje vytvořením nové, neméně tajemné záhady.“ Sidorov nakvašeně pokrčil rameny. „My jsme tady mezi sebou probírali i tuhle verzi, že vrahem je Arkadij. Sám požádal, abychom jí prozkoumali.“

„A k jakému závěru jste dospěli?“

„Ke stejnému, k jakému dospějete zanedlouho i vy – je to nesmysl! Mimochodem, měsíc před touto událostí zachránil Fred Arkadijovi život. A své zachránce člověk obvykle nezabíjí.“

„Přesto bych rád, abychom tuto hypotézu probrali,“ řekl Roy. „A prosím, abyste ji nebrali jako urážku, ale jako výchozí bod, jehož správnost je třeba posoudit. Přistoupíme k problému Redlichovy smrti jako k vědecké, a ne kriminalistické záhadě.“

Charlouis opět zívl a znuděně se zadíval do zdi. Rozmluva probíhala v salónu zaplněném přístroji a panoramatickou obrazovkou.

„Za hodinu odcházím na planetu, tak bych prosil, abyste prvního vyslechl mne…“

„Nebudou žádné výslechy. Jen si společně pouvažujeme. Začneme tím, že u každého zločinu musíme najít motiv a způsob uskutečnění. Vražda je do jisté míry podložena, jestliže vrah svou oběť nenáviděl. Zabíjejí se přece nepřátelé, a ne přátelé.“

„Zabíjeli, kdysi,“ opravila ho rychle Anna. „Tento dávný způsob vyřizování účtů…“

„Vyšetřujeme možnost recidivy onoho dávného jevu a budeme ho popisovat někdejšími termíny. Tak tedy – nenáviděl jste Freda, Arkadiji?“

„Necítil jsem k němu žádné sympatie… Tedy alespoň do doby, než mě s nasazením vlastního života zachránil.“

„Vy jste se hádali?“

„Vlastně ne.“

„Co to znamená – vlastně?“

„Jednou jsme se pohádali.“

„Vyličte mi to podrobněji.“

„Nerad bych zabíhal do detailů.“

„Pro orientaci v případu je to důležité.“

„Je to vysloveně osobní záležitost. Týká se třetí osoby…“

„Tou třetí osobou jsem já!“ vmísila se do výslechu Anna. „A co je Arkadijovi nepříjemné říkat, můžu klidně povědět já. Freda napadlo, že se mi bude dvořit. Upozornila jsem ho, že naše vztahy mohou být jedině přátelské. Ale Fred byl jemně řečeno neodbytný…“

„Obtěžoval?“

„Ano. Jednou večer si počínal obzvlášť neomaleně… To jsme byli sami dva v tomhle salónu…“

„Je vám trapné o tom mluvit?“

„Ne, proč? Povím vám to. Zavolala jsem na pomoc Arkadije. Vběhl dovnitř a Fredovi vynadal. Když se rozzlobí, často nechodí pro slovo daleko… Fred poslouchal a ušklíbal se. Ty jeho grimasy mě vždycky popuzovaly. Dovedl se ušklíbat tak, jako by dával políček… Potom Fred řekl: Rytíř chvátá své milované na pomoc. To je přirozené. Jenomže správný rytíř by měl mít dvě základní vlastnosti… Na tom vlastně nezáleží, co říkal dál. Už jsem se zmínila, že Fred někdy jednal dost neomaleně.“

„Anna se mě nechce dotknout,“ řekl Arkadij. Zbledl, ale mluvil klidně. „Ty dvě základní vlastnosti, jak mi Fred vysvětlil, jsou odvaha a fyzická síla… Potom mě vystrčil ze salónu a varoval mě, že jestli vstoupím dovnitř, zpráská mě. Doslova tak to řekl… Musím vám sdělit, že Fred měl obrovskou sílu, a když dostal vztek, neznal míru. Stál jsem chvíli u dveří salónu, Anna už nevolala. Zanedlouho vyšel Fred a prohodil: Posloucháš za dveřmi? No, to jsi pravý rytíř!“

„Potom už jste s Fredem žádné nedorozumění neměla?“ zeptal se Roy Anny po krátkém odmlčení.

„Viděli jsme se denně. Choval se, jako by se nic nestalo.“

Roy se obrátil na Arkadije:

„Co jste po tom konfliktu dělal vy?“

„Vrátil jsem se k sobě na energetickou stanici, kde právě probíhala kontrola generátorů.“

„A dal jste se do práce?“

„Nemohl jsem se na práci soustředit. Dal jsem generátorům program se sníženou intenzitou a přemýšlel jsem o Fredovi. Příští den bylo navenek všechno normální. Před lidmi jsme spolu mluvili, dokonce jsme žertovali.“

„Víckrát už k hádce nedošlo?“

„Ne.“

„Za svou hrubost se vám neomluvil?“

„Samozřejmě ne.“

„A vy jste taky nepožádal za odpuštění těch svých příkrých slov v salónu?“

„Pochopitelně ne.“

„Povězte mi, jak vám Fred zachránil život.“

„Šli jsme společně ven. Zřítil jsem se do hluboké rozsedliny a spadl na mě balvan. Fred seběhl dolů a mezi skalami, které se na něho mohly sesypat, mě zvedl a vytáhl nahoru. Když jsem přišel k sobě, ležel vedle mě a vyčerpáním sotva dýchal. Jeden kámen ho udeřil do ramene, takže čtrnáct dní chodil s obvazem.“

Roy ukončil výslechy. Sidorov hostům navrhl, aby si prohlédli planetu. A že by seznamování s ní mohli začít celkovou prohlídkou na obrazovce. Charlouis odešel, po něm i Anna a Arkadij. V salónu zhasla světla a rozzářila se panoramatická obrazovka.

4

Nejprve na ní byly samé hvězdy, mezi nimi i vzdálené Slunce, drobounká hvězdička, pouhým okem sotva viditelná. Ze tmy začala vystupovat nejasná skvrna Altony, mrtvá skalnatá koule v kosmu… Obrazovka se postupně rozsvěcovala a Altona se roztahovala až za její okraje. Sidorov řekl, že stereosnímky planety byly získány z umělých družic vypuštěných nad Altonu.

„Většina jich obíhá. Ale nad některými lokalitami jsme umístili stacionární družice. Jejich úkolem je zaznamenat, dojde-li na lokalitě k nějakým změnám. Teď vám ukážu město, které je tu od nás nejblíž. I když v podstatě jsou všechna zdejší města stejná.“

Hromady ponurého kamení, které se na obrazovce objevily, si uchovávaly jen náznaky geometrických forem – pokroucené kvádry, pobořené pyramidy, zploštělé koule. Předměty si udržovaly původní hranatost a plochy lomu byly trvale čerstvé, protože na planetě neexistovala atmosféra. Rozlehlé nakupeniny trosek mohly nasvědčovat buď jakési neznámé dávné katastrofě, nebo nepochopitelným korozním procesům. Roy se zeptal, nepokládá-li Sidorov tyto haldy za města proto, že si představuje jejich někdejší pravidelnou geometrickou formu. Náčelník expedice namítl, že každé město je sídlem živých bytostí a že uvnitř těchto podivných kamenů jsou prázdné prostory natolik dokonalých rozměrů, že se nedají nazvat jinak než obytnými místnostmi.

„Našel jste tam nábytek nebo předměty denní potřeby?“

„Řekl jsem – prázdné prostory,“ odpověděl Sidorov zamračeně. „To znamená, že kromě prázdnoty tam nebylo objeveno nic. Ani stopa po nějakých výrobcích. A atmosféra, pokud vůbec někdy na Altoně byla, se rozptýlila do vesmíru už před milióny let.“

„A po tom všem přesto tvrdíte, že Altonu osídlovaly živé a navíc rozumné bytosti?“

„Ano, tvrdím. A v tom se zásadně rozcházím s Carpenterem. Carpenter je největší z hvězdoběžníků, jeho posláním je zaznamenávat na mapu planety. Kolumbus hvězdných světů. Ale tak nicotné objekty, jako jsou živé bytosti, už ho nezajímaly. Když se na nějaké planetě setkal s životem, svědomitě ho zaregistroval a dost. Můžete mi věřit, deset let jsem pracoval jako pomocník tohoto slavného astronauta. Myslitelem bohužel nebyl.“

„Pořád ještě v tom nevidím důkaz…“

„Počkejte. Ještě jsem o Carpenterovi neřekl všechno. Uznával za život pouze ty formy života, které se vyskytují v okolí sluneční soustavy, a za myšlení považoval jen myšlení shodné s naším. Přitom já připouštím existenci života zcela nepodobného našemu a rozum odlišný od lidského.“

„Neodpovídáte na mou…“

Kdykoliv se náčelník expedice rozčilil, nedaly se jeho oči považovat za bezbarvé. A rozčiloval se okamžitě, jakmile narazil na sebemenší nesouhlas.

„Řekl jsem, že máte počkat! To, co jsem na Altoně nazval městy, má zjevné prvky umělého původu. Vezměte si třeba tu mlhavost kontur. Vždyť všechno ostatní se tady vyznačuje ostrými hranami a rohy. Města jsou ve zdejším terénu něčím neobvyklým a život je mimochodem všude tvůrcem neobvyklých věcí. Podívejte se na ty stavby sami, a nebudou-li vám připadat jako umělé mechanismy, budu si myslet, že jste slepí.“

Nyní se na obrazovce vršily předměty podobné stařičkým strojům, jakých jsou v pozemských muzeích spousty. Bylo jich mnoho, celý hřbitov strojů rozestavených podle jakéhosi vnitřního řádu – továrna opuštěná svými budovateli, mrtvý závod…

„Ze slitiny kovů,“ odpověděl Sidorov na Royovu otázku, z jakého materiálu tyto agregáty jsou. „Obsahují nikl a osmnáct jiných prvků. Tady máte další důkaz umělého původu. Altona je kamenná, kdežto mechanismy kovové. A poměr jednotlivých složek slitiny se nikde neuchyluje ani o milióntinu procenta. Pozemské metalurgii se o takové přesnosti nikdy ani nesnilo.“

„Mám dojem, že vidím antény pro příjem,“ řekl Heinrich zahleděný do obrazovky. „A kousek vedle odrážeč rádiových vln…“

Náčelník expedice se ušklíbl:

„A když si uděláte procházku mezi těmi agregáty, objevíte kola, páky, kondenzátory, odpory, kabely a tisíce dalších známých a desetitisíce neznámých strojových součástek. Neznáme jejich určení a mrtvé agregáty nám svou práci předvést nemohou. Nezbývá než všechno svědomitě ofotografovat, popsat a poslat na Zemi k úvaze. Ať tam vymýšlejí hypotézy.“

Heinrich řekl zadumaně.

„Vymýšlet hypotézy je možné. Připusťme, že tyhle mechanismy sestrojily zmizelé rozumné bytosti. Ale čemu mohly sloužit na planetě, kde není voda ani vzduch?“

„Třeba nějak zajišťovaly životaschopnost Altoňanů.“

Sidorov vypnul obrazovku. Roy se zeptal, jaké vztahy panují mezi členy expedice. Sidorov je pokládal za normální. Když se pět lidí den co den vídá, lezou si sakramentsky na nervy. Přesto hádka mezi Fredem a Arkadijem byla za všechna ta léta zkoumání Altony jediná, k níž tu došlo. Navíc každý pracovník má svůj zvláštní vědecký obor, takže konkurence je vyloučena. A pochopitelně je každý ve svém oboru mimořádně schopný – lidi bez talentu by s takovou expedicí neposlali.

5

Když si Heinrich prohlížel album se snímky, na nichž byl zachycen Redlich, prohlásil, že být ženou, určitě by se do takového muže zamiloval. Redlichova krása byla nezvyklá – v pohublém, energickém, téměř drsném obličeji se smály vlídné oči. Mužnost se v něm spojovala s dětskostí.

Roy zaznamenával na diktafon souhrn faktů a celou řadu domněnek. Předtím oba bratři navštívili na planetě některá města i svéráznou továrnu. Měst bylo hodně, továrna jen jedna. Nepochopitelné stroje vypadaly zbrusu nové, i když byly bezpochyby vyrobeny před mnoha milióny let. Naopak města vzbuzovala dojem ruin – pokud to vůbec byla města.

„Řekni něco,“ požádal Roy, když dokončil diktování. „Největší záhadou na Altoně jsi teď ty. V salónu jsi po celou dobu neřekl ani slovo. Nechceš mě ohromit novou myšlenkou? Prahnu po nějaké absurditě.“

„Absurdita je v tvém souhrnu událostí,“ poznamenal Heinrich. „A v absurditě je i klíč k tajemství.“

„Nemohl bys to říct nějak srozumitelněji?“

„Arkadij mohl přát Fredovi něco zlého hned po hádce. Vztek mu zatemňoval rozum, uvědomoval si, že byl ponížen… Ale v té době Fredovi nijak neublížil. Potom mu Fred zachránil život a je vyloučené, aby člověk vůči svému zachránci podnikal nějaké nepřátelské činy, v tom souhlasím se Sidorovem. Načež Redlich umírá v době, kdy se jejich vztahy zlepšily. V tom je paradox a ten mi vrtá hlavou.“

„A co když je Arkadij člověk, u kterého se osobní urážka jen prohlubuje, když mu sok dokáže svou převahu tím, že mu zachrání život?“

„Nesmysl, Royi. Podívej se na Arkadije. Je to přece báječný chlapec, citlivý, výbušný, sebevědomý a upřímný. Anna má pravdu, Arkadij nežije za starých časů, kdy si lidé vyřizovali svoje účty osobní pomstou.“

„Máš jinou variantu na objasnění Redlichovy smrti?“

„Ne. A proto rozpracovávám tvou variantu, snažím se vycházet z toho nejnepravděpodobnějšího. Řekl jsi, že je u zločinu nutné zjistit motivy a způsob provedení. Ten způsob je záhadou. Ale je-li pachatelem opravdu Arkadij, jsou nemenší záhadou i motivy. Proč zabil Freda ve chvíli, kdy k němu cítil vděčnost a kdy se jejich přátelství znovu začínalo upevňovat? Fred vycházel do terénu denně a to, co se stalo tři měsíce po hádce, se mohlo přihodit kterýkoli den předtím. Kdyby bylo k vraždě došlo před zachráněním Arkadije, byly by její motivy pochopitelnější.“

„Zřejmě existují příčiny, pro které Redlichova smrt nemohla nastat dřív.“

„No právě. Jinými slovy, vzniká nová záhada – proč k vypořádání s Redlichem došlo tak pozdě?“

„A vychází to podle Sidorova – jedna záhada se řeší vznikem nové záhady.“

„Dokonce dvou záhad,“ poznamenal Heinrich ledově. „Mám tím na mysli, že při této verzi byl vrahem Arkadij, což je fyzicky nemožné. A za druhé si s Fredem vyrovnal účty v okamžiku, kdy už mu nemohl přát nic zlého, protože mu vděčil za záchranu života.“

Ozvalo se zaklepání. Do místnosti vstoupila Anna. Roy vyskočil a nabídl jí místo. Anna usedla a složila ruce do klína. Bledá tvář a nepravidelný dech prozrazovaly, že je vzrušena. Když se v salónu mluvilo o tomto případu kolektivně, chovala se mnohem klidněji. Teď se dívala jen na Roye. A Roy zdvořile vyčkával.

„Nevyrušuju? Vy jste asi…“

Mluvila tak rozpačitě, že jí Roy přispěchal na pomoc:

„Chcete nám říct něco důležitého, milá Anno?“

Teď už ovládla hlas, ale mluvila pomaleji než v salónu.

„Nevím, je-li to důležité. Pro mne samozřejmě ano. Neřekla jsem vám zatím nic o svém vztahu k Fredovi… Nechtěla jsem před všemi hovořit o svých citech.“

Opět se odmlčela a nervózně zaťala pěsti. Roy chvíli počkal a potom začal sám:

„Bratr a já asi víme, o co jde. Vy jste byla do Redlicha zamilovaná?“

Mlčky přikývla.

„A Arkadij miloval vás? A žárlil na Freda?“

„Litoval mě,“ řekla tlumeně.

Roy i Heinrich si vyměnili pohledy. Heinrich mladou ženu pozoroval a nevměšoval se do jejího rozhovoru s Royem. Ten jí začal klást otázky. Nemá v úmyslu vnikat do jejího soukromí, jeho služební povinností je vyšetřit činy a ne city, ale v nepochopitelné události na Altoně byly činy pravděpodobně diktovány city…

„Nehodlám nic tajit,“ přerušila ho Anna. „Proto jsem za vámi přišla. Věc se má tak, že jsem Arkadijovou nevěstou. A to už dávno, ještě než nás poslali na Altonu.“

Nyní hovořila volněji. Existovala jakási hráz, která bránila jejímu přiznání, a ona už ji překonala. Vyprávěla, jak se měsíc před odletem na Altonu seznámila s Arkadijem, jak se zalíbil on jí a ona jemu, jak váhali, mají-li veřejně oznámit svůj úmysl vzít se a tím se vzdát velmi zajímavé služební cesty, protože na vzdálené planety se manželské páry neberou, nebo odložit sňatek o tři roky, až na dobu po návratu z Altony. Arkadij ji přemlouval, aby zůstali na Zemi; o tom, že přece jen poletí, rozhodla ona. Slíbili si navzájem, že na Altoně nepřekročí meze přátelství. A slovo dodržovali. Nikdo by jim nemohl vytknout žádné porušení zákonů platných pro dálkové expedice.

Druhý rok se na Altoně objevil Fred Redlich náhradou za pátého člena expedice, který onemocněl…

Annin hlas se znovu ztlumil, pěsti se jí opět nervózně zatínaly. Střídavě rudla a bledla v obličeji. Fred Redlich byl člověk nepříjemného charakteru. Přispěla k tomu pověst skvělého znalce mimozemských civilizací, nadaného a odvážného vědce, navíc byl hezký, silný… Upřímně řečeno, na Zemi ho rozmazlili. Snadná vítězství u žen bral jako samozřejmost. A když se objevil na Altoně, dal jasně na srozuměnou, že zdaleka nehodlá dodržovat všechny zákony expedice. Pouhé přátelství s Annou mu nevyhovovalo. Jeho chování se ani nedá nazvat dvořením, lepší by byl výraz dobývání. Jednou mu pohrozila, že bude žalovat Sidorovovi. Fred se jízlivě zasmál: A vy myslíte, že mi to v něčem zabrání, Anno? Neodpověděla a odešla. Na chodbě ji dohnal, pevně jí sevřel ruku a zašeptal: Jděte za Sidorovem, prosím vás o to. Aspoň uvidíte, že jste mi dražší než všichni Sidorovové na Altoně i na celém světě… Tu noc Anna nezamhouřila oka. Pochopila, že se schyluje k neštěstí.

Roy řekl vlídně:

„Takže jestli se takhle choval, znamená to, že se do vás vážně zamiloval, Anno?“

Zavrtěla hlavou:

„Nezamiloval se, jenom vzplanul. Fred nebyl schopen seriózního citu, ten dokázal jedině vzplanout. Doopravdy zamilován byl pouze do archeologie. Kamenným bohyním, které nalezl na Zeji-2, věnoval víc vášně a času než všem svým milenkám dohromady. Památky dávných civilizací uchovával navždy v paměti, dokázal o nich s nadšením mluvit celé hodiny. Ale ženy se v jeho životě vynořovaly a zase mizely, leckdy si nedokázal správně vzpomenout na jméno té, do níž byl před časem zamilován, prohlížel si fotografie svých přítelkyň a jejich jména se mu pletla. Láska, která ho občas uchvacovala, byla prudká, bouřlivá, houževnatá, ale urážlivá. Taková láska ubližovala, bylo obtížné se jí bránit, nepřinášela žádnou radost.“

„Tohle všechno bylo předtím,“ ozval se najednou Heinrich. „Nepřipouštíte možnost, že setkání s vámi Freda změnilo? Že cit k vám byl poprvé v jeho životě vážný?“

Anna se otočila k Heinrichovi a dlouze se na něho zadívala, jako by nechápala, na co se ptá. Váhala, to bylo jasné. Heinrich znal odpověď na svou otázku a nepochyboval, že ji zná i ona. Chtěl si jen ověřit, kolik upřímnosti je v jejích replikách a dokáže-li být sama k sobě zcela poctivá. A když promluvila, Heinrich spokojeným pohledem dal Royovi najevo, že už se do jeho rozmluvy s Annou vměšovat nebude. Anna řekla přesně to, co očekával.

„Podívejte se na mě,“ řekla trpce. „Copak já se můžu rovnat těm krasavicím, kterým pletl hlavy? Ve srovnání s nimi jsem šeredka. Fred měl album, byli v něm přátelé a spolupracovníci z dřívějších expedic, milenky… Rád nám ho ukazoval, takže jsem mohla odhadnout, jaké místo bych mezi nimi zaujímala já. Ale nejde jenom o zevnějšek. Ani po duševní stránce jsem mu nemohla stačit… Fred se pohyboval mezi samými význačnými lidmi, muži i ženami. Hned jsem si uvědomila, že za nějakých pět let, až bude ukazovat na mou fotografii, pokud se vůbec do jeho alba dostane, řekne: A tohle je… ta… Táňa. Ne, myslím Mary… Strávili jsme spolu pěkné dva roky na Altoně. Ani nevím, proč jsem k ní tak rychle ochladl.“

Zhluboka se nadechla, aby potlačila vzrůstající vzrušení.

„Teď se vrátím k tomu večeru… No, k tomu, jak Fred řekl, že počká… Arkadij vrazil do salónu. Vzlykala jsem s hlavou na stole, on si ke mně klekl a utěšoval mě. Byla jsem z toho celá pryč, nemohla jsem se ovládnout. A navykládala jsem spoustu hloupostí. Přiznala jsem se Arkadijovi, že Freda miluju, že Fredova láska mě děsí a uráží, ale že nemám sil se tomu ubránit a že nepřestane-li naléhat, nevydržím. Už nebude dlouho čekat, už ne! vykřikla jsem v slzách. Dodnes si nemohu odpustit ten hysterický záchvat… Nikdy v životě jsem nepotkala tak velkorysého a něžného člověka, jako je Arkadij. Dokázal by mi prominout všechny chyby a nevyčíst mi je ani slůvkem, ale copak mi to dává právo ho takhle trápit? Pořád jsem mluvila a mluvila, až najednou jsem na něho pohlédla a zhrozila se, co to dělám. Jeho pohled byl strašlivý… ne, strašlivý ne, to je špatné slovo, spíš byl nějak zoufalý a odevzdaný. Hrozně jsem se lekla a začala jsem se omlouvat a prosit Arkadije, aby mi odpustil. Pohladil mě po vlasech a řekl velice tiše: Anno, odletíme z Altony! Podáme si žádost a odletíme. Jinak nás čeká velké neštěstí… Odpověděla jsem: Počkáme, Arkadiji. Jestli se nic nezmění, podáme si tu žádost… Pak jsme ještě chvíli mluvili, načež Arkadij odešel na energetickou stanici a já do svého pokoje.“

„Tu žádost jste si nepodali?“ zeptal se Roy pro úplnost.

„Nebylo třeba. Od onoho večera až do své smrti se Fred choval naprosto korektně. Myslím, že tehdy se začaly vyvíjet ony přátelské vztahy. Cit, kterým ke mně tak prudce vzplál, neměl dlouhého trvání.“

Rozhodně trval kratší dobu než tvůj cit k němu, pomyslel si Heinrich, když zaslechl, jak se jí hlas bolestně zachvěl.

Anna vstala.

„Nevím, jestli vám moje přiznání pomůže, ale mně se ulevilo. Prosím vás, neříkejte Arkadijovi, že jsem tu byla. Mám ho upřímně ráda, věřte mi. Mrzelo by ho, kdyby se dověděl, že jsem se vám přiznala ke svému vztahu k Fredovi. A já mu nechci ubližovat. A vám nechci lhát.“

„Arkadij se o našem rozhovoru nedoví,“ ujistil ji Roy cestou ke dveřím.

Když dveře zaklaply, vykřikl Heinrich vzrušeně:

„Royi, okamžitě sem pozvi Arkadije. Musíme s ním mluvit!“

„Musíme?“ opáčil Roy pochybovačně. „Slíbili jsme Anně…“

Heinrich netrpělivě mávl rukou.

„Všechny tvé sliby dodržíme. Tentokrát s ním budu mluvit já sám. A bude se to týkat jenom jeho a jeho činů, a ne Anniných citů.“

Roy zavolal Arkadije. Energetik expedice se dostavil během minuty.

„Nezlobte se, že vás zase vyrušujeme z práce,“ začal Heinrich. „Ale musíme si objasnit jednu důležitou okolnost. Dokážete si co nejpřesněji vzpomenout, co jste dělal, když jste se po hádce s Fredem vrátil na energetickou stanici?“

Arkadij pokrčil rameny. Vzpomenout si, co tenkrát dělal, je nesmírně jednoduché. Nedělal nic. Seděl před ovládacím panelem tak vysílený, že mu dělalo potíže i zvednout ruku. Nepřítomně se díval na tlačítka a přemýšlel o všem možném. V duchu i nadále Freda napadal, dokonce se s ním pustil do rvačky, povalil ho – zkrátka vyřídil si to s ním. Pomstychtivé tužby však zakrátko vyprchaly, ani jedna nepřerostla v čin. A ne ze strachu, že by dostal napráskáno (každá rvačka s Fredem mohla skončit špatně), ne, jednoduše proto, že fantazie uraženého člověka je jedna věc a skutečný čin je něco docela jiného.

„Od dětství mám ve zvyku kreslit si ve fantazii všelijaké obrázky,“ přiznal se energetik. „Když mi máma nařezala, představoval jsem si, že jsem z toho umřel a matka se nade mnou trápí a vyčítá si svůj čin. Nebo když jsem se pohádal s kamarádem, v duchu jsem se krutě mstil a tyhle představy pomsty mě pokaždé rychle uklidňovaly… Toho dětského zvyku jsem se bohužel až dosud docela nezbavil.“

„Takže vy jste tehdy seděl u panelu?“ zeptal se Heinrich.

„Tenkrát se právě zkušebně spouštěly generátory. Už jsem říkal, že pracovaly se sníženou intenzitou. Ověřovali jsme si hypotézu, že ta nepochopitelná továrna je energetické zařízení, a pokoušeli jsme se na ně zapůsobit elektrickými poli.“

„A jak pracovaly generátory o tři měsíce později, kdy se stalo to neštěstí s Fredem?“

„Tehdy jsme je pustili na plný výkon. Abychom mohli sledovat průběh experimentu, shromáždili jsme se všichni v hlavním sále – jinak obvykle pracujeme v samostatných místnostech. Ale ani naše mohutné elektrické toky žádný ze záhadných mechanismů neoživily.“

„Vy jste řekl, že jste v hlavním sále byli všichni?“

„Ano, byl s námi i Fred. Ale přestalo ho bavit pozorovat přístroje, oblékl se a vyšel ven. Potom se ozvalo volání o pomoc a výkřik, že ho zabíjím… Ale já v té chvíli seděl u monitoru.“

„Stačí. Děkuji, milý Arkadiji,“ řekl Heinrich. Arkadij odešel a Heinrich oznámil Royovi vesele: „Jak už se jistě domýšlíš, napadla mě senzační myšlenka. Jedna z těch, po kterých tolik toužíš. A potvrdí-li se, vysvětlí se všechny záhady. Řekl jsi Anně, že činy byly diktovány city. Ověří-li se můj předpoklad, ukáže se, že na téhle podivuhodné planetě citů existují i činy. Ale bude to chtít jeden nebezpečný experiment…“

„Kdysi se podobným věcem říkalo rekonstrukce,“ poznamenal Roy spokojeně, když mu Heinrich vysvětlil svůj nápad. „Spolehni se, udělám všechno, co potřebuješ.“

6

Na odchodu se Heinrich na Roye povzbudivě usmál. Generátory pracovaly naprosto spolehlivě, k žádné nepředvídané náhodě nemohlo dojít. Přesto byl Roy nervózní. Na poslední chvíli začal Heinricha přemlouvat, aby zůstal uvnitř, ale Heinrich jeho naléhání odmítl – bylo pozdě měnit program experimentu, a kdyby šel ven Roy místo Heinricha, mohlo by to ke starým nejasnostem přidat ještě nové.

S Royem zůstala uvnitř Anna. Dávala pozor, aby u generátorů neklesala intenzita výkonu. Sidorov, Zamojskij a Charlouis doprovázeli Heinricha. Bratři jim vysvětlili, že dnes chtějí oživit ony záhadné stroje a že jejich znovuuvedení do provozu bude lépe vidět ve tmě na planetě než na obrazovce.

Prosebný pohled Arkadije Zamojského a horlivost, s níž připravoval generátory k práci na plný výkon, hovořily jasněji než jakákoli slova o tom, kolik nadějí vkládá do úspěchu experimentu.

Nad Altonou se rozpoutala elektrická bouře – náboje vycházející z generátorů napájely povrch planety a kondenzovaly se na skalnatých hranách a výčnělcích. Čtyři lidské postavy kráčející tmou se změnily v jakési vybíječe. Škoda že tu není atmosféra, pomyslel si Heinrich a bedlivě se vhlížel do tmy před sebou, kde se rozkládal hřbitov podivných strojů. Byla by to nádherná podívaná, kdyby se takovéhle elektrické orgie rozpoutaly v pozemské atmosféře, kde by ionizovaly molekuly vzduchu!

A Heinrich, protože to předem netrpělivě očekával, si ze všech nejdřív všiml, že se od strojů přibližuje další lidská postava ve skafandru a s kopím v ruce. Neznámý se však pohyboval rychleji, než Heinrich předpokládal. Nekráčel, ale hnal se, téměř letěl.

„To je přece Roy!“ vykřikl Sidorov překvapeně do mikrofonu. „Jak nás dokázal předhonit? Zůstal přece na základně!“

„Zbraně!“ zavelel Heinrich a vytrhl elektrickou pistoli.

Nedokázal vystřelit tak rychle, aby předešel neznámého, který se s napřaženým kopím na něho vrhl. A kdyby byl nevěděl předem, k čemu dojde, nedokázal by před tímto prudkým výpadem uhnout. Později říkal, že to byl jeden z případů, kdy kratičké zaváhání může znamenat ztrátu života. Neznámý se velice podobal Royovi, a to bylo další nečekané překvapení. Jako by se to sám Roy náhle vynořil ze tmy a Heinrich nenašel odvahu vystřelit.

Zato vystřelil náčelník expedice, ale minul. Výstřely Charlouise a Zamojského se slily v jeden. Rána vzrušeného energetika šla rovněž mimo, ale chladnokrevný fyzik neznámého zasáhl. Ten zavrávoral, ale udržel se na nohou a znovu napřáhl kopí.

Ostatní bylo dílem několika sekund. Neznámý se stejně rychle, jako se vynořil, začal opět vzdalovat.

Oblak ponuré záře odplýval směrem k mrtvé továrně a rychle mizel ve věčné tmě planety.

„Za ním!“ vykřikl Sidorov a rozběhl se za uprchlíkem.

Heinrich ho dohonil a zarazil.

„Pusťte!“ Náčelník se mu zuřivě vytrhával. „Musíme toho zločince chytit!“

„Nikoho nechytíte. Žádný zločinec už není. Existoval jenom několik minut.“

„Chráníte svého proradného bratříčka? Všichni jsme viděli, že je to Roy!“

„Roy teď klidně sedí vedle Anny a pozoruje, co tady na planetě prožíváme. Vrátíme se na základnu a on vám sám poví, v čem je podstata experimentu.“

7

Takové chvíle měl Roy rád – dychtivé oči, tváře zčervenalé vzrušením.

Dnes si nemohl stěžovat na nedostatek pozornosti ze strany posluchačů.

„Hned od počátku nám bylo jasné, že pravidla někdejší kriminalistiky nebudou tentokrát k ničemu,“ vysvětloval v hlavním sále. „Pozemští detektivové došli k závěru, že vražda v obvyklém smyslu spáchána nebyla – a v tom měli pravdu. Jenomže Redlich fyzicky zahynul, takže musely existovat fyzické příčiny jeho smrti. Byli jsme si jisti, že jsme narazili na dosud neznámý jev, proto jsme hledali pouze taková vysvětlení, která nám samotným připadala nepravděpodobná. A nejnepravděpodobnějším, to jistě uznáte, byl předpoklad, že Freda napadl Arkadij. Bylo by to hodnověrné, kdyby se podařilo dokázat, že je na Altoně možné fyzické rozdvojení osobnosti – že se mohl objevit nějaký hmotný Arkadijův dubl, schopný aspoň na krátkou dobu jednat samostatně, takříkajíc v zastoupení originálu.“

„A vy jste předpokládali, že mechanismy, které na Altoně zanechala neznámá civilizace, jsou schopny zhmotnit kohokoli z nás?“ zeptal se náčelník expedice pro upřesnění.

Roy přikývl.

„Napadlo to Heinricha. Lidská technika dokáže vytvořit obraz každé bytosti a přenášet ten obraz na jakoukoli vzdálenost. Naše obrazy jsou však nehmotné, jsou to jen kresby, siluety na obrazovce, nikoli hmotné subjekty. Civilizace podstatně vyšší než naše by dokázala nejen vytvářet optické obrazy, ale dodávat jim i jiné materiální vlastnosti, například trojrozměrnost, schopnost pohybu a tak dále. Dubl je spojení obrazu a sochy, hmotné zobrazení naprogramované na určitou činnost, zkrátka robotizovaná kopie… Jak ji stroje na Altoně dokážou vyrobit, zůstává zatím problémem k dalšímu výzkumu. Ale že tomu tak skutečně je, to jsme dokázali experimentem – projevil jsem v duchu přání zaútočit na Heinricha s kopím a mechanismy splnily moje přání tím, že vytvořily mou hmotnou kopii. Hlavní potíž nebyla v tom, aby vznikla moje fyzická kopie, když už záhadné mechanismy na Altoně začaly pracovat, jako spíš dokázat, že vůbec mohou pracovat. Pak ještě bylo nesnadné najít motivy zločinu – používám tohoto termínu s výhradou, protože výstižnější zatím nemáme. Nebýt upřímnosti Anny, která nám vyprávěla o hádce mezi Arkadijem a Fredem, a nebýt upřímnosti Arkadije, který se přiznal, co se s ním dělo v oněch těžkých chvílích, neměli bychom v ruce žádnou nitku k rozmotání záhady.“

„Neměl jsem tušení, že moje pomstychtivě myšlenky budou mít tak tragické následky,“ zamumlal Arkadij v rozpacích.

„Všichni jsme si zvykli předpokládat, že bujná fantazie je bezvýznamná malichernost. Obvykle znamená méně než ošklivé slovo vyřčené ve vzteku. V myšlenkách si často dovolujeme to, co nahlas nikdy nevyslovíme, natož abychom to uskutečnili. Na Zemi není tento rozpor mezi obrazotvorností a jednáním nebezpečný, ale na Altoně je už každé přání činem. A je-li přání špatné, změní se čin ve zločin. Fantazie je neoddělitelná od jednání.“

„Ještě jste nevysvětlil, jak jste rozluštili tajemství mechanismů,“ řekl Charlouis. Morální otázky zajímaly tlustého fyzika mnohem méně než problémy technické.

„Rozluštění přišlo samo. Když Arkadij toužil pomstít se Fredovi, seděl u nově spuštěných generátorů energetických polí. Dá se předpokládat, že tato pole nějak zesílila biotoky jeho mozku a předala jeho tužby mechanismům na Altoně jako základní informaci. Přístroje tyto signály převzaly a vypracovaly plán uskutečnění tohoto úkolu prostřednictvím Arkadijova dubla, který ve tmě zaútočí na Freda. Mezi představami, které se Arkadijovi honily vzrušeným mozkem, se nějaká podobná asi mihla. A že Redlich nezemřel hned po hádce, to je pouze tím, že mechanismy provádějící materializaci fantazie nedostávaly tehdy ze stanice dostatečné množství energie. Poprvé začaly generátory pracovat na plný výkon v den vraždy. Všimli jsme si i této pozoruhodné shody okolností. Mluvila ve prospěch Arkadije, protože během oněch tří měsíců se jeho podrážděnost vůči Fredovi změnila ve vděčnost za záchranu života. Opožděná vražda byla vyvolána náhle zesílenou dodávkou energie.“

„Šíp letící tmou, jak říkávali naši předkové!“ Pobledlá Anna škubla rameny. „Teď se budu bát chodit po planetě. A každého budu podezřívat, že mi v duchu přeje něco špatného.“

Náčelník expedice spustil vzrušeně:

„Ba ne, Anno, planety se bát nemusíme a jeden druhého už vůbec ne. Teď víme, že na Altoně musíme kontrolovat nejen své činy a slova, ale i své tajné myšlenky. Naučíme se tomu, stejně jako se dítě naučí, že není dovoleno dělat cokoli a že ne všechna slova se smějí beztrestně říkat. Ostatně i Země, až bude vysílat nové expedice, bude od nynějška vybírat takové lidi, kteří se nejen umějí dobře chovat navenek, ale dovedou také správně ovládat svou obrazotvornost. Není to tak obtížné. Teď myslím na záhadné tvůrce těchto podivuhodných mechanismů. Přátelé, rozřešením této záhady jste nám otevřeli skutečně podivuhodné perspektivy.“

Sidorov se odmlčel, uspořádával si myšlenky.

„Dokázali jste, že mechanismy, které jsme na Altoně našli, potřebují ke své činnosti jen dodávku energie zvenčí. Zjistili jste, že jsou schopny zhmotňovat i mlhavé představy honící se v našich mozcích. Později patrně přijdeme i na mnoho jiných funkcí těchto přístrojů. Ale už dnes je jasné, že jich obyvatelé Altony používali k uskutečňování svých tužeb. Pozemšťané vymysleli stroje, vyrábějící hmotné statky, a roboty sloužící přímo člověku. O jaký kus dál dospěli Altoňané! Měli armádu sloužících, kteří v okamžiku potřeby vznikají a potom zase beze stopy mizí. Žádné opravy, žádné promazávání, žádné posluhování svým pomocníkům! Zatímco lidé stráví tolik času obskakováním svých strojů… Nemohu se zbavit myšlenky, že by nás civilizace Altoňanů mohla lecčemu naučit, nejen v materiální sféře, ale i morálně. Když začnou jejich mechanismy pracovat naplno, musíme se my úzkostlivě mít na pozoru, aby nějaká neopatrná myšlenka, náhlá nebezpečná fantazie nevyvolala novou katastrofu. A to sedíme zavřeni na základně a jen občas vycházíme ven. Kdežto Altoňané žili přímo mezi svými mechanismy a byli s nimi v bezprostředním styku! Rád bych se seznámil s těmi obdivuhodnými bytostmi. Ne proto, abych od nich převzal jejich technické vymoženosti, ale abych získal jejich plnou důvěru a stal se jejich přítelem.“ Roy s úsměvem sledoval prošedivělého náčelníka expedice zčervenalého vzrušením. A Sidorov pokračoval: „Ale k tomu je třeba rozřešit další záhadu – kam se poděli?“

„Odhalení tajemství mechanismů vysvětluje zmizení Altoňanů,“ poznamenal Arkadij. „Mechanismy pracují jenom tehdy, dostávají-li energii zvenčí. Organické zdroje energie na Altoně nejsou a zářivá energie Vegy je příliš slabá. Musíme na planetě hledat atomové reaktory. Pokud tady existovaly energetické rudy a jejich zásoby se vyčerpaly, museli Altoňané přesídlit na jiné planety, jinak by vymřeli.“

„Požádáme Zemi, aby vyslala speciální expedice na hledání Altoňanů,“ slíbil Roy.

Do rozhovoru se zapojil i mlčenlivý Heinrich. Neměl rád veřejná vystoupení, a bylo-li někdy přece jen nezbytné, ochotně nechával mluvit Roye.

„Nezlob se, Royi, já mám taky jednu otázku. Proč ten tvůj přízračný dubl najednou tak horempádem zmizel?“

„Jo tak!“ řekl Roy. „Viděli jsme s Annou na obrazovce, že jste s obranou trochu zaváhali a v rozrušení špatně míříte. Tak jsem mechanismům poslal v duchu příkaz, aby mého dubla poslaly ke všem čertům. A mechanismy plní každý rozkaz perfektně, to se jim musí nechat.“

Z ruského originálu Strela, leťaščaja vo tme; Pryžok nad bezdnoj, Dětskaja litěratura 1977

MUŽ, KTERÝ PROCHÁZEL ZDÍ

1

Zpráva o smrti akademika Ivana Thomsona přišla ve chvíli, kdy Heinrich s Royem seděli v jídelně ústavu. Roy zbledl a chvíli nebyl mocen slova, Heinrichovi vypadla lžíce z ruky. Rozlehlý sál, obvykle plný vzrušených hlasů, ztuhl v mlčení. Všechny obličeje se vylekaně otočily k reproduktoru, z něhož zazněl truchlivý hlas prezidenta Akademie věd Alberta Bojačka.

Prezident sdělovat pracovníkům ústavu, že dnes v noci při složitém pokusu vybuchl hlavní agregát v laboratoři nestacionárních polí. Službu konající operátor Aruťunjan utrpěl těžké poranění lebky. Thomsona, který pracoval ve zkušební kabině, prostoupilo krátkoohniskové gravitační pole. Smrt nastala okamžitě. Vyšetřováním okolností havárie byla pověřena zvláštní komise.

„Já tomu nemůžu uvěřit,“ řekl zdrcený Heinrich. „U kohokoli bych dokázal připustit, že náhle zemře, ale u Thomsona ne. A tak hrozně – v drtivých kleštích krátkoohniskového pole!“

„Ano,“ přisvědčil Roy. Byl stále bledý jako stěna. „Máš pravdu, Thomson a smrt – to nejde dohromady.“

K jejich stolku si přisedl Armand. Viděl se s Thomsonem večer. Akademik s ním konzultoval jeho a Royovu variantu akumulátoru gravitace a zamítl ji. Nejdřív ironizoval, upozorňoval na chyby, potom načrtl novou variantu mechanismu, mnohem spolehlivější než byla ta, kterou vypracovali Roy a Armand, a když Armandovi předával náčrt, vyslovil přání, aby se Roy s Heinrichem a dalšími spolupracovníky přestali rozptylovat vyšetřováním každodenních všedních záhad a soustředili se konečně na nějaké seriózní projekty. Zaťukal prstem po výkresu a rozzlobeně řekl, že na ten akumulátor gravitace čeká už celou věčnost. Přitom záležitost je to primitivní, ale potřebná jako sůl.

„Určitě byl v tu chvíli pevně přesvědčen, že zkonstruovat gravitační akumulátory je hračka a jedině lenoch to nemůže zvládnout,“ vyprávěl Armand smutně. „Nepochybuju, že v okamžiku, kdy mi náčrt dával, už zapomněl, že je to jeho práce, a později by o akumulátoru mluvil jedině jako o našem samostatném díle. Neuvěřitelně štědře rozdával myšlenky a pak lidi upřímně chválil za chytré nápady, které jim sám naznačil.“

„Prolínaly se v něm kontrasty,“ pronesl Roy zamyšleně. „Spojoval v sobě střízlivého inženýra se snílkem, analytika s romantikem, spěch s důkladností, taktnost s hrubostí. Snad proto se názory na něho tolik rozcházely.“

„Jeho vědecký talent nikdo nepopíral,“ poznamenal Armand. „Do Akademie věd ho zvolili ve dvaceti letech, což nemá v historii obdobu.“

„Mluvím o jeho charakteru, ne o vědeckých pracích.“

Pracovníci kosmického ústavu se rozcházeli na svá oddělení a ještě cestou vzrušeně přetřásali onu hroznou událost. Roy se vrátil na své pracoviště, chtěl se soustředit, ale nemohl. Za chvíli k němu přišli Heinrich a Armand, ani jim se práce nedařila. Kromě bolesti, způsobené smrtí blízkého člověka, trápilo Roye i pomyšlení, že teď nebudou mít s kým kvalifikovaně konzultovat své gravitační výzkumy.

Heinrich seděl beze slova na pohovce a vzpomínal na Thomsona. Byli stejně staří a spojovalo je dávné přátelství. A třebaže se jejich životy vyvíjely různě – Ivan Thomson se brzy prosadil a rychle stoupal po žebříčku vědecké slávy, kdežto Heinrich si jen pomalu budoval svou nepříliš velkou autoritu – jejich vzájemné přátelství to nenarušilo. Roy mohl uvážlivě vykládat o Thomsonových teoriích i o tom, jak tyto teorie ovlivní budoucí generace vědců i jejich vlastní práce. Heinrich musel stále myslet na to, že ztratil kamaráda – život mu způsobil bolestnou ránu.

Armand si všiml, že Heinrich zarputile mlčí.

„Heinrichu, co myslíš, dokážeme teď včas dodělat gravitační akumulátor? Jestli soustředíme všechny síly laboratoře a ty sám se nebudeš ničím jiným rozptylovat… Myslíš na to vůbec?“

Heinrich se zachmuřeně ušklíbl:

„Vzpomínal jsem teď na Thomsonův první let nad Metropolí.“

Jeho odpověď zavedla rozhovor na jinou kolej. Armand o této události věděl jenom z doslechu, ale Roy byl očitým svědkem pokusného Thomsonova letu na prvním modelu antigravitačního stroje. Tento let vyvolal hodně rozruchu. Thomson, kterého šest měsíců předtím zvolili do Akademie, zkonstruoval graviplán ve formě koštěte. V černém trikotu, s dlouhými rozevlátými vlasy lítal nad Metropolí na koštěti nejmladší akademik na světě, a vzadu, z drátů gravitační antény sršely dlouhé jiskry – Thomson si dal záležet, aby i tento vedlejší efekt byl co nejpůsobivější.

V Akademii vyvolala zkouška graviplánu zmatek – někteří se smáli, jiní byli pobouřeni. Prezident Akademie patřil mezi ty, kteří se nejprve smáli. Potom si Bojaček uvědomil, že je povinen zajišťovat mírumilovné vztahy mezi vědeckými kapacitami, a přísně Thomsonovi uložil, aby tuto lehkovážnou konstrukci graviplánu přepracoval. Thomson slíbil, že příští typ bude úplně jiný. A taky byl. Tentokrát lítal Thomson v obrovském moždíři a řídil ho pometlem. Rozesmátým obyvatelům Metropole, kteří se shromáždili na náměstí, se nejvíc líbilo, že pometlo zhasínalo jiskry táhnoucí se za moždířem jako jasná vlečka. Vzbuzovalo to dojem, že pometlo v akademikových energických rukou zametá jiskřivé smetí. Ve svém vystoupení ve stereovizi Thomson prohlásil, že ho zkouška uspokojila, protože druhý typ pomohl stanovit nové důležité zákonitosti. Akademik Leonidov však zastával diametrálně odlišné stanovisko a také je v téže relaci vyslovil. Slíbil na nejbližším zasedání Akademie dokázat, že hluboké vědecké bádání je neslučitelné s klukovinami.

„Na tom zasedání jsem byl a dobře si pamatuju, jak Thomson triumfoval,“ řekl Heinrich. „Vpašoval jsi mě tam na svou pozvánku, Royi. Pamatuješ přece, jak Ivan toho starého pedanta roznesl!“

Roy nestačil odpovědět, byl předvolán k prezidentovi Akademie. Heinrich se znovu ponořil do vzpomínek na tehdejší vítězství svého přítele. Thomson dokázal, že klukoviny nejsou na překážku vědeckému bádání. Celý sál bouřlivě tleskal, když Thomson vysvětlil, jak prosté rovnice nestacionárního pole řídily let jeho modelů. Ale ani při této slavnostní příležitosti nezapřel svou povahu.

Leonidov od katedry dokazoval, že rovnice nejsou vypočítány přesně, že schémata graviplánu nejsou korektní, takže antigravitační impuls nemá nic společného s chuligánským létáním jeho veleváženého kolegy Ivana Thomsona. Právě tento patetický okamžik Leonidovova proslovu si Thomson vybral k tomu, aby svého oponenta vyzvedl do vzduchu.

Starý akademik s rozpřaženýma rukama a trpitelsky zkřiveným obličejem se pomalu vznášel nad katedrou a z jeho šedin, změněných náhle ve spleť drátů, se linula mlhavá záře. Když za chvíli ucítil opět pevnou půdu pod nohama, vzkřikl Leonidov do všeobecného zmatku: „Nic nebylo! Nic nebude! Tohle není antigravitace! Našel jste nějaké jiné pole! Žádám, abyste se mi omluvil za to, že místo seriózních argumentů používáte nakvap vymyšlených cirkusáckých triků!“

Když Thomson uklidnil rozveselený sál, žádal naopak on, aby se kolega Charles Leonidov omluvil jemu, protože velevážený oponent Thomsona hluboce urazil, když ho obvinil z nakvap vymyšlených cirkusáckých triků. Vědeckému shromáždění tu nebyl předveden trik pro obveselení, nýbrž fundamentální pokus, skutečné experimentum crucis. A tento pokus nebyl vypracován nakvap, ale jeho příprava trvala čtyři měsíce. „Mohu to dokázat svými pracovními záznamy,“ prohlásil Thomson. „Přesně před sto devatenácti dny byly do pracovního deníku zaneseny všechny základní údaje experimentu – vaše výška, váha, objem trupu, váš obvyklý oblek, dokonce i…“ Další slova přehlušil výbuch smíchu.

Roy se vrátil ve chvíli, kdy Heinrich s Armandem přešli od dávných vzpomínek k dojmům ze společné práce s Thomsonem v posledních dvou měsících. Heinrich pohlédl na bratra a zděsil se, Roy odcházel rozrušený, ale vrátil se zdrcený. Obvykle dovedl své nálady ovládat. Tentokrát mu Bojaček musel říct něco strašlivého, že to na něm hned bylo vidět.

„Hrůza!“ řekl Roy a těžce dosedl na pohovku. „Všechno se dalo čekat, jenom ne to, co se stalo.“

„Dověděli jste se nějaké nové skutečnosti o havárii?“ zeptal se Armand.

Roy zavrtěl hlavou.

„Nové skutečnosti ano. Ale ne o havárii. Žádná havárie nebyla. Byla to vražda.“

„Vražda?“ Heinrich vyskočil. „Chceš snad říct, že se Ivan stal obětí zločinu?“

„Byl zabit!“

„Vražda?“ opakoval Armand nedůvěřivě. „V naší době? Na Zemi? A zavraždit skvělého vědce?“

„Přesto to vražda byla.“

„A kdo je vrahem, Royi?“

„Jeho asistent Robert Aruťunjan.“

Heinrich vykřikl zděšeně:

„Rorik? Ten svatoušek? To ztělesnění všech školních ctností? Ta nádoba zdvořilých frází a nasládlé přívětivosti? Tomu nevěřím, Royi, tomu nevěřím.“

Roy namítl rozzlobeně:

„Říkám jenom to, co jsem se dověděl od Bojačka. Rorik totiž přišel k vědomí a přiznal se, že zavraždil Thomsona.“

„Ale motivy, Royi! Nemohl přece jen tak pro nic za nic…“

„Vypadá to, že Thomson přebral svému asistentovi nevěstu. Agnessu Antonelliovou. Ve chvíli havárie šel Thomson na schůzku s Agnessou a Rorik využil příležitosti, aby se s ním nemilosrdně vypořádal…“

„Nezlob se, Royi,“ poznamenal Armand. „Thomson přece zahynul ve zkušební kabině, a ne u Agnessy. Co tomu říká ona?“

„Je stejně jako Rorik v nemocnici. Utrpěla velmi těžký nervový otřes.“

Armand rozhodil rukama.

„Já tvému vysvětlení moc nerozumím, Royi.“

„Já se v tom taky nevyznám,“ připustil Roy. „Když Rorik přišel k vědomí, zamumlal to, co jsem vám právě řekl, a zase upadl do bezvědomí. Slyšel jsem jeho výpověď z magnetofonového pásku. Zaplétal se, nedokončoval věty.“

Heinrich vzrušeně přecházel po místnosti.

„Já ho nikdy neměl rád! Dřív jsem se za svou nelásku k Aruťunjanovi styděl a snažil jsem se ji skrývat. A přitom to nebyla zaujatost, ale prozíravost!“ S pomstychtivým výrazem se zastavil před Royem. „Ty víš, že nejsem zlomyslný. Ale jestli mě zavolají jako svědka, který znal Thomsona, pak povím taky všechno, co jsem cítil k Aruťunjanovi.“

„Svědky si budeš volat ty sám. Bojaček si mě pozval, aby nám svěřil vyšetřování technických okolností katastrofy.“ A když postřehl Heinrichovo gesto protestu, dodal hněvivě: „Nemohl jsem odmítnout. Thomson byl naším vedoucím, navíc tvým přítelem. Nemáme morální právo stát stranou. Pokud by ses přesto nechtěl vyšetřování zúčastnit, vysvětli důvody přímo Bojačkovi. Nehodlám vám dělat prostředníka, tím spíš, že jeho oblíbencem jsi ty, a ne já.“

„Zúčastním se vyšetřování,“ odpověděl Heinrich ponuře. „Dávám si jenom jednu podmínku – nepřeju si, abys mi připomínal ty svoje obvyklé sentence o nezaujatosti a objektivitě. Budu zaujatý a subjektivní, to ti říkám předem. Vinu zlehčovat nehodlám a žádné polehčující okolnosti hledat nebudu… Přičiním se o to, aby pachatel dostal nejvyšší trest.“

„Nebudeš na to sám, my s Armandem taky budeme mít hlasovací právo.“ Roy se obrátil na zamyšleného Armanda. „Promiň, ani jsem se nezeptal, jestli do toho taky půjdeš…“

„Zbytečné ptaní,“ Armand se smutně usmál. „Víš, o čem jsem přemýšlel? Vražda ze žárlivosti je samozřejmě odporný přežitek… Ale kdybychom žili v dobách Shakespearových nebo Puškinových… A vůbec v těch prehistorických dobách, kdy si sokové vyřizovali účty zbraní… Krásné děvče!“

„To jistě, Agnessa je krasavice,“ přisvědčil Roy. „Mohla by stát modelem k soše antické bohyně, pokud mluvíme o jejím zevnějšku. A umí se zajímavě bavit. Ale to Rorika neospravedlňuje.“

2

Heinrich věděl, že to bude děsivá podívaná, a předem si dodával sil, aby nepodlehl rozrušení. A když pak byli všichni tři vpuštěni do laboratoře nestacionárních polí, skutečně rozrušení nepodlehl. Byl totiž tak ohromen, že na rozrušení nebyl čas. Mrtvola nikde neležela. Ke kondenzaci gravitačního pole došlo uvnitř Thomsonova těla. Byl stlačen, ne rozmačkán, ale stlačen s takovou silou, že se za zlomek sekundy změnil v kouli ne větší než fotbalový míč. A když zhoubné pole opět zmizelo, nedokázala ani jedna buňka jeho těla nabýt svých původních forem.

„Jedině takový průběh havárie může vysvětlit klinický obraz smrti,“ řekl lékařský znalec. „Ale jak se podobné pole mohlo objevit a proč došlo k výbuchu gravitačních sil, to nám musíte objasnit vy.“

Roy dlouho stál u ovládacího panelu. Heinrich s Armandem vstoupili do zkušební kabiny. Panel s okruhy řízení a mnemotechnickými schématy i kulovou kabinu – to všechno Roy dobře znal z dřívějších návštěv Thomsonovy laboratoře. Nyní zavřel oči. Vsugeroval si, že je Robertem Aruťunjanem v okamžiku gravitačního výbuchu. Rorik musel sáhnout pravou rukou na vzdálený povolovací okruh, zatímco ve stejné době levá ruka točila ventilem ovládajícím gravitační kondenzátory, uvnitř kabiny se koncentrovalo obludné pole a v kabině byl Thomson.

Došlo mu v onen okamžik, jaký osud ho čeká? Jaký obrovitý lis sevře jeho mozek a srdce? Ve vesmíru nejsou řídké případy, kdy zkolabuje hvězda, která ztratí rovnováhu. Během několika minut se obrovské nebeské těleso o průměru miliónů kilometrů změní v malou, nepředstavitelně hutnou kuličku – dochází k obrovité explozivní kondenzaci, k pádu do vlastního nitra s katastrofálními následky. V laboratoři nestacionárních polí zkolaboval člověk – vedoucí pracovník, akademik, moudrý muž a rošťák, jeden z nejtalentovanějších vědců své doby. Proč byl spáchán takový zločin? Jak ho vůbec někdo dokázal spáchat?

Roy se pozorně zadíval na Heinricha a Armanda, kteří právě vylézali z kabiny.

„Stěny nejsou poškozeny,“ řekl Armand. „Gravitační výbuch byl zaostřen doprostřed kabiny. A zřejmě byl ihned stažen do ochranných gravitačních nádrží agregátu. Na zlomek sekundy vypustili džina z láhve a hned ho zase vtáhli zpátky.“

Roy namítl zachmuřeně:

„Rorik se postaral, aby nezahynul společně se svým nadřízeným. Gravitační džinové jsou mnohem nebezpečnější než ti pohádkoví.“

„Presto má Rorik poraněnou lebku,“ poznamenal Armand. „Mimochodem do schématu katastrofy, jak se mi jeví po prohlídce, mi Rorikovo zranění nějak nezapadá.“

„Mohl se zranit schválně, aby zkomplikoval odhalení svého zločinu,“ nadhodil Heinrich.

Roy tu verzi zavrhl.

„Přikláněl bych se k tomu, kdyby Rorik svou vinu popíral. Ale on se přiznal hned. Člověk, který se hodlá po zločinu odevzdat do rukou spravedlnosti, nezametá stopy.“

Armand dodal:

„Tím spíš, že rána do hlavy byla tak silná, že klidně mohla být smrtelná. Myslím, že je všechno mnohem složitější, než nám teď připadá.“

Armand začal vytahovat papírové pásy pracovních deníků uložených v Thomsonově sejfu.

Heinrich poodešel stranou a dlouho se díval na kulovitou kabinu, v níž zahynul jeho přítel.

„Napadlo tě něco nového?“ zeptal se Roy.

Heinrich pomalu zavrtěl hlavou.

„Půjdu sdělit Bojačkovi naše první dojmy z prohlídky laboratoře a ty pomoz Armandovi,“ požádal ho Roy.

Byl pryč dost dlouho, Armand s Heinrichem stačili za tu dobu shromáždit všechno, co považovali za potřebné.

„Bojaček ti asi řekl nějakou novinku,“ dovtípil se Armand, když na Roye pohlédl.

Roy přikývl:

„Nejen novinku, ale důležitou novinku. Pořídili videofonní záznam, jak Agnessa blouznila. A Agnessa promluvila.“

„Potvrzuje Rorikovo doznání?“ zeptal se Heinrich.

„Opakuje stále stejnou větu: Zabila jsem Thomsona!“

Armand překvapeně hvízdl.

„Další pachatel! Proč by ho měla zabíjet? Dívka posílá na smrt svého ctitele! Dokonce i ve starých dobách bylo možné lásku ignorovat, neopětovat ji, ale v žádném případě ne se za lásku mstít. To se nedělalo.“

Heinrich se jízlivě ušklíbl:

„Ty jsi samozřejmě ve věcech lásky velký expert. Ale musím ti připomenout, že Agnessa byla nejen předmětem Ivanova zbožňování, ale navíc Rorikovou nevěstou. Nenapadá ti, že Agnessa a její ženich jsou spolupachateli zločinu?“

„V tom případě by řekla – zabili, a ne – zabila. A on by také mluvil v množném čísle.“

Heinrich Armandovy námitky nepřijal. Podle jeho názoru bude zamilovaný člověk i za cenu obviňování sama sebe zachraňovat toho, koho miluje. Rorik zachraňuje Agnessu, Agnessa zachraňuje Rorika – to je přece naprosto přirozené.

Roy přerušil spor. Neměl nic proti vytváření jakýchkoli pracovních hypotéz, ale takové domněnky je třeba pouze vyslovovat, nikoli je vnucovat. Nelíbí se mu Heinrichův popudlivý tón. Když Heinrich mlčí, je jeho stanovisko přesvědčivější, než když vztekle útočí na každého, kdo s ním nesouhlasí.

„Napříště budu svou pravdu dokazovat mlčením!“ slíbil Heinrich zlostně.

3

Tohle nebylo doznání, ale výkřik, který se vyrval v záchvatu zoufalství. Heinrich si záznam pustil třikrát. U lůžka Agnessy se skláněli lékaři, ona se jim vytrhávala z rukou a vykřikovala: „To já! Já jsem ho zabila! Zabila jsem ho!“ Rychle jí k hlavě přikládali vibrátor. Působením záření se uklidňovala, umlkala a zavírala oči. Potom vibrátor opatrně snímali z hlavy, Agnessa nějakou dobu ležela v bezvědomí, ale pak se jí vědomí začalo vracet, otvírala oči, rozhlížela se kolem, potom jako by si na něco vzpomněla, začínala znovu hystericky vzlykat, zmítala se na posteli, pokoušela se vyskočit a někam běžet: „To já, já!“

Roy pohlédl na Heinricha významně.

„Pusť teď to její blouznění,“ požádal Heinrich.

Blouznění bylo stejně jednotvárné jako předtím výkřiky. Opakovalo se v něm stále totéž. U stěny, ozdobené obrazem lesa, stál Thomson. Jeho hlava se ztrácela mezi hustými kmeny stromů, zatímco nohy byly v místnosti. Blížil se s vypnutou hrudí a zvrácenou hlavou, odděloval se od stěny a pomalu, pevným krokem vstupoval do místnosti. Smál se. V sále, kde seděli oba bratři s Armandem, zněl jeho vítězoslavný hlas: „Teď už vidíš? Teď už věříš?“ Klesl na kolena. Klečel na podlaze a vztahoval ruce, celou obrazovku zabíraly jeho dvě ruce, dvě sebevědomé, naléhavé, radostně vztažené ruce… A najednou se všechno ztrácelo v temnotě, a když se tma rozptýlila, stál Thomson opět u zdi, jakoby napůl v ní, pomalu se od ní odděloval a znovu se s vítězoslavným smíchem blížil…

„Nic jiného před touhle scénou ani po ní,“ shrnul Heinrich, když podruhé zahlédl záznam Agnessina blouznění. „Mají takové útržkovité představy nějaký smysl?“

„Bezpochyby ano,“ prohlásil Roy s jistotou. „Člověk si vždycky zapamatuje nejotřesnější zážitky. Scéna, která se Agnesse tak hluboko vryla do paměti, je zřejmě takovým nejotřesnějším zážitkem.“

Armand s Royem nesouhlasil:

„Každá scéna, i docela obyčejná krajinka na obraze, má svůj vnitřní děj, jakýsi vlastní důležitý obsah. Ovšem my vůbec nevíme, proč se u Agnessy Ivan objevil, k čemu mezi nimi došlo. Vidíme jenom, že se vynořuje v její místnosti, ale jak se tam choval? A to je podle mě nejdůležitější.“

Heinrich se Armanda zeptal:

„Tys prohlížel její pokoj. Zeď je normální?“

„Silné panely. Ten obraz je originál tropické krajinky od Normana Macmillana, průměrného malíře. A jak jsem zjistil, visí tam deset let, Agnessa už ho měla bezpochyby dávno okoukaný. Proč tedy se v jejím blouznění objevuje s tak děsivou přesností každý detail na každém stromu?“

„Trvám na tom, že si Agnessa zapamatovala to nejdůležitější,“ pokračoval Roy. „To znamená, že Thomsonův příchod k ní byl důležitější než to, co potom u ní dělal. Proč je to právě tak, nemám tušení. Ty k tomu nechceš říct nic, Heinrichu?“

Heinrich sebou nervózně trhl, jako by ho bratrova otázka zastihla nepřipraveného.

„Co k tomu můžu říct? Zkoumáme okolnosti Ivanovy smrti. A dobře víme, že k ní došlo v kabinetu krátkoohniskového gravitačního agregátu. Zatímco blouznění Agnessy, která se obviňuje z vraždy Thomsona, nám ukazuje scénku z jejího pokoje. Spojit tyhle dvě události prozatím neumím.“

Armand upozornil bratry na to, že časově spadá blouznění přibližně do stejné doby, kdy došlo v laboratoři ke gravitačnímu výbuchu. Rozbor představ nemocného mozku je bohužel značně nedokonalý a omyl v rozpětí deseti až patnácti minut je ještě v toleranci měření. Přes tyto nepřesnosti však je mimo veškerou pochybnost, že obě události, objevení Thomsona u Agnessy i jeho smrt, jsou si časově blízké. Armand se domnívá, že Thomsonův příchod Agnessu rozzlobil, postěžovala si ženichovi a rozezlený Rorik se s akademikem vypořádal, jakmile Thomson vstoupil do zkušební kabiny. Při takové verzi je jasné, proč se Rorik i jeho nevěsta přiznávají ke zločinu oba.

„Verze, verze!“ řekl Roy rozmrzele. „Sedíme v pracovně a slepujeme hypotézy, které může Aruťunjan nebo Agnessa hned prvním slovem rozmetat.“

„Mohli bychom požádat lékaře, aby zraněné přivedli aspoň na krátkou dobu k vědomí,“ řekl Armand. „Pokud jde o Agnessu, Je to dost jednoduché. Kromě nervového otřesu jiná zranění nemá. U Rorika je to složitější, ale jeho život je mimo nebezpečí, takže lze doufat, že i vědomí se mu vrátí.“

„Rozdělíme si úkoly,“ navrhl Roy. „Armand bude pokračovat ve zkoumání technických okolností havárie a já s Heinrichem se pokusíme získat od Rorika a Agnessy srozumitelnější vysvětlení, než je kajícné mumlání a hysterické výkřiky.“

Heinrich se zamračil.

„Děláš ze mě kriminalistu, Royi. Já jsem přece fyzik, a ne vyšetřovatel. Radši budu pomáhat Armandovi.“

„Obávám se, že fyzikální stránka Thomsonovy smrti je úzce spjata s psychologií, není-li psychologií přímo určena,“ odpověděl Roy chladně. „Rozluštit psychologické záhady je obtížnější než objevit chybné výpočty v konstrukci gravitačního agregátu. Ani já se do takové věci nechci pouštět sám.“

4

Dívala se beze slova na bratry, kteří seděli u její postele. Holé pohublé ruce ležely na pokrývce, bledý obličej s vpadlými tvářemi byl obrácen k návštěvníkům. Nemoc Agnessu hodně změnila, ale i nyní, zhublá a zešedlá, byla krásná. Heinrich se najednou před touto ženou styděl, že chce tak bez okolků vniknout do její duše. V duchu vynadal sobě i Royovi. Na tohle měl jít Roy sám.

Ale v rozpacích byl i Roy. Odkašlal si a mluvil bez obvyklé klidné sebejistoty:

„Víte, Agnesso, proč jsme požádali, aby vás přivedli k vědomí?“

„Ano.“ Měla nízký, zřetelný hlas.

„Není vám zatěžko mluvit?“

Smutně se usmála. Její pohled prozrazoval, že všechno chápe.

„Je mi zatěžko žít. Můžete klást otázky.“

Roy si znovu odkašlal. Klást otázky nebylo zdaleka tak jednoduché, jak si představoval, když trval na schůzce s Agnessou. Heinrich se snažil nemocnou neznepokojovat a potají si ji prohlížel. Měla šedé oči lemované dlouhými řasami. Byly velké a na pohublém obličeji vypadaly neuvěřitelně obrovské. Heinrich by si nedokázal vysvětlit, co na Agnesse tolik upoutává, ale věděl, že by se k ní neuměl chovat stejně jako k ostatním krásným ženám. I dřív cítil při setkání s Agnessou jakési napětí, k této ženě nebylo možné chovat se prostě a po kamarádsku. Navenek připomínala Albínu, Heinrichovu nevěstu, která zahynula při katastrofě hvězdoletu, ale Albína, milá a vtipná, občas nabroušená dívka patřila k těm, o nichž se říká: Ta je správný kamarád. Něco takového se o Agnesse nedalo říct ani v duchu.

„Jak jistě víte, přišli jsme v souvislosti…“

Agnessa zarazila Roye mírným gestem:

„Já radši začnu sama. Kdyby něco nebylo jasné, zeptejte se. Jenom mě nechte uspořádat si myšlenky.“

Lékaři splnili svůj slib – mluvila plynně, jen se co chvíli zarážela a odpočívala. A že nic nezatajuje, to bylo jasné. Heinricha trápilo pomyšlení, že jdou nemocnou ženu obtěžovat dotěrným výslechem. Ale žádný výslech se nekonal, přišla zpověď.

A Heinrich byl ponenáhlu vtažen do vyprávění natolik, že se vzdálil sám sobě, přestal být pouhým posluchačem povinným hodnotit míru pravdivosti a falše v každém jednotlivém slově, míru viny a neviny v každém činu.

Šel s ní po ulici, seděl s ní v divadle, viděl totéž, co ona, uvažoval jejími myšlenkami, mluvil jejími slovy. Bylo to obdivuhodné splynutí, Heinrich se chtěl z něho vymanit, zapudit tu magii sugesce – ano, právě sugescí nazval v duchu zlostně působivost jejích slov. Je to směšné, uvažoval rozmrzele, já jsem přece úplně jiný, v žádném případě nejsem schopen prožívat pocity ženy, navíc takové ženy, jako je Agnessa… Tento protest se v něm probudil ve chvíli, kdy začala mluvit o Robertovi. Nebyl pro ni oním Rorikem, jak ho viděli všichni ostatní – tichým a skromným nemotorou, ve všem tak vzorným, až to bylo odporné. V jejím podání to byl správný, pozorný a ohleduplný muž, dokonce krasavec, těžko by se hledal lepší – takovou představu Rorika vnucovala Heinrichovi. On ho takového neznal, ale byl nucen jí věřit, chtěl-li ji pochopit. No ovšem, zamilovaná dívka, snažil si vysvětlit její vztah k němu, ale pořád zůstávalo nejasné to hlavní – proč je její láska tak slepá. Agnessa byla chytrá, mezi archeology byla považována za vynikající odbornici. A právě tato vědní disciplína v člověku mimořádně rozvíjí schopnost kritičnosti, když je nutné z jediné kůstky nebo otisku tlapy rekonstruovat vzhled a způsob života nějakého vymřelého živočicha. Jak se tedy Agnessa může mýlit v hodnocení blízkého člověka, kterého měla možnost poznat nejen podle zevnějšku, nejen podle šlápoty v hlíně, dokonce ani ne podle lichotivých slov, ale podle jeho práce, podle celého jeho života během mnoha let, co se znali?

Roy mlčky přikyvoval, bylo mu všechno jasné a nehodlal se do věci vkládat. No dobrá, uvažoval Heinrich malátně, věř všemu, co Agnessa řekne, a my s Armandem ti potom tvou víru rozmetáme, že z ní nezůstane kámen na kameni… Už ho její vysvětlování přestávalo zajímat. Nabýval dojmu, že zavádí daleko od reality. Nic kolkolem neobjasňuje, ale všechno hlavně jistojistě zamlžuje.

„Robert řekl, že na naši svatbu pozve Thomsona,“ vyprávěla Agnessa. „Mně to bylo jedno, neznala jsem ho. Robert se rozhodl, že nás seznámí předem, aby v ten den nebyl kolem nás nikdo, koho neznám. Moc mě mrzí, že jsem souhlasila. Snad by bylo lepší, kdyby k tomu seznámení nedošlo a svatba se konala bez hostů, na svatební cestu jsme mohli odletět na některou jinou planetu, často jsem přece létala na Mars, na Pluto… Thomson se mi nelíbil. Byl nehezký, malý, pohyblivý, ani chvilku neposeděl, pořád mluvil – samozřejmě zajímavě, ale v jednom kuse o své práci. Připadal mi únavný, jeho mluvení mě obtěžovalo.“

„Řekla jste Robertovi, jaký dojem na vás Thomson udělal?“ zeptal se Roy.

„Ano. Navzájem jsme před sebou nic neskrývali. I Thomsonovi jsem řekla, že se mi nelíbí. Ale to až později, když už se zamiloval. Mimochodem, on se zamiloval dřív, hned při prvním setkání, aspoň to vždycky říkal. Pověděla jsem mu, že je mi nepříjemný, ale on tehdy přísahal, že beze mne nemůže žít, a já mu na to odpověděla, že se nechová správně vůči svému asistentovi a že mě to pobuřuje a že vůbec všechno v něm mě popuzuje.“

„Po takovém odmítnutí se vzdal pomyšlení vás dobýt?“

„Ne, jemu nebyla dána schopnost ustupovat. Pokud jste ho znali… Byl přesvědčen, že pro velkou touhu nemůže existovat nepřekonatelná překážka. Řekl: Agnesso, jestli chcete, probodnu se nožem, abyste viděla, jak moje krev klokotá láskou k vám, bude bouřlivě kypět, určitě se vám to bude líbit…“

„Vy jste se samozřejmě zasmála a podala mu nůž.“

„Polekala jsem se. Ba ne, vy neznáte Thomsona. Jediný Robert ho chápal a později jsem mu porozuměla i já… Robert říkal, že Thomson provede všechno, co slíbí, absolutně všechno, on už je takový, nejprve věc zváží a teprve potom slibuje. Kdybych mu dala nůž, určitě by se probodl. Robert o tom byl také přesvědčen a pochválil mě za to, že jsem byla zdrženlivá.“

„Měl tedy podivný vztah ke svému asistentovi.“

„Robertova existence mu v ničem nebránila. Říkal, že se Robert do mě zamiloval jen proto, že jsem mu přišla na oči, a nebýt mě, klidně by se oženil s nějakou jinou. Kdežto on by prý zůstal navěky osamělý, kdyby mě nebyl potkal, já prý jsem tou částečkou jeho duše, která mu ještě chyběla, jediná mezi milióny, jediná mezi miliardami… Copak o to, mluvit uměl!“

„Čím skončil váš zvláštní vztah?“

„Jednou večer za mnou přišel. Řekla jsem mu, že se stanu Robertovou ženou. Že jsem to slíbila a svůj slib splním. A ukázala jsem mu dveře. Řekla jsem přitom, že dveře mého pokoje jsou mu navždy zavřeny.“

„Rozzlobil se?“

„Ne. Vykřikl se smíchem: A co zdi? Uzavřete snad před mou láskou i zdi? Snad si nemyslíte, že mě může zastavit nějaký kámen? I zdi se rozestoupí, jakmile se jich dotkne moje láska!“

„Vyznání ve stylu užvaněných mladíčků z dvacátého století.“

„Měla jsem chuť ho udeřit. Řekla jsem, že mu dám za vyučenou. Vy chvástale, žvanile, řekla jsem mu, projděte zdí, pronikněte kamenem, touhle zdí, tou venkovní… A ukázala jsem na ni. Byla jsem strašně hloupá, nikdy si to neodpustím.“

„Posloucháš nesoustředěně, Heinrichu,“ poznamenal Roy tiše a znovu se obrátil k Agnesse: „Thomson vás i nadále dráždil? Velice si vážím jeho vědeckého nadání, snad dokonce geniality, ale v běžném životě si s taktností moc starostí nedělal.“

Agnessa sklopila víčka, po tváři se jí skutálela slza. Roy se odmlčel. Uplynula dlouhá chvíle, než Agnessa pokračovala:

„Teď už se nesmál, a když jsem ho zasypala posměchem, hrozně zbledl… Hlas mu přeskakoval a oči se mu podivně leskly. Řekl pomalu: Takže dohodnuto. Já k vám projdu zdí, abyste se přesvědčila o síle mé lásky, ale vy mi řeknete, že mě milujete a že souhlasíte stát se mou ženou… Vykřikla jsem: Ale v žádném případě to neřeknu dřív, dokud se nezměníte v přízrak, pro který zeď není překážkou. A teď už jděte… Okamžitě odešel.“

Roy s bratrem si vyměnili pohledy.

„A splnil svůj slib? Pokud vím, viděli jsme na záznamu vašeho blouznění právě to pronikání zdí.“

„Nevím, o čem jsem blouznila a co jste objevili v záznamu,“ řekla Agnessa unaveně. „Uplynul asi měsíc, celou tu dobu jsem ho neviděla, Roberta taky ne, měl mnoho práce v laboratoři. Když jsem mu vyprávěla o posledním setkání s Thomsonem, velice se ho to dotklo. Mlčel a smutně pokyvoval… Tehdy jsem nechápala…“

„Thomson vám prošel zdí v ten den, kdy zahynul?“

„Ano, vynořil se z obrazu. Hrozně jsem se lekla.“

„To si umím představit. Smál se, poklekl, vztáhl k vám ruce – tak je to zachyceno ve vašem blouznění.“

„Ano. A k tomu řekl: Mám dvě minuty času, jinak zahynu. Řekni, že mě miluješ!“

„Co jste udělala?“

„Už si nevzpomínám. Myslím, že jsem ho odstrčila zpátky ke zdi… Ano, bylo to tak. Zapřísahala jsem ho, aby ihned odešel. Ale on stále opakoval, že zahyne, nepospíším-li si s odpovědí, a že neodejde dřív, dokud neřeknu, že ho miluji. A tu jsem zaslechla Robertův křik…“

„On se taky objevil ve vašem pokoji?“

„Ne, ne! Robert křičel z Thomsona, hlas vycházel zevnitř, z jeho nitra! To bylo něco příšerného! Dívala jsem se na Thomsona. Najednou přestal mluvit a z něho se ozývaly Robertovy výkřiky: Vraťte se, zdroje jsou vyčerpány! Rychle! Honem!“

„Co se stalo potom?“

„Thomson křikl na Roberta: Nedělej paniku, zbývá ještě polovina. Drž mě v paprsku, drž mě v paprsku! A na mě křikl: Ještě minutu nepromluvíte a bude po mně… No a já jsem…“

„No – co jste…“

„Objala jsem ho a vykřikla: Miluju tě! Miluju! V témž okamžiku zmizel zase ve zdi… A ve stejném okamžiku… To bylo hrozné!“

„Uklidněte se, Agnesso. Co se stalo, nedá se už bohužel napravit. A pokud vám to dělá potíže, nemluvte.“

„Chci to dopovědět. Uslyšela jsem dva výkřiky a byly takové…“

„Pronikavé? Zoufalé?“

„Ne… Nic horšího si není možné představit! Byly naprosto stejné. Ale já věděla, že vykřikli oba, Robert i Thomson, ale křičeli stejnými hlasy! Absolutně se nedaly rozeznat… A já jsem si uvědomila, že oba zahynuli. Jinak už si nepamatuji nic.“

„Už jistě víte, že Robert zůstane naživu,“ řekl Roy po krátkém odmlčení. „I když jeho léčba bude trvat ještě dlouho.“

Agnessa neodpověděla a po tváři se jí skutálela slza.

Když vyšli z nemocnice, Roy dlouho mlčel a Heinrich ho nerušil z úvah.

Blížili se k budově ústavu kosmických problémů, a tu Roy řekl:

„Obávám se, že tvoje verze, podle které Rorik s Agnessou promyšleně ukládali o Thomsonův život, se nepotvrdila. Ostatně, nevěříš-li Agnesse…“

„Věřím jí,“ řekl Heinrich.

A na chodbě dodal ponuře:

„Ale obvinění proti Rorikovi neodvolám. Že Agnessa slyšela dva naprosto stejné výkřiky, to ještě nic nedokazuje. V takovém příšerném okamžiku se jí mohly ty výkřiky zdát všelijaké. Musíme prověřovat. Musíme puntičkářsky prověřovat.“

„Ano, máš pravdu,“ odpověděl Roy. „Musíme prověřovat. A v první řadě musíme prověřit to nejdůležitější, co jsme se dneska dověděli – že Thomson objevil způsob, jak bez nebezpečí pronikat pevnými tělesy. I když ne tak docela bez nebezpečí, jak ukázaly další události,“ opravil se sám pedantsky.

„Mimochodem tušil jsem, že v laboratoři nestacionárních polí pracují na něčem podobném,“ poznamenal Heinrich zamyšleně. „Ivan rád omračoval své okolí. Vědecký objev bez kapky rošťárny byl pro něho jako polévka bez soli.“

5

Armanda obsah Agnessiny výpovědi příliš nepřekvapil. Zjistil mezitím, že v Thomsonově laboratoři dospěli k vytvoření některých zvláštních polí. Akademik je v pracovním deníku nazýval různě: ochranná, clonící, antiparalelní či posuvná.

„Název se patrně měnil podle toho, jakému konkrétnímu účelu pole sloužila,“ vysvětlil Armand. „A jejich celkový smysl je v tom, že cloní každou materiální částici před vnějšími silami a přitom určitým způsobem uchovávají vnitřní spojení. Četl jsem přímo šokující záznam, zapsaný měsíc předtím, než došlo k té scéně mezi Thomsonem a Agnessou… No, šlo o ten její požadavek projít zdí. Tak tedy v laboratoři prošla hrudka zlata velká jako pěst ocelovou deskou, aniž utrpěla jakoukoli byť mikroskopickou deformaci.“

„A potom dostal chuť stát se sám takovou hrudkou zlata, která proniká pevným tělesem,“ řekl Roy. „Je to efektní, to se musí nechat. Jedna galaxie volně prochází druhou, relativní vzdálenost mezi hvězdami je menší než mezi atomy i uvnitř atomů. Chtěl tenhle podivuhodný fakt vyzkoušet.“

„V jednom z deníků je zapsána definice: Materiální těleso – to jsou jednotlivé body hmoty oddělené obrovskými prázdnými prostorami a spojené slabými poli,“ pokračoval Armand. „V tom je podstata pokusu, který si Thomson vzal do hlavy. Agnessa mu formou nesplnitelné podmínky nadhodila něco, na čem už stejně pracoval. Prohlášení, že zdi nedokážou zadržet jeho lásku, jí připadalo jako banální vychloubání, a zatím to bylo nadšené sdělení o objevu, ke kterému už dospěl. Nemá cenu, aby si vyčítala vraždu.“

Roy pokrčil rameny:

„Možná že šlo skutečně o vraždu, ale přiznání Agnessy nemá žádnou váhu. Šokovaná žena toho na sebe napovídá! Za starých časů se některé ženy přiznávaly, že jsou čarodějnice a že lítají na koštěti. Přitom bych řekl, že před Thomsonem nikdo takový let doopravdy neuskutečnil.“

„Můžu s vámi jít k Rorikovi?“ zeptal se Armand.

Roy pohlédl tázavě na Heinricha a ten přikývl. Armand se s mnohem větší chutí probíral mechanismy, než by se vyptával lidí. Spokojeně oznámil, že nyní, když odhalil princip gravitačního agregátu, se pustí do zjišťování charakteru onoho paprsku, v němž měl Rorik Thomsona udržet.

Potom Armand dodal:

„Nepochybuji o tom, že ten paprsek vznikal v ohnisku zkušební kabiny a umožňoval Thomsonovi prostupovat pevnými tělesy. A měl zřejmě časově omezenou působnost. Soudím podle Rorikova výkřiku, že zásoby jsou vyčerpány.“

„Rorik nám řekne sám, co křičel a proč křičel.“ Roy pohlédl na hodinky. „Musíme jít, Heinrichu.“

Lékaři upozornili bratry, že během rozhovoru bude Rorik při vědomí, ale že je fyzicky velmi slabý. Je možné s ním mluvit o čemkoli, ale otázky musejí být formulovány tak, aby odpovědi mohly být co nejkratší.

Ležel v potemnělém pokoji. Hlavu měl omotanou obvazy, které stahovaly poškozené kosti a tkáně. Pohlédl na bratry nezúčastněně a na pozdrav neodpověděl. Roy se vlídně dotkl jeho ruky ležící bezvládně na pokrývce. Heinrich se nedokázal donutit, aby učinil totéž. Dávná neláska, ačkoli se za ni Heinrich styděl a skrýval ji, protože byla bezdůvodná, v něm teď znovu vzplanula. Černovlasý, snědý Robert s trvale truchlivým pohledem neustále Heinrichovi připomínal tváře mučedníků na obrazech starých mistrů. Už jen to ho rozčilovalo a popuzovalo.

„Ano, jsem ochoten odpovídat,“ řekl Robert lhostejně. „Ale všechno už jsem řekl. Můžu jen opakovat, že…“

Roy ho chvatně zarazil. Vědí o tom, že se Robert cítí vinen, a přirozeně jsou tím rozrušeni. Ale nejdřív by si chtěli ujasnit podstatu experimentu, který Thomson prováděl. Je pravda, že v jejich laboratoři byla objevena nebo vynalezena zvláštní pole clonící materiální částice před vnějšími vlivy?

„Odváděla vnější vlivy,“ upřesnil Robert. „Říkali jsme jim posuvná.“

Ano, není důležité, jestli odváděcí, posuvná, ochranná nebo clonící – se všemi těmito výrazy se setkali v pracovních denících. Fyzikální podstatu clonících polí zatím zjišťovat nehodlají, je to příliš komplikovaný problém. Takže Thomson vstoupil do zkušební kabiny, krátkoohniskové generátory ho ozářily, Thomson získal schopnost pronikat pevnými tělesy a vydal se na svou neobvyklou pouť. Robert mezitím seděl u ovládacího panelu, držel akademika v paprsku, čili nevypouštěl ho z ohniska generátorového záření. Bylo to tak?

Robert řekl stále stejně nezúčastněně:

„Bylo i nebylo. Já byl taky v ohnisku. Tvořili jsme dva konce dipólu.“

Roy sklonil hlavu.

„Dobrá, tedy dipól. Svérázná prodlužující se tyč, jejíž jeden konec snadno prochází zdmi a druhý sedí v křesle před panelem. Mohl se takový dipól udržet dlouho?“

„Podle výpočtů patnáct minut. Mohli jsme se zmýlit tak o minutu. Ale zmýlili jsme se mnohem víc.“

„K tomu se ještě vrátíme, Roriku. Když dovolíte, chtěl bych si promluvit o samotné Thomsonově cestě. Vydal se na schůzku s Agnessou a vy jste věděl, kam jde. Proč jste mu to dovolil?“

Na Aruťunjanově obličeji orámovaném obvazy se objevil smutný úsměv.

„Jak jsem mu mohl něco zakázat?“

„Je to přece vaše nevěsta.“

„On se do ní zamiloval, Royi.“

„Vy jste ji taky miloval. A ona milovala vás, jinak by se nestala vaší nevěstou. Proč jste mu dovolil, aby vám Agnessu přebíral?“

Robert se ztuhlým smutným úsměvem se mlčky zahleděl kamsi do prázdna.

„Thomson byl obdivuhodný člověk,“ řekl tiše. „Druhý takový by se nenašel.“

„Řekl jste, že Agnessu miloval. Ale mohl přece ve svém životě milovat ledaskoho.“

„Nemiloval nikoho. Agnessa byla první – a poslední.“

„Ano, jí to říkal. Myslíte, že mluvil pravdu?“

„Nikdy nelhal.“

„Abych se přiznal, ty jeho výstřednosti…“

„Vyváděl rošťárny, to ano, ale nelhal. Neuměl to.“

„Nezlobte se, Roriku, že tolik trvám na vysvětlení, které pro vás bude těžké. Ale pak je tedy pravdivé i to, co Thomson říkal Agnesse o vás. Mám na mysli to, že jste se do ní zamiloval jen proto, že vám přišla na oči, a kdyby nebyla ona, byla by jiná.“

„Nevím. Asi ano. Sám bych nezůstal, i kdybych se nebyl setkal s Agnessou. Zatím jsem si to neověřil…“

„Thomson byl v tomto směru jiný?“

„Jsem si jist, že kdyby nebyl potkal Agnessu, neoženil by se.“

„Kdybyste je nebyl seznámil, takhle to bude přesnější. Takže ona jediná ze všech žen na světě byla onou chybějící částečkou jeho duše. Takhle to řekl a vy, pokud tomu rozumím, jste s ním souhlasil. Na základě toho jste se rozhodl, že se jí vzdáte v jeho prospěch?“

„Nevzdával jsem se jí.“

„Ale vaše jednání, Roriku…“

„Ne, vy si moje jednání vysvětlujete nesprávně, Royi. Musel jsem se jí zřeknout…“

„Musel?“

„Ano, musel. Nenašel jsem v sobě tolik velkomyslnosti… Jsem horší, než jste si všichni mysleli…“

„Nerozumím, Roriku.“

„Nechal jsem rozhodnutí na Agnesse. Měla si z nás dvou vybrat.“

„A vy byste se s tím smířil, kdyby od vás odešla? Vždyť jste ji miloval, Roriku!“

Robert pomalu otočil obličej k bratrům. Heinrich v rozpacích uhnul pohledem. Najednou pocítil, jak nezaslouženě se až dosud podrážděně vysmíval tomuhle podivnému člověku.

„Pořád ještě miluju, Royi.“

Roy vytrvale kladl Robertovi nepříjemné otázky:

„Doufal jste, že si přece jen vybere vás? Jinými slovy, podnikal jste experiment, jak silná je její láska k vám? Pochopil jsem to správně, Roriku?“

Robert se na Roye dlouze zadíval a v jeho očích se zaleskl takový smutek, že měl Heinrich chuť popadnout bratra za límec a rychle ho odtáhnout z pokoje.

Nemocný zašeptal:

„Ech, všichni jste takoví… Proč vždycky jen takhle povrchně?“

„Já chci naopak proniknout do hloubky,“ oponoval Roy nesměle. „Ale není to tak jednoduché, Roriku.“

„Je to velice jednoduché, Royi. Ale mluvit o tom… Dobře, tak já to řeknu. Mám rád Agnessu, takže si přeju, aby byla šťastná. Její štěstí je i moje štěstí. A kdyby si vybrala mne, byl bych neustále vedle ní, staral bych se o ni. Co je na tom nepochopitelného, co?“

„Ležte, Roriku, ležte!“ vyhrkl Roy polekaně.

Robert se namáhavě pozvedl a chytil Roye za ruku. Roy chtěl pacienta uložit zpátky na postel, ale Aruťunjan se nedal.

Mluvil stále rychleji a Roy se neodvážil znovu ho přerušit.

„A kdyby si byla vybrala jeho… Musela ho milovat mnohem víc než mě, když se odhodlala zasadit mi takovou ránu! Vžijte se do toho, Royi, o kolik víc! A já v tom mám bránit? Bránit jemu? Nebo jí? Mohl jsem s ní být šťasten, Royi, to ano. Ale bránit jejímu štěstí nebudu. Chápete mě?“

Vyčerpaně ulehl na polštář. Heinrich pošeptal Royovi, že by měl nemocného nechat chvíli v klidu, aby se po tomto výbuchu vzpamatoval.

Na nějakou dobu zavládlo v pokoji mlčení.

„Ptejte se,“ řekl potom Robert slabým hlasem. „Už můžu odpovídat.“

Roy začal mluvit o tragédii ve zkušební kabině. Jak se Thomson vydal na svou podivuhodnou cestu zdí, to už si představit dovedou. Ale proč došlo ke katastrofě? U Agnessy vykřikoval, že v generátorech zůstala ještě polovina kapacity. Takže se zmýlil?

„Oba jsme se zmýlili. Zavedly nás na scestí chyby ve výpočtech.“

„Jak jste ty chyby ve výpočtech zjistil?“

„Najednou jsem ucítil, že pevnost vytvořeného dipólu je porušena. Musel jsem Thomsona okamžitě odvolat.“

„Taky jste ho odvolal. Ale on nešel. Zřejmě příliš důvěřoval výpočtům, které byly chybné. Měl jste možnost přitáhnout ho zpátky násilím?“

„Měl.“

„A neudělal jste to?“

„Neudělal.“

„Proč ne? Chtěl jste, aby si všechno vyříkali až do konce?“

„Ano. Muselo být jasno…“

„Ale přitom jste si zřetelně uvědomoval nebezpečí z prodlení?“

„Nevím. Nevzpomínám si, v co jsem doufal… I když jsem se snažil…“

„O co jste se snažil?“

„Snažil jsem se usměrnit přerušení dipólu na sebe. Schéma to umožňuje. Jeden zajišťuje druhého za cenu vlastního ohrožení. Kdybych byl Thomsona vytáhl z pokoje od Agnessy aspoň o vteřinku dřív! Ve mně došlo k výboji, to na okamžik oddálilo Thomsonovu smrt, ale stejně nestačil z pokoje včas uniknout…“

Roy položil Robertovi ruku na rameno a řekl pohnutě:

„Už se vás nebudeme na nic vyptávat, Roriku. Upřímně vám přejeme brzké uzdravení.“

Když vyšli z pokoje, zeptal se Roy bratra:

„Pořád ještě trváš na tom, že je Rorik vinen?“

Heinrich odpověděl až po chvíli:

„Ne. Nedopustil se podlosti, kterou jsem mu připisoval. Ale mám dojem, že si ani teď docela jasně neuvědomuje, k čemu ve skutečnosti v jejich laboratoři došlo.“

„Na to jsi tak usilovně myslel, když jsem ho vyslýchal?“

„Na to taky.“

„Neutrousil jsi v pokoji jediné slovo. Obávám se, že si Rorik vyloží tvoje mlčení nesprávně.“

„Později se mu za to pokusím omluvit. A současně se mu omluvím i za to, že jsem ho dřív neměl moc rád.“

„Ale stejně bys mi měl prozradit svoje nové myšlenky, Heinrichu.“

Heinrich se ušklíbl.

„Žádné nemám. Jen všelijaké mlhavé dohady. Zjistíme, co nového se dověděl Armand, a popovídáme si o eventualitách, které Ivan a jeho asistent z neznámých důvodů nepředvídali.“

6

„Vy ode mě bezpochyby očekáváte nějaké senzační prohlášení,“ řekl Armand. „Prosím, uslyšíte ho. A bude takové, že vás ani ve snu nemohlo napadnout!“

„Je-li to něco jiného než zjištění, že energetické zásoby agregátu vůbec nebyly vyčerpány, pak skutečně nevím, co si mám myslet,“ řekl Heinrich klidně.

„Ano, přesně to jsem objevil! Thomson měl v podstatě pravdu, generátory nevyčerpaly svou kapacitu ani z poloviny. Došlo k protržení clonícího pole z nějakých vnějších příčin.“

Roy řekl Heinrichovi:

„Teď můžeš vyslovit ty svoje mlhavé dohady, které tě zaměstnávaly na pokoji u Rorika.“

„Armand už je řekl. Myslel jsem právě na to, že nějaká vnější síla pokazila Ivanovy výpočty. Dokázal bych si představit cokoli, jenom ne chybu v jeho výpočtech. Že by Ivan dělal své experimenty nedbale, to je vyloučeno. A jestliže Rorik mohl vůbec připustit, že k takové chybě došlo, svědčí to o jediném – že propadl panice.“

Roy přisvědčil, že hypotéza o vnější příčině havárie je docela pravděpodobná. Ale jaká je to příčina? Kde ji hledat? Netkví v Rorikově duševním stavu? Změní-li se člověk v jeden konec gigantického, všude pronikajícího dipólu, nabývají výboje nervových potenciálů v jeho mozku charakteru velitelských signálů, a že byl Rorik nervózní, o tom není pochyb.

„Nechci se přít,“ řekl Heinrich. „Je možné, že má psychický stav experimentátorů určitou spojitost s rovnováhou pole vytvářejícího schopnost pronikat pevnými tělesy. Ale dost pochybuju. Ivan by byl takovou možnost určitě teoreticky prozkoumal, vždyť věděl, že on i Rorik jsou fyzikálními elementy experimentu.“

„V tom případě zbývá působení jakýchsi nepředvídaných faktorů zvenčí. Dejme tomu neznámé částice bloudící v kosmu.“

„Ano, to je docela možné.“

K této myšlence se připojil i Armand. Thomson neobjevil jenom nějaká nová pole, která dosud neznal. Fyzikální procesy, které kolem nás probíhají, jsou už přece důkladně prostudovány a nenajdou se mezi nimi žádná, abychom tak řekli „thomsonovská“ pole. Thomson totiž objevil nové druhy sil. A jak jsou tyto síly spjaty s jinými poli a částicemi, to se bude muset teprve prozkoumat. Nějaká zbloudilá kosmická částice proletěla kolem zkonstruované krátkoohniskové kabiny a tragickým způsobem ovlivnila zdánlivě perfektní výpočty.

„To všechno se bude muset prozkoumat,“ shrnul Roy výsledky debaty. „Ale to už není naše starost. My jsme dospěli k závěru, že Thomsonův pozoruhodný, ale strašlivý objev je třeba dočasně uzavřít pod pokličku, než se najde způsob, jak zaručit bezpečnost experimentátorů. Musíme oznámit Agnesse, jak dopadlo vyšetřování. Kdo jí půjde sejmout z duše pocit její a Rorikovy viny?“

„Samozřejmě ty,“ vyhrkl Heinrich. „Tys ji rozrušoval vyptáváním, tak ji teď uklidni.“

„Půjdeš ty,“ řekl Roy přísně. „Já jsem ji sice rozrušoval, to je pravda, ale nijak jsem se vůči ní ani Rorikovi neprovinil. Kdežto tys je předem podezříval a hodně dlouho jsi horlivě dokazoval, že jsou vinni. Takže tvoje vysvětlení bude zároveň omluvou.“

Když Roy mluvil takovým tónem, nemělo smysl se s ním přít.

Heinricha uvedli na pokoj, když Agnessa spala. Lékař ji chtěl probudit, ale Heinrich ho požádal, aby to nedělal. Mlčky seděl v křesle u postele a trpělivě čekal, až se pacientka probudí. V chorobopisu, který si prohlédl, bylo uvedeno, že po těžkém nervovém otřesu se stav rychle zlepšuje. Heinrich si v tu chvíli uvědomil, v jakém rozporu může být lékařské hodnocení s konkrétním dojmem. Šok dívku natolik změnil, že teď by ji Heinrich na ulici nebo v ústavu vůbec nepoznal. Během několika dní, co ji neviděl, ještě víc zhubla, na tvářích jí vystoupily lícní kosti, nos zešpičatěl, někdejší hladkou kůži na čele zbrázdily vrásky, od koutků očí se rozbíhaly čerstvé vějířky. Lékařská zpráva byla potěšující, pohled na dívku hrozný.

Pak ještě si Heinrich s údivem uvědomoval, že přes všechny tyto změny si Agnessa něco uchovala – krásu. Bylo to zvláštní, téměř nepředstavitelné. Dřívější její krása se skládala z rysů harmonicky propojených, bylo v ní všechno krásné – oči i rty, tváře a čelo, vlasy, šíje, ruce i postava… Nyní bylo všechno porušeno, každý jednotlivý rys vypadal takřka ošklivý. Nejošklivější byl vyzáblý krk a hubené ruce; Heinrich nepochyboval o tom, že i tělo zahalené pokrývkou ztratilo někdejší pružnost a ladnost. Ale toto vše, v jednotlivostech nehezké, vytvářelo dohromady jiný obraz než dřív, ovšem byl to obraz neméně dokonalé krásy. Heinrichovi se udělalo nevolno, srdce se mu rozbušilo. Ivan ji patrně viděl právě takovou, už v tehdejší Agnesse tušil tuto. Snad právě proto mu připadala jediná na celém světě…

Dívčina víčka se zachvěla. Pootočila k němu hlavu a zadívala se na něho.

„Zase vy?“ zašeptala. „K čemu?“

„Mám za úkol informovat vás o výsledcích šetření,“ spustil Heinrich chvatně. „A především vám chci s radostí oznámit, že není důvodu, abyste si dávala vinu za Thomsonovu smrt. Ani Rorik není vinen, všechno bylo jinak, než jste si představovala!“

Vyložil jí, k čemu vyšetřování dospělo. Agnessa se rozplakala. Její tělo se stále silněji otřásalo vzlykotem, odvrátila se a zabořila hlavu do polštáře. Heinrich v rozpacích zmlkl.

„Nač mi je, abych to věděla? Nač?“ sténala plačtivě.

Počkal, až se trochu uklidní, a smutně řekl:

„Myslel jsem, že se vám uleví, když se dozvíte…“

Ztrápeně mu skočila do řeči:

„Jak se mi může ulevit? Copak si myslíte, že jsem lhala, když jsem Thomsonovi řekla, že ho mám ráda? A teď Thomson není. A už nikdy nebude! Nechte mě, nechte mě!“

Z ruského originálu Skvoz stěny skolzjaščij; Pryžok nad bezdnoj, Dětskaja litěratura 1977

Gennadij Maximovič

CHERCHEZ LA FEMME!

„Chápej, Pierre,“ pokračoval Brueaux v započatém rozhovoru, „z každých nesnází existují tři východiska. První je rozseknout uzel jednou ranou. Druhá možnost je postupovat pomalu, ale jistě a řešit problémy jeden po druhém. A konečně je taky možné nedělat nic a počkat si, až to vyřeší čas…“

Zazvonění telefonu přerušilo komisařova slova. Odložil cigaretu, ale netelefonoval dlouho. Zavěsil a otočil se na Texiera:

„No dobrá, o tomhle si promluvíme jindy. Teď pro tebe mám úkol. Na traumatologické klinice byl zabit šéfchirurg Marius Christian. Známá osobnost. Na jeho klinice už zachránili spoustu lidí, kterým nikdo nedával naději, že zůstanou naživu. Byl to prvotřídní odborník. Zkrátka zlaté ruce. A ráno ho našli probodnutého nožem na rozřezávání papírů.“

Za půl hodiny vjel Texierův automobil do malého, ale krásného parku obklopujícího kliniku. V alejích seděli na lavičkách pacienti. Všude samá sádra a obvazy, berly a vozíčky. Sestry svědomitě dohlížely na pořádek a staraly se, aby některý z rekonvalescentů, kteří se po operaci sotva naučili opět chodit, nezakopl a neupadl na nerovnosti, jakou si zdravý člověk vůbec neuvědomí.

Všechno působilo smutným dojmem. Inspektor tady dokonce cítil jakousi vinu za to, že je mladý a zdravý, že projíždí v automobilu kolem lidí, z nichž mnozí už nikdy za volant neusednou.

Automobil dojel ke krásné budově s balkóny. V přízemí se kolem budovy táhla široká otevřená terasa, z níž na několika místech vedly schody do parku.

„Pojďte dál, prosím, čekáme na vás,“ řekla mu asi pětatřicetiletá žena s bledým uplakaným obličejem, když vystoupil na terasu.

Prošli dlouhou chodbou a vstoupili do malé přijímací kanceláře. Stálo v ní několik mužů v bílých pláštích. Texier se ve svém tmavém a ne zrovna nejnovějším obleku mezi nimi necítil ve své kůži.

„Zástupce šéflékaře Hersent,“ představil se obtloustlý muž s podkůvkou šedivých vlasů stočených kolem lesklé pleše.

„Inspektor Texier,“ řekl Pierre a podal mu ruku. „Kde je mrtvý?“

„V kanceláři, v kanceláři, tamhle v té,“ odpověděl Hersent a ukázal na dveře.

„Doufám, že jste se tam ničeho nedotýkali,“ zeptal se inspektor jako vždy v podobných případech.

„Samozřejmě že ne, samozřejmě že ne, co vás napadá!“ vyhrkl zástupce šéflékaře a dětsky naivně zavrtěl hlavou. „Jak ho uklízečka uviděla, rozběhla se za mnou. Hned jsem sem šel. Nemusel jsem chodit ani moc blízko, abych poznal, že je Marius mrtvý. Nůž mu trčel ze zad pod lopatkou, v místě, kde je srdce. Tak jsem zase odešel a zamkl. Nikdo jiný dovnitř nevkročil.“

„Otevřte dveře,“ řekl inspektor, „a zařiďte, aby mě nikdo nerušil.“

„Ano, ano, ovšem,“ zadrmolil Hersent, vytáhl z kapsy klíč a otočil jím v zámku. Potom otevřel dveře a poodstoupil.

„Kdyby vás to neobtěžovalo, počkejte tady,“ řekl Pierre a vstoupil do kanceláře, „třeba se vás budu chtít na něco zeptat.“

Texier za sebou zavřel a rozhlédl se. Prostorná světlá kancelář. Přes celou stěnu okno zatažené jemnou záclonou. Ve vzdáleném rohu šikmo postavený stůl s haldami papírů. Stála na něm také starodávná psací souprava, krásná, ale naprosto nepotřebná, selektor a normální telefon. A opodál módní neónová lampa.

Na podlaze ležel tváří dolů muž v bílém plášti. Měl rukávy vyhrnuté až k lokti, silné ruce porostlé chloupky, prsty se mu zarývaly do vysokého koberce s dlouhým vlasem. Pod levou lopatkou trčel z těla kordík, zaražený až po rukojeť. Pierre se při pohledu na něj otřásl, ale pak si všiml, že je rukojeť mnohem menší než obvykle. Kolem ní zaschla nevelká skvrna nahnědlá krve. Když se Pierre sklonil nad mrtvým tělem, všiml si, že celá rukojeť je vykládána středně velkými rubíny. Inspektor se ve starožitnostech moc nevyznal, ale hned pochopil, že tohle je hodně stará práce.

Inspektor otevřel aktovku, vyndal z ní čistý kapesník, opatrně vytáhl kordík a schoval ho do předem připravené obálky. Potom obrátil mrtvého na záda. Energický obličej bez známek bolesti, husté černé, mírně prošedivělé vlasy, vysoké čelo s nevelkými kouty. Husté tmavé obočí, u kořene nosu srostlé. Plášť rozepnutý.

Sako na sobě Christian neměl. Pierre přejel místnost pohledem a spatřil malou skříň stojící mezi četnými policemi s knihami, a pomyslel si, že sako nejspíš visí tam. Prohlédl mrtvému kapsy kalhot a pláště, našel kapesník a několik klíčů, z nichž jeden byl bezpochyby od sejfu.

Inspektor se narovnal a začal se rozhlížet po pracovně. Dva metry od zabitého stál malý konferenční stolek. Na něm neotevřená láhev griotky. V baru, kam se od stolku dalo dosáhnout rukou, stálo několik drahých křišťálových skleniček a otevřená láhev koňaku. Pak ještě jedna, uzavřená, a tři láhve červeného vína.

Nejspíš byl zabit ve chvíli, kdy postavil na stůl láhev griotky a otočil se pro skleničky, pomyslel si Texier. Ale jestliže se chystal s tím člověkem pít, určitě ho musel znát.

Pierre přistoupil k psacímu stolu. Lampa svítila. Došlo tedy k vraždě v noci? Texier odhrnul záclonu a objevil prosklené dveře na terasu. V zámku byl zastrčen klíč. Pierre ho uchopil do kapesníku, otočil jím, prohlédl si zámek a zjistil, že se dá zamykat i zvenčí. Inspektor zase zavřel dveře, vytáhl klíč a rovněž ho uložil do obálky.

Na psacím stole ležel mezi papíry popelník. Bylo v něm několik nedopalků různých cigaret. Od jednoho se táhla dlouhá housenka popela. Zřejmě byla cigareta položena do popelníku hned po zapálení a dohořela v něm sama.

Když popelník leží tady, museli ti, co kouřili, sedět v křesle a ne na židlích u baru, uvažoval inspektor. Jinak by měli pohodlnější přenést si popelník na konferenční stolek. Křesla jsou dvě, s židlemi nikdo nehýbal, takže v pracovně byli nejspíš jen dva lidé.

Při pečlivém zkoumání křesel objevil Pierre lupou na jednom z nich několik dlouhých tmavomodrých vláken. Sebral je pinzetou a vložil do obálky. Potom si prohlédl podlahu u křesel. A našel drobná zrnka hlíny a písek.

Ten člověk přišel zřejmě k Christianovi dveřmi z terasy, říkal si Texier v duchu. Kdyby šel hlavním vchodem, nepřinesl by na botách hlínu. U vchodu tady mají velkou rohožku a na chodbě, jak jsem si všiml, je tak čisto, že by se z podlahy dalo jíst.

Pierre stál ještě chvíli uprostřed kanceláře a pak zašel do přijímací kanceláře, kde na něho čekal Hersent.

„Tak co, tak co, jak to vypadá? Objevil jste něco?“ zahrnul ho zástupce šéflékaře otázkami.

Pierrovi přišel k smíchu Hersentův zvyk opakovat vždycky počáteční slova každé první věty. Usmál se.

„Zatím jsem nepřišel na nic zajímavého. Zamkněte dveře a dbejte na to, aby do pracovny nikdo nevstupoval. Nebo radši dejte klíč mně a zařiďte, aby mi dali i druhý klíč, pokud existuje.“

„Druhý, druhý klíč má Marius.“

„Tak v tom případě už ho mám,“ řekl Pierre a převzal klíč z Hersentových rukou. „A povězte mi, existuje další klíč i od dveří na terasu?“

„Právě, právě o to jde… Druhý klíč od dveří na terasu ztratil Marius asi před čtrnácti dny, takže teď máme jenom jeden. Nový jsme zatím nedali přidělat.“

„Poslyšte, kde bych si mohl s vámi promluvit tak, aby nás nikdo nerušil?“ zeptal se inspektor a přejel pohledem malou kancelář, která se mezitím zaplnila spoustou lidí.

„Samozřejmě, samozřejmě, zajdeme ke mně.“

Hersent se zavěsil do inspektora, vyvedl ho z přijímací kanceláře a oba vykročili po chodbě. V levé ruce nesl Pierre aktovku s obálkami a krabičkami. Podle všech zavedených pravidel měl s sebou samozřejmě hned vzít experta. Jenomže starý Prouvost, který byl k němu přidělen, je sice skvělý odborník, ale děsně nudný člověk trpící stařeckou lenivostí. A kromě toho měl starý Prouvost odpornou vlastnost strkat nos do cizích věcí a poučovat každého, kdo byl aspoň o tři roky mladší než on. Nejvíc toho musel vyslechnout právě Pierre, protože byl na oddělení nejmladší.

A tak mezi inspektorem a Prouvostem došlo k nepsané a mlčenlivé dohodě, že Pierre bude všechno, co zvládne, dělat sám a starého experta zavolá teprve dodatečně a jen v krajních případech. Dovědět se to nemohl nikdo, protože Pierre vždycky jezdil vlastním vozem. Proto se ani jeden z nich nemusel obávat, že by od šéfů dostal vyhubováno za nedodržování pravidel. Na oplátku Prouvost neobtěžoval Texiera svým nekonečným poučováním a všechno, co bylo třeba, vykonával co nejrychleji. Proto také musel Pierre s sebou nosit aktovku. Ale v této chvíli už věděl, že tentokrát bude muset experta zavolat.

Jakmile vstoupili do Hersentovy pracovny, požádal inspektor, aby si směl zavolat, a vytočil Prouvostovo číslo. Starý expert ho vyslechl, trochu zabručel a řekl, že okamžitě vyjíždí.

„První, na co jsem se vás chtěl zeptat, je tohle,“ řekl Pierre, když si zapálil lulku, a otočil se na Hersenta. „Řekněte mi, kde se tam vzal ten nůž, nebo lépe řečeno kordík?“

„No ovšem, ovšem, já tu historii znám,“ odpověděl Hersent a posadil se proti inspektorovi. „Je to velice vzácná starožitnost. Kterýsi z Mariusových vzdálených předků dostal kord darem od samotného krále. Majitel byl na něj nesmírně hrdý. A proto si nechal udělat k psací soupravě, kterou jste viděl na Christianově stole, vyrobit nůž na řezání papíru jako přesnou zmenšenou kopii toho pravého kordu. Ale zajímavé je něco jiného. Prvnímu majiteli přinesl kord darovaný králem smrt. Probodl ho sluha. Kord se pak ztratil, ale tu miniaturní kopii rodina ochraňovala jako relikvii, která se dědila z otců na syny. Marius si jí nesmírně vážil a několikrát v legraci říkal, že i jeho patrně někdo probodne tímhle kordíkem. Kdyby byl tušil, že se jeho slova vyplní… Je to skutečně unikátní starožitnost. A ta rukojeť! Přímo umělecké dílo. Ty rubíny jsou pravé, po staru broušené. Vy jste si ten nůž patrně vzal k sobě. Dbejte na to, aby se neztratil. Marius má totiž dospělého syna, který by ho měl zdědit. To už je u nich tradice.“

„Nabyl jsem dojmu, že jste byli s Christianem blízcí přátelé,“ poznamenal inspektor a díval se zástupci šéflékaře přímo do očí. „Nazýváte ho křestním jménem, důkladně znáte rodinnou historii a tradici…“

„Je to tak, je to tak,“ přerušil ho Hersent chvatně, „byli jsme přátelé. Ale nevyplývá to z toho, co jste teď řekl. U nás na klinice oslovoval Christiana křestním jménem skoro každý. Ostatně i on, třebaže měl dost drsnou a někdy i popudlivou povahu, jednal s každým velice prostě. On už byl takový. Víte, když měl dobrou náladu, byla radost s ním pracovat. A tu historii s kordem znalo mnoho lidí. Rád ji vyprávěl.“

„Řekněte mi, do kolika hodin by se tady byl asi Christian zdržel, kdyby k ničemu nedošlo? Myslím tím, jak dlouho obvykle zůstával v práci?“

„Těžko říct, těžko říct. Ne proto, že bych to nevěděl, ale protože se to dotýká Mariusova soukromého života.“

„Teď už mu nic neublíží.“

„Máte pravdu, máte pravdu. Víte, poslední dobou tady Marius často zůstával přes noc. Měl doma nějaké nepříjemnosti s manželkou. Nevím, jestli žárlila ona na něho, nebo on na ni. Když jsem se ho na to jednou zeptal, řekl, že už toho má plné zuby a že s tím musí něco udělat.“

„Dobrá, tohle zatím nechme stranou. Řekněte mi upřímně, vylučujete kategoricky možnost, že by byl vraždu spáchal někdo z pracovníků kliniky?“

„Ale prosím vás, prosím vás! Že by ho všichni milovali, to říct nemůžu. Při jeho drsné a řekl bych dokonce egoistické povaze se tady vyvinuly dost složité vztahy. Ale přinejmenším si ho naši lidé vážili. Byl to skvělý chirurg, ochotný pomoct pacientovi kdykoli, i v beznadějných situacích… Těžko bych teď mohl říct, čeho měl v sobě víc, jestli lásky k člověku nebo opojení nad vlastní dovedností, nad vlastním uměním. Ale přesto jsem přesvědčen, že něco podobného nemohl spáchat nikdo z našich pracovníků… Všichni jsme si uvědomovali, a víme to i teď, že nám bez něho bude ouvej. Prováděl takové operace, jakých není nikdo jiný na naší klinice schopen…“

„Dejme tomu, že máte pravdu. Tak kdo jiný tedy? Sám přece říkáte, že sem v noci nikdo cizí nemohl vniknout. Poslyšte, používal vůbec Christian dveří na terasu?“

„Ano, ano… No vida, na ty jsem docela zapomněl. Jeho pracovna je jediná, kde jsou takové dveře. Používal jich sice málokdy, ale přece jen se stávalo, že si někdy přes den vyšel na terasu.“

„Řekl jste, že se klíč od těch dveří nedávno ztratil. Jak k tomu došlo?“

„Nevím. Nevím. Slyšel jsem jenom, jak Marius žádal hlavní sestru, aby mu sehnala klíč od těch dveří, že prý ten svůj někam založil.“

„A poslední otázku. Christian má v pracovně bar. On si rád dával nějaké to štamprle?“

„To ne, to měl spíš pro přátele, kteří často navštěvovali naši kliniku. Sám si dal skleničku koňaku nebo červeného vína jedině po nějaké obtížné operaci nebo na konci obzvlášť těžkého dne.“

„Děkuji vám,“ řekl Pierre. „A teď bych měl prosbu, abyste mi poslal ty, co měli dnes v noci službu.“

Inspektor si se všemi popovídal, ale nic nového se nedověděl. Pouze jeden z lékařů si připomněl, že asi tak v devět hodin Marius Christian telefonoval.

„Víte,“ řekl Texierovi, „v takové situaci, jako je dnes, je velice těžké se něco domýšlet, ale vsadil bych se, že mluvil s manželkou. Nemůžu tvrdit, že by hovořil hrubě, ale nějak tvrdě. Když jsem viděl, že nepřicházím vhod, chtěl jsem z pracovny odejít, ale Christian na mě zamával, abych zůstal. Ta osoba na druhém konci drátu byla patrně s něčím nespokojena. Christian spíš poslouchal, než odpovídal, a jen občas utrousil nějakou jedovatou poznámku. Nakonec řekl, že ještě neví, přijde-li na noc domů, že má spoustu práce, a zavěsil.“

Když nazítří ráno přišel Texier do práce, zajímal se v první radě o výsledky expertizy. Pak zašel do své kanceláře, zapálil si a důkladně se zamyslel.

Tak co vlastně vím? začal uvažovat. Marius Christian, jak soudí experti, byl zabit mezi desátou a dvanáctou v noci. Za druhé, nikde se nenašly jiné otisky prstů než jeho. Za třetí, tmavomodrá vlákna, nalezená na jednom z křesel, pocházejí nejspíš z obleku některého z Christianových hostů, V jeho skříni ani v kanceláři se nenašel žádný oblek z podobné látky. Za čtvrté – nedopalky v popelníku. Nejde jen o různé druhy cigaret, ale kouřili je různí lidé. Za páté, jeden z lékařů tvrdí, že přibližně v devět hodin večer mluvil Christian telefonicky s manželkou. Tento rozhovor se tedy odehrával asi jednu až tři hodiny před vraždou. A chirurg sděloval manželce (pokud to skutečně byla ona), že zůstane pres noc na klinice. Za šesté, všichni, kteří měli tu noc službu, jednoznačně tvrdili, že hlavním vchodem na kliniku nikdo nevstoupil… Pokud tedy vraždu nespáchal některý pracovník kliniky, musel to být někdo, koho k sobě vpustil Christian sám, a to dveřmi z terasy. Ale hlídač, z parku přísahá, že nikoho neviděl. Jeho tvrzení samozřejmě nic nedokazuje. Na příkaz samotného Christiana se hlavní brána na noc nezamykala. Marius byl toho názoru, že přivezou-li v noci někoho s těžkým úrazem, může se mu čas ztracený otvíráním masivní brány stát osudným.

Texier vyklepal lulku, nacpal ji novým tabákem a vzdychl si.

Faktů nemám zrovna moc, pomyslel si. Jaké závěry z nich můžu učinit? Nejzajímavější je zatím to, že se nenašly otisky prstů nikoho jiného, zatímco Christianovy otisky se zachovaly. Jak se to mohlo stát? Nikdo tam přece nemohl sedět v rukavicích, aby si toho Christian nevšiml. To rozhodně ne. Takže Christian o rukavicích věděl, ale nevyvolávaly v něm podezření. Proč ne?

Texier velmi dobře věděl, že vrah nemohl setřít jenom svoje otisky. V takovém případě by poškodil i otisky Christianovy. Jenže ty se zachovaly, byly neporušené.

Moment, moment, řekl si najednou inspektor. Co když za Christianem přišla žena? Ta rukavičky stahovat nemusela… A navíc Christian vytáhl griotku. Kdyby tím nočním hostem byl muž, nabídl by mu Christian spíš koňak. Ale na žádném nedopalku nejsou stopy rtěnky. A proč vlastně by tam měly být? Všechny ženy se nemalujou… ne nadarmo se říká – cherchez la femme! Hledejte ženu! Prosím, tak se do toho pustím. A začnu manželkou Mariuse Christiana.

S tímto rozhodnutím vyšel inspektor z kanceláře, sešel po schodech a usedl do automobilu.

Dveře bytu, na nichž byl štítek se jménem, otevřela krásná žena, která se zjevně snažila vypadat mladší.

„Prosím…?“ řekla zpěvavým hlasem a nechápavě povytáhla obočí.

„Jste Lucie Christianová?“ usmál se inspektor galantně.

„Ano, co je libo?“

„Jsem policejní inspektor Pierre Texier,“ představil se Pierre a s údivem zjišťoval, že Lucie Christianová není smrtí svého manžela příliš zdrcena.

„Prosím, pojďte dál,“ pronesla paní domu už méně vlídně, ale stále ještě s úsměvem, a uvolnila inspektorovi cestu.

Pierre vstoupil do předsíně, došel k věšáku a svlékl si kabát. Když ho věšel na háček, zachvěly se mu ruce. Vedle visel… tmavomodrý kabát s dlouhým vlasem. Pierre se donutil ke klidu, navyklým pohybem si přihladil vlasy a vykročil za Lucií Christianovou. Vstoupili do velkého, bohatě zařízeného pokoje, který byl spíš salónem než jídelnou. Velký široký divan, několik exotických květin v jakýchsi moderních květináčích na vysokých nožičkách, bar, šest křesel, televizor, tři nízké stolečky…

„Posaďte se,“ řekla paní domu nepřirozeně vlídným tónem a ukázala na divan. „Koňak? Víno?“

„Ve službě se snažím nepít,“ odpověděl inspektor a zůstal stát.

Lucie Christianová si vzdychla a usedla do křesla proti divanu.

„O čem jste si chtěl se mnou promluvit?“

„Než začnu klást otázky, rád bych požádal o dovolení, abych si směl zapálit,“ řekl Pierre a usedl na pohovku.

„Prosím, samozřejmě.“

Vzala ze stolku popelník a postavila ho na huňatý koberec. Potom vytáhla cigaretu a podívala se na inspektora. Texier její pohled pochopil a cvakl zapalovačem. Paní domu zatáhla z cigarety, vyfoukla dým a Pierre si mezitím nacpával lulku a pozoroval svou společnici. Mohlo jí být asi čtyřicet, možná ještě víc, i když na první pohled vypadala mnohem mladší. Chovala se volně a nenuceně. Hned bylo vidět, že dobře ví, jak vyvolat nejlepší dojem.

„Tak na co jste se mě chtěl zeptat?“ zeptala se znovu.

„Váš muž byl včera v noci zabit ve své pracovně na klinice. Zajímalo by mě, jestli jste věděla, že se tam chystá zůstat přes noc.“

„Ne, nevěděla. I když poslední dobou to dělával dost často.“

„Jeden ze spolupracovníků vašeho nebožtíka manžela tvrdí, že s vámi Marius Christian mluvil v devět hodin telefonem.“

„Co na tom záleží, jestli jsem to věděla, nebo ne?“ najednou téměř vykřikla paní domu. „Mně to bylo úplně lhostejné.“

„Dobrá, budeme tedy předpokládat, že jste to věděla,“ pronesl Texier klidně. „Ale vysvětlete mi, prosím, proč vám to bylo lhostejné?“

„To je soukromá, rodinná záležitost…“

„Neptal bych se na to, kdyby váš manžel byl živ,“ přerušil ji inspektor. „Ale takhle jsem nucen udělat si obrázek o vašem vzájemném vztahu. Marius Christian je zabit.“

„Však mu to patří!“ prohlásila paní Christianová zlostně a zarazila se. „Snad si nemyslíte, že jsem to udělala já?“

„Zatím si to nemyslím,“ řekl Pierre naprosto klidně a vyfoukl proužek dýmu.

„No ne, to je neslýchané,“ vybuchla opět paní Christianová a odhodila do popelníku nedokouřenou cigaretu. „Ano, nebyl to zrovna ideální manžel, ale vy byste chtěl podezřívat mne?!“

„Zbytečně se rozčilujete,“ pronesl Pierre.

„Ne, ne, to je absurdní! Pochopte, netajila jsem se s tím, že už ho dávno nemám ráda, ostatně právě tak jako on mě. Ale dopustit se vraždy… Věřte mi, toho bych nebyla schopna,“ dodala už ne tak podrážděně, spíš polekaně a tiše.

„Dejme tomu. Přesto se mi pokuste odpovědět, kde jste byla včera přibližně mezi devátou večer a druhou v noci.“

„Doma!“

„Kdo vám to může potvrdit?“

Na okamžik se zamyslela. Potom se bůhvíproč začervenala a znovu polohlasně řekla:

„Obávám se, že nikdo.“

A tu si Pierre vzpomněl, že když vstupoval hlavním vchodem do této budovy, viděl vrátnou. Seděla u výtahu a četla nějakou ohmatanou knihu. Texier se rozhodl, že si slova paní Christianové ověří ihned. Vrátná by si přece určitě všimla, že chirurgova žena odchází večer z domu a vrací se někdy kolem půlnoci.

„Promiňte,“ řekl a vstal, „uvědomuju si, že jsem asi zapomněl zamknout automobil.“

Texier vyšel z pokoje. Když šel kolem věšáků, vytrhl několik vláken z kabátu paní Christianové.

Vrátná seděla na stejném místě jako předtím a stále četla knihu.

„Promiňte, madam,“ pronesl inspektor až skoro úlisně, „měl bych k vám jednu drobnou otázku. Byla jste tady na dnešek celou noc?“

„Nevím sice, proč vás to může zajímat, ale opravdu jsem tady byla celou noc,“ odpověděla vrátná, odtrhla pohled od knihy a posunula si brýle na čelo.

„A nevšimla jste si, kdy odcházela a kdy se vrátila paní Christianová?“

„To je ta, co jí zabili muže?“

„Ano, ta.“

Vrátná nikam nepospíchala, měla radost, že si může poklábosit s novým člověkem, a dokonce ji ani nezajímalo, kdo je a proč to všechno chce vědět.

„Abych pravdu řekla, moc jim to poslední dobou neklapalo,“ začala zeširoka. „Dřív, jak si vzpomínám, byli pořád pohromadě, ale teď už jsem dávno neviděla, že by z bytu odcházeli společně. Já si všímám všeho, akorát to nikomu nepovídám…“

Chtěla ve svém vyprávění pokračovat, ale Pierre pospíchal. Paní Christianová se mohla domyslet, že neodešel jenom zkontrolovat automobil.

„Ale řekněte mi, kdy včera v noci odešla a kdy se vrátila,“ přerušil inspektor povídavou stařenku.

Ta se uraženě odmlčela a našpulila rty jako malé děcko. Texierovi už blesklo hlavou, že svou netrpělivostí všechno zkazil, ale vrátná najednou vybafla:

„No přece ráno!“

„Jste si tím jista?“

„Co to znamená – jista?“ opáčila vrátná bručavě. „Vždyť jsem jí sama odemykala. Už pomalu začínalo svítat.“

Texier jí poděkoval a rychle vyběhl po schodech.

„Představte si,“ obrátil se k paní Christianové, když vstupoval do pokoje, „já jsem to auto opravdu zapomněl zamknout.“

Lucie Christianová seděla stále v kresle a klidně kouřila.

„Tak kde jsme to přestali?“ zeptal se takovým tónem, jako by byl opravdu zapomněl, o čem byla řeč. „Aha, mluvili jsme o vás. Pokud vím, řekla jste, že jste celou noc byla doma.“

„Přesně tak,“ odpověděla paní Christianová.

„To je divné. Vaše vrátná je přesvědčena, že jste odcházela z domu asi tak v deset a vrátila jste se teprve k ránu.“

„A vy už jste se rozhodl, že pravdu má ona?“ řekla paní Christianová po chvilce odmlčení. „No, vlastně… je to tak. Ale přesto jsem svého muže nezabila. A moc dobře vím, že proti mně nemáte žádné důkazy. Jinak byste neztrácel čas povídáním. Je to pravda?“

Mluvila sebejistě. Vypadalo to, že ji ani usvědčení ze lži neuvedlo do rozpaků. A Pierre si stále nebyl jist, je-li to naivita, nebo chladnokrevnost vraha.

„Z čeho vyplývá vaše jistota, že nemám důkazy?“ zeptal se. „Vy vylučujete možnost, že už všechno vím a jenom si upřesňuji některé detaily, než vás předám spravedlnosti?“

„To je možné. Ale já jsem ho stejně nezabila.“

„Dobrá, tohle nechme. Radši mi řekněte, kde jste byla na dnešek v noci.“

„Ani mě nenapadne,“ odpověděla paní domu chladnokrevně.

„Proč ne?“

„Jednoduše nechci.“

„Jste zvláštní člověk,“ podivil se Pierre. „Nemáte žádné alibi, a přesto se chováte, jako by se nic nestalo.“

„Měl byste vědět, že žena nemůže odpovědět na všechny otázky, ani když je její muž zabit. Můžu vám tisíckrát opakovat, že jsem to neudělala, třebaže si to můj drahý choť zasloužil. Rozdával sestřičkám briliantové náušnice. Za co asi? Třeba ho zabila některá ze zavržených milenek. Nad takovou možností jste se nezamýšlel?“

Poslední dvě věty Lucie Christianová téměř vykřikla.

Jenomže sestřičky nemají váš tmavomodrý kabát, pomyslel si Pierre.

„No, tak přece jenom – kde jste strávila noc?“ zeptal se znovu. „Budete muset na tuhle otázku odpovědět. Ovšem, řeknete-li, že jste se procházela po ulicích a nikdo vás neviděl, to vám věřit nebudu.“

Inspektor se odmlčel. Paní Christianová vstala a přistoupila k oknu. Když si všiml, že se dívá opačným směrem, vytáhl z popelníku dva nedopalky, zabalil je do papírku a zastrčil do kapsy.

„Ať už alibi mám, nebo ne,“ řekla paní Christianová, aniž se otočila, „nezabila jsem ho.“

„Uvědomujete si, co říkáte?“

„Všechno si uvědomuju.“

Pierre ještě chvíli čekal, ale když zjistil, že paní Christianová nemá v úmyslu se k němu ani otočit, rozloučil se a odešel.

Co jsem se vlastně dověděl? přemýšlel, když usedal do automobilu. Za prvé, v okamžiku vraždy byla paní neznámo kde, čili mohla být i na klinice. Za druhé, neměla svého muže ráda, protože byl moc na ženské. Za třetí, barva jejího kabátu je shodná s barvou vláken, která se našla v pracovně. Za čtvrté… za čtvrté už nic. Konec! Není toho moc.

Inspektor ještě chvíli seděl v zamyšlení, potom nastartoval motor a zajel na správu.

„Tak abys věděl,“ řekl mu Prouvost, když mu Texier odevzdal nedopalky a vlákna z kabátu paní Christianové, „tohle je stejný druh cigaret. Všimni si filtru a těch dvou černých kroužků. Jenomže vy lulkaři se v tom starou belu vyznáte. No nic, jdi k sobě. Až si to prohlídnu, zavolám ti.“

Pierre seděl ve své kanceláři asi půl hodiny, než zazvonil telefon. Inspektor zvedl sluchátko a uslyšel neznámý hlas:

„Inspektor Texier?“

„Ano.“

„Tady je Denis Faussier, ministr průmyslu. Nemohl byste sejít dolů? Čekám vás ve svém voze za rohem.“

„A proč?“ zeptal se Texier. Nemohl si srovnat v hlavě, co mu může chtít ministr, s nímž nikdy neměl nic společného.

„Nerad bych to říkal do telefonu…“

„Dobrá, hned tam jdu,“ souhlasil Pierre.

Sestoupil po schodech, vyšel z budovy a zahnul za roh. U chodníku stála černá limuzína. Když k ní Texier došel, zadní dvířka se otevřela.

„Nemýlím-li se, pan Texier? Popsali mi vás.“

„Ano,“ odpověděl Pierre a napadlo ho, že se musí mít na pozoru, aby se nezamíchal do nějaké nepříjemné historie.

„Posaďte se!“

Texier usedl do vozu a spatřil vysokého, asi padesátiletého, trochu obtloustlého muže s velkým rovným nosem, sebevědomou bradou a šlachovitým, nečekaně slabým krkem.

Když přejeli o několik bloků dál, nařídil Faussier řidiči, aby zastavil a vzdálil se na několik minut. Jen za řidičem zaklaply dveře, ministr se otočil k Pierrovi.

„Nezlobte se, že s vámi mluvím za tak neobvyklých okolností,“ pronesl vlídně. „Věc, o níž si s vámi chci promluvit, nestrpí odkladu a jít k vám na oddělení se mi nechtělo. Mohl by mě někdo poznat, začaly by dohady…“

„Uvědomte si, že nejsem příliš důvěřivý člověk…,“ přerušil ho inspektor, ale Faussier ho nenechal domluvit.

„Máte plnou pravdu,“ řekl a vytáhl z kapsy doklady. „Tady, prosím, můžete se přesvědčit… Jsem skutečně Denis Faussier a skutečně jsem ministr. Chtěl bych si s vámi pohovořit o vraždě Mariuse Christiana. Asi před dvaceti minutami mi volala Lucie, řekla mi, že jste byl za ní, a pokud to dobře chápe, podezříváte ji… Opravdu si to myslíte?“

„Sice bych na vaši otázku nemusel odpovídat, ale odpovím. Ano, zatím si to myslím. Ale zdůrazňuji – zatím. Nemám nezvratné důkazy. Což neznamená, že se zanedlouho nemohou objevit.“

„Víte… na dnešek v noci jsme byli s Lucií spolu,“ řekl Faussier. „Nedivte se, není na tom nic špatného. Před pěti lety mi zemřela žena. No a Lucie… Já si uvědomuji, že mluvit špatně o mužovi své milenky není zrovna morální, ale přesto musím poznamenat, že s člověkem, který má rád jen a jen sebe, nemohla Lucie žít. Věřte mi, nemít syna, který otce zbožňuje a je na něj pyšný, dávno by byla Lucie od Christiana odešla. Už jsem jí to několikrát navrhoval. Nemusíte mi samozřejmě věřit, ale Lucie byla onu noc skutečně se mnou. Jsem ochoten to odpřisáhnout a v nejhorším uvést i svědky. Ale je to zapotřebí? Nechápete snad, že kdyby tomu tak nebylo, asi bych s vámi takhle nemluvil? Určitě ne, našel bych si způsob, jak by vás odstavili a celý případ ututlali. Uznáváte doufám, že něco takového je docela dobře možné.“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl Pierre.

„Ale já nechci dělat zbytečný rozruch a prosím vás jen o jedno – prozkoumejte všechno ještě důkladněji. A přesvědčíte se, že s tím Lucie nemá nic společného. Je to skvělá žena a vám nic neřekla, aby neuškodila mně.“

„Prozkoumat všechno důkladněji je mou povinností,“ řekl inspektor klidně, vytáhl lulku a nacpal si ji tabákem.

„A právě o to vás prosím. Nechci nic jiného, než abyste poctivě plnil svou povinnost.“

„Nezlobte se, ale já svoje povinnosti vždycky plním poctivě. O to mě nikdo nemusí prosit,“ pronesl Pierre podrážděně.

„No vidíte, už se začínáte urážet,“ usmál se Faussier, „ale uvědomte si, že vás vůbec neznám. Teď vidím, že jste solidní, seriózní muž. Budeme vám s Lucií velice povděčni, jestliže celou věc patřičně vyřešíte.“

„Nemá-li s tím paní Christianová nic společného, nemusí se ničeho obávat. A teď požádejte vašeho šoféra, aby mě zavezl zpátky. Ani trochu se mi nechce šlapat pěšky.“

„Samozřejmě, samozřejmě,“ usmál se Faussier, vystrčil hlavu z automobilu a zavolal na řidiče.

Jakmile Pierre vstoupil do své kanceláře, zazvonil telefon.

„Texiere, kde se touláš?“ uslyšel inspektor Prouvostův hlas. „Už ti volám podesáté.“

„No, tak jak to vypadá?“

„Je to úplně jiná žena. Druh cigaret je skutečně stejný, ale složení slin úplně jiné. A vlákno je jiné, i když má podobnou barvu. Co ty na to?“

„Já to vím.“

„Tak co mě otravuješ?“

„Nekřič,“ přerušil ho Texier. „Předtím jsem to nevěděl.“

Zavěsil. No vida, tak pěkně se rozvíjela tahle verze, a najednou se rozpadla a je třeba vypracovávat novou, třeba tu, kterou nadhodila paní Christianová. Inspektor si přitáhl telefon, zavolal Hersentovi a požádal ho, aby mu dovolil ho navštívit.

„Čím vám mohu ještě sloužit?“ zeptal se zástupce šéflékaře, když Pierre vstoupil do pracovny.

„Byl jste Christianovým přítelem, takže asi víte, jaký byl jeho vztah k ženám. Říká se, že měl mezi sestřičkami mnoho milenek. Je to pravda?“ zeptal se Texier a usedl do křesla.

„Neřekl bych, neřekl bych,“ odpověděl Hersent s úsměvem.

„Tvrdíte tedy opak?“

„Chápu, chápu, kdo vám to mohl říct. Když žena žárlí, vždycky přehání. Samozřejmě, pracuje u nás hodně hezkých sestřiček a Marius byl zajímavý muž.“ Hersent se významně ušklíbl. „Chápu, proč se na to ptáte. Napadlo vás, že se některá z dřívějších milenek rozhodla pomstít se mu. Ale pro naše děvčata byl Marius Christian především báječný chirurg, téměř bůh. A není přece možné zabít svého boha…“

Tři dny ztratil inspektor prověřováním této verze. Promluvil se všemi ženami zaměstnanými na klinice a přesvědčil se, že měl Hersent pravdu.

Pierre dlouho seděl v kanceláři a přemítal o vzniklé situaci. Uplynulo už pět dní a on se nehnul z místa. Už začal pochybovat, že by vraždu spáchala žena. Je přece docela možné, že sice nějaká žena v Christianově pracovně byla, ale třeba o něco dřív, než k vraždě došlo.

Ale než tuhle verzi definitivně zavrhnu, uvažoval inspektor, musím si ujasnit, jestli jsem vyčerpal všechny případné motivy k vraždě. Christian byl chirurg. Zkusme vyjít z tohoto faktu. Žena na něho mohla vztáhnout ruku, jestliže… při operaci udělal něco špatně, například jestliže ji zohavil. Jenomže na kliniku přicházejí lidé s těžkými úrazy a žádný nepočítá s tím, že by odtud odešel krásnější, než byl předtím. Za druhé, žena ho mohla zabít za to, že nedokázal zachránit někoho, kdo jí byl drahý…

Moment, tahle varianta vypadá docela pravděpodobně. Musím si okamžitě zjistit všechny případy z poslední doby, které skončily smrtí. Třeba to přinese něco nového. A když ne, budu se muset s verzí, že pachatelem je žena, rozloučit.

Inspektor vyklepal lulku do popelníku a vydal se hledat Hersenta.

„Tak co, tak co, přesvědčil jste se, že jsem mluvil pravdu?“ zeptal se Hersent, když se potkali na chodbě.

„V podstatě ano,“ odpověděl Texier s pocitem člověka, který nemá valnou chuť přiznat, že se mýlil. „Teď mě zajímá něco jiného. Ukažte mi seznam osob, které na vaší klinice v poslední době zemřely.“

„Seznam? Žádné takové seznamy nesestavujeme,“ řekl Hersent polekaně. „Nepotřebujeme je, právě tak jako nepotřebujeme statusy. Provoz u nás řídí computer…“

„Kdo? Kdo?“ vyhrkl Pierre a nevěřil vlastním uším.

„Vždyť jsem to řekl – computer. Dohlíží i na těžké pacienty. Vy jste si nevšiml, jak málo tu máme nižšího zdravotnického personálu? Sestra u nás nemusí sedět u postele pacienta ani po těžké operaci. Ze snímačů, připevněných na tělo nemocného, přechází informace o jeho stavu do computeru a ten je lepší než jakákoli sestra. Teprve v kritických okamžicích volá lékaře.“

„Aha,“ poznamenal Pierre. „Zajímavé.“

„Víte… Víte, computer má spoustu předností. Neunaví se, pamatuje si, v kolik hodin má pacient dostat léky, kdy je třeba provést nezbytné procedury. A teplotu měří průběžně. Ale to ještě není všechno. Do computeru jsou vloženy chorobopisy. Když lékař potřebuje nějaké údaje o pacientovi, vybere computer za několik málo sekund všechno nezbytné. Přesně tak vydává údaje o případech smrti, k nimž u nás v poslední době došlo. Pojďte.“

Sestoupili do automatického výpočetního střediska. Navenek se ničím neodlišovalo od těch, která inspektor až dosud viděl. Stejné kovové krabice, stejné ovládací pulty. Hersent a Texier přistoupili k jednomu z nich, a za pár minut už Pierre držel v ruce několik standardních kartiček. Zašel do kanceláře, kterou mu Hersent přidělil, a začal je studovat.

Bylo jich deset. Šest z nich odložil hned. Lidé, kteří na nich byli evidováni, zemřeli ještě před operací. Ze zbývajících dal po určitém váhání stranou další dvě. Byly na nich údaje o dost starých lidech, jejichž příbuzní by se asi sotva rozhořčovali nad tím, že se je nepodařilo vyléčit. Zbývaly dvě kartičky. Na jedné byly údaje o mladém muži, otci dvou dětí. Prodělal autohavárii a zemřel pět dní po operaci. Na druhé kartičce byl záznam o mladé dívce. I ona se stala obětí automobilové havárie a zemřela tři dny poté, co ji přivezli na kliniku. Na kartě nebylo uvedeno, jakou operaci podstoupila, a inspektor se rozhodl, že začne tímto případem.

Příštího dne brzy ráno vystoupil do čtvrtého patra domu, jehož adresa byla uvedena na kartě. Na dveřích bytu, který hledal, byla přibita malá cedulka Simone Davillierová. Texier stiskl tlačítko zvonku a po chvilce spatřil ve dveřích mladou, asi pětadvacetiletou ženu s nervózním, ale hezkým obličejem. Oči měla červené, snad od pláče, snad nevyspáním.

„Koho hledáte?“ zeptala se a pohlédla na Texiera nepřívětivě.

„Potřeboval bych někoho z příbuzných Mary Davillierové,“ pronesl Pierre co nejuctivěji, jako ostatně vždycky v podobných případech.

„Já jsem příbuzná. Co byste chtěl?“

„Vy jste její sestra?“

„Ne, matka.“

„Cože?“ Víc ze sebe udivený Pierre nevymáčkl.

„Řekla jsem, že Mary je moje dcera. A kdo jste vy?“

„Policejní inspektor Texier. Nezajdeme dál? Tady mluvit se mi nezdá dost příhodné.“

„Ano, samozřejmě, pojďte dál,“ řekla žena unaveně a oba vstoupili do malé místnosti, která nejspíš sloužila jako jídelna.

Za denního světla si Pierre prohlédl ženu ještě jednou. Ne, v žádném případě by jí nehádal víc než pětadvacet. A přitom zemřelé Mary Davillierové bylo třiadvacet.

„Posadíte se,“ vybídla ho žena a ukázala na židli, „věděla jsem, že dříve nebo později přijdete. Totiž, nemyslím vy osobně, ale někdo od vás. Ačkoli, nepředpokládala jsem, že mě najdete tak brzy. Nemám v úmyslu zapírat. Ano, Mariuse Christiana jsem zabila já a vůbec toho nelituju. Ale než začnu vypovídat, chtěla bych vám ukázat jeden snímek.“

Žena vstala, zašla do vedlejší místnosti a po chvíli se vrátila s fotografií v ruce. Byla na něm žena, která nyní stála vedle inspektora, a s ní žena o nějakých dvacet nebo pětadvacet let starší, zřejmě její matka.

„Kdo myslíte, že to je?“ zeptala se.

„Řekl bych, že vpravo jste vy a vedle vás vaše matka.“

„Nikoli. Vpravo je moje dcera Mary a vedle ní jsem já, Simone Davillierová. Snímek je starý dva roky.“

Usedla proti Texierovi, zapálila si a prohlížela si jeho nechápavý obličej.

Pierre tomu vůbec nerozuměl a měl co dělat, aby alespoň trochu zakryl svoje rozpaky. Ale stačil postřehnout, že tahle žena kouří stejný druh cigaret jako Lucie Christianová.

„Povím vám to od začátku,“ řekla Simone Davillierová. „Před deseti lety mi umřel muž a od té doby jsme žily společně s Mary. Potom se seznámila s jedním hodným chlapcem, jmenoval se Michel. Pracoval jako technik v chemičce. Před třemi měsíci narazil se svým osobním automobilem v zatáčce do sloupu. Michel zahynul na místě, Mary zavezli na Christianovu kliniku v beznadějném stavu.

Prohlédl ji Marius Christian osobně a řekl mi, že její stav je kritický. Že však nejsou ani tak zlé zlomeniny, jako spíš slabé srdce.

Nevytáhla jsem z kliniky paty, pořád jsem seděla u Mary. Říkali mi, že je to zbytečné, že prý pacientku bedlivě sleduje computer. Ale kdopak je schopen vcítit se do duševního stavu matky… Druhý den přišel na pokoj Christian. Sdělil mi, že podle údajů computeru se stav mé dcery zhoršil, protože srdce nepracuje na plný výkon.

Odmítala jsem uvěřit, že to znamená konec, a zapřísahala jsem Christiana, aby něco vymyslel. Chvíli uvažoval a pak se zeptal, jakou mám krevní skupinu.

‚Víte, paní Davillierová,‘ řekl mi, ‚ještě by se dal vyzkoušet jeden způsob. Už jednou jsem něco podobného dělal a tehdy jsme toho člověka zachránili. Ovšem ten byl v poněkud lepším stavu, než je vaše dcera.‘

Zeptala jsem se ho, co je to za způsob.

‚Jak říkáte,‘ odpověděl mi, ‚máte shodnou krevní skupinu i Rh-faktor. Máte-li v pořádku srdce, můžeme propojit váš krevní oběh s krevním oběhem dcery. Potom bude vaše srdce pracovat za obě. Záruku ovšem dát nemůžu. Vám nebezpečí nehrozí, ale zdali to zlepší stav vaší dcery a odstraní krizi, to nikdo neví.‘

Řekla jsem, že jsem odhodlána ke všemu. Uložili mě tedy vedle Mary. Nic mě nebolelo, neměla jsem ani nepříjemné pocity. V mozku se mi honila jediná myšlenka – pomoct dceři.

Asi za hodinu mi řekli, že se Mary cítí líp, její srdce začalo bít rytmičtěji. Pro všechny případy připojili i k mému tělu všelijaké snímače, takže od této chvíle sledoval computer i můj stav.

Prvních čtyřiadvacet hodin proběhlo normálně, ale pak se Mary přitížilo. Lékaři a sestry jí píchali nějaké injekce, ale stav se nezlepšoval. A najednou jsem sama pocítila, že zle je mně, a ne dceři. Řekla jsem to Christianovi, ale ten odpověděl, že se mi to jenom zdá.

Já se v technice vůbec nevyznám, ale připadá mi, že computer jednoduše přenášel na mě stav Mary. Vždyť jsme s tím přístrojem byly propojeny desítkami drátů. Trápila jsem se, bojovala o život a cítila, že umírám.

Nejsem schopna vylíčit všechny své pocity. Večer jsem ztratila vědomí, ale ještě než se tak stalo, stačila jsem požádat, aby mě od Mary v žádném případě neodpojovali.

Když jsem přišla k sobě, pocítila jsem neobyčejný příliv sil.

‚Mary zemřela!‘ řekl mi Christian. ‚Ale vy jste žádnou újmu neutrpěla.‘

Nechali si mě na klinice ještě jeden den a zjišťovali, nezanechalo-li to všechno nějaké stopy na mém organismu, a potom mě propustili a řekli, že prý je všechno v pořádku.

A pak jsem si všimla, že mi začínají tmavnout vlasy. Potom zmizely vrásky, napnula se mi kůže. I tělo jsem měla mladší a pružnější. Na ulicích jsem si všimla, že se za mnou otáčejí mládenci. Všichni sousedé a známí na mě koukali podezřívavě a vyptávali se na všechno možné. Ale co jsem jim mohla říct, když jsem se v tom sama ani trochu nevyznala? Nakonec jsem toho všeho měla dost. Rozhodla jsem se, že zajdu za Christianem a zeptám se ho, co se to se mnou děje. Rozumějte, trápilo mě pomyšlení, že jsem své Mary vzala život, abych sama omládla. Pronásledovalo mě to na každém kroku.

A tak jsem přišla k Christianovi. Byla jsem v jeho pracovně už dřív, takže jsem věděla, že do ní vedou druhé dveře z terasy. Nechtěla jsem se s nikým potkat, a tak jsem přišla až pozdě a zaklepala na tyhle dveře…“

„Promiňte,“ přerušil ji Pierre, „ale hlídač v parku tvrdí, že večer kolem něho nikdo neprošel.“

„Když jsem tamtudy šla, zrovna s někým klábosil.“

„Co jste měla na sobě?“

„Tmavomodrý kabát. Víte, takový s dlouhým vlasem, z umělé tkaniny…“

„Aha. A dál?“ vybídl ji inspektor.

„Potom…,“ pokračovala Simone Davillierová, vytáhla další cigaretu a zapálila si. „Christian přistoupil ke dveřím a odhrnul záclonku. Když mě uviděl, strnul, ale po chvíli přece jenom otevřel. ‚Kdo jste?‘ zeptal se trochu polekaně, trochu udiveně. Několika slovy jsem mu všechno vysvětlila a zeptala jsem se ho, věděl-li předem, že se něco takového může stát.

‚Neměl jsem nejmenší tušení,‘ odpověděl mi. ‚Dokonce ani nechápu, jak k tomu mohlo dojít. Buďte tak hodná a vypravujte mi to co nejpodrobněji od začátku. Zajímají mě všechny detaily, vaše pocity a myšlenky od okamžiku, kdy jsme váš organismus napojili na organismus vaší dcery.‘

Vyložila jsem mu všechno. I to, jak jsem se začala cítit být Mary, jak jsem bojovala o život, řekla jsem mu i to, co se mnou bylo potom.

‚Já už tomu asi rozumím,‘ řekl potom Christian. ‚Že jste se cítila být vlastní dcerou, že jste bojovala o život a takovéhle věci – to je nepodstatné. To má zřejmě na svědomí computer. Důležité je něco jiného, totiž že jste omládla. Někteří vědci už nadhazovali hypotézu, že organismus nemocného v okamžiku krize vylučuje do krve jakési zvláštní fermenty obrovské životodárné síly, které pomáhají nebo aspoň se snaží pomoct organismu zůstat při životě. K takovému závěru dospěli na základě rozboru mnoha stovek a snad tisíců případů, kdy měl člověk podle všech pravidel a zákonů medicíny zemřít, ale on přesto zůstal naživu. Ovšem to všechno byla jenom teorie. Zdali takový ferment skutečně existuje, to nikdo s určitostí nevěděl, protože používat těla umírajícího člověka k nějakému zkoumání bylo považováno za šarlatánství. Takže vy jste první a zatím jediný svědek, že takový ferment opravdu existuje.

Váš organismus byl spojen s organismem dcery. Její krev se stala vaší krví a naopak. V okamžiku, kdy už vaši dceru obestírala smrt, poskytl jí její organismus poslední šanci zůstat naživu – vyloučil do její, a tudíž i do vaší krve ten zmíněný ferment. Jí už pomoci nedokázal, ale váš organismus obnovil… Předpokládám, že je to neobyčejně účinná látka. Podle všeho se vyloučí do krve během několika sekund, možná ještě rychleji. Kromě toho, je ho strašně málo. Jinak by lidé už dávno přišli na to, že takový ferment existuje. Kdepak, vy si ani neumíte představit, co se stalo! Ne, vy to nechápete! Nemůžete chápat! Senzační objev!‘

Marius Christian byl na nejvyšší míru vzrušen. Oči se mu leskly, tváře mu pokryl jakýsi chorobný, horečnatý ruměnec, najednou začal rázně a prudce gestikulovat.

‚Objev! Obrovský objev!‘ opakoval neustále. ‚Začneme tento ferment získávat. A bude drahý, po čertech drahý! Omlazování si budou moct dovolit jenom pracháči a já jim pěkně pustím žilou. A zbohatnu, neslýchaně zbohatnu…‘

V tomto duchu mluvil ještě dlouho, spíš pro sebe než pro mě. Nejdřív jsem jeho slova nebrala na velkou váhu. Ale najednou mi blesklo hlavou: kde chce Christian ten ferment získávat? Sám přece před chvílí řekl, že tuto látku produkuje pouze organismus, který je v kritickém stavu před smrtí… Zmocnila se mě hrozná předtucha. A svěřila jsem se s ní Christianovi.

‚Ach, madam, přestaňte s tou sentimentalitou,‘ odpověděl mi dost hrubě. ‚Co na tom všem záleží? Hlavní je, že se našel způsob, jak omlazovat. Ještě sám nevím, co budu dělat. Třeba připojím starého boháče k umírajícímu mladému chuďasovi… Vlastně proč zrovna k umírajícímu?‘ zeptal se Christian sám sebe. A v okamžiku se zarazil. Ale já jsem pochopila. Tenhle člověk byl schopen vybírat živé mladé lidi s potřebnou krevní skupinou a násilím je uvádět do kritického, předsmrtného stavu.

Nevím, domyslel-li se Christian, že jsem jeho záměr pochopila, ale ihned převedl řeč jinam a potom mě začal přemlouvat, abych nikomu o našem rozhovoru neříkala. Dokonce mi nabízel peníze, abych se přestěhovala do jiného města, kde by můj zevnějšek nevzbuzoval pozornost. Mluvil bez ustání, ale já už ho neposlouchala. Bylo mi hrozně. Ne kvůli sobě, ale kvůli těm druhým. Moc dobře jsem si uvědomovala, že mě Christian radši odklidí, než aby se vzdal své příšerné myšlenky.

Chirurg mluvil ještě dlouho. Bylo mi jasné, že musím něco podniknout. Christian mě vybídl, abych se s ním napila na moje přestěhování a na naše přátelství, jak se vyjádřil. Vyndal z baru láhev griotky, postavil ji na stolek a znovu se otočil pro skleničky. A tu jsem si uvědomila, že ho musím zastavit, zastavit jednou provždy. Popadla jsem ze stolu nůž, kterého jsem si všimla už dřív, a vrazila ho Christianovi do zad. Nevím, kam jsem se strefila, ale chirurg se hned zhroutil…

Co bylo dál, nevím. Všechno mi připadalo jako blouznění. Vzpamatovala jsem se teprve doma v bytě…“

Simone Davillierová se odmlčela. Seděla bledá, dohořívající cigareta ji pálila do prstů, ale ona to nevnímala.

„Strefila jste se mu přímo do srdce,“ přerušil mlčení Pierre.

„Vy myslíte, že nějaké měl?“ pronesla paní Davillierová smutně.

Vytáhla novou cigaretu a znovu si zapálila. Inspektor vyklepal popel z lulky, opět ji nacpal tabákem a také si zapálil. Seděli a mlčeli. Texierovi bylo nešťastné ženy líto. Kromě toho si uvědomoval, že v průběhu dalšího šetření a u soudu se přijde na to, jaký objev Marius Christian během svého posledního večera učinil. A kdo může zaručit, že stejná myšlenka na omlazování nenapadne někoho jiného?

„No dobrá, něco vymyslíme,“ řekl Pierre, vstal a podal jí ruku. „Na shledanou zítra.“

Toho dne inspektor do úřadu nešel. Chodil bez cíle po městě a nevěděl, co má dělat. I celý následující den proseděl doma. Teprve třetího dne se objevil v zaměstnání a hned spatřil na svém stole zalepenou obálku na svoje jméno. Byl to dopis od Simone Davillierové,

„Vážený pane inspektore,“ četl Texier. „Chápu, co vás trápí. Jste poctivý člověk a bojíte se právě tak jako já, že někdo může Christianova objevu zneužít. Našla jsem z této situace nejlepší východisko. Až dostanete tento dopis, já už budu pryč. V mém bytě najdete dopis, kde se přiznávám, že jsem zabila chirurga z pomsty za to, že nezachránil mou dceru. Ať si všichni myslí, že jsem zešílela.

To je jediné východisko. Nevím proč, ale věřím, že nikomu nepovíte, co jste se ode mne dověděl.

Díky za všechno!

Vaše Simone Davillierová.“

Z ruského originálu Šerše lja fam!, Iskatěl 5/1976

Valentina Žuravlevová

JISTÝ MORGAN ROBERTSON

1

„Asi tě budu muset vyhodit,“ řekl smutně šéf. „Včera večer jsi byl s Annou ve Zlaté rybce, jen nezapírej. Vyprávěl jsi jí o svých hrdinských činech… Před rokem tě viděli ve Zlaté rybce s Jane. Jí jsi taky maloval svá hrdinství. Jenomže ona potom dala výpověď a někam odjela. Tak abys věděl, milánku, já nehodlám pořád přicházet o sekretářky. V našem oboru je dobrá sekretářka stokrát prospěšnější než takový mizerný detektiv jako jsi ty.“

„Jane měla agresivní sklony,“ namítl jsem. „Rozhodla se, že si mě vezme. Já ovšem nejsem ochoten přistoupit k tak závažnému kroku. Jsem na to ještě moc mladý.“

„Dvaatřicetileté děťátko,“ zašklebil se šéf. „V tvém věku jsem si otevřel tuhle agenturu.“

„Ale vy jste osobnost,“ řekl jsem kvapně. „Každý nemá to štěstí, co se dá dělat. Já se přece snažím.“

„Ty se snažíš! Ale prosím tě!“ povzdechl si šéf. „Kdyby tak tvůj otec viděl, jak se snažíš!“

Za války sloužil Hawkins s mým otcem u commandos. Šest let byli ve stejné skupině a v květnu pětačtyřicátého v ní zbyli jenom oni dva. Otec s Hawkinsem nebyli ani jednou raněni, jenom při nočním seskoku v Normandii si Hawkins podvrtl kotník. Otec ho dovlekl do polorozbořeného bunkru, kde museli počkat, než přijdou naši. K ránu na bunkr narazilo stádo ovcí, splašených nekonečným bombardováním. Otec s Hawkinsem začali pálit do tmy a ovce se vyřítily rovnou na zaminované pole. Zmatek to byl ohromný, takže se Němci, bránící se půldruhé míle dál, urychleně stáhli v domnění, že byli obklíčeni. Na této historce mě odjakživa zajímal jediný problém – jak mohl vůbec otec vléci na zádech Hawkinse, který byl dvakrát těžší než on sám.

Mému šéfovi Walterovi Hawkinsovi, majiteli soukromé detektivní kanceláře, je šedesát let, ale vypadá impozantně. Měří šest stop a tři palce, váží možná o něco méně než dvě stě liber, zdobí ho ušlechtilý profil římského císaře, čerstvé opálení (díky ultrafialovým lázním v kosmetickém salónu) a pečlivě ostříhané šedé vlasy. S takovým člověkem se klient cítí bezpečně jako za kamennou zdí.

„Kdyby tak tvůj otec viděl, jak se snažíš,“ řekl Hawkins. „Doufal, že z tebe bude vědec. A ty jsi taktak dostudoval. Jako poslední z ročníku. Taková ostuda – úplně poslední!“

„Nezbyl mi čas na zahraniční literaturu,“ vysvětlil jsem mu trpělivě. „Dva roky jsem hrál za univerzitní mužstvo, to přece víte. Se mnou všechno stálo a padalo. Potom jsem se dal na rallye a získal jsem Křišťálové kolo. Pak… no copak toho nebylo dost? Nikdy jsem neměl volný čas – letecký klub, veslování, studium Scholze… Jediné, čím jsem se neměl obírat, bylo malířství. Nemám na to vlohy, to přiznávám. Ale v tom ostatním se mi docela dařilo.“

„Vždyť nerozeznáš kyselinu sírovou od solné,“ řekl šéf smutně, „To jsi chemik? A vůbec – co jsi dělal po studiích? Nemám na mysli tvé hrdinské skutky na mořích a oceánech. Co jsi dělal, na to se tě ptám. Reportér v singapurských novinách, to je vhodné místo pro promovaného chemika? Byl jsi šoférem v té nešťastné Schlickertově expedici. Dělal jsi pašeráka v Africe…“

Dopravoval jsem zbraně pro partyzány. Šéf to moc dobře věděl. Copak to je nějaké pašeráctví? Dělal jsem to bez nároku na odměnu. Zvládl jsem šest letů, jenže pak fantomy spálily moje šídlo na lesním letišti.

„Tak dobře,“ řekl šéf neochotně, „já ti tedy dám jeden případ. Všední případ, nevyžadující nic víc než svědomité splnění. Ale jestli to nezvládneš, můžeš si jít, kam tě nohy ponesou. My tady nejsme dobročinný ústav. Jsi u mě zaměstnán přes rok, a co jsi dokázal? Dobře, chytil jsi toho praštěného Gayera. Hrdinský kousek, jen co je pravda. Tak tumáš,“ podal mi nadité desky, „musíš to sfouknout za tři dny. Ben a Paul mají práci, nezbývá mi než to dát tobě.“

„O co jde?“ zeptal jsem se, ale nadšen jsem nijak nebyl.

Šéf měl pravdu – jako detektiv jsem nestál za nic. Jímal mě stesk při pouhé myšlence na to, že se musím piplat s cizími záležitostmi. Mně úplně stačily ty moje.

„Máme smlouvu s Dickshiteovou pojišťovací společností. Tu a tam potřebují nějaké informace o svých klientech. Dickshite sice má své vlastní agenty, ale s prověřováním se obracejí na nás. Takže – nějaký chlapík z Woodgrave uzavřel životní pojistku a po roce natáhl bačkory. Dickshiteovi mládenci se v tom šťárali, ale nenašli nic, čeho by se mohli chytit. Společnost tedy pojistku vyplatila. Jenomže potom se rozšířily pověsti o tom, že to byla sebevražda. Pojistka byla na čtyřicet tisíc, a tak ve společnosti nastal poprask. Domnívají se, že bychom se na to měli podívat. Tak se tedy seznam s materiály a jeď do Woodgrave. V deskách máš pověření, a kdyby bylo třeba, vystupuj jménem společnosti. Potřebujeme věcnou a přesvědčivou zprávu. Jasné?“

„Celý život netoužím po ničem jiném než po takovémhle případu,“ řekl jsem.

Hawkins si povzdechl.

„No dobře, padej!“

„Poslouchejte, šéfe,“ zeptal jsem se už vstoje, „copak jste dal do Zlaté rybky nainstalovat mikrofony?“

„Táhni,“ pronesl Hawkins unaveně.

2

Když jsem vyšel od Hawkinse, Anna mě pochopitelně začala zpovídat a mně nezbylo, než jí náš rozhovor převyprávět. Každá ženská je rozený detektiv. Snažil jsem se některé detaily upravit, ale Anna stejně hned věděla, co a jak.

„Když tohle zvořeš, šéf tě vyhodí,“ konstatovala. „Měl by ses snažit, co?“

Ujistil jsem ji, že všechno dobře dopadne.

„Mám svou metodu,“ vysvětloval jsem. „Použiju jí i tentokrát.“

Pochybovačně zavrtěla hlavou:

„Metodu? A jakoupak?“

„Mučení,“ odpověděl jsem mírumilovně.

V maličkém pokojíku, který měl plnit funkci mé pracovny, byla zima a tma. Hawkinsova kancelář zabírala první patro starého domu postaveného začátkem století. Tento solidní dům se svým, řekl bych konzervativním duchem všemožně bránil Hawkinsovým modernizujícím zásahům. Šéf byl toho názoru, že právě kontrast mezi staromódní důstojností fasády a supermoderním interiérem musí zanechat v klientech příznivý dojem. Možná že to tak opravdu bylo. V zimě jsme však mrzli, protože elektrické vytápění ve stěnách obložených umělou hmotou ani trochu nehřálo. V létě nás zase ubíjelo vedro, protože klimatizace taky zlobila. Zářivky dotěrně bzučely, spínače ovládající žaluzie vypovídaly službu a dveře, které se měly rozjíždět na obě strany, se čas od času nadobro zasekávaly.

Měli jsme samozřejmě své informační výpočetní středisko; copak by se taková solidní firma mohla obejít bez počítače? Skleněná přepážka dělila kdysi prostornou halu na dvě části. Zákazníci čekající v jedné části haly viděli skrz matové sklo, jak mrkají lampy na panelu počítače, slyšeli, jak tam cosi cvaká a bzučí. Šéf se domníval, že i to přidává firmě na důstojnosti. Computer uchovával v paměti spoustu nepotřebných informací – jízdní řády všech vlaků v zemi a tak dále… Někdy jsem na něm na šéfovo přání vypočítával všelijaké daně, které naše kancelář musela každou chvílí platit.

Do hypermoderního interiéru pochopitelně patřila i odpovídající výtvarná výzdoba. V mé místnosti visel Oduševnělý prostor č. 17, podepsaný jakýmsi Claudem Lemannem. Jediným opravdu oduševnělým prvkem obrazu byl dobře čitelný, takřka krasopisný podpis. Zbylý prostor byl neoduševněle vyplněn chaotickým spletencem červených a žlutých čar. V tomto ohledu jsem měl ještě štěstí, jelikož v sousední místnosti, kde pracoval Paul, viselo cosi špinavě šedého, přeškrtnutého napříč dvěma fialovými pruhy, a jmenovalo se to Polední vzpomínka.

Pršelo. Byl to jeden z těch nekonečných dešťů, kdy se zdá, že droboučké kapičky vody vznikají z ničeho, přímo ve vzduchu. Stál jsem u okna a pozoroval hustý proud automobilů. Jely pomalu s rozsvícenými reflektory. Ve Woodgrave je teď nebe určitě bez mráčku, pomyslel jsem si. Po silnici je to z Terrencevillu do Woodgrave něco přes sto mil, ale ve Woodgrave, alespoň jak tvrdí reklamy, je dvě stě slunečných dní do roka. No proč ne, takový výlet do Woodgrave nemusí být k zahození.

Před dvěma roky jsem ve stejném nekonečném dešti trčel v záchranném člunu na moři u Fidži, asi sto mil od ostrovů Tonga. Motorek byl úplně v pořádku, ale v takovémhle počasí jsem se k ostrovům nemohl přiblížit. Byla tam spousta podmořských útesů, které by se s nafukovacím člunem vypořádaly během okamžiku. Jestliže se zkoušky prováděly v takovémhle počasí, bylo mi jasné, že déšť a mlha jsou zajištěny na dost dlouhou dobu. Nezbývalo než čekat, a tak jsem trpělivě vyčkával. S jídlem to šlo, i když jsem si pro jistotu snížil denní dávky na polovinu. Trápilo mě vlhko. Slušná molekula vody musí mít nějaké rozměry, ale tenhle déšť se neskládal z molekul, nýbrž z něčeho podstatně drobnějšího, něčeho, co prosakovalo každou skulinkou. Čtyřmístný stan, který vypadal dost obstojně, když mi inženýři předváděli člun na palubě Oldborough, hned naskrz promokl a každé tři hodiny jsem vyčerpával vodu. Rádio zvadlo hned první den, cigarety, které jsem opatroval v dvojité igelitové fólii, se rozmočily, otevřel jsem konzervy a, věřte mi nebo ne, voda byla i v nich.

Dodnes si pamatuju zvláštní šumění toho deště. Bylo bezvětří. V naprostém tichu usedaly drobounké kapky na střechu stanu, na člun, na temně šedou mořskou hladinu a přitom vydávaly monotónní šum, něco jako nekonečné „š… š… š…“. Zvuk to byl přidušený a natolik stejnoměrný, že vůbec nerušil ticho. Existoval sám o sobě, nezávisle na tichu. V prvních dnech mě to nekonečné „š… š… š…“ rozčilovalo. Potom se člun začal potápět. Voda prosakovala dovnitř plováků, šplouchala ve vnitřnostech člunu a já jsem vnímal jenom ten zlověstný pleskot. Déšť přestal osmý den. S obtížemi jsem nastartoval motor a svět naplnilo jeho veselé broukání. To byla nádhera!

„Strýček“ Hawkins mi nespravedlivě předhazuje, že jsem nic nedělal, ale ono i nicnedělání na záchranném voru je práce. Zkoušel jsem záchranné vory, veslice, motorové čluny, prostě všechno, čemu se oficiálně říká záchranné plovací prostředky. Začalo to, když jsem chodil na univerzitu. Náhodou jsem si přečetl inzerát a rozhodl se, že si o prázdninách přivydělám… Zkušební plavci z povolání neexistovali, takže společnosti pokaždé přijímaly nové lidi. Málokdo byl totiž ochoten podepsat smlouvu podruhé. Ke zkouškám vybírali obzvlášť odporné počasí, zejména se jim dařilo vytvářet havarijní situace a při výběru posádky se řídili zásadou dodržení maximální disproporce mezi jednotlivými jejími členy.

Plavil jsem se na čtyřicetimístných motorových člunech, které se komfortem vyrovnají zaoceánským parníkům s reaktivním pohonem. Jenže k čemu je vám takový komfort, když si pětimetrové vlny pohrávají s člunem jako s třískou… Plavil jsem se na individuálních malých vorech, které se ocitaly pod vodou i při sebemenším vánku. Plavil jsem se na klasických veslicích, jejichž konstrukce se už po tři staletí nemění, i na nejnovějších typech ze sklolaminátu a berylia. Některé zkoušky probíhaly v klidu. To člověk dřepí na voru sto yardů od zajišťovací lodi a dennodenně přežvykuje nějaký patentovaný neřád a doktoři se zájmem sledují, co to s ním udělá. Některé zkoušky byly trochu divočejší. Po moři rozlijí naftu, podpálí ji, a z páry, kouře a ohně vznikne něco nepředstavitelného, čím musí člověk proplout ve člunu, napatlaném pochybnou ochrannou směsí… Většinou počítal program zkoušek se všemi radovánkami, jakými jsou spuštění na vodu z hořící lodi, tři čtyři dny vichřice, potom pár poklidných týdnů, kdy se člověk se skoro prázdným kanystrem na pitnou vodu nechá unášet proudem…

Pokaždé došlo k tomu, že jsem se slavnostně zapřísahal: Tak dost, to už by mohlo stačit. Jestli se z tohohle dostanu, už mě sem nikdo nedotáhne ani párem volů.

Později jsem na to všechno samozřejmě zapomněl, v paměti mi utkvělo jen široširé hvězdnaté nebe, vznešené ticho a vzrušující pocit sblížení s oceánem.

Před půldruhým rokem jsem si docela užil v Sargasovém moři. Tehdy se zkoušely odsolovací filtry. Ta pakáž z firmy, která ten prevít vyrobila, si kvůli reklamě vydupala, že na voru nebyl rezervní kanystr s vodou. Filtry samozřejmě přestaly fungovat. Nouzová vysílačka taky odešla, a zatímco mě hledali, přihnal se cyklón, a to už mi bylo pěkně horko. Zajišťovací loď se potopila, jako by toho bylo ještě málo. Na mě úplně zapomněli… Pro mne tenhle zážitek skončil až dvaapadesátý den a pak jsem si ještě dost dlouho poležel v nemocnici. Času jsem měl spoustu a dosytosti jsem si popovídal s reportéry. Zajímalo je spíš dobrodružství, ale našel se chlapík, který byl ochoten odhalit onu aféru s filtry. Firma se snažila přičíst mou záchranu právě těm všivým filtrům, což jsme snadno vyvrátili. Tím přišla firma o zakázky a já jsem si užil víc než v Sargasovém moři. Uspořádali na mě opravdový hon jako v gangsterských filmech. Ze Států jsem vyvázl jen zázrakem. Vrátil jsem se do Londýna a vypravil se za strýčkem Hawkinsem. Co jiného mi zbývalo?

3

Sedl jsem si za stůl, přitáhl si desky a rozsvítil stolní lampu (starou lampu s bronzovým stojanem a zeleným stínítkem, kterou se mi podařilo uhájit, když jsem dokázal, že stolní lampa je pracovní nástroj a nikoli součást interiéru). Desky byly napěchované papíry – Dickshiteovi agenti zapracovali důkladně. Ti slídilové už samozřejmě vyčmuchali všechno. Co teď po nich můžu udělat já? Sám a za tři dny…

V podstatě mě vůbec nevzrušovala perspektiva hájení zájmů Dickshiteovy pojišťovací společností. Nu, dejme tomu, že se někdo pojistil pro případ nehody a potom skončil sebevraždou. K čertu, copak život – v obou případech – nestojí za ty peníze, které vyplatila společnost? Vdova zůstane vdovou, ať už zemřel její manžel jakkoliv. Proč bych se já měl snažit, aby se peníze, které vdova dostala, vrátily do pokladny společnosti? Komu to pomůže?

Tak tedy Clifford Vessi. Přesněji Clifford Robertson. Vessi je literární pseudonym. Proč ne, nezní to špatně – Vessi, Christie… A co dál? Autor detektivních povídek, příběhů a scénářů, dvaapadesát let, ženatý, dvě děti. Kdysi jsem vášnivě četl detektivky, a tím se částečně vysvětluje, proč jsem se objevil v Hawkinsově kanceláří, i když jsem se mohl klidně vydat na Aljašku, kde mi společnost letecké cisternové přepravy nabízela místo druhého pilota. Clifford Vessi a jeho kolegové jsou do jisté míry vinni tím, že jsem ztvrdl v deštivém Terrencevillu.

Když je to tak, řekl jsem si v duchu, nemám nejmenší důvod k soucitu s tímhle pisálkem. Tak teď se drž, Clifforde Vessi…

Prolistoval jsem několik stránek a jen jsem se v tomto názoru utvrdil. Neobyčejně úspěšný literát, dospělé děli, zabezpečená rodina, zámožní příbuzní, vlastní dům v módním lázeňském městečku… Ne, ne, tady se nic nepodobalo situaci, kterou jsem si původně maloval. Žádná ubohá vdova, žádní sirotci….

Ostatně velmi brzy jsem na to přestal myslet. Poprvé jsem měl k dispozici materiály pojišťovací společnosti a žasl jsem, kolik toho ti lidé o svých klientech vědí. Clifford Vessi ještě ani nevzdechl po nějaké Dickshiteově společnosti, a přesto si už zavedli jeho evidenční kartu. Zařadili ho mezi potenciální klienty, a k takovým lidem si společnost plánovitě hledala cestičky. Naprosto zdravý, během pěti let ani jeden dopravní přestupek, spořádaný rodinný život… Společnost vyhledávala lidi, které je výhodné pojistit, a právě on byl ideální případ. Vytipovaným budoucím klientům pravidelně posílali reklamní letáčky, nenápadně je zpracovávali neoficiální agenti společnosti. Měli to zařízeno šikovně! Člověk si povídá se svým přítelem, rozhovor se náhodou dotkne pojištění, dvě tři věty – a semínko je zaseto… Jednoho krásného dne Vessi sám přišel za Dickshitem. Tam už se o něj postarali důkladně. Za týden o něm získali kupu informací, jak řídí auto (pozorováním agenta), v jakém stavu má vozidlo a jak často s ním chodí na technické prohlídky (informace ze servisu, jehož byl Vessi zákazníkem), jak přechází ulici (pozorování agenta – psychologa), údaje psychoanalýzy (závěry psychoanalytika), zprávy o zahraničních cestách za posledních deset let (podle údajů z kartotéky), předpoklady stát se alkoholikem (dobrozdání lékaře), účast na pouličních demonstracích a průvodech (údaje z kartotéky) a tak podobně. Zkrátka dokonalý rentgen. Společnost chtěla mít naprostou jistotu, takže pod tento rentgen se dostal nejen Clifford Vessi, ale i jeho manželka, děti, příbuzní, dokonce i jeho literární agent a někteří z jeho sousedů. Nahromaděné informace předali programátorům a počítač určil, že Vessi má všechny předpoklady (s pravděpodobností 0,97) dožít se vysokého stáří a poklidně umřít ve své posteli, poté, co společnosti vyplatí více než sedm tisíc… Nádherná perspektiva!

Neminul ovšem ani rok a Clifford Vessi zahynul při autonehodě. Selhaly brzdy (alespoň podle policejní verze), a zbrusu nový cadillac jedoucí po silnici pět mil od Woodgrave se skutálel ze srázu na pobřežní útesy. V deskách byly fotografie havarovaného vozu a místa nehody. Cesta se tam prudce stáčí, na jedné straně je téměř svislá betonová zeď podepírající svah, na druhé svodidlo s betonovými sloupky. Cadillac doslova smetl dva sloupky a zřítil se z výšky osmého patra. K havárii došlo ve tři hodiny odpoledne, červencové slunce se opíralo do naprosto suché vozovky. Jako poslední viděl Clifforda Vessiho majitel knihkupectví v Londýně a zaměstnanec u benzínové pumpy vzdálené asi třináct mil od Woodgrave. Podle jejich vyprávění měl Vessi znamenitou náladu, dokonce žertoval. Expertiza prokázala, že Vessi toho dne nevypil ani kapku alkoholu.

Cadillac ještě ležel na skalách a Dickshiteovi špiclové už slídili po Woodgrave. Na nic nepřišli, ani na nejmenší stopu, jež by zavdávala příčinu k podezření, že šlo o sebevraždu.

V deskách také byla asi rok stará fotografie Vessiho. Oholená plná tvář, malé oči, pečlivě učesané prořídlé vlasy… Typický bezvýrazný obličej hokynáře. Tento pěstěný, spokojený a sebevědomý tatík, dokonale zabezpečený, střízlivý jak nemluvně si jednoho rána sedá do cadillaku a namíří si to do Londýna. Na zpáteční cestě havaruje a cadillac končí na skalách.

… Teprve teď, když jsem zavřel desky, jsem pochopil, jaký beznadějný případ mi šéf podstrčil. Nebyl tu ani sebemenší záchytný bod.

4

Každý správný detektiv musí mít vlastní metodu. Obvykle se tak alespoň soudí. Ve skutečnosti však dneska existuje jenom jedna metoda. Ta spočívá v tom, že člověk trpělivě hromadí fakta týkající se sledované události. Podívejte se, jak třeba pracuje takový komisař Maigret. „Janviere, prohrábněte kartotéku… Madam, co jste viděla z toho okna?… Řekněte mi, pane, chodil sem ten mladík často?… Lapointe, vyptejte se taxíkářů…“ Dříve nebo později se vynoří potřebný údaj, což znamená, že stopa je zachycena.

Je to dobrá metoda, ale ne pro mne. Já potřebuji něco jiného – sedět u sebe, ani trochu nemyslet na vyšetřování, nebo klábosit s Annou, a případ aby se řešil sám od sebe. Nebo něco jako tenkrát s tím Gayerem, pokladníkem, co ho zlákaly peníze. Banka nechtěla dělat rozruch, bylo nutné Gayera zadržet ještě před odletem do Denveru, a tak jsem skočil do svého arielu. Honička to byla mohutná. Já jsem se řítil za Gayerovým fordem a za mnou se zase hnala dopravní policie v jaguárech … Ale co mám dělat teď? Koho mám honit?

Po chvilce přemýšlení jsem zavolal Anně a navrhl jí společný oběd.

„Šéf už se informoval, kde jsi,“ řekla. „Moc ti neradím, aby ses tady před obědem potloukal.“

Podíval jsem se z okna. V takovém otravném dešti mohl pracovat jenom nezničitelný komisař Maigret.

„Vždyť mám práce nad hlavu,“ namítl jsem rozhořčeně. „Pohrab se v naší knihovně a přines mi všechno, co tam najdeš od Clifforda Vessiho. A kdyby se šéf ptal, řekni mu, že studuji Vessiho slátaniny.“

Byl to vskutku geniální nápad, a tak jsem odložil dýmku s pocitem, že jsem trefil hřebík na hlavičku. Když psal Clifford Vessi detektivky, nemůže mi nikdo vytýkat, že jsem se nejdříve pustil právě do nich.

Měli jsme dvě skříně nacpané k prasknutí detektivkami. Strýček Hawkins soudil, že musíme tuto literaturu sledovat. Někdy jsem si bral časopisy nebo knihy do postele. Proč ne – šéf bude spokojený, že se detektivky taky někdy hodí.

Po půlhodině (zatímco jsem s klidným svědomím listoval novinami) mi Anna přinesla půl tuctu knih a náruč časopisů.

„Tak co bude s tím obědem?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou.

„Z toho nic nebude. Mám fůru práce. Šéf zuří.“

Namátkou jsem si vybral jednu knihu. Na lesklé obálce pronásledoval zachmuřený dlouhán s dvěma revolvery v tlapách sympatickou blondýnku. Čertví k čemu na to potřeboval dva revolvery… Zalistoval jsem v knize a uvědomil jsem si, že jsem ji kdysi četl, nebo aspoň rozečetl. Námět odpovídal běžnému schématu (policajt vede vyšetřování, i když jeho nadřízený podplacený jakousi bandou mu v tom všemožně brání), hrdinové standardní (až idiotsky poctivý detektiv Don Robert Brighstowe, lehkomyslná zpěvačka Kitty, která pod Brighstowovým blahodárným vlivem opouští šikmou plochu, a gangsteři, záplava gangsterů v jednom kuse vytahujících revolvery).

„Brighstowe probodl pronikavým pohledem gangstera, ten zbledl, revolver v jeho ruce se zachvěl, a to stačilo Brighstowovi k tomu, aby se velkolepým skokem přehoupl přes ohradu.“ Takové perly byly na každé stránce. „Třímaje pažbu revolveru se Brighstowe neslyšně kradl…“

Mrkl jsem na hodinky a odložil knihu. Vessi psal až příliš rozvláčně. Zdá se, že měl normu – dvě stě stránek na jeden příběh o Donu Robertovi Brighstowovi.

Na zadní straně obálky byl autorův portrét. Nic, co by připomínalo hokynáře – ejhle, co dokáže fotograf. Clifford Vessi se díval zpod obočí, mhouřil oči, a to mu dodávalo na pronikavosti a bystrosti a na tajemné důležitosti.

I v časopiseckých povídkách vystupoval stále týž Brighstowe. Přečetl jsem si jednu povídku, druhou, třetí… Svědomitá průměrnost. Práce rutinéra, ovládajícího potřebné návyky a dostatečně pracovitého, ale dočista bez fantazie. Jen jsem se podíval na začátek čtvrté povídky a hned jsem věděl, co se bude dít dál a jak to skončí.

Proč vlastně lidi čtou takové pitomosti? Ostatně, já jsem se taky zajímal o detektivky, dokud jsem se nedal na plavbu na vorech.

Měl bych psát memoáry – napadlo mě, když jsem se díval na čtvrtou povídku o nezničitelném Brighstowovi. Jednoduchá a geniální myšlenka – zápisky člověka, který zkouší záchranné prostředky – to tu ještě nebylo. Zaručený bestseller. První geniální myšlenka, která mě napadla za deštivého počasí. Geniální nápady obvykle dostávám za slunečných dní. Strýčkovi Hawkinsovi se nelíbí má práce? Výborně! Odejdu a napíšu knihu.

Pomyslel jsem na Vessiho – neměl o čem psát. Všechno si vycucával z prstu – a jak krásně si vydělával. Měl literárního agenta, kterému odevzdával svou produkci. Takového člověka potřebuju. Za prvé pojedu za literárním agentem, za druhé se ho vyptám na Vessiho, za třetí mezi řečí omrknu situaci, jak by to vypadalo s mou knihou.

Tu knihu jsem si představoval úplně jasně. Dvě stě stránek, lesklý přebal, na něm hořící loď a velkými písmeny – Richard Whycoff: Mým řemeslem je unikat smrti.

5

Literární agent Allbracht Zbraniborski měl kancelář v Terrencevillu. Od našeho úřadu byla vzdálena asi deset minut chůze. Ale já jsem jel autem – ať ten Zbraniborski vidí, jaké mám auto. Vydal jsem za ně všechny peníze vydělané v Sargasovém moři. Sportovní ariely se vyráběly jenom na objednávku, firma mě dokonale vycucala, ale nelituji toho. Auto za to stojí.

Po objížďce mi cesta trvala asi dvacet minut. Měl jsem čas všechno si promyslet a rozhodl jsem se pro opačný postup. Kdybych se u Zbraniborského objevil jako detektiv, bylo by těžké zapříst hovor o své knize. Musím na to jinak – začít knihou a potom, při vhodné příležitosti, stočit řeč na Vessiho.

Před starým třípatrovým domem parkovala dvě auta – oprýskaný ford a stařičký oldsmobil. Vedle těchto staroušků vypadal můj ariel jako letuška Air France, která zabloudila do domova důchodců.

Ukázalo se, že Allbracht Zbraniborski je drobný, kulaťoučký, povídavý a velmi pohyblivý asi pětačtyřicetiletý mužík. Při rozhovoru se mnou pobíhal po své pracovně – názorný příklad Brownova pohybu. Zdálo se, že běhá naprosto neúčelně – přistoupil ke knihovně, vzal si knížku, postavil ji někam jinam a znovu se uvedl do pohybu, hbitě se vyhýbaje svazkům knih ležícím na podlaze, ale když doplul k oknu, na několik minut se ustálil a mlčky si prohlížel mého ariela. Poté začal pobíhat s ještě větší činorodostí.

Nedělal jsem si nároky na Maigretovy vavříny, a tak jsem už dávno přestal s tvorbou sylogismů a spíše jsem spoléhal na bezprostřední dojem. Zbraniborski a jeho doupě se mi hned zalíbili. V místnosti nebylo nic na efekt, všechno tady bylo ryze účelné – knihovny, police, stojany na časopisy a rukopisy, kartotéky, obrovský stůl zavalený poštou – knihami, časopisy a nějakými balíky.

Seděl jsem v masivním koženém křesle, na stolku přede mnou stála láhev skotské. Zbraniborski přebíhal z kouta do kouta a vzrušeně gestikuloval – můj nápad ho nadchl. Mimochodem, byl jsem ve střehu a měl jsem na paměti, že moje norma jsou tři doušky, jinak nesmím řídit, zvlášť v takovém odporném počasí.

„Psát samozřejmě neumíte,“ řekl Zbraniborski a spráskl ruce. „Ne, ne, ne, neprotestujte! Vždyť vy ani nemusíte umět psát. Spisovatelů, kteří umějí psát, je příliš mnoho. Ale kdo z nich prožil za celý svůj život aspoň desetinu toho, co jste prožil vy? Před sto lety uměl spisovatel to, co neuměli jeho čtenáři. Byl Učitelem, rozumíte mi? Dnešní spisovatelé nejsou o nic výš než jejich čtenáři, to mi věřte. Znám jedny i druhé až moc dobře. No řeknete mi, které romány mohou soupeřit s knihami Thora Heyerdahla? Heyerdahl, Bombard, Tenzing, Haroun Tazieff – to jsou opravdové knihy. Pane bože, já bych vám mohl předložit statistických údajů, kolik byste chtěl. Heyerdahlovy knihy byly přeloženy do 89 jazyků, chápete, co to znamená? Báchorek už mají všichni plné zuby, lidé se chtějí setkat s něčím novým, opravdovým. My spolu napíšeme fantastickou knihu. Ale nesmíte si nic vymýšlet, musíte to napsat tak, jak jste mi to teď vyprávěl. A žádné hořící lodi na obálce, to je laciné.“

Zastavil se a pozorně se na mě podíval.

„Já nevím, možná ani není nutné, abyste něco psal. Mohl byste to vyprávět mně. Když je po ruce pozorný posluchač, práce se daří lépe. Můžeme nahrávat na diktafon. Jestli chcete, můžeme začít hned teď.“

V té chvíli, bez ohledu na pohodlné křeslo a whisky, jsem zřetelně pociťoval jakýsi neklid, něco takového se mi už několikrát stalo. Bylo to tím, že Zbraniborski vzal můj nápad příliš vážně. Literární agent je ve skutečnosti jenom makléř, obchodní zástupce. Ale Zbraniborski pro mou myšlenku přímo vzplanul, a já jsem ho nestačil brzdit.

„Jste si jist, že se ta kniha podaří?“ zabručel jsem ve snaze získat čas. Chvílemi jsem úspěšně potlačoval špatné svědomí.

Zbraniborski se na mne podíval svýma jasnýma dětskýma očima.

„Celý život jsem čekal na tuto chvíli,“ řekl tiše. „Nevěřil byste, kolik braku prošlo mýma rukama. Nejdříve jsem bral jakoukoli práci, abych mohl založit kancelář. Potom, abych ji udržel. Nějak jsem musel žít,“ pokrčil rameny. „Banální důvod, že?“

„Já mám taky kancelář,“ řekl jsem. „Hawkinsova soukromá detektivní kancelář.“

6

„Detektivní kancelář?“ zeptal se Zbraniborski rozpačitě. „Proč mluvíte o detektivní kanceláři?“

Pokusil jsem se mu stručně popsat situaci. Zbraniborski netrpělivě pobíhal po pokoji, nazlobeně frkal a lomil rukama.

„Vykašlete se na to!“ vykřikl, aniž mé vyprávění vyslechl do konce. „Musíte napsat knihu! Dostanete fůru peněz, za to vám ručím.“

Znovu začal mluvit o mé knize, ale já jsem ho rázně přerušil. Koneckonců nemohl jsem Hawkinsovu kancelář jen tak nechat plavat. Hawkins mě přijal, když jsem byl na dně. Hawkins mě vydržoval půl druhého roku, i když jsem mu nebyl ani trochu užitečný. Byl by to černý nevděk, kdybych odešel bez splnění tohoto úkolu.

„O jakém případu to mluvíte?“ vyjel Zbraniborski. „Tady nemůže být řeč o nějakém případu. Já jsem přece Clifforda znal. Tohle je jednoznačné, o tom nepochybujte. Nebylo v tom nic jiného než autonehoda. Řídil jsem jeho práci čtvrt století, rozumíte mi? Pane bože! Clifford Vessi… Ani nejmenší záblesk talentu. Byl to svědomitý literární řemeslník. Nalinkovaný život, pracovitost… Psal propisovačkou, svá díla nediktoval. K tomu, aby člověk mohl diktovat, musí mít větší představivost. Psal propisovačkou, víte, měl takový úhledný kancelářský rukopis. Potom to předal sekretářce, strojopis trochu poopravil – dvě tři slova na stránce, víc ne. Pak to přivezl mně.“

„Dovedu si to představit: Svíraje pažbu revolveru se Don Robert Brighstowe neslyšně kradl tmavou chodbou… Ale stejně si myslím, že rutinér mohl pociťovat závist k mistrům. Nejprve závist, ze které se později vyvine komplex méněcennosti…“

Zbraniborski se najednou rozchechtal. Smál se jako dítě a ani trochu neskrýval, že se vysmívá mně.

„Promiňte, ale vy se v lidech vůbec nevyznáte,“ řekl. „Rutinéra vůbec nevzrušuje mistrovství opravdových spisovatelů. Žije v úplně jiné sféře. Jak bych vám to řekl… Třeba, budete vy závidět Herkulovi jeho sílu, jeho činy? Nebudete, protože Herkules je mýtus. A přesně tak je pro Clifforda opravdový spisovatel zase jen mýtus, něco, co neexistuje. A to už vůbec nemluvím o Tolstém nebo Faulknerovi. Pro pana Vessiho byli mýtem i Agatha Christie a John Le Carré.“

„Copak neměl žádné tužby, žádná zklamání?“

„Knížky Clifforda Vessiho vycházely v dvanáctimilionovém nákladu. Ano, je to mnohem méně než knihy Clauda Ranka nebo Paula Kenyi, ale stejně považte – dvanáct miliónů! A co se týče jeho zklamání… Jednou prohrál na dostizích tři sta liber a potom kňoural půl roku. Dále. Rychle plešatěl, což ho rozčilovalo, pořád zkoušel všemožné prostředky… Co dál? Asi před osmi lety ho nepřijali do jednoho aristokratického klubu, občas na to vzpomínal… A to je všechno. Literárními neúspěchy netrpěl. Clifford se svým neprůstřelným Donem Robertem Brighstowem, to je přesně to, co potřebuje sváteční čtenář. Tři měsíce před svou smrtí přinesl krátkou fantastickou povídku. Přejít na fantastiku, to byl nehorázný nápad. Já jsem tu povídku odmítl. To bylo poprvé a naposledy, co jsme se nepohodli. Obvykle jsem jeho slátaniny bral bez řečí.“

„Byla to velká hádka?“ zeptal jsem se, což byla idiotský otázka, ale na něco jsem se zeptat musel.

Zbraniborski odmítavě zamával rukama.

„Ale co vás nemá! Copak to byla nějaká hádka? Autor detektivních románů a hrne se do fantastiky! Čtenáři chtějí věřit v pravost všech těch policejních historek. Čtenáři se zdá, že se autor účastnil vyšetřování nebo se aspoň hrabal v materiálech. Když děláme reklamu nějaké knize, snažíme se tuto iluzi podpořit. A najednou fantazie, hra představivosti… Zanedlouho budou i Brighstowovy příhody vypadat jako smyšlenka. A kromě toho – copak je Clifford nějaký fantasta? Otevřel jsem rukopis, uviděl jsem ty neustále omílané návštěvníky z kosmu, a udělalo se mi špatně. Poradil jsem Cliffordovi, aby to pod nějakým pseudonymem odevzdal do vědeckofantastického časopisu. Koneckonců proč si nedovolit takový přepych, když to nepoškodí naše zájmy? Zašel do dvou nebo tří redakcí, několikrát tu povídku přepracoval… Nevím, snad chtěl mně nebo sobě něco dokázat… Nikde mu ji nevzali. Chápejte, je to jiný žánr. Vessi by se musel učit řemeslu od začátků. K tomu je třeba čas, aby se člověk vypracoval na přijatelnou úroveň.“

Zbraniborski vytáhl z nejspodnějšího šuplíku psacího stolu zelené desky a podal mi je.

„Prosím,“ řekl, „můžete se přesvědčit. Mám teď u sebe všechny Cliffordovy papíry. Něco z toho trochu učešu, i když jeho rodina netrpí nedostatkem peněz. Ale tuhle povídku nikdo nepotřebuje.“

„Ty desky jsou sakramentsky těžké,“ poznamenal jsem.

„Jsou tam všechny varianty té povídky,“ odpověděl. „Všechny varianty včetně stručně nahozených nápadů. Clifford si schovával každý papírek.“

Pomyslel jsem si, že mám aspoň jeden nový detail, který budu moci uvést ve zprávě. Ať strýček Hawkins vidí, jak jsem se snažil.

„Vysvětlete svému šéfovi, že tady je všechno úplně v pořádku,“ řekl Zbraniborski. „Je zbytečné ztrácet čas. Dejte výpověď a začneme pracovat na té knize.“

Lokl jsem si whisky. Bohužel to byl už třetí hlt. Hawkins netouží po mém vysvětlování, ale potřebuje nová fakta, nové informace. Nezbude mi nic jiného než jet do Woodgrave. Začal jsem to vykládat Zbraniborskému a div že jsem nezapomněl na jednu důležitou věc.

„Co se týče té knihy,“ řekl jsem, „je tu jeden zádrhel. Měl byste o něm vědět. Až ta knížka vyjde, pustí se do nás. Buďte si jist, že se do nás tvrdě pustí.“

Zbraniborski na mě upřel udivený pohled.

„Jak to myslíte? V jakém smyslu pustí?“

Je možné, že někdo přečte tisíce detektivek, a vůbec se nevyzná v životě? Zkoušky, jichž jsem se zúčastnil, poskytovaly někomu výdělek, někdo na nich prodělával. Firmy, které vyrábějí záchranná zařízení, si vášnivě konkurují. Ve dvou případech ze tří je ten, kdo vás najme, schopen udělat všechno pro to, aby hlášení o zkoušce znělo optimisticky. Průmyslová špionáž, desinformace, podplácení, zločiny, cokoli, jen aby se přechytračila konkurence. Před osmi lety jsem u Kanárských ostrovů zoufale pumpoval vodu z napůl potopené loďky, a když jsem zpozoroval vrtulník, přímo jsem zavyl radostí. Ale vrtulník mě pomalu přelétl, jeho kola byla tak tři metry ode mne. Větrná vlna rozhoupala loďku, voda se valila dovnitř prolomenou palubou, a já jsem nemohl nic dělat. Ten vrtulník mě třikrát přeletěl. Chladnokrevně mě topili… Tenkrát jsem se zachránil jen zázrakem – vrtulník odletěl. Polekal ho rybářský škuner. Před rokem u Ceylonu můj záchranný vor ostřelovali z letadla…

„No to je báječné!“ vykřikl Zbraniborski. „Tohle všechno musíte napsat. Musíte vytvořit odvážnou, poctivou knihu.“

Kdepak, pomyslel jsem si. Jednou jsem z té hry vyvázl živý. To mi úplně stačí.

7

Dvacet mil za Terrencevillem mlha zhoustla, bílá stěna začínala přímo před předním sklem. A kromě toho konec dialogu se Zbraniborským se neobešel bez dvou hltů navíc. Odbočil jsem k motelu, protože jsem se moudře rozhodl chvilku posečkat.

V prázdném baru jsem si vyhlédl stolek u okna (spíš to byla prosklená stěna; v současné architektuře je těžké rozlišit, co je okno a co skleněná stěna). Objednal jsem si dvojitou kávu a rozevřel zelené desky s povídkou Clifforda Vessiho. Mimochodem, na první stránce byl jiný pseudonym – John King. Neznělo to špatně: John King, Bledě modrá stuha. Ale po přečtení dvou stránek jsem pochopil, že se Zbraniborski nemýlil. Létající talíř přistál na palouku před domem Morgana Robertsona… Další – kolikátá už v pořadí? – povídka o létajících talířích. Zaklapl jsem desky a začal přemýšlet o vlastních věcech.

Opravdu mám o čem psát. Vím, jak jsou nespolehlivé záchranné prostředky i na těch nejlepších parnících a až moc dobře chápu, čím je to způsobeno. Mohu jmenovat firmy, uvést desítky příkladů, mohu odhalit ten krutý mechanismus, který vědomě obětuje tisíce lidských životů ve jménu zisku. Ale co dál? Takovou knihu mi neprominou, to je naprosto jasné.

Jestliže vaše firma prodává vysavače, televizory nebo jeřáby, musí vaše výrobky fungovat. Nezáleží na tom, do jaké míry spolehlivě, ale fungovat musí, jinak vám je hned druhý den vrátí. Jenže záchranné prostředky nefungují, nejsou v provozu. Jen jsou na plavidle umístěny. V devatenácti případech z dvaceti se jich vůbec nepoužije a po určité době jsou vyměněny za nové. Je přece velmi lákavé prodat něco levného, co vypadá nákladně a spolehlivě. A stejným lákadlem je koupit tuto rekvizitu, protože ji ochotně prodají za nejvýhodnějších podmínek. Zisk z takových obchodů je mnohem větší než z prodeje ropy. A vášně se nažhavují v přímé úměře s cenami…

Mechanicky jsem otevřel zelené desky, znovu přečetl první stránku a zarazil jsem se. Něco se mi tu nezdálo. Asi jsem si neměl dávat ty dva doušky navíc. Triviální začátek špatné fantastické povídky. Děj se odehrává koncem minulého století. Létající talíř přistává před domem jakéhosi Robertsona, mladého reportéra, který se po večerech pachtí s fantastickými romány. John King neměl právě bohatou fantazii, takže mě nepřekvapilo, když jsem se dočetl, že posádka létajícího talíře se skládala z malých zelených človíčků. Samozřejmě potřebovali pomoc – něco se jim porouchalo. Mají sice příkaz nevstupovat s lidmi do kontaktu, ale v bezvýchodné situaci musí zelení človíčkové Robertsonovi prozradit, kdo jsou. Počítají s tím, že spisovatel – fantasta je pochopí spíš než někdo jiný. Mr. Robertson samozřejmě jejich naděje nezklame. Létající talíř je ukryt v kůlně. Zelení mužíčkové se pouštějí do rozebíráni stroje a Robertson se vydává do Londýna pro materiál nutný k opravě…

Toto všechno bylo podáno bezbarvým a nudným protokolárním stylem, ale postrádalo to důvěryhodnost příslušící protokolům. Pokračoval jsem ve čtení jenom proto, že mlha za skleněnou stěnou přešla do tmavošeda, skoro až šedočerna. Občas se z mlžné hlubiny vynořily purpurové skvrny reflektorů aut. Připomínalo mi to Polední vzpomínku, mazanici visící v Paulově kanceláři.

Četl jsem dost nepozorně. Stále mě pronásledoval pocit něčeho divného. Nebylo nejmenších pochyb o tom, že povídka je netalentovaná, primitivní napodobenina. Ale stejně… Nakonec jsem se znovu vrátil k první stránce a začal zkoumat každé slovo. Takže – létající talíř přistál na palouku před domem Mr. Robertsona… John King (to je přece Clifford Vessi) dal hrdinovi své příjmení, to je to, co se mi nezdálo! Vyprávění bylo ve třetí osobě, ale hrdinou byl Robertson. Děd nebo praděd Clifforda Robertsona, žijící koncem minulého století, jistý Mr. Morgan Robertson.

Všimněte si, že ne prostě Robertson, ale Morgan Robertson. Robertsonů jsou tisíce, možná i desetitisíce. Ale Morgan Robertson, který žil koncem minulého století, to je totiž zcela konkrétní případ…

8

Morgan Robertson, novinář pokoušející se o psaní fantastických románů, totiž opravdu existoval.

Kolik lidí o tom asi dneska ví? Dvacet? Sto? Nevím. Ale každopádně jsem jedním z nich.

Byly doby, kdy o Morganu Robertsonovi věděl každý kluk. Robertson našel vydavatele a v roce 1898 se na pultech knihkupectví objevil román Marnost. Román o námořní katastrofě. V Anglii je postaven obrovský parník Titán. Největší, nejkomfortnější, nejrychlejší… Jízdenky na první linku přes Atlantik si mohou dovolit jen velmi bohatí. Na palubě Titánu se schází vyšší společnost, parník má dosáhnout rychlostního rekordu a vybojovat Bledě modrou stuhu, cenu pro nejrychlejší linkový parník. V severním Atlantiku je pozdní, chladné jaro, ale Titán ve snaze o co nejrychlejší překonání vzdálenosti ke břehům Ameriky jede na plné obrátky. A v tmavé dubnové noci se střetává s ledovcem. Čerpadla nestačí pumpovat vodu, nedostává se záchranných člunů, většina cestujících i posádky je odsouzena k záhubě… Morgan Robertson nebyl významným spisovatelem. Dokonce nebyl ani profesionálem. Ale v knize – četl jsem ji dvakrát – je hodně působivých stránek. Katastrofa mění lidi. Přesněji – přinutí je ukázat pravou tvář. Jeden z hrdinů románu, mladý finančník, sebere své snoubence záchranný pás. Zachraňuje ji starý lékař, který jí uvolní své místo ve člunu…

Robertsonova kniha nevzbudila žádnou pozornost. Ale o třináct let později, v roce 1912, ztroskotal Titanic. Ztroskotal za podmínek překvapivě shodných s těmi, které jsou popsány v románu Marnost. Ve stejném místě, stejné dubnové noci Titanic, který se vydal na svou první plavbu a pokoušel se o získání Bledě modré stuhy, narazil na ledovou kru… A teď si konečně vzpomněli na román Marnost! A jak by ne, když se shodoval i v těch nejdrobnějších detailech. Vezměte například Robertsonův popis Titána: Délka 260 metrů, výtlak 70 tisíc tun, výkon 50 tisíc koňských sil, rychlost 25 uzlů, čtyři komíny, tři šrouby. Skutečný Titanic – 268 metrů, 66 tisíc tun, 55 tisíc koňských sil, 25 uzlů, čtyři komíny, tři šrouby… Nikdy předtím a nikdy potom nebylo literární dílo tak přesným a chmurným proroctvím.

Patrně není nic nevděčnějšího než podobné předpovědi. Nejdříve románu nikdo nevěnoval nejmenší pozornost, ale po zkáze Titaniku se strhl příšerný povyk. Robertsona zasypali obviněními, jako by viníkem katastrofy byl on. Už tehdy uměli docela dobře ovlivňovat veřejné mínění. Pro někoho bylo výhodné aspoň částečně odlákat pozornost od skutečných příčin katastrofy a Robertsona ubíjeli přímo profesionálně. Nesmyslnost argumentace je v takových případech podružná, jen když je pokřik co nejsilnější. Když o nebezpečí věděl, proč na ně důstojnou formou neupozornil? Proč sám zůstal na břehu? Nenarafičil snad katastrofu autor románu z touhy po slávě? A podobně… V Timesech jakýsi profesor rozvláčně pojednával o vlivu zlé vůle na běh událostí. V jiných novinách vyzývali náboženští fanatici k vypořádání se s Robertsonem. Dostával stovky dopisů, vyhrožovali mu, proklínali ho. Nakonec mu nezbylo nic jiného než útěk. Nikoho nezajímaly jeho tak přesné předpovědi. Román nevyšel ani v jedné reedici a rychle se na něj zapomnělo…

V povídce bylo něco podle pravdy a něco vymyšleného. Zelení človíčkové se chtějí Robertsonovi nějak odvděčit, ale mají přísný zákaz porušovat přirozený běh událostí. Strachují se, aby vměšování do pozemských záležitostí lidem neuškodilo. Po dlouhé diskusi navrhuje starý zelený človíček O-a-O (má zářivě rezavé vlasy, což odpovídá našim šedinám), aby byly Robertsonovi poskytnuty údaje o některé z blížících se katastrof. Takové údaje, jak tvrdí zeleno-rezavý O-a-O, bezpochyby napomohou odvrácení katastrofy a přinesou jen užitek. Robertson se vzhledem k charakteru svého reportérského povolání neustále potlouká po Lloydově společnosti. Získat statistiku, kterou zelení človíčkové potřebují k předpovědi katastrofy, je pro něho hračkou. Tam, odkud přiletěli zelení človíčkové, znají vědu nazývající se „teorie vyčíslení budoucnosti“, a na létajícím talíři pochopitelně mají computer, takže výpočty trvají necelých dvacet minut. Morgan Robertson dostává přesnou předpověď o parníku, který bude spuštěn na vodu za patnáct let a k jehož katastrofě dojde hned při první plavbě…

Následuje start zelených človíčků a Robertsonovy marné pokusy upozornit někoho na blížící se katastrofu. Robertson je považován za aféristu a blázna. Nakonec píše román Marnost, ale ani to k ničemu nevede – románu prostě nikdo nevěnuje pozornost. Ubíhaly roky. Robertson stále řidčeji vzpomíná na zelené človíčky, setkání s nimi mu připadá jako vzdálený sen. Povídka končí vyprovázením Titaniku. Morgan Robertson po dalších bezúspěšných pokusech něco podniknout stojí mezi rozjařeným davem vyprovázejících. Jediný člověk, který bezpečně ví, že Titaniku není souzeno se vrátit.

9

V mém vyprávění to zřejmě zní zajímavěji než v Robertsonově rukopisu. Já vám předkládám ideu příběhu, kostru Robertsonovy povídky, jemuž se tato vynikající idea utápí v nezáživných popisech a plytkých dialozích.

To je zvláštní, pomyslel jsem si, vždyť je to první pokus aspoň nějak vysvětlit Robertsonovu výjimečnost. Čert vem to, že se tohle vysvětlení nedá brát vážně. Povídka nám znovu připomíná neobjasněnou záhadu, jak vlastně Morgan Robertson dokázal tak přesně předpovědět zkázu Titaniku.

A tak jsem pocítil ke Cliffordu Robertsonovi určité sympatie. Když chce člověk v naší době očistit dobré jméno svého předka, působí to téměř dojemně. Koneckonců není možné vytvářet si úsudek o Cliffordu Robertsonovi podle literárních děl Clifforda Vessiho. Práce je práce – někdy člověka nebaví, ale stejně ji musí dělat. Hlavní je něco jiného – to, co člověk koná z vlastní vůle. A na tom se projevuje jeho charakter.

10

Druhá varianta povídky měla název Chronoklasmus se nekoná. Nad záhlavím stálo: C. Robertson mladší. Bravo, pomyslel jsem si, Clifford Robertson se osmělil a rozhodl se vystupovat bez pseudonymu…

Tentokrát na palouku před domem Mr. Morgana Robertsona zničehonic stál podivný přístroj – křišťálová koule, obtočená spirálou z bílého kovu. Z něj vystoupil mladík oblečený v černém fraku, golfových kalhotách a růžových polobotkách. Ukáže se, že mladík přicestoval z 25. století. Ou Aon (tak se mladík jmenuje) shromažďuje materiály pro disertaci. Musí provést pokus a doufá v pomoc Mr. Robertsona. Vždyť mister Robertson zkouší své síly ve fantastice, a proto má bezpochyby bohatou představivost. Ou Aon již navštívil mistera Wellse (Jakže, Mr. Robertson nic neví o Mr. Wellsovi?! Ach ano, vždyť teď je rok 1893 a první dílo Mr. Wellse se objeví až za dva roky…), ale slavný fantasta, autor Stroje času, Ou Aonovi nevěřil a vyhodil ho. Trapný paradox!

Zaregistroval jsem první zajímavý detail v Robertsonově rukopisu. Zalíbil se mi i mládenec z 25. století. Byl zajímavější než předchozí zelení návštěvníci. Cestování do minulosti, jak vysvětluje Ou Aon, je považováno za krajně riskantní. Všichni se bojí, že cestovatel začne předpovídat budoucnost a pak se změní historie, vzniknou chronoklasmy, jejichž následky jsou nepředstavitelné. A právě on, Ou Aon, je autorem opačné teorie a chce ji experimentálně dokázat. Už byl v Tróji, vyprávěl Kassandře, jak skončí trojská válka a pochopitelně Kassandřiným proroctvím nikdo nevěřil, nic se nezměnilo. Lidé jsou hluší ke každému varování. Teď je nutný další experiment. Dejme tomu, že se lidé dovědí předem, jaký osud stihne Titanic. Bude to mít vliv na běh událostí?

Druhá varianta povídky se mi zdála zdařilejší. Zejména scéna odletu Ou Aona byla efektní. Morgan Robertson pomáhá při vytahování ukrytého stroje času z kůlny. Stisk rukou na rozloučenou, Robertson přeje Ou Aonovi šťastný návrat do 25. století. Ou Aon odpovídá, že na návrat je ještě brzy. Musí se zastavit ve 20. století a domluvit se s jakýmsi Cliffordem Robertsonem, aby napsal o zkáze gigantického tankeru Torry Canyon v kanálu La Manche (dojde k ní v březnu 1967) a o katastrofě, ke které dojde v březnu 1978 u bretaňských břehů – tam ztroskotá ještě mohutnější tanker Amoco Cadiz. Morgan Robertson je otřesen: copak bude i za sto let docházet ke katastrofám? A co je to tanker? Ou Aon pospíchá, musí startovat dřív, než někdo zpozoruje stroj stojící na palouku. Ale přesto stihne Robertsonovi vysvětlit, co je to tanker. A ještě z kabiny dodává: K největší katastrofě dojde v lednu 1998, kdy se u Cornwallského poloostrova srazí atomová osobní loď se superbalkerem. Radioaktivní zamoření způsobí smrt skoro čtyř tisíc lidí… Stroj času mizí a zanechává tu omámeného a nic nechápajícího Morgana Robertsona. Co je to atomový? Co je to balker? Co znamenají slova radioaktivní zamoření? Kdo je to Clifford Robertson?

Dál je všechno tak, jako v první variantě. Morgan Robertson se bezvýsledně snaží něco podniknout, potom píše román Marnost. Běží léta, Titanic je spuštěn na vodu a Robertson stojí mezi davem vyprovázejících…

Četl jsem dost nepozorně. Pronásledovala mě myšlenka – kde vzal Clifford Robertson údaje o katastrofě v roce 1998? Copak Titanic, to je historie. Katastrofy Torry Canyon a Amoco Cadiz zná každý Angličan, ani to není žádná záhada. Ale srážka atomové lodi se superbalkerem, to je co – umělecký výmysl nebo věštba? Věděl jsem, že se projektuje první osobní atomová loď pro atlantické linky. Rychlost kolem 50 uzlů, kapacita přes čtyři tisíce cestujících. Už existují balkery – lodi pro přepravu sypkých nákladů s výtlakem milión tun, Clifford Robertson by přece nemohl mít tolik fantazie, aby vykonstruoval tak působivý řetěz skutečností – opravdový román Marnost, opravdová zkáza Titaniku, opravdové katastrofy tankerů – a blížící se ztroskotání atomové lodi. Žádnými uměleckými prostředky by se nedalo dosáhnout větší věrohodnosti, než dosáhl Clifford Robertson při svém dost skromném literárním nadání. Kdyby taková povídka vyšla, na atomovou loď by neprodali ani jednu jízdenku. Jen si to představte – Robertson znovu upozorňuje na katastrofu lodi! Tentokrát by mu všichni věřili…

Tahle hra už překračuje rámec literatury, pomyslel jsem si. Clifford Robertson se pro takový krok určitě nerozhodl jenom z touhy ztratit dobré slovo o svém předkovi, nebo z nutkání vydat tiskem nějakou povídku. Clifford Robertson byl přesvědčen, že ke katastrofě musí dojít. To je jediné možné vysvětlení.

Rychle jsem prolistoval náčrtky nedokončené třetí varianty (povídka se teď jmenovala Marnost-2, není těžké představit si výbušnou sílu tohoto názvu ve spojení s Robertsonovým příjmením) a našel jsem v deskách to, co jsem hledal: zažloutlé listy papíru, popsané drobným rukopisem. Čísla, vzorce, výpočty. Papíry Morgana Robertsona.

11

Později jsem nad těmito papíry strávil dlouhé hodiny a dny. Pokoušel jsem se proniknout do teorie vyčíslení budoucnosti, vědy založené Morganem Robertsonem. Ale tenkrát v baru jsem chvatně listoval tenkými žlutými stránkami a vyhledával závěry, výsledky výpočtů. Listů bylo sto osm. Na dvaasedmdesátém jsem našel předpověď o Titaniku, na sedmaosmdesátém o Torry Canyon, na osmaosmdesátém o Amoco Cadiz. A po dalších sedmi stránkách se stručně popisovala katastrofa roku 1998.

Několik vysvětlení. Papíry Morgana Robertsona se datují rokem 1912 a jsou prvním náčrtem chystané knihy. Robertson zřejmě začal tuto knihu psát hned po zkáze Titaniku, aby odvrátil hloupá a pomlouvačná obvinění. Ale nedokončil ji. Zabránil mu v tom nervový otřes. Potom odjel do Kanady. Poslední stránky knihy jsou téměř nesouvislé. V rukopise je vůbec spousta upřesňování, změn a vsuvek. Čte se to obtížně. Výpočet týkající se Titaniku je uveden v plném rozsahu, kdežto další předpovědi jsou tu pouze ve formě konečných závěrů. Nejsou tak přesné jako předpověď zkázy Titaniku. Robertson neuvádí konkrétní názvy lodí, data jsou uváděna jen přibližně: rok 1967, rok 1978, konec roku 1997 nebo rok 1998… Nejsou tu slova tanker a balker. Robertson píše o lodích, převážejících tekutý nebo sypký náklad. Nenajde se tu ani slovo atomový, mluví se o „motorech využívajících vnitřní síly hmoty“. Není tu nic o následcích ztroskotání tankerů, kdy statisíce tun nafty otrávily pobřeží Bretaně a pláže Cornwallu. Nepřipomíná se radioaktivní zamoření. Robertson se nezatěžoval detaily a přesnou terminologií. S horečným chvatem psal svou knihu, která ho měla ospravedlnit…

Opakuji, že detailnímu prozkoumání listin Morgana Robertsona jsem se věnoval až později. Tehdy pro mě byly důležité jen dvě věci – zda tyto listiny vůbec existují a zda je v nich předpověď katastrofy roku 1998. Spokojil jsem se s tím, že takové listiny existují a že předpověď v nich je. V tu chvíli mi došlo, že Clifford Robertson byl zabit.

Jel jsem směrem na Woodgrave, jel jsem opatrně, i když mlha se už téměř rozplynula, a přemýšlel jsem o zvláštním osudu Morgana Robertsona, geniálního matematika, který předběhl svou dobu o sto let, možná i o víc.

Ve školním věku i později, kdy pracoval jako reportér, Morgan Robertson na matematiku moc nemyslel. Byl to mladý člověk s notnou dávkou ctižádosti, což je poměrně častý zjev, a s kolosální fantazií, což je naopak neobyčejně vzácné. Vlivem nadměrné obrazotvornosti se pokoušel o psaní fantastických románů, ačkoli literární nadání neměl. Ovšem povolání ho nutilo potloukat se po sálech Lloydovy společnosti a shánět informace pro své noviny. A tady se jednoho všedního dne v Morganovi Robertsonovi zrodila myšlenka, že budoucí události lze vyčíslit s matematickou přesností. V tomto chrámu peněz, kde všichni mysleli jen na zisky, zformuloval Morgan Robertson základní postuláty vědy, která dodnes neexistuje, protože to, čemu my říkáme předpovídání, futurologie, je jenom žalostný náznak ohromné pyramidy, skutečné vědy o vyčíslení budoucnosti.

U Lloyda se již od dob Jakuba II. hromadily informace o lodích, nákladech, linkách, katastrofách. Morgan Robertson pochopil, že ve stovkách svazků Lloydových ročních výkazů jsou ukryty zákonitosti, jejichž znalost umožní ovládat budoucnost. Přinesl si domů (bylo to na podzim 1891) prvních deset svazků a zabral se do jejich studia. Tehdy se projevily Robertsonovy matematické vlohy. On sám o nich píše s jistým údivem. V nekonečném oceánu čísel nalézal Robertson s ohromující intuicí zvláštnosti, vyčleňoval je, analyzoval – a tak vznikly první teorémy vyčíslení budoucnosti. Často se projevovalo to, že chybí matematický stroj ke zpracování informací. Tehdy Morgan Robertson vyvíjel vlastní matematické metody. Nepřísluší mi posuzovat je, ale výsledky jejich uplatnění hovoří samy za sebe.

Morgan Robertson pracoval neúnavně, každý den dlouho do noci. Sám píše, že usínal únavou přímo u psacího stolu. Po třech letech vypracoval vzorce pro námořní katastrofy. Kdyby měl Robertson k dispozici jiný pramen než Lloydovy výkazy, dejme tomu lékařskou statistiku, propracoval by se k vyčíslení budoucnosti nějak jinak. Koneckonců vzorce pro námořní katastrofy, to je jen jedno z mnoha uplatnění teorie vyčíslení budoucnosti. Ale v té době neexistoval jiný zdroj informací, který by se co do objemu mohl vyrovnat výkazům a registračním knihám Lloydovy společnosti.

Když se Morgan Robertson prokousal nekonečným množstvím údajů, vyvodil vzorce pro námořní katastrofy. Další dva roky trvalo, než dokončil výpočet konkrétní katastrofy. Vzorce to byly těžkopádné, a tak nezbylo Robertsonovi nic jiného než absolvovat složité výpočty – násobení, dělení, umocňování a odmocňování… Dnes se takové manipulace snadno provedou na kapesní kalkulačce, ale Robertson měl jenom tužku a papír. Přesto provedl pracný výpočet o Titaniku třikrát, stále přesněji a přesněji…

A teď si představte Morgana Robertsona z roku 1896. Už to nebyl ten ctižádostivý mladík hledající příležitost, jak vyniknout. Práce člověka změní – tady platí zákon akce a reakce. Pět let práce vyžadující ohromnou námahu, inteligenci a fantazii, dlouhé dny a noci, během nichž Robertson objevoval a vyjasňoval to, co zatím nikdo neznal – to všechno přetvořilo jeho charakter, změnilo jeho světový názor a myšlení, poskytlo mu novou životní zkušenost. Morgan Robertson se dokázal povznést nad svou dobu a z tohoto nadhledu mu někdejší sny o kariéře a bohatství připadaly nicotné. Řekl bych to takto: Robertson jako osobnost nesmírně vyspěl. Prodělal značný vývojový skok, rozumový i citový, změnilo se to nejdůležitější, to, co určuje lidskou podstatu – představa o hodnotách, cílech, dobru a zlu. Možná že i jiný nadaný matematik, kdyby měl Lloydovy údaje, by dokázal vypočítat vzorce katastrof a stanovit teorémy vyčíslení budoucnosti. Ale Robertson při přeměně údajů v abstraktní a lhostejné vzorce ani na okamžik nezapomínal na ty, kteří zahynuli na moři. Jeho velkolepá představivost pracovala nejen v oblasti matematiky, ale v úžasně jasných barvách mu vytvářela obrazy lodních srážek, nutila ho pátrat po jejich nejhlubších příčinách a způsobovala mu nekonečnou duševní bolest.

Tak si tedy představme tohoto člověka, zaujatého svými výpočty, hypotézami a pochybnostmi. Představme si, jak proniká k chmurným obrazům nesčetných námořních tragédií skrytých za vzorci. Někdy se mu zdá, že tuto práci nemůže zvládnout. A tak si nakonec vytkne zásadní cíl – vypočítat jednu obrovskou námořní katastrofu. Jestliže k ní dojde, bude jeho teorie dokázána. Matematicky vychází rok 1912, severní Atlantik, srážka osobního parníku s ledovcem, smrt patnácti set lidí…

Robertson je zdrcen. Taková hrůza – jeden a půl tisíce lidí! Musí se něco podniknout, nelze přece dopustit, aby k něčemu takovému došlo. Musí sám znemožnit svůj zásadní experiment, zasáhnout do chodu událostí, provést něco, aby se prorokovaná katastrofa neuskutečnila…

Drama, hodné Shakespearova pera. Nebylo náhodou, že z toho Clifford Robertson chtěl vyklouznout jen nanicovatou povídkou o návštěvnících z kosmu a cestovateli z 25. století. Teprve ve třetí variantě povídky se pokoušel ukázat všechno tak, jak to bylo… a nedokázal to.

Tam už neexistovali žádní zelení človíčkové, žádní mladíci ze stroje času. Žil významný vědec, který položil základy matematického vyčíslení budoucnosti, a poprvé se dostal do situace, se kterou se dosud nikdo nesetkal. Důkaz správnosti teorie může získat jen v případě, že události půjdou po svém a k předpověděné katastrofě skutečně dojde. Měl by u notáře uložit zapečetěnou obálku s předpovědí a potom, až loď ztroskotá, oznámit, že veškeré okolnosti katastrofy měl vypočítané už předem. Potom bude jeho teorie bez námitek přijata. Ale co půl druhého tisíce obětí? To není tak moc. Vždyť zato vzorce pro výpočet katastrofy umožní později zachránit statisíce lidí, to jsou jednoduché počty. Což o to – vynikající argument k uklidnění svědomí… A pak je druhá možnost – ze všech sil zabránit katastrofě. Křičet, dokazovat, prát se, dokázat změnit události. Ovšem v tom případě budou teorie i vzorce stejně platit, jenomže pro ně nebudou žádné důkazy, možnost vyčíslení budoucnosti dojde uznání až o dvacet nebo padesát let později a za toto zdržení lidstvo draze zaplatí.

Zdůrazňuji, že v roce 1896 Morgan Robertson absolutně nebral v úvahu osobní zájmy, i když bychom měli nestranně uznat, že měl právo k nim přihlížet. Ale problém byl i bez toho krajně vyhraněný – na jedné straně obětování cestujících a posádky Titaniku, ale uznání teorie a možnost zabránit v budoucnosti mnoha vypočítaným katastrofám, a na druhé straně záchrana půldruhého tisíce životů, ovšem přitom zřeknutí se zásadního experimentu a pak další a další katastrofy, kterým nebude možno zabránit, protože teorie bude uznána až mnohem později…

Odvažuji se tvrdit, že pro to, aby takovéto problémy mohly být zodpovědně řešeny, je nutné brát v úvahu ještě jeden faktor. Každý náš čin poslouží někomu jako příklad – kladný nebo záporný, záhy zapomenutý nebo věčný. Každý náš čin se do jisté míry odrazí v jednání jiných lidí a tento výsledný efekt je nejvyšší mírou dobra a zla.

Morgan Robertson se rozhodl učinit všechno, aby zabránil zkáze lodi. V Robertsonově rukopisu jsou podrobně a přesně vyjmenovány všechny jeho pokusy o ovlivnění běhu událostí. Aby se zabránilo katastrofě, stačilo vést trasu lodi trochu jižněji. Nebo plout pomaleji. Ale Robertsona prostě nikdo neposlouchal. Nikoho nezajímalo jakési nebezpečí, údajně hrozící jakési ještě nepostavené lodi. Matematikové, na které se Robertson obrátil, krčili rameny – k tomu, aby byly vzorce, na jejichž základě byla katastrofa předpověděna, ověřeny, by bylo nutné zopakovat celou Robertsonovu práci a znovu prozkoumat stovky svazků s Lloydovými materiály…

Román Marnost byl jen jedním z mnoha pokusů upoutat k nebezpečí pozornost. Fantazie napověděla Robertsonovi mnohé výrazné detaily, propočty se smísily s výmysly a na základě jeho obrovské obrazotvornosti se celá předpověď ještě zpřesnila.

Robertsonovi bylo patrně jasné, že se mu nepodaří zkáze Titaniku zabránit. To, že se román jmenuje Marnost, není náhoda. Ale Robertson bojoval s osudem (nebo zkostnatělou společností – to je přesnější) čestně. Psal Královské společnosti, dvakrát se obracel na parlament, leštil kliky společnosti White Star, které Titanic patřil. Tři týdny před vyplutím Titaniku mluvil s Andrewsem, konstruktérem lodi. Andrews se rozesmál: Titanic je nepotopitelný, ke katastrofě nemůže dojít, je to úplný nesmysl. „Dej bože,“ řekl Andrews, „abychom žili tak dlouho, jako bude žít Titanic. Navštivte mě po návratu lodi, můžeme v tomto rozhovoru pokračovat…“ Inu, toto přání se Andrewsovi z poloviny splnilo: konstruktér Titaniku zahynul společně se svou lodí. Jeden ze zachráněných námořníků ho viděl v kuřáckém salónku. Titanic už klesal ke dnu, zbývaly poslední minuty; konstruktér odhodil záchranný pás, seděl v křesle a tupě se díval před sebe…

Morgan Robertson žil o čtyři roky déle. Zahynul za války, aniž stihl vydat své práce a další předpovědi.

12

Osm mil před Woodgrave se silnice vyškrábala nad mlhu, do předního skla ariela udeřilo ostré slunce, svět se rozehrál všemi barvami.

Po několika minutách jsem zastavil u ostré zatáčky, kde se zřítil cadillac Clifforda Robertsona. Silnice už byla pochopitelně dávno opravená, všechny patníky stály na svých místech. Prohlédl jsem si je a po silnici jsem obešel kopec. Asi sto metrů od zatáčky začínala stezka, po které bylo možné vystoupit na vrcholek.

Jsem samozřejmě špatný detektiv. Vlastně nejsem vůbec žádný detektiv. Ale jeden případ jsem rozmotal, přičemž takový případ, jaký by těžko rozmotal někdo jiný. Večer budu všechno šéfovi hlásit – o Morganovi Robertsonovi, o Titaniku, o deskách, které mi předal Allbracht Zbraniborski. A o vraždě Clifforda Robertsona. Policie hledala důkazy o nehodě, pojišťovací společnost uvažovala o možnosti sebevraždy, nikoho ani nenapadla vražda. Ještě dnes, když jsem se seznamoval s okolnostmi případu, jsem myslel na to, že Clifford Robertson jel z Londýna rychlostí ne vyšší než pětatřicet mil. Při takové rychlosti je prostě vyloučené, aby vyvrátil pevné železobetonové patníky. Někdo musel cadillac postrčit…

Stačilo sejít jen několik metrů z vrcholku kopce a hned jsem našel to, co jsem hledal. V bočním světle zapadajícího slunce se na šedé hlíně nejasně rýsovala stopa – rýha vedoucí prudce dolů. Odtud shodili něco těžkého, nejspíš nějaký kulatý kovový předmět. Takhle se dá shodit ze silnice i stojící auto…

Clifford Robertson asi někomu něco řekl o katastrofě roku 1998. Autor smyšlených kriminalistických historek byl však neopatrný, protože špatně znal skutečný svět. Aniž si to uvědomoval, uvedl do pohybu nesmírnou sílu. Vystoupit proti projektu, do kterého už jsou vloženy ohromné prostředky, to je přibližně totéž jako postavit se do cesty řítícímu se expresu. Mravy jsou dnes krutější než v patriarchální době Morgana Robertsona: Clifford Robertson ani nestihl dopsat Marnost-2.

No co, pomyslel jsem si, když jsem sestupoval z kopce, strýček Hawkins se do téhle historie míchat nebude. Neexistují důkazy o vraždě, takové důkazy, které by se daly oficiálně přednést. A kromě toho – jaký smysl by mělo hledání bezvýznamných statistů, slepých vykonavatelů, kteří určitě nevěděli, proč museli Clifforda Robertsona odklidit. Ne, budu muset jednat sám, v každém případě aspoň z počátku. Možná že mi později nějak pomohou jak strýček Hawkins, tak Allbracht Zbraniborski. Ale rozehrát to budu muset sám. To je moje válka. Tady člověk nemůže stát stranou, nemůže se schovat za něčí záda. Vydám rukopis Morgana Robertsona, budu vyprávět o smrti Clifforda Robertsona, uvedu deset, dvacet, stovku nových předpovědí a odhalím zákulisní mechanismus katastrof, teď už se v tom trochu vyznám…

To je moje válka.

Z ruského originálu Někij Morgan Robertson, Naučnaja fantastika, 1979

Ilja Varšavskij

INSPEKTOR SEKCE

UŽITEČNÝCH NEROSTŮ

Část první

1

Jack Clinch přijel do Kosmopolisu inkognito. Proto ho popuzovalo, že všichni, počínaje letuškami a konče recepční v hotelu, na něho koukali s neskrývanou zvědavostí. Ale to bylo normální. Jeho dvoumetrová postava, zrzavá kštice a huňatý knír vždycky vzbuzovaly zvýšený zájem, zejména u žen. Nedá se říct, že by Clinch byl ke krásnému pohlaví lhostejný, ovšem nyní by s radostí uvítal, kdyby jeho zevnějšek byl na nějaký čas méně nápadný. Ale neshodí přece kvůli tomu knír, na němž si tolik zakládá!

Hotelový pokoj byl objednán na jméno Eugena Connelyho, inženýra z Londýna, a proto si Clinch kromě malého kufříku vzal na cestu ještě objemnou aktovku z buvolí kůže se spoustou přezek.

Aktovka byla prázdná, právě tak jako safiánová náprsní taška, vložená do vnitřní kapsy tmavě šedého saka, ušitého jedním z nejlepších londýnských krejčí. Na pořízení obleku praskla větší část předem proplacené zálohy. Ne že by byl Clinch zrovna chudý, jenže poslední rok nebylo pořádně do čeho píchnout, a Clinch byl zvyklý žít na velké noze a nic si neodpírat.

„Prosím, pane Connely!“ Recepční mu podala klíč od pokoje. „Kam máme poslat pro vaše zavazadla?“

„Nedělejte si starosti. Jsem tu jenom na pár dní.“

Vykročil za chlapcem, který popadl kufr i aktovku.

Puntičkářsky si prohlédl luxusní apartmá skládající se z ložnice, pracovny a přijímacího pokoje. Při povolání soukromého detektiva se Clinch dostával do styku s nejrůznějšími lidmi, ale nesnášel skrblivé klienty. Ovšem tentokrát, jak se zdá, bude všechno v pořádku.

„Nepotřebujete nic, pane?“

„Ne, můžete jít.“

Clinch vytáhl z kapsy kalhot několik mincí.

„Děkuji. Bar je v prvním poschodí, restaurace v přízemí. Kdybyste chtěl donést jídlo na pokoj, zazvoňte tímhle zvonkem.“

„Dobrá.“

„Nechcete, abych vám pomohl rozbalit?“

„Není třeba, zvládnu to sám.“

Clinch počkal, až za chlapcem zaklapnou dveře, vytáhl z kufru prádlo a začal napouštět vodu do vany.

Za hodinu, odpočatý a čerstvě oholený, sešel do baru.

Zatím byl poloprázdný. V koutě u stolku pili tři mládenci s odznaky letců kosmonautů COSMOUNESCO whisky ve společnosti tří mladých dívek, u pultu podřimoval jakýsi chlapík v ošoupaném tvídovém saku a pomuchlaných kalhotách. Na nose se mu nápadně vyjímaly veliké kulaté brýle.

Jedna z dívek upřela na Clinche udivený pohled.

„Miláčku,“ obrátila se na svého kavalíra, „až příště někam poletíš, viď že mi přivezeš takovouhle raritu?“

„Přivezu,“ slíbil nápadník. „Určitě ti přivezu ještě větší raritu, bude mít knír až na zem.“

Clinch zrudl. Ze všeho nejvíc byl alergický na to, když se někdo posměšně zmínil o jeho zevnějšku. Ale v této chvíli by bylo nerozumné vyvolávat skandál. Přeměřil si podnapilou společnost opovržlivým pohledem a přistoupil k barovému pultu.

„Dvojité martini! Ale místo olivy mi tam dejte kousek lékořicového kořene.“

Barman na něho pohlédl rozpačitě.

„Ano, to by jistě bylo nejlepší, ale…“

„Aha, nemáte lékořici. Tak mi tam dejte hřebíček.“

„Ano, pane, hned!“

Brýlatý chlapík u pultu pootevřel jedno oko.

„Tebe už jsem někde viděl, kamaráde. Akorát si nevzpomenu kde. Ukaž, otoč se drobet!“

Položil Clinchovi ruku na rameno. Clinch se ani neotočil, sevřel ho za loket a chlapík zavyl bolestí.

„Tak ty takhle? No počkej, já se stejně dozvím, co jsi zač! Já mám reportérskou paměť.“

Clinch naráz vypil svůj pohár a vstal.

„Radím ti, přítelíčku, abys mi nechodil na oči. Mohlo by se stát všelicos. Já totiž nejsem vždycky takhle hodný, rozumíš?“

Hodil na pult minci a hrdě odkráčel ke dveřím.

Schůzka s klientem byla stanovena na zítřek, a tak se Clinch rozhodl zajít si na procházku a přitom si prohlédnout budovu, v níž má ke schůzce dojít. Jednou z jeho základních zvyklostí byl předběžný průzkum terénu.

Čtyřicetipatrová budova COSMOUNESCO, celá z betonu a matového skla, zapůsobila na Clinche příznivým dojmem. Taková instituce ho nemohla povolat kvůli nějaké maličkosti. Případ zřejmě slibuje tučný honorář.

Najedl se v malé kavárničce. Peníze docházely, musel šetřit.

2

„Prosím, pane Clinchi, doktor Rowe vás očekává.“ Sekretářka se usmála a úslužně otevřela dveře potažené hnědou kůží.

Doktor S. Rowe, ředitel sekce užitečných nerostů při COSMOUNESCO, trůnil za rozlehlým stolem, na němž nebylo nic kromě několika různobarevných telefonů. Právě tak si ho Clinch představoval – upjatého, vyzáblého, asi padesátiletého, s chladným pohledem vybledlých modrošedých očí. Skvělá vědecká kariéra a zvyk vydávat rozkazy se nikdy nezapřou.

V hlubokém koženém křesle, postaveném v takové vzdálenosti od stolu, aby byl okamžitě znát rozdíl společenského postavení mezi návštěvníkem a pánem domu, seděl inspektor Interpolu Willi Schneider. S ním už se Clinch znal od dřívějška.

Nepůjde zřejmě o žádnou legraci, když je u toho Interpol. Clinch věděl, že se Schneider bezvýznamnými zločiny nezabývá.

Třetí osobou přítomnou v pracovně byla asi pětadvacetiletá dívka, hezoučká jako panenka. Seděla na pohovce, kouzelnou nožku v řídké průsvitné punčošce měla skrčenou pod sebou. Černé pletence vlasů jí spadaly na ramena a v modrých očích bylo něco takového, z čeho Clinch pocítil sladkobolné zachvění v hrudi, kdykoli na něho pohlédla.

Clinch se uklonil.

„Těší mě, pane Clinchi, že jste byl tak laskav a přijal naše pozvání,“ pronesl Rowe. „Dovolte, abych vám představil slečnu Lorenovou. Vede u nás personální odbor. A tohle je pan Schneider z Interpolu.“

„My už se známe.“

„Přesně tak,“ potvrdil Schneider. „Pan Clinch nám jednou prokázal neobyčejnou pomoc v případu hongkongské bandy překupníků narkotik.“

„No prosím, výborně!“ Rowe si odkašlal a zamyslel se. Nejspíš nevěděl, jak nejlépe začít. „Musím vás předem upozornit, pane Clinchi,“ pokračoval po kratším odmlčení, „že případ, kvůli kterému se na vás obracíme, má… e-e… charakter přísně důvěrný.“

Takováhle prohlášení neměl Clinch rád.

„O případu nevím zatím nic,“ odpověděl suše, „ale zachovávání tajemství je jednou z neodmyslitelných podmínek práce soukromého detektiva.“

„Výborně!“ Rowe si prohlédl ruce, jako by na nich hledal nějakou špinavou skvrnu. „V tom případě přistoupíme rovnou k věci. Patrně víte, že my, to jest COSMOUNESCO, se zabýváme vyhledáváním a těžbou užitečných nerostů v kosmu.“

„Ano, to vím.“

„Mezi planetami, na nichž pracujeme, je jedna, která se jmenuje Melir.“

„Divné jméno,“ ušklíbl se Clinch. „Spíš to připomíná nějaký druh látky. Kdo ji tak pokřtil?“

Rowe se zamračil.

„Není na něm nic divného. Melir znamená metalická ložiska iridia. Doufám, že víte, co to je.“

„Přibližně.“

„Pan Clinch je vzděláním geolog,“ vložila se do rozhovoru dívka. „To byla mimochodem jedna z příčin, proč…“

„Ne tak docela, slečno,“ přerušil ji Clinch. „Kdysi jsem skutečně absolvoval tři ročníky geofyzikální fakulty. Diplom nemám, ale iridium s olovem si nespletu.“

„Tím líp,“ Rowe se na Clinche zadíval zkoumavě. „V tom případě jistě víte, že ložiska metalického iridia jsou jevem naprosto unikátním. V našem případě jsou výsledkem činnosti baktérií rozkládajících osmiridium. Ale na Zemi se tyto baktérie nevyskytují.“

„Rozumím.“

„Melir je planeta v mnoha směrech svérázná,“ pokračoval Rowe. „Devadesát osm procent jejího povrchu zaujímá oceán, jehož hloubka, dokonce i u pobřeží, dosahuje až šesti kilometrů. Proto jsou jakékoli vrty pod vodou vyloučeny. Zbylý kousek souše tvoří čedičové skály se stopami tektonických zlomů. Jediné místo vhodné k vrtání je drobná plošinka v hloubi úžlabiny.“

„Vy jste tam byl, pane?“ zeptal se Clinch.

„Nebyl, ale znám situaci dobře z hlášení expedicí.“

Clinch si vzdychl. Rád by se co nejdříve dověděl podstatu věci. Proč si ho vlastně pozvali, a ten Interpol…

„Čím vám tedy mohu být užitečný?“ zeptal se rovnou.

„Počkejte. Hned vám to bude jasné.“

„Pokud v téhle věci může vůbec být něco jasné,“ připojila slečna Lorenová ironicky.

Rowe nechal její poznámku bez povšimnutí a pokračoval stále stejně mentorsky:

„Atmosféra planety obsahuje osmdesát celých tři desetiny procenta kyslíku. Vyrábí ho plankton v oceánu. Jinak tam žádní živočichové nežijí. Přitažlivost na rovníku činí přibližně tři čtvrtiny zemské. Zkrátka podmínky pro život a práci jsou tam docela příznivé. Poslali jsme tam pracovní skupinu a dopravili zařízení v hodnotě stovky miliónů.“

„Sto miliónů liber?“

„Ne, dolarů. Dohromady už celý tenhle podnik přišel asi na miliardu.“

„No a co?“

„Nic, jen to, že se tam od zahájení prací dějí podivné věci. Při ražení hlavní šachty došlo k výbuchu, následkem něho zatopily šachtu spodní vody. Potom inženýr expedice spáchal sebevraždu.“

„Jakým způsobem to udělal?“

„Zastřelil se.“

„Nechal nějaký dopis?“

„Právě že ne.“

„A vy předpokládáte, že to nebyla sebevražda?“

„Předpokládám? Já jsem o tom téměř přesvědčen!“

„V tom případě je možné provést exhumaci mrtvoly, soudní znalci z oboru lékařství už dokážou určit…“

„Mrtvola neexistuje. Byla na místě zpopelněna. A popel byl dopraven na Zemi.“

Clinch bezděky hvízdl.

„No jo… z popela se toho moc nezjistí.“

„Tady jste právě na omylu, Jacku,“ vmísil se Schneider. „Právě z popela jsme získali hlavní indicii.“ Vytáhl z kapsy malý kousek ohořelého kovu. „Podívejte se pozorně. Připomíná vám to něco?“

Clinch natáhl ruku a Schneider mu opatrně položil na dlaň svou trofej.

„Vypadá to na deformovaný plášť projektilu z pětatřicítky.“

„Správně!“ přikývl Schneider. „A k jakému závěru z toho můžete dojít?“

„No, mluvit o závěru by asi bylo předčasné, i když chápu, co máte na mysli. Zastřelí-li se někdo z pistole takovéhle ráže, proletí kulka skrz naskrz, není-liž pravda?“

„Samozřejmě! A tudíž?“

„Bylo vystřeleno z určité vzdálenosti.“

„Quod erat demonstrandum!“ Schneider se spokojeně ušklíbl. Clinch se zamyslel. Měl pocit, že sem přijel zbytečně. Když už se do toho případu vložil Interpol, tak ať pokračuje. Aby on dělal Schneiderovi pomocníka, do toho se mu ani trochu nechtělo. Bude nejlepší vrátit se hned dnes zpátky do Londýna, klient naštěstí platí letenku oběma směry. Podzim je pro soukromého detektiva dobou hojnosti, však on se doma nějaký šikovný případ najde.

„Je mi nesmírně líto, pane Rowe,“ prohlásil a vstal, „ale v tomhle vám asi sotva pomůžu. Myslím, že Interpol našel dostatečný důvod, aby zahájil vyšetřování. Jsem přesvědčen, že pan Schneider to všechno hravě zvládne.“

„Interpol se tímto případem zabývat nebude,“ řekl Schneider.

„Proč ne?“

„Sedněte si, Jacku, vysvětlím vám to. Podle statutu naší organizace nemůžeme působit mimo Zemi. A meziplanetární policie ještě vytvořena není. Takže letět na tu planetu budete muset vy.“

Clinch na něho pohlédl udiveně.

„Cože? Vy chcete, abych se vydal na tu… jak ona se…. na ten Velur?“

„Melir,“ opravil ho Rowe.

„Ale to bude trvat strašně dlouho!“

„Asi rok.“ Rowe vytáhl ze zásuvky stolu zápisník a začal v něm listovat. „Aha, tady! Dvacátého října startuje Hermes. Takže do odletu máte ještě deset dní. Pak vás čeká pět měsíců letu. Hermes vykonává oblet celé skupiny planet. Na Meliru nepřistává. Budete vysazen poštovní raketou. Za měsíc odstartujete z planety na téže raketě na stálou oběžnou dráhu, tam vás naloží Hermes a dopraví zpátky na Zemi.“

„A to všechno kvůli tomu, abych zjistil, kdo inženýrovi vpálil kulku do hlavy?“

„Nejen kvůli tomu, pane Clinchi. Nemáme s expedicí rádiové spojení. Cestou se vyskytuje příliš mnoho poruch. Pošta, jak sám vidíte, jde jedním směrem několik měsíců. Musím vědět, co se tam děje. Jestli se dá vypumpovat voda z šachty a vůbec, mezi námi řečeno, má-li cenu v tom podniku pokračovat. Teď jsou tam jen tři lidé, chemik, doktor a biolog. Takže v tomto směru nejsou kompetentní.“

„A kdo tedy pracuje v šachtě?“

„Automaty.“

„Roboti?“

„Chcete-li, můžete jim tak říkat. Jenom si prosím vás nemyslete, že se tihle roboti vzbouřili a oddělali svého velitele. Jsou to pouze mechanismy na vysokém stupni automatizace.“

„Takže předpokládaným vrahem je jeden z těch tří členů expedice?“

„Zřejmě.“

„Aha.“ Clinch vytáhl z kapsy zlatou cigártašku. „Dovolíte, slečno?“

Lorenová pohlédla tázavě na ředitele.

„Jen kuřte,“ řekl Rowe a ledabyle mu přistrčil popelník.

Clinch zhluboka zatáhl a vyfoukl velký oblak kouře. Chvíli se zájmem pozoroval kotouče rozplývající se ve vzduchu. Připomínaly miniaturní model vesmíru se všemi galaxiemi. Kdopak ví, možná že v některé z těchto spirál je taky planeta s pitomým názvem, podobná té, kam musí člověk pět měsíců letět, aby vyšetřil sebevraždu připomínající zločin. Clinch podvědomě cítil, že mu Rowe něco zatajuje. Sotva asi by bylo třeba na takový případ najímat jednoho z nejlepších soukromých detektivů. Bylo by zajímavé vědět, do jaké míry jsou tady na celé té historii zainteresováni.

Clinch zamáčkl nedopalek a obrátil se k řediteli:

„Mimochodem, zamysleli jste se nad tím, na kolik vás to všechno přijde? Teď mám na mysli svůj honorář.“

„Předpokládám, že pětačtyřicet tisíc dolarů, které schválilo ředitelství, bude stačit.“

Byla to skutečně větší částka, než o jakou Clinch hodlal požádat.

„Kromě toho,“ pokračoval Rowe, „uvědomujeme si, že se tam nemůžete objevit jako… e… detektiv. Proto vás na doporučení slečny Lorenové přijmeme na místo inspektora sekce užitečných nerostů s měsíčním platem dva tisíce dolarů plus všechny příplatky, jaké dostávají naši zaměstnanci v kosmu.“

Clinch pohlédl na slečnu Lorenovou. Seděla stále ve stejné póze. Okouzlující diblík, který je schopen v kterémkoli okamžiku někomu za zády vypláznout jazyk. Vedoucí personálního odboru. Zřejmě tu na ni dost dají. Kdopak asi nad ní drží ochrannou ruku? Že by sám Rowe? V tom případě nemá špatný vkus.

Clinch povstal.

„Rozmyslím si to, pane Rowe. Ale napřed se budu muset seznámit s okolnostmi případu poněkud podrobněji.“

„Samozřejmě! Slečna Lorenová a pan Schneider vám sdělí všechny nezbytné údaje. Za dva dny očekávám vaši definitivní odpověď.“

3

„No tak, Jacku, vidím, že máte tolik otázek, až nevíte, kterou začít,“ ušklíbl se Schneider a upil notný doušek piva z litrového hliněného korbele.

Clinch zamyšleně otáčel v prstech svou sklenku. Seděli v malém sklípku. Nikdo jiný tu nebyl. Schneider zřejmě znal místa, kde je možné popovídat si otevřeně. Možná že i barman byl jeho člověk. Inu, v takovém případě se dá mluvit skutečně na rovinu.

„Především nechápu, proč jste se do toho zamíchal vy, Willi. Pokud vím, Interpol není taková organizace, aby se musela vrhat na první náhodnou vraždu.“

„A to je jediné, co vám dělá hlavu?“

„Ne. Pak ještě nechápu, proč chce COSMOUNESCO vyhazovat z okna takovou hromadu peněz. Koneckonců, je opravdu tak důležité vědět, jakou smrtí zemřel ten zmíněný inženýr? Bojíte se, že příbuzní něco vyčenichají a vyvolají skandál?“

„Nemá žádné příbuzné.“

„Tak o co jde?“

Schneider vzdychl.

„Všechno je to moc složité, Jacku. Už jste někdy slyšel o koncernu Gorgona?“

„Mlhavě si vzpomínám. Těžba užitečných nerostů v zemích Latinské Ameriky, ne?“

„Přesně tak. A teď si uvědomte, že lví podíl těžby iridia na Zemi je v rukou této společnosti. V posledních letech ceny iridia neslýchaně stouply a koncern má obrovské zisky. Začne-li pracovat šachta na Meliru, ceny iridia se i přes značné dopravní náklady sníží a koncern se octne na pokraji úpadku. Závěry už si udělejte sám.“

Clinch se zachmuřil. Ještě nikdy se nezabýval průmyslovou sabotáží. Celý tenhle případ bude asi mnohem vážnější, než předpokládal. Ale stejně je to nějak podivné. No prosím, výbuch v šachtě, to se dá ještě pochopit. Ale jaký užitek může přinést vražda?

Schneider jako by četl jeho myšlenky.

„Nemyslete si, Jacku, že to je obyčejná vražda. Gorgona reprezentuje soukromý kapitál, COSMOUNESCO – kapitál nadnárodní. Všechny své akce podniká na základě zvláštních zplnomocnění OSN. A tam jsou i odpůrci těžby nerostů v kosmu. Dostane-li se to, co se odehrává na Meliru, do tisku, využijí toho tihle lidé při příštím projednávání rozpočtu. Proto je Rowe tak netrpělivý a nekouká, kolik to bude stát.“

„Vy tedy myslíte, že Gorgona má na Meliru svého agenta?“

„Jsem o tom téměř přesvědčen.“

„A to všechno na základě kousku kovu, vytaženého z popela?“

„Zapomínáte na výbuch a zatopenou šachtu.“

„Ne, nezapomínám. Ale to může být obyčejná náhoda. Mimochodem, kdo konstatoval smrt?“

„Lékařka expedice Dolores Sallentová.“

„Španělka?“

„Mexičanka. Ta také provedla zpopelnění.“

„A kdo objevil úlomek projektilu?“

„Pohřební služba COSMOUNESCO.“

„Oni mají i takovouhle službu?“

„Ano. A bohužel je vytížena víc, než by bylo zdrávo. Však víte sám, práce v kosmu není procházka za humny. Chudinka Lorenová se musí starat nejen o přijímání zaměstnanců, ale zařizovat jim i důstojné pohřby.“

Clinch se znovu zamyslel. Musí si promluvit s Lorenovou. Musí získat podrobné informace o všech členech expedice. Tam na personálním odboru budou jistě mít dostatek údajů.

V tu chvíli se rozletěly dveře z ulice a Clinchovy úvahy přerušil udivený výkřik:

„No ne, to je ale setkání!“

Clinch zvedl pohled. Před ním vrávoravě stál brýlatý chlapík v tvídovém saku. Chtěl se opřít o stolek, ale srazil korbel s pivem na podlahu.

„Neuvěřitelné! Postrach banditů Wilhelm Schneider a král detektivů Jack Clinch! Ať se propadnu, jestli v kosmu nedošlo k nějaké senzaci.“

Clinch vstal.

„Máte tady telefon?“ obrátil se na barmana.

„Ano, pane. Prosím!“

„Zavolejte doktora. Bude muset spravit tomuhle chlápkovi vykloubenou sanici!“

„Nechte toho, Jacku!“ Schneider vzal Clinche za loket a násilím ho vyvedl na ulici. „Vždyť vy nevíte, s kým si začínáte. To je Max Drake, dopisovatel listu Cosmos News. Chraň bůh, aby se něco dověděl. To by se Rowe mohl rozloučit s nadějemi na zvýšení úvěrů.“

„No dobře.“ Clinch zastrčil pěst do kapsy. „Ale stejně mu jednou, až přijde čas, tu hubu rozmlátím.“

„Až přijde čas, naložte mu i za mě, ale teď se mu radši vyhýbejte. Máte na mě ještě nějaké otázky?“

„Zatím ne. Zítra si promluvím se slečnou Lorenovou a oznámím řediteli, jak jsem se rozhodl.“

„Rowe už to ví.“

„Ale jděte! On je snad telepat?“

„To ne. Ale já jsem mu řekl, že souhlasíte.“

„Zajímalo by mě, jak jste na to přišel.“

„Vím totiž, že Jack Clinch nikdy neodmítne vysoký honorář. A tadyhle máte zálohu, kterou zrovna teď velice potřebujete.“ Schneider vytáhl z kapsy balíček bankovek. „Vždyť vy nemáte dohromady víc než pět dolarů. Je to tak?“

Clinch se dal do smíchu.

„Vy vždycky víte víc, než byste měl.“

„Marná sláva,“ vzdychl si Schneider. „Každý detektiv musí vědět víc, než by měl.“

4

„Tak čím začneme, pane Clinchi?“ zeptala se slečna Lorenová.

Polibkem, děvenko, pomyslel si Clinch. A podle toho spíš odhadneme, čím skončíme.

Rozhlédl se kolem sebe. Prostředí nebylo ani trochu vhodné k polibkům. Bílý pult s množstvím tlačítek, stereoobrazovka, skříně s nějakými důmyslnými zařízeními. V takové atmosféře sice slečna Lorenová neztratila nic ze své přitažlivosti, ale vypadala mnohem nepřístupnější než tehdy, když seděla s jednou nohou skrčenou pod sebe.

„Tak třeba osobou zabitého,“ odpověděl Clinch.

„Dobře!“ Stlačila knoflík na panelu, vzala do ruky kazetu, která vyskočila na pult, a zasadila ji do otevřené přihrádky videofonu. „To je on, můžete se dívat.“

Clinch pohlédl na obrazovku. Spatřil na něm typický obličej neurastenika. Hubené uštvané tváře, dlouhý nos zahnutý trochu na stranu, odstávající uši, levé obočí znatelně výš než pravé, řídké vlasy sčesané tak, aby pokud možno zakryly holé temeno. Proč ne, takovýhle člověk se mohl klidně zastřelit sám.

Lorenová zmáčkla další tlačítko a z reproduktoru se ozval lhostejný hlas:

„Eduard Maisel, Švýcar, čtyřicet dva roky. Svobodný. Absolvoval strojní fakultu na curyšské technice. Speciální příprava ve zdokonalovacích kursech COSMOUNESCO. Zaměření – využívání důlních těžebních mechanismů. Dvouletá stáž na Uranii. Poslán jako inženýr s expediční skupinou na Melir. Příbuzné nemá. Životní pojistku odmítl.“

Hlas zmlkl.

„To je všechno?“ zeptal se Clinch.

„Co byste ještě chtěl?“

V tu chvíli znovu špitl čert Clinchovi do ucha cosi neobyčejně frivolního, ale on silou vůle pokušitele odehnal.

„Potřeboval bych nějaké údaje, abych tak řekl, trochu víc…“ Clinch se pod zkoumavým pohledem jejích očí zakoktal.

„Intimní?“ napověděla mu.

„Tak, tak!“

„Máme tu údaje o psychoneurologickém vyšetření. Chcete si je poslechnout?“

„Třeba.“

„Normálně je nezveřejňujeme, ale myslím, že tady můžeme udělat výjimku, nezdá se vám?“

„No ovšem!“ souhlasil Clinch.

Lorenová stiskla červené tlačítko.

„Emocionálně vznětlivý,“ zadrmolil hlas. „Sexuální index čtyřicet tři podle Krantzovy stupnice, koeficient sdílnosti nula celá třicet šest, index normalizace po šokujícím impulsu dvě celé patnáct, kritérium družnosti podle Schmaltze a Rožděstvenského…“

„Zastavte to!“ vykřikl Clinch prosebně. „Mě už se z toho točí hlava! Co je to prosím vás ten sexuální index?“

„To je zvláštní vzorec. Jestli chcete…“

„Nechci. Jenom mi řekněte… Čtyřicet tři podle Krantzovy stupnice – je to hodně nebo málo?“

„Záleží na tom, jaké jsou požadavky,“ usmála se Lorenová.

„Co nejnáročnější.“

„V tom případě je to málo.“

Clinch si ani nestačil uvědomit, jak sám běs za něho položil další otázku:

„A jaký můžu mít podle vás index já?“

„Vy? Podle toho, jak mě pořád hltáte očima, tak nejmíň sto.“

Clinch polkl naprázdno. Nebýt té vyinkasované zálohy… Ostatně, to teď nemá smysl. Ovládl se a pronesl samolibě:

„Irská krev!“

„Umím si to představit,“ řekla Lorenová. „Ale nezdá se vám, že jsme poněkud odbočili?“

„Hm… Promiňte, slečno. Takže Eduarda Maisela jsme probrali. Mimochodem, proč ho zpopelnili tam na Meliru?“

„To je nařízení. Aby se zabránilo přenosu infekce. Naše expedice jsou vybaveny zvláštními přenosnými pecemi a lékař je povinen provést tento akt osobně.“

„Rozumím. A potom?“

„Potom se schránka s popelem posílá na Zemi.“

„A ke komu se dostane?“

„Pohřební službě. Tam přeloží popel do nové urny. Naváží kontakt s příbuznými. Ne zrovna nejpříjemnější povinnost.“

„To věřím. Ale v tomto případě žádní příbuzní nebyli, viďte?“

„Ne, byl osamělý. Pohřbili ho tady v Cosmopolisu.“

„Zúčastnil se někdo pohřbu?“

„Pan Rowe, Schneider a já.“

„To není zrovna moc.“

Slečna Lorenová se zamračila.

„Chápete jistě, že po nalezení pláště projektilu jsme nemohli… Zkrátka a dobře – nebožtíkovi je to jedno a v zájmu věci…“

„Prostě do novin jste nic nedali a chtěli jste všechno utajit.“

„Ano. Než se to objasní.“

„A kdo to má objasnit?“

„Vy, pane Clinchi, Prosazovala jsem, aby pozvali vás, protože jsem měla dojem, že líp než vy si s tím neporadí nikdo. Takhle jsem to řekla i našemu řediteli.“

Clinch si navyklým pohybem přihladil knír. Nestává se každý den, aby slyšel lichotky z tak okouzlujících rtíků. Přesto však v balzámu, který naplňoval jeho duši, byla kapka trpkosti. Dívenka je zřejmě sakramentsky oddaná tomu sucharskému řediteli.

„Tak tedy se pokusíme si s tím poradit,“ řekl nahlas. „Čili Maisela spálila vlastnoručně Dolores?“

„Sallentová.“

„Dolores Sallentová. Tak mi ukažte, co je to za Dolores.“

Lorenová pustila ve chvilce na obrazovku plastický portrét.

„Hm-m,“ protáhl Clinch zamyšleně.

„Pěkná?“

„Pěkná – to není dost výstižné slovo. Kdybych byl samotným satanášem, nesnil bych o ničem lepším.“

„Myslíte, že ďábel má taky irskou krev?“ zeptala se Lorenová posměšně.

„Zcela určitě! Všichni Irové jsou potomky ďábla. Na radu ďábla byl Adam v první variantě zrzavý. Bůh se toho polekal a vyhnal ho z ráje.“

„Ďábla nebo Adama?“

„Oba.“

„Bez Evy?“

„Samozřejmě, bez Evy. Proto pořád hledáme ženu.“

Lorenová se usmála a zapnula reproduktor.

„Dolores Sallentová, Mexičanka, dvacet sedm let. Rozvedená. Dívčí jméno Garcíová. Bývalý manžel José Sallente, továrník. Rodiče: matka Anna-Maria Garcíová, otec Christofor García, místo trvalého pobytu Mexiko. Dolores Sallentová absolvovala lékařskou fakultu univerzity v Madridu. Specializace – kosmická medicína. Stáž ve zdravotnickém oddělení COSMOUNESCO. Vyslána jako lékařka expediční skupiny na Melir. Životní pojistka na dvě stě tisíc dolarů.“

„Předpokládám, že index podle Krantzovy stupnice nepotřebujete,“ nadhodila Lorenová.

„Ne. Nebylo vám líto vyhnat takovou krasavici až někam do horoucích pekel?“

Lorenová potlačila zívnutí.

„Na to se má myslet, když si člověk vybírá povolání,“ řekla lhostejně. „U nás se za krásu nejen neslevuje, ale naopak.“

„Nerozumím.“

„To je ohromně jednoduché. Vždycky se snažíme včlenit do skupiny nějakou krásnou ženu. Muži v kosmu rychle na sebe přestávají dbát, ale přítomnost ženy jim zvedá morálku. Bezděčná žárlivost, která je silnému pohlaví vlastní.“

A která někdy vede k sebevraždám připomínajícím zločin, dodal Clinch v duchu.

„Tak na koho tedy mohl žárlit nebožtík?“ zeptal se nahlas.

Lorenová velice výrazně pokrčila rameny.

„Tam jsou jeden lepší než druhý. Podívejte se třeba na Milna.“

Thomas Milne, vlastník vysokoškolského diplomu z oboru chemie a růžového prasečího rypáčku, nepůsobil dojmem posedlého dobyvatele ženských srdcí. Osmdesát kilogramů jemné anglické slaniny. Na pohled se zdálo, že takového člověka není možné ani párem koní odtrhnout od chutného jídla a měkké postele, a přitom už absolvoval tři kosmické expedice. Má Rowlinsovu cenu. Doma ho čeká žena a tři děti. Buď je to fanatik vědy, usoudil Clinch, nebo na stará kolena shrabuje penízky. Bylo těžké představit si Milna, jak číhá v léčce s pistolí v ruce. Ačkoli – kdopak ví, stává se všelicos.

Zato Enrico Loretti, biolog, byl typem ideálního milovníka, ztělesněným snem sedmnáctiletých dívek. Měl Kristova léta, černé oči a profil gondoliéra. Už jen kytaru do ruky a – Santa Lucia, Santa Lucia! Navíc nevšední životopis. Dva rozvody po italsku. První žena se utopila ve vaně, druhá se otrávila smaženou kambalou. Skandální pletky s nezletilou dcerou milionáře. Dost příčin k tomu, aby se vykašlal na kariéru univerzitního profesora a usadil se na pár let někde v kosmu. Zajímavý typ… Stop! zarazil se Clinch. Tahle verze je příliš nasnadě. Odporuje klasickým tradicím detektivního románu. Tak kdo tedy z těch tří? No dobrá, nebudeme nic uspěchávat.

„Všechno?“ zeptala se slečna Lorenová.

Clinch pohlédl na hodinky. Půl desáté. Já trouba, zdržím ji takhle dlouho do večera.

„Mám ještě jednu otázku.“

„Jakou?“ Lorenová se zatvářila otráveně.

„Nezajde slečna se mnou na večeři?“

„Zaplať pánbůh! Konečně vám to došlo! A nechte si, prosím vás tu idiotskou slečnu. Jmenuju se Julie.“

5

Zkušenosti z několikaletého pobytu ve Francii přišly nyní Jacku Clinchovi vhod. Peněz měl dost, a tak večeře, kterou objednal, by nevyvolala nejmenší protest ani sebezhýčkanějšího gurmána. Ústřice po marseillesku, langusta a la coquotte, kapoun na víně a srnčí hřbet s lanýži. Jako dezert ovocný salát se šťávou a pudink. Pokud jde o víno, i protřelý vrchní funěl jako uštvaný kůň, než si Clinch konečně vybral vhodnou značku.

Julie zřejmě vyhládla a s neskrývanou chutí pojídala všechno, co jí Clinch kladl na talíř. Po několika pohárech vína neobyčejně ožila a byla ještě přitažlivější.

Když přinesli kávu, položil jí Clinch jakoby bezděky dlaň na ruku a řekl:

„A teď mi povězte, Julie, co vás přimělo pracovat v COSMOUNESCO.“

Julie rázem nějak schlípla. Po oživení nebylo ani stopy.

„To je moc smutná historie, Jacku.“

„Promiňte,“ omluvil se Clinch rozpačitě. „Já jsem opravdu nechtěl… Jestli je vám nepříjemné…“

„Ale ne, proč by? Někdy se naopak člověku uleví, když se někomu vypovídá. Tak si poslechněte sentimentální příběh jedné nešťastné dívky. Můj otec byl obchodník, který nahrabal veliké jmění na dodávkách brazilské kávy. Oženil se s mou matkou, když mu bylo čtyřicet a jí dvacet. Byla jsem jejich jediné dítě. Měli jsme kouzelný domek na okraji Paříže, tři automobily a tak podobně. Rodiče mě nesmírně rozmazlovali. Absolvovala jsem jednu z nejlepších soukromých škol a zapsala se na Sorbonnu. Otec si dokázal práci zařídit tak, abychom každé prázdniny trávili někde u moře.

Když jsem byla ve druhém ročníku, došlo k neštěstí. Otec s matkou odletěli na Havaj, já jsem za nimi měla přiletět o několik dní později, až složím poslední zkoušku. A pak ta strašná katastrofa při přistání. Otec s matkou zahynuli. Po otcově smrti se zjistilo, že na tom majetkově nebyl zrovna nejlíp. Poslední dobou hodně hrál na burze a prohrával. Prodala jsem všechen náš majetek, ale stačilo to sotva na zaplacení dluhů. Musela jsem se rozloučit s univerzitou a hledat si nějaké zaměstnání. Otcovi přátelé mí našli místo sekretářky do personálního odboru. Jenže doktor Rowe se ke mně zachoval velice hezky, takže dneska, jak vidíte…“

„Ano… Je to smutný příběh. Rowe se znal s vaším otcem?“

„Ne, neznali se.“

Aha, aha, pomyslel si Clinch. Známá historie o dobrosrdečném starci a dívence ve svízelné situaci. Chutné soustíčko si nikdo nechce nechat uniknout.

V tu chvíli se v restauraci objevil všudypřítomný Max Drake. Clinchovi se posměšně uklonil, Julii ledabyle zamával.

„Vy už jste se stihl seznámit s tímhle žurnalistou?“ zeptala se Julie.

„Ano, ten mizera mě všude pronásleduje.“

„Představte si, mě taky.“

„V tom případě vás na okamžik opustím.“ Clinch vstal a zamířil k novináři.

„Rád bych si s vámi stručně pohovořil.“

Drake se ušklíbl a následoval Clinche na toaletu.

Spodní hák je strašlivý úder, zvlášť když vám protivník sahá sotva k ramenům. Clinch zvedl bezvládné tělo a strčil mu hlavu pod kohoutek.

„Hezky si otři krev, chlapečku,“ řekl, když Drake konečně otevřel oči. „A pamatuj si, že ani slečna Lorenová ani já už tě nechceme vidět. Rozumíš?“

Drake v odpověď cosi nesrozumitelně zamumlal.

Clinch se vrátil ke svému stolku.

„Omluvte mě, Julie. Musel jsem s ním projednat jednu záležitost. Myslím, že už nás nebude obtěžovat.“

„Jste opravdový rytíř, Jacku. Za odměnu mě smíte doprovodit domů.“

Procházeli bouřlivým nočním Cosmopolisem. Pohostinně otevřené dveře restaurací, kaváren i obyčejných bufetů, kulhavé synkopy džezu, záře světelných reklam, to všechno připomnělo Clinchovi jeho rodné Soho. Zesmutněl při pomyšlení, že se bude muset za několik dní rozloučit se všemi životními radovánkami na štědré Zemi a vypravit se do úplně cizího světa, kde kdosi podle, z léčky, vystřelil na nic netušícího člověka.

Město zahalila oslnivá fialová záře. Na okamžik pobledla světla reklam. Obrovitá startující raketa zanechala na nebi ohnivou stopu. Clinch pohlédl na Julii. Její obličej mu připadal sklíčený a ustaraný. Pevně jí sevřel ruku a ucítil v odpověď slabý stisk.

Na křižovatce vyjel z vedlejší ulice černý Oldsmobil a postavil se jim do cesty. Clinch mimovolně zavřel oči před prudkým světlem reflektorů. Oldsmobil se opět rozjel. Clinch měl dojem, že za volantem sedí Drake. V ruce měl fotoaparát.

Clinch potichu zaklel.

„Viděl jste?“ zeptala se Julie.

Přikývl.

„Drake něco vyčenichal,“ řekla zamyšleně. „Tenhle prevít dokáže nadělat hodně lumpáren.“

„Příště mu srazím vaz!“

„Buďte opatrný,“ řekla Julie a Clinch znovu ucítil jemný stisk její ruky.

Ale náladu už stejně měli pokaženou. Kráčeli mlčky a každý myslel na něco svého.

„Tak tady ve dvacátém patře trávím v osamění své dny,“ pronesla Julie znenadání. „Nezajdete na šálek čaje?“

Clinch ucítil, jak mu srdce padá až někam k žaludku, ale pak se rozbušilo trhaně a přerývaně jako motor se zaneseným karburátorem.

„Bude mi velikou ctí!“ Jeho chraptivý hlas přesně odpovídal svým zabarvením této nabubřelé větě.

Dny zbývající do odletu byly naplněny prací. Clinch studoval všechny zprávy expedice, prohrabával se v dodacích listech zásobovací správy, telefonoval do Mexiko City a do Říma. Z jeho pověření odletěl Schneider kamsi s nějakým tajným posláním. Zprávy, které přivezl, vyvolaly v Clinchovi báječnou náladu. Patřil mezi lidi, kteří se cítí šťastni tváří v tvář složitým hlavolamům.

Všechny večery trávil s Julií. Projevila se jako okouzlující společnice, veselá a něžná. Toulali se ulicemi, zastavovali se na večeři v malých krčmách a jezdili jejím autem na výlety do okolí Cosmopolisu.

Konečně nastal den, kdy měl Clinch, vybavený plnou mocí inspektora COSMOUNESCO, znějící na jméno onoho neexistujícího Eugena Connelyho, vstoupit na palubu Hermesu.

Na kosmodrom ho vyprovázela Julie a Schneider. Willi mu beze slova stiskl ruku a Julie mu zašeptala něco takového, co rozhodně nebylo určeno pro cizí uši.

Část druhá

1

Jack Clinch s námahou přitáhl brzdicí páku poštovní rakety. Měl pocit, jako by byl rozčtvrcen. Raketa rozhodně nebyla stavěna na osoby jeho rozměrů. Bolelo ho za krkem, necítil ruce a nohy snad už do smrti nenarovná. Nejdřív vyhodil výstupním otvorem pytel s poštou, potom přemohl bolest v kolenou, vylezl sám a rozhlédl se. Vzhled krajiny ho moc nepotěšil. Holé rudohnědé skály, nikde jediný stromek, jediné stéblo trávy. Na obzoru temně rudý kotouč jakéhosi nebeského tělesa. Nárazovitý studený vítr přinášel dutý rachot. Clinch si vzpomněl, že téměř celý povrch planety pokrývá oceán, a toto pomyšlení mu náladu ani trochu nespravilo. V duchu (už pokolikáté) vynadal řediteli. Když sám sedí ve své pracovně, snadno se mu vykládá, že pracovní podmínky jsou tu docela příznivé.

Clinch ještě jednou zaklel, tentokrát nahlas, vytáhl z rakety batoh a zorientován podle světelného majáku začal sestupovat do úžlabiny. Horolezec byl nevalný, navíc mu překážel batoh na zádech a pytel s poštou v ruce. Podle popisu měla někde poblíž vést stezka, ale v šeru ji Clinch nenašel. Několikrát špatně šlápl, bolestivě se udeřil do kolena a málem si zlomil vaz, když sklouzl z jednoho výčnělku. Nakonec definitivně zabloudil a dostal se do úžlabiny poblíž šachty, přibližně půl druhého kilometru od základny.

Malá plošina mezi skalami byla plná strojů zakrytých plachtami. V prostředku se tyčil vrtací stroj. Atomová elektrárna byla v umělé jeskyni, jejíž kovová vrata byla zamčena. Clinch se rozhodl, že prohlídku pracoviště odloží na později. Únavou už se sotva vlekl.

Tady v úžlabině se vítr proháněl jako v aerodynamickém tunelu. Vál sice Clinchovi do zad, ale v chůzi moc nepomáhal. Objemný batoh se nadouval jako plachta a velké kameny na dně úžlabiny připomínaly nebezpečné podmořské útesy.

Když se Clinch konečně dovlekl k základně, vypadal hrozně. Propocené kníry mu splihle visely jako ubohé rampouchy, oblek měl zablácený, pravou nohavici na koleni roztrženou. Přílbu ztratil ve skalách a vítr mu rozevlával kadeře jako králi Learovi, když hledal noční přístřeší.

Dveře domku z hliníkového plechu byly na závoru.

Zvláštní věc, pomyslel si Clinch. Před kým se tady musejí zavírat?

Zaklepal. Nic. Zaklepal silněji. Vypadalo to, že lidé základnu opustili. Okna zabedněná okenicemi, takže, dovnitř nebylo vidět. Clinch několikrát kopl do dveří. Znenadání se otevřely. Na prahu stál Thomas Milne a protíral si oči. Zřejmě právě vstal z postele. Pomuchlané pyžamo, sešmaťchané pantofle. Navíc se z laureáta Rowlinsovy ceny linuly alkoholické výpary. Udiveně hleděl na Clinche a usilovně přemítal, kde se tu vzal.

Clinch se představil. Inspektor sekce užitečných nerostů Eugen Connely… a tak dále.

Milne se poškrábal na zátylku.

„Přivezl jste příkaz k evakuaci?“

„Ne. Mám zjistit, co všechno je třeba udělat, aby se mohlo pokračovat v práci.“

Chemik se rozesmál.

„Pokračovat v práci? To by mě zajímalo, jak si to představujou. Copak nevíte, že je šachta zatopená?“

„Vím.“

„No a?“

„Nepustíte mě náhodou dovnitř?“ řekl Clinch podrážděně. „Nemám v úmyslu projednávat všechno v tomhle protivném vichru.“

„Promiňte.“ Milne poodstoupil a uvolnil Clinchovi cestu. „Chcete něco k jídlu?“

„Neodmítnu.“

Clinch vykročil za Milnem po ztemnělé chodbě.

„Bydlet budete muset tady.“ Milne otevřel jedny z dveří. „Pokud se ovšem nebojíte duchů.“

„To je Maiselův pokoj?“

„Ano. Všechno jsme tu nechali tak, jak to bylo.“

Clinch se rozhlédl. Docela normální pokoj jako v nějakém podřadnějším kempu. Postel, stůl, křeslo, sklápěcí vana. Umyvadlo se dvěma kohoutky. Horká voda přichází zřejmě z atomové elektrárny. Celkem přijatelné podmínky.

Na stole vedle tlustého sešitu ležela pistole typu Horn. Clinch se tvářil, jako by si jí nevšiml. Sejme-li otisky prstů, může to být báječná indicie.

„Společenská místnost je na konci chodby,“ řekl Milne. „Najdete mě tam. A tohle je pošta?“

„Úplně jsem zapomněl. Prosím, vemte si to.“ Clinch mu podal pytel.

Vykoupání a převléknutí mu trvalo čtyřicet minut.

Když se objevil ve společenské místnosti, byli už tam všichni shromážděni.

„Seznamte se. Pan Connely, inspektor COSMOUNESCO,“ představil ho Milne. „Paní Sallentová, lékařka, a Enrico Loretti, biolog.“

Nádherná Dolores obdařila Clinche oslnivým úsměvem. Loretti se na okamžik odtrhl od novin a ledabyle pokývl.

Milne postavil před Clinche na stůl plechovku samoohřívací konzervy, balíček sucharů a termosku.

„Vy jste přijel na místo Maisela?“ zeptala se Dolores.

Clinch dožvýkal tvrdý suchar a odpověděl:

„Ne, dostal jsem inspekční úkoly.“

„Ale! A jaké to jsou úkoly?“

Clinch si nalil z termosky vlažnou kávu.

„Mám zjistit, jak brzy se dá v šachtě znovu zahájit práce.“

Loretti se najednou rozchechtal.

„Nechte toho lhaní!“ Přistrčil Clinchovi noviny. „Nejste žádný inspektor Connely, ale policejní fízl Jack Clinch. Račte se podívat!“

Clinch vzal do ruky noviny. Byly to Cosmos News. Na první stránce se vyjímala velká fotografie jeho osoby a nad ní tučný titulek:

DETEKTIV JACK CLINCH ODLÉTÁ NA MELIR VYŠETŘIT PŘEDPOKLÁDANOU VRAŽDU EDUARDA MAISELA.

Ach jo… Drake měl asi opravdu vynikající reportérský čich. A když si Clinch uvědomí, že tenhle výtisk novin sám přivezl v pytli s poštou… Takového kiksu se ve své práci ještě nikdy nedopustil.

Loretti povstal a demonstrativně odešel z místnosti.

Milne se do Clinche zabodl svýma prasečíma očkama.

„Tak co, Pinkertone, vyložíme karty na stůl?“

„Vyložíme,“ ušklíbl se Clinch. „Ale nezapomínejte, že navíc mám ještě zmocnění inspektora.“

„Pokusíme se nezapomenout.“

Milne společně s Dolores vstali, opustili místnost a nechali Clinche o samotě dopít vystydlou kávu.

2

Z DENÍKU JACKA CLINCHE

21. března

Takže díky hloupé náhodě jsem se z detektiva změnil ve vyšetřovatele. Celý pečlivě vypracovaný plán se zhroutil. Budu muset hrát otevřenou hru. Jedinou mou nadějí je, že se vrah bezděky prozradí sám. Musím přejít k vyčkávací taktice, nic nepodnikat, čekat, až pachateli povolí nervy a začne dělat jeden chybný krok za druhým. Přesto už něco mám. Pistoli značky Horn. Kdosi ji omyl lihem a setřel otisky prstů. Přitom tak pospíchal, že si nevšiml několika vláken vaty, která se zachytila na pojistce. To všechno se stalo, zatímco jsem pil kávu. Když jsem se vrátil do pokoje, ještě v něm byl cítit líh.

V zásobníku chybí jeden náboj, v hlavni je znát stopa po výstřelu. Prohledal jsem celou místnost, nenajdu-li vystřelenou nábojnici. Bezvýsledně. Buď bylo vystřeleno někde jinde, nebo nábojnici někdo prozíravě zvedl. Ta první verze je pravděpodobnější. Pokoj je příliš malý na to, aby projektil neproletěl naskrz. V tomto případě bylo vystřeleno ze vzdálenosti dvaceti až třiceti metrů. No nic, nebudeme pospíchat se závěry, zatím se půjdeme vyspat.

22. března

Spal jsem mizerně. Celou noc jsem měl dojem, že z chodby slyším nějaké kroky a šepot. Několikrát jsem vstal a přistoupil ke dveřím, ale kroky utichaly. Pro všechny případy jsem dveře zamkl a vstrčil si pistoli pod polštář. Ani trochu netoužím vrátit se na Zemi zpopelněný.

Ráno jsem se nasnídal úplně sám. Zase konzervy a kávu, kterou jsem si uvařil na vařiči. Obyvatelé základny se neobjevovali.

Prohlédl jsem si sešit ležící na stole. Jsou v něm údaje o geologickém průzkumu s četnými poznámkami, přičiněnými jinou rukou. Zřejmě je to Maiselovo písmo. Velice charakteristické, špatně čitelné, skloněné na levou stranu. Škoda že nejsem grafolog, tohle písmo by stálo za trochu námahy.

Je-li zatopení šachty diverze, byla provedena zkušenou rukou. Vedle hlavní šachty je podzemní jezero, milióny kubíků vody. Chodba měla mířit opačným směrem. Výbuch zřejmě porušil převlaku mezi šachtou a jezerem. Je-li tomu opravdu tak, asi sotva se podaří vodu vyčerpat.

Při listování jsem učinil zajímavý objev – na několika místech byl na okraji nakreslen profil ženy. Nebyly to nijak mistrovské obrázky, ale přece jen měly něco společného s profilem krásné Dolores. Navíc byly nakresleny stejným inkoustem, jakým byly psány Maiselovy poznámky. Zajímavé! A hned mě napadá verze: Žárlivec zastřelil šťastnějšího soka. Ačkoli – pitomost! Maisel neměl takový zevnějšek, aby v podobném soupeření mohl vyhrát. Tak co v tom tedy bylo? Neopětovaná láska. Jenže to je spíš důvod k sebevraždě. Ale tohle sebevražda nebyla, takže… Takže tato hypotéza odpadá.

Asi ve dvě hodiny odpoledne jsem zaslechl, jak kdosi dupe po chodbě. Otevřel jsem dveře a srazil se s velemoudrým Thomasem Milnem. Byl tak opilý, že se při chůzi musel přidržovat stěn.

Zeptal jsem se ho, kdy se tady obědvá.

Popotáhl si padající kalhoty a odpověděl:

„Kdy je chuť. Co se týče mě, vynasnažím se jíst v takovou dobu, kdy tam nebudete vy. Jasné?“

„Jasněji by to asi nešlo říct. Díky za kompliment.“

Obědval jsem sám. V kuchyni sousedící se společenskou místností je veliký chladicí box. Bohaté zásoby potravin, ale vypadalo to, že jich nikdo nepoužíval. Pánve a kastroly byly potaženy vysokou vrstvou prachu. Vyhledal jsem mražené maso a udělal si snad půlkilový biftek. Zapil jsem ho pivem. Poté vypadal život přece jen trochu veseleji.

Umyl jsem nádobí a vypravil se zpátky k sobě.

Ve společenské místnosti jsem objevil Enrika Lorettiho, jak hltá konzervy. Když mě zahlédl, trhl sebou a upustil vidličku.

Zeptal jsem se ho, proč si nikdo nevaří oběd.

Pokrčil rameny.

„Je to bezpečnější.“

„V jakém smyslu?“

„Do zaletované konzervy se nedá nasypat jed.“

Ucítil jsem, jak se mi biftek v břiše převrátil. Nicméně rozhovor se dostal na zajímavou kolej a já jsem se rozhodl, že v něm budu pokračovat,

„Nesmysl! Kdo by tu mohl nasypávat jed?“

„Jen se nebojte, on už by se někdo našel.“

Odhodil plechovku do odpadové šachty, a aniž zvedl pohled, odešel.

Vrátil jsem se do svého pokoje a hned jsem ucítil, že se v něm něco změnilo. Sešit na stole ležel trochu jinak než předtím a vzduchem se vznášela jemná vůně parfému.

Znovu jsem si sešit prohlédl. Jeden list byl vytržen. Minule jsem si sešit bohužel jen letmo prolistoval, takže nyní jsem si zaboha nemohl vzpomenout, co na těch stránkách mohlo být.

Prohlédl jsem ještě jednou všechny záznamy. Nic zajímavého, nepočítám-li ty kresbičky na okrajích.

K spánku jsem ulehl brzy. Předtím jsem učinil nezbytná opatření proti nevítaným návštěvníkům.

23. března

První výslech Dolores Sallentové. Došlo k němu naprosto nečekaně. Vařil jsem si snídani a ona vstoupila do kuchyně.

„Dobré jitro, pane Clinchi!“

„Dobré jitro, paní Sallentová.“

„Můžete mi říkat Dolores.“

„Děkuji.“

Usedla na stoličku. Se zalíbením jsem se na ni zadíval, vypadala ve svém lehkém krajkovém župánku velice půvabně. Linul se od ní parfém, který už jsem znal.

Nabídl jsem jí kávu.

Seděla se sklopenýma očima a já smažil míchaná vajíčka. Ženy obvykle nedovedou skrývat vzrušení. V podobných případech je prozrazuje napjatá póza. Dolores se několikrát chystala něco říct, ale nikdy se neodhodlala. Musel jsem jí podat pomocnou ruku:

„Chcete se mě na něco zeptat?“

„Ano.“

„Prosím, ptejte se.“

„Proč… proč mě nevyslýcháte?“

Rozesmál jsem se.

„Z čeho jste usoudila, že bych vás měl vyslýchat?“

Pohlédla mi do očí a já pocítil, že to bude tvrdý oříšek, mnohem tvrdší, než bych byl předpokládal. Pohled této Mexičanky obsahoval jakousi směsici strachu a pevného odhodlání bojovat až do konce. Raněná tygřice připravená ke skoku.

„Vy mě patrně podezříváte z vraždy Maisela,“ řekla klidným tónem, jako by šlo o docela všední záležitost.

Musel jsem její klid nějak rozbourat, a tak jsem se zeptal:

„Proč jste včera zašla ke mně do pokoje?“

Zbledla a skousla si ret.

„Náhodou. Zvykla jsem si trochu tam poklízet, a včera jsem docela automaticky…“

„Nelžete, Dolores! Vytrhla jste ze sešitu list. Proč? Co tam bylo, že jste to musela bezpodmínečně odstranit?“

„Nic. Přísahám, nic zvláštního.“

„A co tedy?“

„No… byly tam… verše. Bála jsem se, že si je vyložíte nesprávně… Je to čistě soukromá věc.“

„Kde jsou ty verše?“

„U mne v pokoji.“

„Jdeme!“

Chvíli váhala.

„No tak, pojďte!“

Na chodbě jsme potkali Lorettiho. Jak ten se tvářil, když viděl, že vstupuji za Dolores do jejího pokoje!

„Tady!“ Podala mi čtvermo složený list ze sešitu.

Na okraji, vedle údajů o gravitačních měřeních, byly načmárány veršíky, kterých jsem si předtím nevšiml.

Když se světlem lampy nad stolem

svou bledou záři spřádá

mrtvolný úsvit kolkolem,

do okna děs se vkrádá.

Beztvará hrůza odevšad

lačně se valí na mě.

Ústa se snaží zavolat

o pomoc. Ale marně.

Cítím se spoután, odzbrojen,

nervy mi záhy prasknou…

Pak prý jsem tento hrůzný sen

v horečce nazval láskou.

„Ty verše jsou věnované vám?“

„Nevím. Snad.“

„On byl vaším milencem?“

„Ne.“

„A miloval vás?“

„Ano… Zdá se.“

„A vy jeho?“

„Ne.“

Vrátil jsem jí papírek s verši. Já jsem ho nepotřeboval a ona… Kdopak se vyzná v duši ženy, a navíc krásné ženy?

„Jak zemřel Eduard Maisel?“

„Zastřelil se.“

„Kde?“

„Poblíž šachty.“

„Kdo ho našel?“

„Milne.“

„Co tam Milne dělal?“

„Eduard nepřišel na noc na základnu, a tak ho Milne šel hledat.“

„Milne přinesl mrtvolu na základnu?“

„Ne, přiběhl pro nás a potom jsme všichni tři…“

„Kam se Maisel střelil?“

„Do hlavy.“

„Prošla rána skrz?“

„Nevím. Měl lebku roztříštěnou a já…“

„Jen to dořekněte!“

„A já… Nemohla jsem se na to dívat.“

„Ale přesto jste ho vlastnoručně zpopelnila.“

„To patří k mým povinnostem.“

„Pomáhal vám někdo?“

„Enrico.“

Zamyslel jsem se. Postřehl jsem jeden detail, který stál za úvahu. Dolores, aniž si to zřejmě uvědomovala, nazývala Maisela a Lorettiho křestními jmény, kdežto Milna příjmením. To nebude náhoda. Vztahy mezi členy expedice jsou patrně dost složité.

„Co myslíte, proč se Maisel zastřelil?“

Schválně jsem trochu popustil otěže. Dělal jsem, že věřím v sebevraždu. Ale v očích krásné Dolores se opět mihl strach.

„Nevím. Byl vůbec nějak podivný, zvlášť poslední dobou. Dávala jsem mu sedativa.“

„Byl takový vždycky?“

„Ne, zpočátku se to neprojevovalo. Potom si začal stěžovat na nespavost, no a po výbuchu v šachtě…“

„Bral prášky na spaní?“

„Ano!“

Další záhada. Kdyby byla vrahem Dolores, bylo pro ni nejsnazší ho otrávit. Je přece doktorka a v jejích povinnostech bylo stanovit příčinu smrti. Nejjednodušší by bylo dát mu smrtelnou dávku narkotik a v lékařské zprávě uvést jako diagnózu srdeční mrtvici. Ba ne, tady něco neladí! Ale z čeho má pořád strach? Vzpomněl jsem si na poznámku Lorettiho o jedu, který se dá nasypat do jídla. Všichni se tady něčeho bojí. Není přece náhodou, že se živí jenom konzervami. Mají se jeden před druhým na pozoru? I to se stává, dopustí-li se zločinu několik spolupachatelů.

Rozhodl jsem se zaměřit pátrání jiným směrem.

„Co víte o výbuchu v šachtě?“

„Skoro nic. Eduard řekl, že vznikl nahromaděním plynů.“

„Byl v té době někdo na pracovní plošině?“

„Všichni jsme byli na základně. K výbuchu došlo během oběda.“

Při každém výslechu nastává kritický okamžik, po němž buď vyšetřovatel nebo vyslýchaný ztrácí půdu pod nohama. Cítil jsem, že se tato chvíle blíží, a tak jsem se zeptal bez obalu:

„Mohl být výbuch v šachtě důsledkem diverze?“

Myslím, že jsem trefil do černého. Nyní se v očích Dolores objevil výraz tonoucího.

„Ne, ne! To není možné!“

„Proč ne?“

„Nevím.“

Nabyl jsem dojmu, jako by se něco začínalo vyjasňovat, a tak jsem položil další otázku:

„Máte zbraň?“

„Mám… pistoli.“

„Takovouhle?“ Vytáhl jsem z kapsy Maiselovu pistoli.

„Ano.“

„Nač ji máte? Tady na Meliru se přece nemusíte před nikým chránit.“

„Nevím. Všechny expedice dostávají zbraně.“

Hrome! Uvědomil jsem si, že v materiálech nejsou žádné údaje o číslech zbraní. Pistole, kterou teď držím v ruce, mohla patřit kterémukoli členovi expedice.

„Jak se Maiselova pistole dostala k němu do pokoje?“

„Zvedla jsem ji poblíž šachty.“

„A proč jste z ní, když jsem se tu objevil, setřela otisky prstů?“

Udiveně povytáhla obočí.

„Nechápu, o čem mluvíte.“

„Předevčírem večer někdo pistoli omyl lihem.“

„Přísahám, že o tom nic nevím!“

Je možné, že tentokrát nelhala.

„Děkuji vám, Dolores. A prosím vás, neříkejte nikomu, o čem jsme tu mluvili.“

„Vynasnažím se.“

Odporoučel jsem se a vrátil se do svého pokoje. Takže vznikla nová verze: Dolores způsobí výbuch v šachtě. Dozví se to Maisel a ona ho v chvatu zastřelí ze své pistole. Potom si bere jeho pistoli a svou odkládá na místě činu. Jenomže by bylo třeba přimhouřit obě oči, aby tahle verze vypadala aspoň trochu pravděpodobně!

24. března

Zase jsem spal dost mizerně. V noci kdosi potichu přešel chodbou, chvíli stál za mými dveřmi a pak se je pokoušel nehlučně otevřít. S pistolí v ruce jsem prudce otevřel dveře, ale na chodbě už nikdo nebyl. Potom jsem dlouho nemohl usnout. Nejsem žádný strašpytel, ale občas tady na mě jde hrůza. V celé zdejší atmosféře je cosi zlověstného.

Ráno jsem se rozhodl, že si prohlédnu šachtu. Mimochodem, ráno – to je pojem značně relativní. Žijeme tady podle pozemského času. Ve skutečnosti tu není noc ani den. Neustále soumrak, narudlý kotouč visící ustavičně při obzoru spíš hřeje než svítí. Bezděky jsem si vzpomněl na Maiselovy verše. Mrtvolný úsvit – to je přesný obraz.

Byly to moje první kroky mimo základnu. V úžlabině foukal vítr a jít proti němu mi činilo značné obtíže.

Během let jsem si vypěstoval zbystřený cit pro nebezpečí. Obvykle se instinktivně otáčím dřív, než mi někdo stihne vystřelit do zad. Několikrát mi to zachránilo život. I nyní, když jsem sehnutě kráčel v souvislé cloně deště zalepujícího oči, jsem měl pocit, že se za mnou někdo plíží. Několikrát jsem se v chůzi pomocí kapesního zrcátka díval dozadu. Jednou mi připadalo, že za výčnělek skály sklouzl jakýsi stín. Sáhl jsem do kapsy a odjistil pistoli. Ovšem to na situaci mnoho neměnilo. Hukot větru přehlušoval všechny ostatní zvuky. A pro toho, kdo mě tajně sledoval, jsem byl výborný terč.

Přesto jsem se až k šachtě dostal bez nesnází. Nad malou plošinkou, kde bylo umístěno vrtací zařízení a kde stály v nečinnosti různé přístroje, se tyčily na všech stranách přečnívající skály a tvořily svérázný příkrov. Tady vichr zuřil obzvlášť sveřepě.

Nahlédl jsem do jámy a spatřil v hloubce asi deseti metrů zrcadlovou hladinu vody.

Pokusil jsem se představit si, co všechno se tu zběhlo, a najednou se mi rozsvítilo. Musím přesně zjistit, kde byla nalezena mrtvola, a potom se pokusit najít vystřelenou nábojnici. Je-li to sebevražda, musí být někde poblíž. Pro všechny případy jsem se rozhodl, že si prohlédnu terén v nejbližším okolí šachty. Naštěstí jsem měl baterku.

Byl jsem plně zabrán do hledání a jen zmíněný šestý smysl mě donutil uskočit stranou dřív, než na místo, kde jsem před okamžikem stál, dopadl shora velký balvan.

Teď už se rozplynuly veškeré pochybnosti. Chtějí mě odstranit ze stejného důvodu, z jakého zabili Maisela. Z lovce jsem se změnil v kořist.

3

Z DENÍKU JACKA CLINCHE

25. března

Včera jsem se vrátil na základnu úplně rozlámaný. Rozvěsil jsem oblečení, aby vyschlo, a svalil se na postel. Třebaže jsem byl unaven, spal jsem špatně. Ve snech se mi zjevoval šedivý stín s pistolí v ruce, pak zase Rowe nařizující najít vraha, a hned nato zkrvavený Maisel stojící na okraji šachty a volající po pomstě. Probudil jsem se s pevným odhodláním bezodkladně dovést do konce všechno, k čemu jsem se včera rozhodl. Oblékl jsem se a ještě před snídaní jsem zaklepal na dveře Thomase Milna.

V odpověď se ozval chraptivý hlas, abych vstoupil.

Bože na nebi! Měl jsem pocit, že jsem vlezl do klece se skunkem. Neustlaná postel se špinavým prostěradlem, stůl plný laboratorních nádobek, cáry papíru a nedopalky po podlaze. Pach nemytého těla a alkoholu.

Chemik seděl polonahý na posteli a ládoval se konzervami. U nohou mu stála prázdná láhev od whisky.

„A, komisař Maigret!“ přivítal mě s posměšným úšklebkem. „To je překvapení! Takovou událost musíme zapít!“ Přistoupil ke skříni a vytáhl novou láhev. „Zatracená práce! Tady někde byla sklenička! Ale co, napijte se přímo z flašky první vy, já se neštítím, napiju se po vás.“

Vzal jsem láhev, zašel ke skříni a postavil ji na místo. Pak jsem skříň zamkl a klíč strčil do kapsy.

Sledoval mě s vyvalenýma očima.

„Hej! Jakým právem si v mém pokojí děláte, co chcete?“

„Právem staršího.“

„Tady neexistujou starší a mladší. My jsme tu orchestr bez dirigenta, takže koukejte navalit ten klíč a jděte do háje!“

„Jsem inspektor sekce užitečných nerostů.“

Teď už se neovládl.

„Jste lump a ne inspektor! Kdybyste byl inspektor, viděl byste, co se tady děje! Je nejvyšší čas s tím vším skoncovat, nebo…“

„Proč nepokračujete? Poslouchám vás.“

Unaveně mávl rukou.

„Vraťte mi klíč.“

„Nevrátím. Potřebuju vás aspoň v tomhle stavu, abychom došli k šachtě.“

Zase ten známý výraz strachu.

„K šachtě? Tam nepůjdu.“

„Proč ne?“

„Nemám tam co dělat.“

„Pamatujete si místo, kde se našla Maiselova mrtvola?“

„No a co?“

„Ukážete mi ho.“

„Nemůžu.“

„Jak to, že nemůžete?“

„Zapomněl jsem.“

Přistoupil jsem k němu, popadl ho za ramena a zatřásl jsem jím tak silně, že mu zacvakaly zuby.

„Oblékněte se, a jdeme!“

„Já nemůžu,“ rozfňukal se najednou, „jsem nemocný.“

„Nejste nemocný, jste opilý.“

„Ne, jsem nemocný. Mám kašel, horečku a navíc mě bolí játra.“

„Dobře. Tak já zavolám paní Sallentovou. Ta zjistí, jestli jste marod nebo ne, a bude-li třeba, dá vám lék.“

Rázem vystřízlivěl.

„Sallentovou? To ne! To radši strčím hlavu do lví tlamy, než abych si vzal lék z rukou té zmije!“

„Proč?“

„Chci ještě chvilku žít.“

Začínal jsem ztrácet trpělivost.

„Poslyšte, Milne, buď přestanete vyvádět a mluvit v hádankách, nebo vám omlátím hlavu o zeď tak, že zapomenete, jak se jmenujete!“

„Nemluvím v hádankách. Já se té ženské bojím.“

„Myslíte, že Maisela mohla zabít ona?“

Rozesmál se, až slzel.

„Zabít Maisela? No to se vám povedlo! Dolores že mohla zabít Maisela? Vy nevíte, že se s tím padavkou babrala jako s nemluvnětem? Po výbuchu v šachtě začal cvokat, dostal nějakou nervovou horečku. A ona u něho seděla ve dne v noci. A vy řeknete – zabít! Ba ne, vážený Sherlocku Holmesi, tady vám vaše metoda selhala.“

„Jste si jist, že Maisel spáchal sebevraždu?“

„Kdopak ví! Třeba ano. Já jsem při tom nebyl. A vůbec, byl to magor, ten Maisel!“

„Tak dost! Oblékněte se!“

Zřejmě pochopil, že mu stejně nedám pokoj.

„Dejte mi klíč a já půjdu.“

„Nedám. Až se vrátíme, pijte si, co hrdlo ráčí.“

„Aspoň jeden hlt!“

„Čert vás vem! Tak si cvakněte.“

Otevřel jsem skříň a nalil mu do zkumavky na dva prsty. Najednou se mi zatřásla ruka a whisky mi vyšplíchla na nohy. Mezi zbytky chleba a nedokouřenými cigaretami ležela vystřelená nábojnice.

„Nerozlejvejte tu whisky!“ vykřikl Milne. „Už mi jí nezbývá tolik, aby se mohla lejt na podlahu!“

Postavil jsem láhev na stůl.

„Řekněte mi, Milne, odkud máte tu nábojnici?“

Napil se a nalil si znovu. Tentokrát jsem mu nebránil.

„Odkud je ta nábojnice? Sebral jsem ji u šachty.“

„Kdy?“

„Nevzpomínám si. Už dávno.“

„Proč jste ji sebral?“

„Nač by se tam měla válet?“

Vzal jsem nábojnici do prstů. Vlhký zoxidovaný povrch nasvědčoval tomu, že pod širým nebem ležela dlouho a na stůl k Milnovi se nedostala dřív než včera.

„Tak dobře,“ řekl jsem, „výlet se odvolává. Ale teď si sedněte a promluvíme si upřímně.“

„Copak doteďka jsme nemluvili upřímně?“

Zase se mu začala vracet opilost, ale pomyslel jsem si, že je to možná takhle lepší. Je víc naděje, že se podřekne.

„Poslyšte, Milne, mám pádné důvody předpokládat, že byl Maisel zabit, a podezření padá na vás.“

Ušklíbl se.

„Tak to ne! Tohle vám nevyjde. Mám neotřesitelné alibi. Tenkrát jsem dva dny nevytáhl paty ze základny.“

„Ale právě vy jste našel mrtvolu.“

„To ještě nic nedokazuje.“

Milne se zamračil a zafuněl. Takhle postavená otázka mu zřejmě nevyhovovala. Vydržel jsem dlouhou odmlku a potom jsem se zeptal:

„To vy jste včera šel za mnou k šachtě?“

„Ano.“

„Proč?“

„Zbožňuju detektivní romány. Chtěl jsem se podívat, jak pracuje slavný Jack Clinch.“

„A abyste mi usnadnil práci, schoval jste náhodou nábojnici?“

„Možná.“

„Kde jste ji našel?“

„Sama mi přišla pod nohy. U vstupu na plošinku. Zřejmě ji tam odfoukl vítr.“

V duchu jsem si vynadal do idiotů. S tím jsem nepočítal. A přitom je nad slunce jasnější, že silný vítr jednoduše mohl lehkou nábojnici odkutálet.

„A potom jste se ze stejného zájmu o detektivní zápletky pokusil mě zabít?“

„To jsem neudělal. Slyšel jsem, jak sletěl kus skály, ale to už jsem byl dole.“

„Takže balvan spadl jen tak sám od sebe?“

„Dost možná. Tady se takové věci stávají. Je tu spousta baktérií, které rozkládají horniny. Zbytek dodělá vítr.“

„A vy nepřipouštíte možnost, že ten balvan mohl shodit někdo schválně?“

„Ale ano, připouštím.“

„Kdo to tedy mohl udělat?“

Pohlédl na mě udiveně.

„Jak to – kdo? Samozřejmě Enrico. Vy ho ještě neznáte. Přivedl do hrobu dvě ženy a vůbec – zabít člověka je pro něho snazší než vykouřit cigaretu.“

No nazdar! Je to čím dál zamotanější. Už jsem tomu dočista přestal rozumět. I kdybych připustil, že Maisela zabili společně, jaký by to mělo smysl, aby Milne potápěl Lorettiho? Vždyť oni nevědí nic o hlavní indicii – projektilu nalezeném v popelu. Proč tedy Milne tak snadno souhlasí s verzí, že šlo o vraždu? Před soudem stejně vyjde najevo pravda, tím spíš, že se všichni vykrucují dost nešikovně. Ale tak či onak, výslech musím dovést do konce.

„Takže Loretti mohl zabít i Maisela?“

„Samozřejmě!“

„Máte ke své domněnce nějaké důvody?“

„Vždyť jsem vám už jednou řekl, že je to vyslovený darebák.“

„A ten výbuch v šachtě, to taky někdo spáchal?“

„Nemyslím. To se dá vysvětlit jednoduše. Baktérie vylučují hodně vodíku. Upozorňoval jsem Maisela, aby byl opatrnější.“

„A on vás neposlechl?“

„Zřejmě ne, když došlo k výbuchu.“

V pokoji bylo nesnesitelné dusno, byl jsem celý zpocený. Měl jsem chuť co nejrychleji opustit tohle doupě alkoholismu, ale ledacos v Milnovi mi stále ještě zůstávalo nejasné. Rozhodl jsem se obrátit výslech jiným směrem.

„Řekněte mi, Milne, proč jste tak zchátral? Na Zemi máte ženu a tři děti. Copak vám nebude hanba objevit se před nimi v tomhle stavu?“

Trhl sebou, jako by dostal políček.

„Bojím se, Clinchi,“ pronesl po krátkém odmlčení. Jeho frajerská póza byla ta tam. „Víte, co to je strach?“

„Vím.“

„Ba ne, nevíte,“ vzdychl si. „Vy jste nejspíš nikdy neumíral strachy. Mám dojem, že přicházím o rozum. Bojím se všeho. Bojím se téhle zatracené planety, bojím se Lorettiho, bojím se Dolores, bojím se…“

„Mne?“ napověděl jsem mu.

„Ano, vás. Bojím se, že mi přišijete vraždu, kterou jsem nespáchal.“

Přistrčil jsem mu láhev a Milne se dychtivě přisál k hrdlu.

„Nic vám nehodlám přišívat, Milne, ale shromáždím-li dostatek nepřímých důkazů, tak se mějte na pozoru!“

„Díky za upřímnost!“ Zvrátil hlavu a nalil si do krku skoro půl láhve neředěné whisky.

„A ještě něco,“ dodal jsem, „dejte mi svou pistoli.“

Milne bez protestů vytáhl z kapsy černou pistoli typu Horn a podal mi ji. Byla odjištěná. Zamrazilo mě v zádech, když jsem si uvědomil, že celou tu dobu stačilo, aby zajel rukou do kapsy a nasázel mi do břicha celý zásobník. Jenže takhle otevřeně by se on asi neodhodlal. Takovíhle lidé spíš zasazují ránu zezadu.

Vstal jsem a už ve dveřích jsem se jakoby mimochodem zeptal:

„Nebyl jste to náhodou vy, kdo nedávno setřel lihem otisky prstů z Maiselovy pistole?“

„Ano, byl.“

„A proč?“

„Z téhož důvodu. Mohly tam být i moje otisky.“

26. března

Zase jsem nemohl usnout. Materiálu k přemýšlení jsem měl víc než dost. Co je zač ten Milne? Odkud se bere ta směsice drzosti a strachu? Proč se snaží vytáhnout z toho Dolores a vyvolat podezření proti Lorettimu? Proč nábojnici neschoval, ale nechal ji na stole? Sotva se dá předpokládat, že by nečekal mou návštěvu. Tak proč? Měl chuť pustit se do nebezpečné hry? Navíc mi připadalo, že se občas tváří opileji, než ve skutečnosti je.

Kdybych bral Milnovo chování vážně, vnucovala by se mi verze, že pachateli jsou Milne a Dolores, zatímco Loretti něco ví, ale z neznámých důvodů je nehodlá odhalit. V tom případě by se dala vysvětlit slova Lorettiho o jedu, který se dá nasypat do jídla.

Kromě toho zůstával nevyjasněný včerejší pád balvanu. Náhoda, nebo pokus o vraždu?

Budu asi muset začít rozmotávat celé klubko právě od toho balvanu.

Oblékl jsem se a co nejtišeji, abych nikoho neprobudil, jsem vyšel na vzduch.

Vítr utichl, ani nepršelo, a tak jsem k šachtě došel mnohem dřív než předevčírem. Tentokrát jsem si byl jist, že se za mnou nikdo neplíží, proto jsem si dovolil jít zcela uvolněně. Po několika dnech stálého napětí jsem se poprvé opájel pocitem bezpečí a s požitkem jsem vdechoval čerstvý vzduch.

Bez námahy se mi podařilo najít místo, kde jsem se málem odebral k praotcům. Úlomek skály vážící několik tun by daleko od vlasti byl pro obyčejného Ira dost majestátním náhrobkem. Za takový by se nemusel stydět ani můj dědeček, který si ještě za života pořídil nejpřepychovější hrobku v Dublinu.

Vytáhl jsem lupu a pečlivě jsem prohlédl povrch balvanu. Milne měl pravdu. Celá plocha lomu, až na slabou spojnici, byla rozežrána jako ementál. Ovšem ten zbývající proužek, jímž skála držela pohromadě, mohl se stejným úspěchem přelomit vítr i člověk.

Zbývalo jen letmo prohlédnout půdu. Stopy krve už dávno musely být spláchnuty deštěm a s nějakým jiným náhodným nálezem jsem ani nepočítal.

Zanedlouho jsem zamířil zpátky, aniž jsem našel cokoli zajímavého.

K základně mi nezbývalo víc než čtyřicet kroků, když jsem zaslechl zvučné hlasy. Pro jistotu jsem se schoval za výčnělek skály a po chvilce jsem opatrně vysunul hlavu.

Před dveřmi základny se živě bavili Milne a Loretti. Lépe řečeno mluvil Milne a Loretti se vesele smál. Potom Loretti poplácal Milna po rameni, načež oba za oživeného rozhovoru zmizeli ve dveřích.

Zůstal jsem ve svém úkrytu ještě několik minut a pak jsem s bezstarostným výrazem zamířil k domu.

Ovládat jsem se stačil jen do chvíle, kdy jsem vstoupil do svého pokoje. Tam jsem se vrhl na postel a v zoufalství jsem se chytil za hlavu. Teď už jsem vůbec ničemu nerozuměl! Dokonce mě napadlo, netahají-li mě tady za nos. Připomínalo mi to námět pro taškařici. Objeví se detektiv, aby vyšetřil vraždu, a nečinností unudění vědci mu podstrkují jednu falešnou verzi za druhou a mají z toho za jeho zády legraci. Je-li tomu tak… Ale to ne! Dlouholeté zkušenosti mi napovídaly, že je to jinak. Vzpomněl jsem si, jak vyděšeně se dívala Dolores. Musela by být skvělá herečka, aby to dokázala zahrát tak perfektně. Navíc Maisel je skutečně mrtev a já mám v kapse kousek pláště z projektilu. A tady přestávají žerty. Z toho kouká pro pachatele doživotí, ne-li něco horšího.

Opláchl jsem si hlavu pod kohoutkem a chystal jsem se oholit, ale tu jsem zažil další překvapení. Ozvalo se zaklepání a Dolores pronesla slaďounkým hláskem:

„Pane Clinchi, pojďte k snídani!“

Tohle jsem očekával ze všeho nejméně.

Ve společenské místnosti se mému pohledu otevřel vskutku bukolický obraz. V čele stolu trůnila nádherná Dolores. Měla na sobě průsvitné šatečky, na něž se spotřebovalo jistě méně vlny, než by se nastříhalo z mých knírů. Vpravo od ní seděl čerstvě oholený Milne v naškrobené košili a kravatě, navíc úplně střízlivý. Vlevo Loretti, krásný jako superman na obalu cigaretové krabičky.

Jedli vajíčka na anglické slanině. Na prostředku stolu stál velký tác s toasty.

Popřál jsem jim dobrou chuť. Dolores mi gestem nabídla místo proti sobě.

„Chcete kávu černou nebo s mlékem?“ zeptala se přívětivě.

„Jestli smím prosit, tak černou.“

Loretti mi přistrčil pánev s vejci a oba jsme si vyměnili uctivé úklony.

Napadlo mě, že je to moje poslední snídaně v životě. Šikovně vymyšlené! Tři svědkové náhlé smrti Jacka Clinche. Pardon, Eugena Connelyho, inspektora sekce atd. A dál všechno podle obvyklého postupu. Urna s popelem se odešle na Zemi, půvabné prstíky slečny Lorenové na ní uvážou smuteční stužku, skromný pohřeb na hřbitově v Cosmopolisu.

„Proč nejíte?“ zeptala se Dolores.

„Děkuji nemám chuť.“

„Bojíte se, že vás někdo otráví?“ ušklíbl se Milne.

„Ne, nebojím se.“

„Ale bojíte!“ Nabodl vidličkou velké sousto z mého talíře a spolkl je. „Tak co, přesvědčil jsem vás?“

„Přesvědčil.“ V duchu jsem poděkoval svatému Patrickovi a naráz vypil svou kávu.

„Jak se vám tady líbí?“ zajímala se Dolores společenským tónem.

„Ujde to, je tady příjemně. Vy dneska máte nějaký svátek?“

„My teď máme svátek každý den,“ řekl Milne. „Nemáme co dělat.“

„Jak kdo,“ zamračil se Loretti. „Já mám i tak práce dost.“

„Copak vy pokračujete v práci?“ Tohle pro mě byla novinka.

„Dělám si něco.“

„Kdy už nás konečně pošlou na Zemi?“ zeptala se znovu Dolores.

„Nevím. To musí rozhodnout pan Rowe.“

„A co si myslíte vy?“

„Jsem toho názoru, že základnu je třeba likvidovat. Vypumpovat vodu ze šachty se asi sotva podaří a vrtat v tak mocné vrstvě skal je nemožné.“

„Správně!“ vyhrkl Milne a bouchl dlaní do stolu „To je slovo! To rád slyším!“

Loretti vstal ze židle.

„Omluvte mě laskavě, mám práci.“

Zvedl jsem se rovněž.

„Díky za kávu, Dolores. Musím si s vámi promluvit, pane Loretti.“

Udiveně povytáhl obočí.

„Prosím, ale nejdřív za hodinu. Musím dokončit pokus.“

Tu hodinu jsem strávil ve svém pokoji a snažil jsem se přijít na to, čím byla vyvolána ta podivuhodná proměna. Čím víc dohadů jsem si vymýšlel, tím méně jsem tomu rozuměl.

Přes veškerou snahu jsem nevymyslel nic a vypravil jsem se k Lorettimu.

Dveře Milnova pokoje byly otevřené. Nahlédl jsem dovnitř. Bosá Dolores v šortkách drhla podlahu. Milne s výrazem způsobného chlapečka seděl v punčochách se zkříženýma nohama na pečlivě ustlané posteli. Okno bylo dokořán a dokonce i nebe, které jím bylo vidět, mělo jakýsi nezvykle namodralý nádech.

Skutečně den zázraků!

Dolores mě postřehla, hřbetem dlaně si odhrnula pramen vlasů a usmála se.

„Vidíte, pane Clinchi, že je Milne děsný špindíra?“

Dost se vyznám v ženských nohách a bez přehánění mohu prohlásit, že o nohách Dolores by se dalo mluvit jen a jen v superlativech. Jenomže! Detektiv musí často přinášet za oběť to nejkrásnější, čím dokáže život muže obdařit. Ale pryč s lyrikou! Čeká mě důležitý rozhovor, který může do věci vnést trochu světla.

Zaklepal jsem u Lorettiho na dveře.

Seděl u mikroskopu a kývnutím hlavy mi naznačil, abych si sedl.

Rozhlédl jsem se kolem. V pokoji panoval ideální pořádek. V koutě nad postelí visela fotografie mladé dívky, téměř dítěte. Mimoděk mi bleskly hlavou pletky s nezletilou dcerou milionáře.

„Podívejte se, pane Clinchi, metalurgický kombinát v malém.“

Zaostřil jsem si okuláry podle svých očí. V kapce na podložném sklíčku se hemžila nějaká havěť.

„Bakteriologický rozklad osmiridia,“ vysvětlil mi Loretti. „Naprostý převrat v technice. Obrovské úspory, není třeba elektrický proud ani složité zařízení. Všechno probíhá bez zásahu člověka.“

„Ano, je to zajímavé. Ale jaký smysl to má teď, když je šachta zatopená a na jiném místě planety se těžit nedá?“ Schválně jsem položil tuhle otázku. Chtěl jsem vědět, jak přijímá všechno, k čemu tady došlo.

„Žádné neštěstí,“ odpověděl ledabyle. „Mám tady připraveno několik vzorků k odeslání na Zemi. Když se to nepodařilo tady, zavedeme to tam.“

„A není to nebezpečné?“

„V jakém smyslu?“

„Přece jenom jsou to baktérie. Co když vyvolají na Zemi nějakou epidemii?“

„Vyloučeno!“

„Proč?“

Vytáhl ze stolu krabičku doutníků. Byla to moje oblíbená značka Corona, a tak jsem si s požitkem zapálil.

„Víte, pane Clinchi,“ řekl a vyfoukl dlouhý proud dýmu, „tady na Meliru nikdy nežili žádní živočichové, proto tady nemohou existovat baktérie nebezpečné živému organismu. Jednoduše nestačily vývojovým procesem vzniknout.“

„A co když se na Zemi přizpůsobí a místo osmiridia budou parazitovat na živých bytostech?“

„Neřekl bych. Pak už by to nebyly tyhle baktérie. Navíc budou podniknuta všechna nezbytná opatření.“

Rozhodl jsem se obrátit list.

„Čím si vysvětlujete dnešní společnou slavnostní snídani?“

Zachmuřil se a zamáčkl v popelníku doutník.

„Lidi občas přestane bavit se pitvořit, pane Clinchi.“

„Vás taky?“

„Mě taky.“

„Už mě několikrát napadlo, že se tu vyskytujou nějaké baktérie vyvolávající pomatenost mysli.“

„Takové baktérie tu být nemohou – a už jsem vám vysvětlil proč…“

Také jsem zamáčkl doutník a vstal.

„Mockrát děkuju za popovídání. Nemáte-li námitky, zajdu za vámi ještě někdy.“

„S želízky?“

„Zatím bez nich.“

Znovu se sklonil nad mikroskopem. Počkal jsem, až se jeho myšlenky plně soustředí na práci, a pak jsem se zeptal:

„Co způsobilo výbuch v šachtě?“

„Nevím,“ odpověděl, aniž se odtrhl od okulárů. „To není z mého oboru, zeptejte se Milna.“

„Milne se domnívá, že šlo o výbuch plynů.“

„Tak to byl výbuch plynů.“

„Ani o Maiselově smrti mi nemůžete nic říct?“

„Ani o Maiselově smrti vám nemůžu nic říct, obraťte se na Dolores,“

„Na shledanou, pane Loretti.“

„Sbohem, pane Clinchi.“

4

Z DENÍKU JACKA CLINCHE

4. dubna

Osm dní jsem si nic nezapisoval. Překvapivé něžné přátelství mezi obyvateli základny se rozplynulo jako kostka cukru ve sklenici čaje. Nějakou dobu ještě pokračovaly společné hostiny, ale už postrádaly původní lesk. Dolores sice pokaždé něco narychlo ukuchtila, ale sezvat všechny včas k obědu bylo velice nesnadné. Už třetí den začal Milne přicházet do společenské místnosti podnapilý a Loretti se často vůbec nedostavil a vymlouval se na naléhavé pokusy.

Přesto mi schůzky u stolu poskytovaly jedinou možnost, jak pokračovat v pozorování. Zbývající dobu vysedával každý ve svém pokoji. Už zase fouká vítr, musí se celý den svítit. Okenice máme zavřené, protože ani speciální sklo by nevydrželo nápory větru. A na nějakou procházku není ani pomyšlení.

V těchto dnech jsem se snažil znovu promyslet všechno, co jsem o členech expedice věděl. Připadá mi, že všichni jsou jedna banda a podle mých dojmů je Loretti jejich vůdcem. Maisel jim překážel, a tak ho zabili. Dokonce si nejsem jist, zda k výbuchu v šachtě došlo před Maiselovou smrtí. Třeba tomu bylo naopak. To už se teď dá bohužel těžko zjistit.

Naprosto nejasná je mi úloha Dolores. Podle jejího chování se dá předpokládat, že je zcela pod vlivem Lorettiho a Milna. Ví toho hodně, ale hraje svou roli obratně. K čemu jim bylo dobré to předstírané přátelství? To nebylo jenom předstírání. Viděl jsem přece z úkrytu, jak kamarádsky si povídali Milne a Loretti. Tak tedy předstíraná je jejich vzájemná nevraživost?

Bez problémů mě mohli otrávit, ale z nějakých důvodů se toho báli. Snad chápali, že dvě smrti by vyvolaly podezření. Nebýt toho mazaného Drakea a jeho článku v Cosmos News, byl bych už možná dávno na onom světě. Ten lump, aniž to sám tušil, mi prokázal neocenitelnou službu. Musím teď sice hrát s otevřenými kartami, ale zato oni vědí, že jsou v podezření, takže musejí jednat obezřetně.

Jak rád bych je předal do rukou spravedlnosti! Ale nemám žádné přímé důkazy. Na Milnovo žvanění se spoléhat nedá, hned při předběžném vyšetřování může všechno popřít. A nábojnice, kterou venku sebral? Jenomže moje výpověď velkou váhu mít nebude a jiné důkazy nejsou. Plášť projektilu? To je sice pádný důkaz, ale jak dokázat, kdo vystřelil? Soud potřebuje jednoho konkrétního vraha a ne tři potenciální. Nezbývá tedy než hledat vraha dál.

7. dubna

Mimořádná událost! Už několik dní jsem cítil, že cosi dozrává. Panovala tu nějaká tísnivá atmosféra strachu a vzájemné nedůvěry. Všichni sedí ve svých pokojích a znovu se živí konzervami. Mě jednoduše ignorují. Když se se mnou potkají, odvracejí se a neodpovídají na pozdrav. Milne v jednom kuse pije. Slyším, jak při každé cestě na záchod naráží do stěn. Dolores chodí s uplakanýma očima. V noci se opět kdosi krade k mým dveřím a zkouší, jsou-li zamčené.

A včera to propuklo.

Zdříml jsem si a probudil mě hlasitý šepot na chodbě. Poznal jsem, že mluví Milne a Loretti. Slovům jsem nerozuměl. Jen jednou jsem zaslechl úryvek věty: „…třeba to uslyší a pak…“ Mluvili zřejmě o mně. Za nějakou chvíli přešel šepot v hádku. Loretti pronesl nahlas: „Nemysli si, že se ti to podaří!“ Ozvala se rána, dupání, vykřikla Dolores a potom zazněl výstřel.

Vyběhl jsem na chodbu.

Milne stál opřen o stěnu. Jednou rukou se držel za bok, v druhé svíral dlouhý lovecký nůž. Proti němu stál Loretti s pistolí. Dveře do pokoje Dolores byly otevřené.

„Co se tady děje, hrom do vás!“

„On mě zranil,“ zafňukal Milne.

Ve dveřích se objevila Dolores v hedvábném županu. Zřejmě ji vytáhli z postele.

„To je ale darebák!“ pronesla rozechvěně. „Bože, to je darebák!“

Nepochopil jsem, koho tím myslela.

Milne pokročil vpřed.

„Vemte mu ten nůž, nebo vás propíchne!“ vykřikl Loretti.

Úderem do předloktí jsem Milnovi vyrazil nůž a pak jsem se obrátil na zbývající dva:

„Odevzdejte zbraň!“

Loretti mi hodil svou pistoli k nohám.

„Vy taky, Dolores!“

Pohlédla na mě vyzývavě.

„Nemohu zůstat neozbrojená. Nezapomínejte, že jsem žena.“

Na to ani zapomenout nešlo, zvlášť když se člověk na ni podíval.

„No dobrá, tak si braňte svou čest. A co se tady vlastně stalo?“

„On vnikl násilím do mého pokoje!“ Dolores ukázala prstem na Lorettiho.

„On na mě vystřelil, zranil mě, chtěl mě zabít!“ zakňoural Milne.

„Milne mě chtěl bodnout nožem, pustili jsme se do křížku, já jsem ztratil rovnováhu a vpadl k Dolores do pokoje, no a potom… potom jsem musel vystřelit.“

„Je to pravda?“

Dolores se opovržlivě ušklíbla.

„Nevěřte mu. Ten darebák je schopen všeho!“

„Psychopatko!“ Loretti se otočil a zamířil do svého pokoje.

„A vy, Milne, buďte tak laskav…“ Obrátil jsem se k němu a viděl jsem, jak se Milne se zavřenýma očima hroutí na podlahu. Košilí mu prosakovala krev.

Přenesli jsme ho s Dolores do pokoje.

Rána byla jen povrchní. Kulka sklouzla po žebru, ale kdyby šla o něco víc vpravo, byla by expedice ztratila dalšího odborníka.

Milne se rychle vzpamatoval a znovu začal kňourat. Dolores mu chtěla dát injekci proti bolesti, ale Milne, jakmile spatřil stříkačku, začal zběsile zuřit. Musel jsem mu dát whisky.

Počkali jsme až vedle poloprázdné láhve usnul a vyšli jsme do chodby.

„Tak co Dolores, pořád ještě mi nemáte co říct?“

Zakryla si rukama obličej.

„Neptejte se mě na nic, pane Clinchi, já opravdu nic nevím.“

„Stejně budete muset podat podrobnou výpověď, když ne tady, tak na Zemi.“

„Smilujte se!“

Prvně v životě přede mnou klečela žena! A jaká žena! Byla nesmírně krásná v té póze kajícné hříšnice.

„Moc vás prosím, zapřísahám vás, pošlete mě na Zemi. Jsem ochotna k čemukoli, jen když nebudu muset snášet tuhle hrůzu.“

Co jsem jí mohl odpovědět? Poslat ji místo sebe? Na to jsem neměl právo. Měl jsem na starosti nevyjasněnou vraždu, a ať už ona je vinna nebo ne, nesmím jí až do skončení vyšetřování umožnit, aby se skryla před spravedlností. Kdo ji pak bude hledat po celém světě?

Pomohl jsem jí vstát a zavedl do pokoje.

„Uklidněte se, Dolores. Slibuji vám, že jakmile se vrátím na Zemi, pošlou pro vás zvláštní loď. A teď si jděte lehnout. Milna si vezmu na starost sám. Kdyby bylo třeba, vzbudím vás.“

Nebylo třeba ji budit. Ulehl jsem do postele a v tu chvíli jako bych se byl propadl do pekla. Zjevovaly se mi přízraky, zdálo se mi, že někdo křičí, a vytrvalé bušení na dveře mě dlouho nemohlo probudit.

„Pane Clinchi, pane Clinchi! Otevřte, stalo se neštěstí!“ To byl hlas Dolores.

Vyběhl jsem v pyžamu a bos.

„Co se stalo?“

„Milne je mrtev, otrávil se!“

V Milnově pokoji se vznášela vůně hořkých mandlí. Pohlédl jsem na zahnědlý obličej nebožtíka a zeptal jsem se:

„Cyankáli?“

„Ano.“

Na stole jsme našli zkumavku se zbytky jedu a lístek. Charakteristickým opileckým rukopisem na něm bylo napsáno:

„Musím to udělat, protože je lepší vzít si život, než…“

Tady text končil.

10. dubna

Milne byl zpopelněn. Měl jsem dopravit jeho popel na Zemi.

Občas se mi zdá, že začínám šílet. Všechny moje verze se jedna po druhé hroutí. Přes veškerou snahu se mi nedaří spojit fakta v jeden celek. Takový ostudný krach jsem ve své praxi ještě nezažil.

Těším se na den svého odletu. Už brzy skončí období monzunů. Start je stanoven na 21. dubna – období relativního klidu. Studuji instrukce. Poštovní raketa je plně automatizovaná, stačí jen stisknout tlačítko, ale existuje spousta pravidel pro případ poruch, a ty je třeba znát do detailu.

Z Dolores a Lorettiho už nic nevytáhnu. Neměl jsem se do téhle věci vůbec pouštět. Teď ať si s tím hrajou vyšetřovatelé na Zemi. Já už toho mám dost!

21. dubna

Za několik hodin mám startovat na stálou oběžnou dráhu. Zašel jsem se rozloučit s Dolores. Chudinka! Vypadala tak, že mi to mohlo srdce utrhnout! Bojím se ji tu nechávat, ale co mohu dělat?

Pak jsem navštívil Lorettiho. Od okamžiku, co jsem mu prohlásil, že bez ředitelova povolení nebude odtud vyvezena ani jedna baktérie, jsou vztahy mezi námi víc než napjaté.

Přesto mě tentokrát přivítal bez obvyklých uštěpačností. Zřejmě je nesmírně šťasten, že už ho nečekají další výslechy. Dokonce vytáhl ze svých zásob láhev starého brandy.

„Na šťastnou cestu! Nebo snad při plnění služebních povinností nesmíte s vyšetřovaným pít?“

„Jste na omylu, Loretti. Nesloužím u policie a můžu pít, s kým se mi zachce. Nalévejte!“

Pár minut jsme seděli mlčky nad svými plnými sklenkami.

„Tak co, pane Clinchi, už jste našel vraha?“

Neodpověděl jsem hned. Veškerá moje pozornost byla soustředěna na tekutinu ve sklence. Najednou mi hlavou bleskla myšlenka, která mi doslova vyrazila dech. Všechno do sebe překvapivě zapadalo. Konečně jsem zvedl hlavu a řekl jsem:

„Našel, pane Loretti.“

„Ale jděte! A kdo to je?“

„Zatím je to služební tajemství. Povězte mi, kde měl Maisel uloženou výbušninu?“

„Výbušninu?“ Loretti udiveně pokrčil rameny. „Myslím, že ve druhém skladišti. Proč to chcete vědět?“

„Chci vypálit slavnostní salvu na oslavu úspěšně skončeného vyšetřování.“

Podíval jsem se na hodinky. Času mi zbývalo velice málo. Musel jsem ještě prozkoumat plášť projektilu a pak… V mém nitru všechno jásalo. Nejradši bych byl udělal kotrmelec, kdybych se nebál, že tím poškodím dobré jméno firmy Jack Clinch, soukromý detektiv.

Část třetí

1

Všichni se stejně jako před rokem shromáždili v ředitelově pracovně. Rowe za stolem, Julie na pohovce, Schneider v křesle, Clinch na židli.

Rowe si promnul kořen nosu, přejel pohledem po všech přítomných a obrátil se ke Clinchovi:

„Pane Clinchi, seznámil jsem se s vaším hlášením a deníky. Musím přiznat, že jsem otřesen.“

„Díky!“ Clinch se zdvořile uklonil.

„Obávám se, že jste mi dobře nerozuměl,“ pokračoval Rowe naprosto klidně. „Nemáte za co děkovat. Jsem nejen otřesen, ale také velmi pobouřen. Předpokládám, že instrukce, které jste od nás dostal, byly dostatečně přesné. Dostal jste za úkol odhalit pravou příčinu výbuchu, najít vraha a zjistit možnosti těžby iridia. Je to tak?“

„Přesně tak,“ připustil Clinch.

„A teď se podíváme, co jste udělal vy. Vezmeme si to po bodech. Příčinu výbuchu jste neodhalil, vraha jste nenašel a místo toho nám nabízíte… e… námět pro nějaký vědeckofantastický román, navíc vycucaný… ze sklenky brandy. Souhlasíte se mnou?“

„Zásadně ne!“ Clinchovi trčely kníry jako dva bodáky, na tvářích mu naskočily rudé skvrny a bylo vidět, že je ochoten se třeba rvát.

Rowe mu gestem dal najevo, aby mlčel.

„K téhle otázce se ještě vrátíme. Rozebereme si, jak jste splnil svůj úkol. V době, kdy naši specialisté vypracovali způsob, jak vypumpovat vodu z šachty, vy jste bez jakéhokoli svolení vyhodil do vzduchu skálu a zasypal celou pracovní plošinu, navíc tak, že jste vyřadil z provozu většinu zařízení. Jak mám hodnotit toto vaše počínání?“

„Myslím, že jsem všechno jasně vyložil ve svém hlášení.“

Rowe rozhodil rukama.

„Rozumíte tomu aspoň vy, pane Schneidere?“

Schneider se zavrtěl v křesle. Neměl velkou chuť přiznat se, že má jen velice mlhavou představu, o čem se tu mluví.

„Upřímně řečeno, mám k tomu celou řadu doplňujících otázek. Nechtěl byste nám to, Jacku, vysvětlit ústně? Z vašeho hlášení není všechno docela jasné.“

„Dobrá!“ Clinch si zapálil a přehodil si nohu přes nohu. „Začnu psychologickým klimatem na základně. Právě kvůli tomu jsem vám poskytl k nahlédnutí svoje deníky. Řekněte mi, Willi, vám nepřipadá chování všech členů expedice zvláštní?“

„Ano, samozřejmě, chovají se podivně.“

„A který prvek v jejich chování byste nejvíc zdůraznil?“

„Hm… Snad strach.“

„Správně! Skutečně strach. Že se bojí mne, to se dá ještě pochopit. Vyšetřuje se přece vražda. Díky panu Drakeovi ji musím vyšetřovat otevřeně a každý z nich se cítí podezřelým.“

„Ale skutečný vrah by se měl bát víc než ostatní, takže…“

„Tam se bojí všichni. Jsem rád, že jste to vycítil. Kromě toho se bojí i jeden druhého a k tomu může dojít jedině v případě, že…“

„Že vraždu spáchali společně.“

„Správně! Nebo pokud každý podezřívá z vraždy ty druhé a má pro svoje podezření pádné důvody. Oba tyto předpoklady však odpadají, jestliže se Maisel zastřelil sám.“

„Ale Maisel přece byl zastřelen! Máte plášť projektilu.“

„K projektilu se vrátíme později. Zatím vezmeme za základ svých úvah sebevraždu. V tom případě musíme hledat jinou příčinu, která vyvolává strach. Tuto příčinu, jak správně poznamenal pan Rowe, jsem našel ve sklence brandy.“

„Tak tomuhle nerozumím.“

„Stojaté vlny v kapalině. Ty mě zavedly na stopu. Já jsem přece na Meliru taky cítil neustálý strach. Pořád se mi zdálo, že slyším nějaké kroky a šepot na chodbě, pronásledoval mě pocit hrozícího nebezpečí. Občas jsem se cítil na pokraji šílenství.“

„A bezpochyby právě v takovém stavu jste se uchýlil ke spásné myšlence infrazvuku,“ podotkl Rowe ironicky.

„Ano, přesně tak. Dutý válec zatopené šachty umístěné v úžlabině tvořil totiž obrovitou varhanní píšťalu naladěnou na tak nízkou frekvenci, která je lidským uchem nepostřehnutelná. V literatuře je popsáno mnoho případů, kdy lidé vystavení působení silného infrazvuku cítili nevysvětlitelný strach a dokonce u nich docházelo k naprostému psychickému selhání.“

„Poněkud odvážný závěr, pane Clinchi. A co když jste se zmýlil?“

„Ověřil jsem si své předpoklady. Vzpomínáte na onu kolektivní snídani, pro obyvatele základny tak překvapivou, při níž se všichni chovali naprosto normálně?“

„No, dejme tomu. A co z toho vyplývá?“

„Ten den bylo naprosté bezvětří. Ale stačilo, aby se vítr opět zvedl, a všechno se vrátilo do svých kolejí.“

„Mně připadá úvaha pana Clinche docela logická,“ ozvala se Julie.

Rowe po ní šlehl zdrcujícím pohledem a zamračil se.

„Už zase zabíháme do oblasti fantastiky. Nebyl byste, pane Clinchi, tak laskav a přece jenom neodpověděl na základní otázky? Příčina prvního výbuchu, okolnosti Maiselovy smrti a definitivní vyřazení šachty z provozu, za něž jste osobně zodpovědný. Na každou z těchto otázek očekávám stručnou a srozumitelnou odpověď, pokud možno bez psychologických odboček. Mě zajímají pouze fakta.“

„Vynasnažím se přidržovat se pouze fakt, i když bez psychologických odboček by moje práce byla nesmyslná. Takže – k výbuchu v šachtě došlo v důsledku nahromadění plynů.“

„Z jakých důvodů se tak domníváte?“

„Nemám důvod domnívat se něco jiného. Maiselova sebevražda je mimo vší pochybnost. Měl nejméně odolnou psychiku ze všech členů expedice. Připočtěte k tomu otřes vyvolaný výbuchem v šachtě. Další obětí se stal Milne. Trvalé požívání alkoholu znásobilo účinek infrazvuku.“

„Počkejte, počkejte!“ vyhrkl Schneider. „Vy mluvíte o Maiselově sebevraždě jako o něčem dokázaném. A co ten plášť projektilu?“

„Plášť projektilu nic nedokazuje. Pamatujete se, jak byl deformovaný?“

„Pamatuju, ale byl přece v kremační peci.“

„Takže si to nepamatujete. Konec pláště byl roztříštěn. Zřejmě v něm už předtím byla trhlina. V takových případech setrvačnou silou vyletí olověná náplň kupředu, zatímco plášť uvízne v těle. Však Dolores říkala, že Maiselova lebka byla značně roztříštěna. Typický účinek přepilovaného pláště. Kdysi používali takových nábojů Angličané ve válce proti Burům.“

„Tak ukažte!“ řekl Schneider a nastavil ruku.

Clinch vytáhl z kapsy semišový váček.

„Kam se mohl podít?“ zamumlal a vsunul prsty dovnitř. „Hrom do toho! Obávám se, Willi, že jsem ho ve spěchu zapomněl na Meliru.“

„Velká škoda,“ poznamenal Schneider suše. „Je to totiž velice důležitý doličný předmět. Ale jestliže tvrdíte…“

„Můžete mi věřit, Willi.“

„S nábojem si to vyjasníte sám, pane Schneidere,“ řekl Rowe. „Ale já musím trvat na tom, aby pan Clinch odpověděl na třetí otázku – na základě jakého zmocnění vyhodil do vzduchu skálu a tím šachtu definitivně vyřadil z provozu?“

„Takové zmocnění jsem skutečně nedostal. Ale kdybych to byl neučinil, mohlo být v této chvíli na Meliru o dvě mrtvoly víc. Kromě toho si nejsem jist, zda by podobný osud nestihl i příští expedici. Takový zdroj infrazvuku, navíc s usměrněným působením, je skutečně strašná věc!“

Rowe povstal z křesla a tím dal najevo, že porada skončila.

„Dobrá, pane Clinchi. Jsem nucen podat o tom všem zprávu radě ředitelů. Chápete, doufám, že prozatím nemůže být řešena otázka proplacení vašeho honoráře. A vy, slečno Lorenová, zůstaňte ještě chvilku, rád bych slyšel váš názor na evakuaci zbylých živých členů expedice.“

Clinch se Schneiderem vyšli do předpokoje.

„Starý je notně podrážděný,“ řekl Schneider. „Mám dojem, že jste tam udělal pořádný kus práce, ale přesto bych vám chtěl položit pár otázek.“

„Myslím, že nejvhodnější by to bylo u sklenice piva,“ ušklíbl se Clinch. „Jsem z téhle milé besedy celý vysušený.“

2

Téhož dne večer přecházel Clinch sem tam po svém přepychovém pokoji v hotelu Galaxie. Měkké světlo stojací lampy, baterie lahví na koktajly, tlumená hudba z magnetofonu – to všechno nasvědčovalo, že Clinch očekává nějakou návštěvu.

Několikrát netrpělivě pohlédl na hodinky.

Konečně přesně v osm vrzly dveře a do pokoje vklouzla Julie. Clinch vypnul magnetofon a s rozevřenou náručí jí vykročil vstříc.

„Vítám tě, drahá!“ Odtáhl ji na pohovku, ale ona se mu obratně vymkla z objetí.

„Počkej, Jacku! Nejdřív povinnosti, ostatní až potom.“ Julie vytáhla z kabelky velký balíček. „Tady jsou peníze. Jak vidíš, Gorgona platí za podobné služby v hotovosti. Nemusíš mít obavy, tahle položka není zapsána v žádné účetní knize. Musím se přiznat, že vidím prvně, aby za nestydaté žvásty někdo platil tak obrovskou částku.“

„Žvásty jsou vždycky nestydaté,“ řekl Clinch klidně a přepočítával balíčky bankovek. „Dostal jsem za úkol vyřadit šachtu definitivně z provozu, tak jsem to udělal, a všechno ostatní je vymyšlené, námět na fantastický román, jak říká Rowe.“

Julie se pohrdavě ušklíbla.

„Ale na poradě jsi vypadal dost nešťastně. Už jsem se bála, že se v nejbližším okamžiku rozsypeš.“

„No bodejť! Ten plášť projektilu mě málem dorazil. Horn má zkrácené náboje, a ty jsi do urny podstrčila plášť náboje z koltu. Umíš si představit, co by se stalo, kdyby se ten plášť dostal do kriminalistické laboratoře? Musel jsem honem ztratit hlavní doličný předmět. Už by ses měla naučit líp rozeznávat značky pistolí.“

Julie si mu sedla na klín a vzala ho kolem krku.

„Nebuď takový puntičkář, Jacku. Měla jsem strašně málo času. Ber to radši takhle – kdybych nebyla vymyslela ten trik s tím nábojem, ani bychom se nepoznali.“

„Lépe řečeno, nebyla bys mě naverbovala.“

„Fuj! Jak se můžeš vyjadřovat tak hrubě!“

„No dobře,“ řekl Clinch, „vítěze nikdo nesoudí.“

„Samozřejmě!“ Julie mu položila hlavu na prsa. „Teď máme peníze. Spolehni se, že najdu způsob, jak toho starého osla ředitele donutit, aby ti vyplatil všechno do posledního centu. Dohromady s tím, co jsi dostal od Gorgony, nám to bude stačit do konce života. Můžeme si koupit vilu na Floridě.“

„Já bych radši na Riviéře.“

„Ty bys mi nemohl ustoupit ani v takové maličkosti?“

„Dobrá, tedy Florida, ať je po tvém.“

„Tak se mi líbíš. Teď mi můžeš dát pusu.“

„Počkej, já zamknu.“

Clinch zamířil ke dveřím, ale ty se v tu chvíli rozletěly. Na prahu stáli Schneider a Rowe. Za nimi se tyčili dva policisté v uniformách.

Julie se pokusila proklouznout do ložnice, ale Clinch se jí postavil do cesty.

„Pojďte dál, pánové,“ řekl. „Dovolte, abych vám představil vedoucí tajné služby koncernu Gorgona Minnu Horstovou, známou tady pod falešným jménem Julie Lorenová. Náš rozhovor je zaznamenán na magnetofonové pásce a tady jsou peníze, které jejím prostřednictvím zaplatil koncern za diverzní akci na Meliru. Předpokládám, že to stačí, aby byla Horstová-Lorenová zatčena a na Gorgonu podána žaloba.“

Julie vytáhla z kabelky pistoli.

První výstřel roztříštil žárovku stojací lampy. V nastalé tmě hvízdl druhý výstřel těsně kolem Clinchovy hlavy. Vrhl se směrem, odkud zazněl výstřel. Ozval se hluk zápasu, pak další výstřel a pád těla. Rozsvítily se baterky v rukou policistů. Julie ležela na podlaze.

Clinch rozsvítil lustr u stropu a přistoupil k ní. Byla mrtvá. Její oči hleděly na Clinche jakoby vyčítavě.

Otřel si pot z čela a obrátil se na Schneidera:

„Je mi velmi nepříjemné, že to dopadlo takhle. Chtěl jsem jí vzít pistoli, ale ona… Chápete jistě, že to byla čistě náhoda.“

„Samozřejmě! Ani nebudeme vyžadovat expertizu soudního lékaře. Postačí výpovědi svědků.“

„A stejně je to škoda,“ pronesl Clinch zamyšleně. „Taková krásná žena a navíc tak výborná herečka!“

Schneider zarmouceně pokýval.

„Poslyšte, Jacku, kdy jste poprvé pojal podezření, že Julie Lorenová není tím, za koho se vydává?“

„Když jsme večeřeli v restauraci. Žádná Francouzka nebude přece ústřice zapíjet červeným vínem.“

3

Mrtvolu odvezli do márnice, magnetofonový záznam si dvakrát přehráli, ale Rowe se nemohl vzpamatovat.

„Bože můj,“ pronesl úpěnlivě, „já už jsem z té záplavy lží nadobro zpitomělý. Nemohl byste mi konečně něco vysvětlit, Clinchi?“

„Inu,“ protáhl Clinch, zahleděný na roztávající kostky ledu ve sklenici se skotskou, „pokusím se. Mě už taky nebavilo hrát tu frašku, ale jinak bychom tu zločinnou ženu neodhalili. Julie Lorenová byla tedy tajným agentem Gorgony. Ovšem to, že se ve skutečnosti jmenuje Minna Horstová, jsem se dověděl teprve dneska od Schneidera. Udělal tady pěkný kus práce, zatímco já jsem byl na Meliru.“

„Ano,“ připojil se Schneider samolibě. „Musel jsem přehrabat všechny spisy osob, které kdy měly něco společného s průmyslovou špionáží.“

„Minna Horstová,“ pokračoval Clinch, „poslala Eduarda Maisela na Melir s diverzním úkolem. A on vyhodil šachtu do vzduchu. To je mimo vší pochybnost, našel jsem na pracovní plošině útržek obalu od detonátorů. Ale Maisel nesplnil naděje svých chlebodárců beze zbytku. Neustálé působení infrazvuku a strach z odhalení u něho vyvolaly nervovou horečku. Podle všeho asi v blouznění ledacos prozradil a Dolores začala něco tušit. Možná mu to po jeho uzdravení přímo řekla. A Maiselovi už nezbylo nic jiného, než si prohnat kulku hlavou.“

„Takže Dolores to věděla a nic vám neřekla?“ zeptal se Rowe.

„Ano, patrně to tak je. Ale přitom jí to nemůžeme nijak zazlívat. Předně se cítila vázána lékařským tajemstvím, za druhé Maisel už byl mrtvý a za třetí nezapomínejte, že byl do ní bláznivě zamilován. A neexistuje žena, která by k něčemu takovému byla naprosto lhostejná.“

„Hm… A co dál?“

„Dál to bylo asi takhle. Situace na Meliru zůstává nejasná. Není známo, dá-li se voda z šachty vypumpovat nebo nebude-li podniknut nový pokus o zahájení těžby. Proto se Minna Horstová rozhoduje poslat tam nového diverzanta. Vymýšlí trik s pláštěm projektilu a já jsem povolán z Londýna sem.“

„Vy už jste se s ní předtím znal?“

„Ne.“

„Tak proč tolik trvala na tom, abyste byl přijat právě vy? Na co mohla spoléhat?“

Clinch se mírně začervenal.

„Na neodolatelnost svého půvabu. Věděla, že my Irové jsme na ženskou krásu velice chytlaví.“

„A zdá se, že se nemýlila!“ zasmál se Schneider, „Promiňte, Jacku. Prosím, můžete pokračovat.“

„V čem? To už je asi tak všechno.“

„Jak to – všechno?“ podivil se Rowe. „A co ten výbuch, který jste tam způsobil? Vy jste opravdu chtěl jenom ucpat tu varhanní píšťalu?“

„Zajisté! Ale měl jsem ještě jiné pohnutky. Pamatujete na ten úlomek skály, který ze mne málem udělal naklepaný řízeček?“

„Pamatuju.“

„Když jsem prohlížel plochu lomu, objevil jsem metalické iridium. Baktérie pracovaly i ve skalách. Svým výbuchem jsem odhalil nesmírně bohaté ložisko, kde se dá těžit povrchovým způsobem. Upřímně řečeno, jasně to vyplývalo už z výsledků geofyzikálního průzkumu a kdyby byl Maisel plnil své povinnosti svědomitě, určitě by si toho byl všiml. Takže, pane Rowe, můžete tam klidně poslat novou expedici a pustit se do práce. Pokud jde o staré mechanismy, které se při zřícení skal zničily, těch už tam teď stejně nebude zapotřebí.“

Rowe vstal a prošel se po místnosti.

„Ano, pane Clinchi, myslím, že si svůj honorář zasloužíte.“

„S dvacetiprocentní přirážkou,“ odpověděl Clinch naprosto nevzrušeně.

„Co je zas tohle?“

„Patnáct procent za objevení naleziště a pět,“ Clinch se škodolibě usmál, „pět procent za námět na fantastický román, jak jste se ráčil vyjádřit. Přece nechcete, abych ten námět prodal nějakému pisálkovi!“

„To samozřejmě ne!“ odpověděl Rowe nečekaně vážně. „Tím spíš, že celou tuhle historii bude asi třeba uložit do archívu. Právě probíhá jednání mezi vládami latinskoamerických zemí o znárodnění dolů koncernu Gorgona. Plánuje se vytvoření nadnárodního koncernu pod patronací UNESCO. Veškerá výroba bude znovu zahájena na vědeckém základě a pak se nám Lorettiho baktérie budou hodit. Ovšem tyto informace, pane Clinchi, jsou přísně tajné a spoléhám na vaši mlčenlivost.“

Jack Clinch povstal, sebevědomě si srovnal kníry a z výše své dvoumetrové postavy pohlédl na ředitele shovívavě.

„Už jsem vám jednou řekl, že zachovávání tajemství je jednou z neodmyslitelných podmínek práce soukromého detektiva. A kromě toho, krucinál, existuje ještě čestné slovo Ira, a to taky něco platí!“