Jeremej Ijudovič Parnov a Michail Tichonovič Jemcev

Vzpoura 30 trilionů

NEČEKANÝ OBRAT

Vladimír Nikolajevič Florovskij,

asistent na universitě

Ještě tři dny, a pojedu na dovolenou. Za nějakých osmdesát hodin se už budu dívat kulatým okénkem z letadla. Ze země se stane maketa, po níž pomalu popluje křížovitý stín. Samozřejmě, jestli nebudou mraky. Bylo by dobré přebrat dneska všechny papíry, odeslat do novin napsaný článek, rozeslat referáty, odpovědět na dopisy. Bylo by dobré to udělat.

Celý svět se vtěsnal do bachraté baňky převrácené na bok. Před bouří všechno ztichlo a pochmurně se zamračilo v namodralých záblescích skla.

S výšky dvacátého poschodí vypadaly automobily jako hračky a lidé jako mravenci. Šedivé rovné pruhy cest, přesné zelené čtverce a obdélníky. Jestli bude pršet, vyletí až sem do takové výšky vůně mokrého kaštanu… Ale o dešti si člověk může dát leda zdát. Nejspíš se zase jen několikrát zablýská, zarachotí vzdálený hrom a mraky někam odletí. Zatím už celý týden město úpí pod srpnovým sluncem.

Okna i dveře na universitě jsou otevřena dokořán. Je to však málo platné. Stejně se nám pracuje velmi obtížně. Mozek člověku změkl jako asfalt rozehřátý sluncem. Svlékl jsem si sako, zapnul větrák a snažil jsem se usadit co nejpohodlněji v křesle. Brzy jsem se přistihl při tom, že už dlouhou chvíli čtu stále tu samou stránku zprávy. Dostal jsem chuť napít se. Řekl jsem si, že sjedu dolů do bufetu a koupím si láhev studeného mléka nebo piva.

V bufetu se táhla dlouhá fronta. Slunce tavilo skla v oknech a dralo se do místnosti sloupem tančících částeček prachu. Netrpělivě jsem přešlapoval z nohy na nohu, mhouřil oči a stále podrážděnější stál na konci téměř nehybného lidského hádku. Čas získal něco z vlastností gumy. Už jsem vůbec nepociťoval žízeň. Zůstal jsem ve frontě jenom z paličatosti.

Přede mnou stál nějaký legrační človíček. Nakrátko ostříhaná ušatá hlava se mu neustále vrtěla. Pohyboval tlustými prsty a pořád přesypával z dlaně do dlaně několik mincí. Krátkozrace se usmíval, potichu si něco šeptal a pohyboval tlustými dobráckými rty.

Prohlížel jsem si ho bez jakéhokoli zájmu, dokud jsem nespatřil na jeho prsou bílou vizitku, na níž bylo latinkou natištěno: Artur Položencev, Moskva. Podivil jsem se. Ten ušatý skrček je tedy delegát Mezinárodního kongresu proti rakovině! Ještě jednou jsem si ho prohlédl. Pomačkaná hedvábná košile s tmavými mokrými skvrnami, široké modré kalhoty, které už dávno nemají ponětí o pucích, zaprášené boty s ošlapanými podpatky. Probudilo se ve mně něco nepřátelského. Vzpomněl jsem si na elegantní, pečlivě upravené muže v krásných šedých oblecích s oslnivými tuhými límci. V těchto dnech je člověk mohl často potkat na chodbách a ve vestibulech.

Nehodí se chodit na kongres takhle. A je to tím trapnější, že tento špindíra je podle všeho velký odborník.

Jméno Položencev jsem znal.

Mé úvahy přerušilo zazvonění mince, která upadla na podlahu. Zatímco se Ušatec s krátkozrakým mhouřením rozhlížel, minci zvedlo slabé děvče s trčícími copy. Měla podle studentského zvyku peníze založeny do knihy a teď v ní rychle listovala. Pohlédl jsem na Ušatce. S úsměvem sledoval děvče, které nemohlo přijít na to, odkud jí mince vypadla. Mlčel. To se mi líbilo a podíval jsem se na něho už s určitou sympatií. Ušatec zachytil můj pohled a ihned se ke mně obrátil, aby mi potichu vysvětlil, o co jde:

„Ta mince upadla mně. A ona si myslí, že se to stalo jí. Teď hledá, odkud jí ztratila.“

Má chvilková sympatie vyprchala. Nemám rád lidi, kteří se okamžitě dělí s prvním, koho potkají, o své dojmy a o to, co vidí.

Ani jsem si nevšiml, že na mne přišla řada. Zatímco jsem si bral své pivo a talířek se svačinou, Ušatec mě celou tu dobu nenechal na pokoji. Stačil mi sdělit svůj názor na universitní budovu, zeptal se mě na chuť čínských jídel, co to je agar a jestli se dá jíst salát z něho. Mé kusé odpovědi ho zřejmě neuváděly do rozpaků; stále stejně ustavičně klábosil a s úlisným úsměvem hlučně usedl ke stolku, u kterého jsem seděl. Abych nějak přerušil proud jeho zmatených a poněkud naivních řečí, položil jsem mu, jak jsem si tehdy myslel, zcela zbytečnou otázku:

„Vy jste tu na kongresu?“

Radostně přikývl:

„Ano, jsem tu na kongresu. Zajímá mě virová teorie rakoviny. Chci se něco dozvědět o volných genech. Nejsem však delegát.“ Dotkl se vizitky připevněné na prsou: „Tohleto není moje. To patří Arturovi. Vzal jsem si to, abych se dostal na universitu bez zbytečných byrokratických průtahů.“

To ti tedy sedí, pomyslel jsem si výsměšně, taková klukovina!

„Vy se s Položencevem znáte nebo se vám ta propustka dostala do rukou bez jeho vědomí?“

Ušatec na mě pohlédl. Ani pod pohledem těch dobrých a čistých přisleplých očí jsem se necítil příliš dobře. Začal jsem se stydět.

Jsi hulvát, kamaráde, hulvát, pomyslel jsem si o sobě. Chtěl jsem tomu člověku říct něco hezkého, chtěl jsem nějak zahladit svou unáhlenost, chtěl jsem ze všeho udělat neobratný žert. Nepřišel jsem na nic vhodného, a tak jsem ho plácl po rameni a navrhl:

„Jestli budete mít toho sezení na kongresu dost, zajděte za mnou na katedru. Rakovinou se sice nezabýváme, ale ledacos zajímavého se u nás taky dá vidět.“

Ušatec se rozplýval v dících a začal být ještě neklidnější. Pak řekl:

„Jsem nějak unaven. Neudělal byste mi společnost při procházce na čistém vzduchu?“

Nejdřív jsem chtěl odmítnout. Procházka v jeho doprovodu mě nelákala. Avšak myšlenka na to, že mám vyjet do dusné místnosti, nechat se sužovat vedrem a něco číst, mne začala děsit. Souhlasil jsem.

Za pár minut nás už ovíval nárazový vítr, se kterým se člověk setkává na jihozápadě Moskvy pokaždé. Listí se chvělo, větve se kývaly. Paví oko se doslova rozložilo na opěradle lavičky v parku. Křídla mělo rozevřeno na víc než sto osmdesát stupňů. Asi aby je neodvál vítr…

Můj nový známý byl nabit zázračně obsáhlými, avšak chaotickými informacemi z historické biologie, genetiky, molekulární evoluce a z ostatních věd. Přiznám se, že jsem ho neposlouchal zvlášť pozorně. Procházka byla příjemná sama o sobě. A já jsem už oželel, že jsem se spojil s tímto mluvkou. Právě nadšeně vykládal o své cestě k nějakému jezeru s nesrozumitelným názvem. Pomyslel jsem si, že bych se mu měl představit a dovědět se také jeho jméno. Nevím, proč jsem to neudělal. Bylo prostě příjemné sedět ve stínu aleje bez jediného človíčka a na nic nemyslet.

„Neunavuje vás to mluvení?“ zeptal jsem se.

Ani nevím, jak mi to vyjelo z úst. Strašně jsem si přál, abych býval nepromluvil.

Má slova ho překvapila.

„Ne, ne,“ řekl polekaně, „ne! Musím vám ještě říci něco velice důležitého.“

Ještě jsem si všiml, že má odhodlanou a umíněnou bradu.

„Kdo se o tom jinak dozví?“ dodal. „Někdo to musí vědět, vždyť je to velice důležité…“

V té chvíli se jeho tvář změnila. Zbledla, dokonce se nějak protáhla a pohubla. Pod očima mu silně vynikly tmavé stíny, zřetelně se mu propadly tváře. Zbytečně jsem ho urážel. Už jsem otvíral ústa, abych svá slova zahladil. Předešel mě však. Dokonce se mu změnil hlas, byl najednou suchý, neživotný. Pohlédl mi zpříma do očí. Nebyl to však už ten mžouravý dobrácký pohled. Vypadal cize, nepřítomně.

„Udělal jsem strašnou hloupost,“ řekl chraptivě a umíněná brada se mu zlehka zachvěla.

Mívá zřejmě záchvaty… Bude s ním starostí nad hlavu. Jen když se na mne přilepil. Udělal jsem přirozené gesto, které vyjadřovalo údiv a rozpaky. Nepochopil mne však správně.

„Počkej, neutíkej. Musím… musíš… vstříkl jsem si tu věc,“ drmolil, opřel se o mne a jeho žhavý dech mi sálal do obličeje. Byl z něho cítit salám, který před chvílí snědl v bufetu. Chytil se mě za rukáv.

„Udělal jsem to jenom kvůli němu, rozumíš mi?“ říkal slábnoucím hlasem. „Musel jsem poznat pravdu. Člověk nemůže dlouho bez pravdy žít… Pravda je…“

„Nechápu, o čem to mluvíte,“ řekl jsem a kousek odsedl. Byl strašně zpocený a rozpálený.

Utichl a zavřel oči. Opravdu jsem se vylekal a zacloumal jsem s ním.

„Poslyšte, co je s vámi?“

Chvíli mlčel, pak pohnul rty a aniž otevřel oči, řekl: „Zřejmě jsem umřel.“

Nikdy v životě jsem si nemyslel, že mohu být tak vzrušený. V prsou se mi všechno zpřeházelo. Tiše, jako když usíná dítě, zadrmolil:

„Ne tedy úplně…“

Pak stiskl rty, odmlčel se a začal modrat. Když jsem spatřil, jak se mu po tvářích rozlézají namodralé žilky, jako kdyby mi něco projelo nohama, rozběhl jsem se pro pomoc…

Na universitní poliklinice byl chládek a ticho. Někdo mu zul starostlivě boty a položil ho na lehátko s bílým voskovaným plátnem. Starší doktorka kdoví už pokolikáté naslouchala slabým, řídkým úderům srdce. Vysoký a vychrtlý stařec, podobající se Quijotovi, pohybuje před očima nehybného Ušatce nějakým lesklým předmětem, ten je však v bezvědomí. Chudák Ušatec! Proč mu tak říkám? Nemá vlastně ani tak odstálé uši. Neznám však jeho jméno ani příjmení. A nějak mu člověk říkat musí.

Těsně před tím, než jsme telefonicky volali první pomoc, jsme mu pečlivě prohlédli kapsy u kalhot. Pár drobností, klíč od patentního zámku s měděným řetízkem, hromada lístků z trolejbusu a autobusu, hřebínek se dvěma vylomenými zuby, v ohybech setřelý čtvereček papíru s telefonním číslem nějakého Val. Nik. Kuril., to bylo všechno. Chudák… Ten Don Quijote řekl, že má Ušatec zvláštním způsobem zpomaleny všechny reflexy. Nereaguje na žádné vnější podráždění: na světlo, bolest, zvuk… Jde nepochybně o nějakou mozkovou nemoc.

„Dokonce bych si dovolil konstatovat letargii, kdybych však nebyl pevně přesvědčen o opaku,“ řekl vážně bezvousý Quijote.

„Nemá žádný kontakt se světem,“ řekla žena a schovávala stetoskop. „Celkem typický případ. Psychopat. To, co jste nám vyprávěl,“ pohlédla přísně na mě, „o tom jenom svědčí. Byl to začátek záchvatu.“

„Může se vyléčit?“

Lékaři mlčeli. Don Quijote po nějaké přestávce zahuhňal:

„Při patřičné terapii a jestliže rušivé procesy nepostoupily příliš daleko… Ostatně těžko říci…“

„Opravdu to je choromyslnost?“ S nadějí jsem pohlédl na unavenou ženu v oslnivě bílém starém plášti.

„S jistotou vám nemohu říct nic. Až ho uvidí odborníci … Možná, že… No, řekněte sám,“ žena píchla prstem do zlověstné vizitky, „který normálně myslící člověk se pokusí proniknout takhle do ústavu, kde nemá co dělat. No co tomu říkáte?“

„Já si, Iraido Vasiljevno, vzpomínám,“ řekl Quijote a otíral si dlaně vatou namočenou v lihu, „na případ, který se odehrál u velikého Lorenza. Jednou ho jeho přítel, známý farmakolog, požádal, aby mu dali k dispozici psychopata, který už ztratil rozum natolik, že pouze vegetoval. Schizofrenik, kterého Lorenzo tomuto farmakologovi dal, byla nemluvná a nehybná troska, něco na způsob našeho pacienta. Oči měl buď zavřené, nebo tupě vytřeštěné. Dokonalý vzor silně vyvinuté nenapravitelné degenerace. Naprostý duševní úpadek. Definitivní a nenávratná ztráta intelektu. Avšak do tepny nemocného zavedli nepatrné množství neškodného roztoku kyanidu sodného. Nejdřív pacient, který už byl dlouhá léta ve stavu úplné strnulosti, ani nemrkl. Když však preparát dosáhl dýchacího centra v mozku, začal dýchat stále hlouběji a dokonaleji. A najednou člověk, který během několika let nepromluvil ani slovo, tiše řekl: „Haló.“ Stále dýchal hlouběji a v jeho zastřených očích začal probleskovat rozum. Dokonce se na Lorenza usmál a srozumitelně pronesl své jméno. Tři čtyři minuty ubožák mluvil jako docela normální člověk. Avšak působení kyanidu sodného sláblo, nemocný zablábolil, oči se mu zastřely a znovu upadl do svého původního stavu. Takže jak vidíte, na několik minut je možno probudit ze strašného spánku člověka, který definitivně ztratil rozum. Moderní věda…“

Neměl jsem chuť poslouchat Quijota. Připadal mi nafoukaný a domýšlivý. Vracet se do laboratoře už nemělo smysl, a tak jsem zamířil do úseku B, abych si trochu poseděl venku na lavičce mezi keři perského šeříku. Bylo mi těžko. Velice jsem litoval Ušatce.

A najednou jsem ucítil, že něco mačkám v ruce. Byl to lísteček s číslem telefonu Val. Nik. Kuril. Copak Ušatec přišel na kongres jenom s tímhle papírkem? Copak si opravdu nic nepsal? Hned jsem se však zarazil: člověk se zblázní, a já od něj chci, aby jednal rozumně.

Ale stejně… Rychle jsem šel k velké posluchárně, kde probíhal kongres. Postupně jsem zpomaloval krok. Opravdu, co řeknu? Promiňte, soudruzi a pánové, ale Ušatec tady zapomněl sešit, a já nevím ani, kde seděl, ani, kdo to je, ale poohlédněte se prosím každý kolem ‚sebe.

Rozhodl jsem se, že počkám, až zasedání skončí, zapálil jsem si cigaretu a začal jsem kroužit kolem vchodu do posluchárny. Kolem procházeli známí spolupracovníci, zdravili se se mnou a šli po svých. A já jsem stále chodil prázdnou halou. Zřejmě jsem vypadal hodně podivně.

Trpělivost mi však na dlouho nevystačila, to si nikdy neodpustím. Začal jsem uvažovat o tom, že Ušatci už stejně ničím nepomohu, a jaký je v tom rozdíl, jestli někde jeho sešit leží nebo ne.

Nesmírně brzy jsem přesvědčil sám sebe, že se mne to všechno vůbec netýká. Udělal jsem, co jsem mohl. To další už je věcí lékařů a ostatních bezprostředně zainteresovaných osob. Tady nemám co dělat. Vedrem se mi zapotily ruce. Rozevřel jsem pěsti. Na podlahu upadl ušmudlaný kousíček papíru.

Zvedl jsem ho a hodil do obrovského kamenného koše na odpadky.

Do konce pracovního dne zbývala ještě hodina, vrátil jsem se do laboratoře. To se stalo šestadvacátého srpna…

V mé místnosti bylo stále stejně. Připadalo mi, že jsem se vzdálil jenom na několik minut. Ke stolu pevně přilnuly listy papíru s dobře známými klikyháky. Mé sako viselo jako vězeňský kabát. Vzduch byl hustý a rozpálený. Vedro nepolevilo. Pohlédl jsem na některé maličkosti ve své pracovně, které jsem dávno znal a které se mi protivily svým pořádkem, a dostal jsem na sebe zlost. Čert to všechno vem, vidím to tu dennodenně už dlouhá léta, dnes mne potkalo něco nenadálého, a já…, já jsem od toho utekl do své skořápky, do své díry, kde je mi teplo a kde jsem v suchu. Je to zvláštní věc, stále hledáme nové, nikdy však nejsme připraveni na setkání s ním. Buď nevypadá podle našich představ, nebo nepřišlo v době, kdy jsme to očekávali…

V další chvilce mi výtah zvedl všechny vnitřnosti až do krku. Padal jsem dolů, zpátky, k pátrání po Ušatci.

Představuji si, jak idiotsky jsem musel vypadat, když jsem se hrabal v koši na odpadky. Udivené úsměvy těch, kteří procházeli kolem mne, se mi vbodávaly do zátylku. Bylo mi už všechno jedno. Už jsem zachytil ten vzrušující vítr, který vdechoval Sherlock Holmes. Šel jsem po stopě. Když se člověka zmocní vášeň zvěda, probouzí se v něm něco z dobrého honícího psa.

Pečlivě jsem uhladil papírek a rozběhl se k telefonu.

Písmeno G… G… To je čtvrť Arbat. Znamená to tedy, že Ušatcův přítel bydlí v jedné ze starých částí Moskvy. V nějakém zastaralém rodinném domku…

Ženský hlas s hlubokým altem řekl:

„Tady Marja Ivanovna.“

Dost dlouho jsem musel Marje Ivanovně vysvětlovat, o co jde. Postupně se všechno vyjasnilo. Ukázalo se, že Val. Nik. Kuril, je Valerij Nikolajevič Kurilin, mladý geolog. Momentálně však nebyl doma. Byl na nějaké výpravě. Jestlipak zná jeho přítele, takového s kulatou hlavou a mohutnou bradou? Ne, nezná. K Valjuškovi chodí spousta lidí. Takový trochu legrační, co mu odstávají uši? Jo tak, to by mohl být Boris. Valerijův přítel ze školy. Copak, copak? Boris Revin, chodili spolu na universitu. Poslední dobou k nim skoro nepřišel. Že by to nebyl on? Vypadá legračně a odstávají mu uši? Tak je to on! A co se s ním stalo?

Pokoušel jsem se co nejsrozumitelněji popsat Ušatcův stav. V sluchátku se rozhostilo ticho. Jenom v membráně to chraptivě praskalo. Nakonec ta, co jsem s ní mluvil, řekla:

„Hned jsem tam.“

Poněkud mě to vyvedlo z míry.

„Kam, prosím, že přijedete?“

„No, kde ho máte? Je na poliklinice nebo kde? Tak tam přijedu. Co taky jiného? Považte přece, je to sirotek. Počkejte na mne.“

Vrhl jsem se ke Quijotovi.

„Váš svěřenec už byl převezen do nemocnice na Leninském prospektu. Nemůžeme si tu pacienty dlouho nechávat.“

Rozhodl jsem se, že počkám na Marju Ivanovnu tady. V dlouhé chodbě bylo spousta lidí. Mezi tmavými lidskými postavami se namáhavě prodíralo rozptýlené sluneční světlo. Sestra namočila pero do bachratého kalamáře a vyptávala se každého nového pacienta: „Jaké máte číslo?“ a mířila perem na návštěvníka. Měla na mysli číslo z chorobopisu.

Marju Ivanovnu jsem poznal hned, třebaže jsem ji nikdy předtím neviděl. Tolik se lišila od našich lidí na universitě. Bylo jí hodně přes padesát, v levé ruce držela velkou béžovou nákupní tašku se zipy. Šla dlouhými, jistými kroky. V její chůzi byla ukryta léta těžké práce na poli, možná za soustruhem, čekání ve frontách v krámech, když se nohy chvějí po osmihodinové směně a po bezesných nocích nad nemocnými dětmi…

Stiskla mi jistě a pevně ruku.

„Kde je doktor? Chci si s ním promluvit…“

Zavedl jsem Kurilinovou ke Quijotovi. Po několika úvodních větách se zeptala:

„Co mu je?“

Quijote se pustil do rozsáhlých úvah o tom, jak těžké je určit charakter nemoci jenom tak, aniž toho člověka známe, aniž známe jeho zvláštnosti. Přerušila ho.

„Musíte dělat tisíce rozborů? Do chorobopisu napsat hromadu učených slov? Stejně nebudete nic vědět! Řekněte rovnou: nevím. Bude to tak pravdivější.“

Don Quijote se pomalu rozpálil. Spodní čelist mu padala a na krku mu špičatě trčel ohromný ohryzek.

„Jenom se neurážejte, prosím vás,“ řekla domlouvavě Marja Ivanovna, „znám vás lékaře. Taky mě málem přivedli do hrobu. Dejte sem adresu, kam jste Borise strčili. Bojíte se zodpovědnosti? Já vím, jak to chodí. Do blázince?“

Šťouchla Quijota do boku a rozesmála se. Měla silný hlas a nakažlivý smích. Čertví, co je to za ženskou! Quijotovi začalo stoupat obočí nahoru. Nevěděl, zda má nadávat nebo se smát.

Opatrně jsem vzal Marju Ivanovnu za ruku. Měla na ní tvrdou, drsnou, popraskanou kůži.

„Mám adresu, pojďte.“

„Tak tedy jdeme, mladíku. Na shledanou, doktore.“ Quijot pokrčil rameny.

Jednání s touhle ženou bylo velmi jednoduché. Jednala, mluvila a všechno komentovala sama, ostatní ji museli jenom pozorovat. Prohodil jsem několik slov o Ušatci, zatímco jsme se drncali a tlačili v autobuse.

„On ten Boris byl odjakživa divný člověk. Nevěděla jsem ale, že mívá záchvaty. Byl to zvláštní chlapec, ale aby se s ním dělo něco takového…, to tedy ne.“

Využil jsem chvilkové přestávky a zapsal jsem si údaje o Borisu Revinovi. Telefon neměl, bydlel za Abelmanovskou branou.

„Za všechno může jeho matka,“ řekla Marja Ivanovna, když podrobně vypočítala všechny cesty k Abelmanovské bráně. „Dávno jsem si toho všimla. Jak je někde nějaká škoda, může za to ženská. Třeba ne přímo, přes někoho, ale stejně to tu má na svědomí nějaká ženská. Buď nějaká mizera, nebo husa.“

„Cherchez la femme, hledejte ženu,“ přidal jsem se, „třeba je to obyčejná shoda okolností? Žen je mnoho, tak se dostanou čistě ze statistických důvodů do neštěstí.“

„Nech si ty své rozumy. Ten můj má taky vysokoškolské vzdělání. Občas se taky začepýří a spustí po cizím. Já si ale ty rozumy hned převedu na správnou míru. Já mám svůj rentgen. Jednoduše se mu říká cit. Dokážu rozeznat vědu od nesmyslů, tak si jen poslechni, jak uvažují lidé, co znají život.“

„A buď zticha!“ rozesmál jsem se.

Máte ale matinku, soudruhu Kuriline! pomyslel jsem si.

„Ne, nebuď zticha, dokaž si to své. Ale bez těchhle kousků. Ženská má v životě důležité místo, kam se hrabete vy chlapi! Ženská kolem sebe všechno organizuje. Rodinu, domácnost, mužského i práci. A když se vyskytne taková, jako Bořkova máma, padá pak samozřejmě všechno. Pravda, s mužem žádné štěstí neudělala. Byl to špinavec, darmo mluvit, pěkný špinavec. Ať je to, jak je to, byl to ale táta toho dítěte, a chytřejší určitě bylo dřív si trochu namáhat mozek, než s křížkem po funuse volat o pomoc.“

„Nezlobte se, ale já vám moc nerozumím.“

„No jo, samosebou. Ty mi, chlapečku, nerozumíš, Michajlovová nerozumí svému synovi a je z toho stejná patálie.“

Říkala fatálie.

„O jakou Michajlovovou jde?“

„To je přece Borisova matinka. Nejmenuje se po prvním muži, po Bořkově otci, Revinová, ale Michajlovová. A pak svého druhého muže donutila vzít chlapce za svého, aby po otci nezůstala ani památka. Na co o tom ale mluvit, to je dlouhá historie, na to pár slov nestačí. A už jsme tady.“

Boris v nemocnici nebyl. Ihned ho dopravili za město do stanice Štolbová.

„Já to říkám,“ zlobila se Marja Ivanovna, „opravdický blázinec! Pro ně je nemocný člověk jako fotbalová mičuda. To jsou mi doktoři! Já těm ničemům vidím až do žaludku. Jenom aby nemuseli být za nic odpovědní. Načmárají recept, a člověk může jít.“

„Třeba tady v té nemocnici nejsou volná místa. Nebo tu nejsou odborníci na takové duševní nemoci,“ pokusil jsem se uklidnit rozzlobenou ženskou.

„Ale, ale, ale, jen toho nechte,“ řekla podrážděně. „Vždyť já je znám.“ Pak se odmlčela a dodala: „Ono je to přirozené, dostávají málo, a práce to není lehká. Pořád být s těmi pacienty. A lidi jsou náladoví, urážliví. Nikdo je ale přece nenutil, aby na doktory chodili. A když už jsi se na něco takového dal, tak si ten svůj kříž poctivě nes. Zatracení byrokrati! Onehdy jsem se trápila se zubem. No to bylo něco příšerného!“

Rozhlédl jsem se kolem. Zaprášený asfalt se na slunci leskl jako rtuť. Krk jsem měl vyprahlý, chtěl jsem se napít, ale nebyl tu jediný krámek, kde by bylo něco k pití. Pod pruhovanou plátěnou stříškou prodávalo červenolící děvče hrozny, kolem ní se shluklo několik žen. Rudý rozpálený autobus se obrátil a chystal se zapadnout do uličky.

Napadlo mě něco docela rozumného.

„Marjo Ivanovno,“ řekl jsem, „pojďme do parku, je to kousek, napiju se tam trochu vody, nebo už žízní leknu.“

Sodovka bodala jako ježek a štípalo to od ní v nose, až mi slzely oči, ale žízeň nezahnala. Marja Ivanovna důstojně vypila svou sklenici a vykročili jsme cestičkami vysypanými červeným cihlovým prachem.

„Váš syn tedy zná Revina dobře?“ zeptal jsem se.

„Už jsem vám říkala, je to dlouhá historie. Už předtím, než jsem se vdala, se Kurilin strašně kamarádil s Michajlovem. Oba byli geologové a oba se ucházeli o ni, o Natašu. Už ani nevím, jak to všechno s nimi bylo, určitě ale k něčemu došlo. Muž o tom nemluvil rád, já jsem z něho ale opatrně něco přece jenom vytáhla. Moc toho nebylo, vím jenom, že za ní chodili oba, pak že oni dva jeli na nějakou expedici, že se vrátili a od té doby Kurilin za Natálií ani nepáchl. Jestli se tam s Michajlovem pohádali, jestli se spolu domluvili, aby se to netáhlo na dlouhé lokte, nebo jestli si hodili los (i to mužští mezi sebou dělají), prostě za Natálií teď chodil jen Michajlov. Chodil za ní dlouho, bylo vidět, že Natálii to táhlo víc ke Kurilinovi. To by člověk chápal. Nikolaj Kurilin byl urostlý člověk. Měl světlé vlasy…“

„Měl? Copak váš muž zemřel?“ vyjelo ze mne.

„Umřel, chudák. Vlastně zahynul. Právě pro tuhle smrt se Boris Michajlov jmenuje Revin.“

Má zvědavost rozpálená a rozměklá horkým srpnovým sluncem začala tuhnout. Cítil jsem, že když se opona nezvedá, aspoň se v každém případě vlní pod náporem úsilí, které jsem neznal.

„Neštěstí? Nemoc? Válka?“ rychle jsem se vzpamatoval a dodal jsem hlasu odstínu soustrasti.

„Jenom počkej, žádný spěch,“ zastavila mě pohybem ruky Kurilinová. „Vyprávím ti o Nikolajovi. Byl to hezký člověk, uvnitř i zvenku. Veselý, silný, obratný. Všichni ho měli rádi, člověk ho nemohl nemít rád. Když jsem ho prvně uviděla…“ Odmlčela se. „No jo, ale třeba tě to nezajímá.“

„Zajímá, proč by mě to nezajímalo?“

„Ještě řekneš, že si tu stará bába vylévá své city, a vysměješ se tomu. Prostě nechal Natálii Natálií, a tu to podle všeho pořádně mrzelo. Byla ale hrdá, nedala na sobě nic znát a Michajlova moc nepovzbuzovala.

A tak se trápili tři, dva spolu a jeden kousek dál. Pak Nikolaj odjel na služební cestu do Saratova. Tam jsme se spolu seznámili a vzali. Teďka ani nevím, jestli tu svoji starou lásku spálil, nebo jestli jsem se mu tak líbila. Tehdy jsem se ale mohla na všechno vykašlat, protože se mi tolik líbil. Pak jsem se ho ptala: přiznej se, povídám mu, chtěl jsi ukázat chlapské kamarádství, tím že ses se mnou oženil? Smál se, žerty se vyhýbal přímé odpovědi a neřekl mi to. A podle všeho to tak bylo. Možná, že ale taky ne, kdopak ví, život je strašně složitá věc. Natálie se ještě dlouho potom nevdávala. Když se nám narodil Valerij, nakonec se s Michajlovem vzali. Kurilin s Michajlovem zase společně jezdili na výpravy a skamarádili se. Jenomže to jejich přátelství netrvalo dlouho. Když jsem se dověděla, že můj Nikolaj dřív běhal za Natálií, neměla jsem žádnou chuť se na ni dívat. Nelíbila se mi. A pak…“

Marja Ivanovna se na okamžik odmlčela.

„Podívej se na toho mizeru, jak si tam Lebeda,“ řekla a ukazovala na vrabčáka, který se popelil v prachu mezi záhony. „Jak si to zvíře dovede vyhovět!“

„Ještě jste to nedovyprávěla,“ řekl jsem.

„Jaképak ještě vyprávění? Člověk by si jitřil staré rány. Neznám tě, jsi mladý a třebas učený, určitě neznáš život. To je jenom planá zvědavost.“

„Marjo Ivanovno!“ vykřikl jsem. „To se přece nedělá, na mou duši. Třeba jsem opravdu ten nejobyčejnější a ne právě nejlepší člověk, ale Boris Revin mě strašně zajímá. Sám nevím proč. Chtěl bych mu pomoci. A vy mě pořád tak urážíte…“

Kurilinová se usmála. Má obdivuhodně příjemný úsměv. Dvě malé modré neuvěřitelně chytré oči se topí v pavučině zahnědlých vrásek a lstivě se na vás dívají jako myš z díry.

„Dobrá,“ řekla, „to jsem od tebe chtěla slyšet. Nemám ráda, když lidé mlčí a člověk nemá ani ponětí, co si myslí. Tak tedy to bylo takhle v devětatřicátém a Valerikovi šlo na druhý rok. Můj muž odjel s Michajlovem k Obu a vrátil se sám Michajlov. Říkal, že prý Nikolaj Kurilin zahynul při přechodu přes nějakou říčku v tajze. ‚A kde jsi byl ty?‘ ptám se ho. ‚Šel jsem za ním,‘ říká, ‚asi padesát metrů, když jsem přišel k řece, našel jsem na břehu jenom jeho čepici.‘ A popisuje všelijaké hrůzy. Prý pracovali ve dvou, pak při podzimních lijácích je zatopila povodeň a přišli o všechnu výstroj. Promočení, promrzlí a hladoví šli tajgou, jídla měli jen taktak. Tehdy geologové všechnu tuhle techniku neměli. Žádné vrtulníky, žádná letadla. Ačkoliv u velkých skupin letadla měli. Tak se vlekli spoustu dní, už padal první sníh, k ránu mrzlo, byli úplně zesláblí, pro dva měli jídla tak na dva dny a čutoru s lihem. A tu došlo zničehonic k tomu neštěstí s Nikolajem. Spadl do vody a zmizel navždycky jako kámen. Michajlov se na tom místě utábořil, tak byl prý zesláblý, že nemohl dále. Říkal, že se připravoval na smrt. Přišel ale mráz a on přešel po prvním ledu přes řeku, ve které zahynul Nikolaj.“

„A váš muž se pokoušel tu řeku přeplavat?“

„Plavat se v takové studené vodě vůbec nedá. Asi hledal brod nebo spadl z nějakého srázu. Michajlov to sám pořádně nedokázal vysvětlit. Vyslechla jsem ho tedy, ale nijak moc jsem mu nevěřila. Měla jsem takové divné tušení a moje předtucha se potvrdila, i když to nebylo hned.“

„Jak to bylo?“

„Ale to bylo tak. Uběhl rok, ani ne snad celý. Já jsem si za tu dobu oči vyplakala nad dopisem, ve kterém mi psali, že můj muž zahynul hrdinskou smrtí při plnění služebních povinností. Jednou takhle večer si ten papír před sebe položím, Valerik už spal, jako když ho do vody hodí, protože se jaksepatří vyběhal, a brečím nad ním, mohla jsem se v těch slzách koupat. Když najednou přijede jeden Koljův kolega a povídá mi… Všechno to ve mně převrátil vzhůru nohama. Jako dneska si to pamatuju. Seděli jsme u nás, sluníčko jasně svítilo, ale já jsem měla před očima všechno černé, jako kdyby kolem mne vyvěsili samé černé prapory. Jevgenij Nikolajevič mi povídá: ‚Nechci tě nijak rmoutit, Mášenko, ale musíš znát pravdu. Tvůj Nikolaj se neutopil. Michajlov oklamal tebe i nás všechny.‘ Jak se ukázalo, na podzim přišel k Jakutům zarostlý člověk, byl kost a kůže a blouznil. Blouznil asi tak dva dny a pak zemřel. Neměl u sebe vůbec nic, ani doklady, ani zásoby. Dočista svlečený, bez čepice, bos, rozedraný, prostě něco strašného. Jakuti z jeho blouznění ničemu nerozuměli, jenom se strašně vylekali. Víte, jaká to tehdy byla doba. Bez řečí ho pohřbili a zahladili stopy. Když tam hned další jaro začali jezdit geologové, někdo se prořekl. Našli Nikolajův hrob. Mrtvolu vykopali a nějak ho, chudáka, poznali. Hned padlo podezření na Michajlova. Pamatovali si všechno, když ho našli, že měl u sebe ještě jídlo a trochu lihu. Utekl, zbabělec jeden, cítil, že jídlo pro dva nestačí a opustil svého přítele. Budeme ho soudit, říká Jevgenij Nikolajevič, důkazy nemáme, abychom ho mohli postavit před opravdový soud, ale máme soudružský soud. A tam ho budeme soudit. Když jsem to vyslechla, popadl mě takový vztek, že bych ho snad vlastníma rukama uškrtila…“

„A co říkal Michajlov u soudu?“ zeptal jsem se.

„Co by říkal. Stále totéž, co předtím. Šli prý dva, Kurilin první a on za ním. Když přišel k řece, Kurilin tam nebyl. Na různých místech našel jenom pytlík, co Kurilin nesl, a čepici, kterou na břeh vynesly vlny. Řekl si, že se Kurilin utopil. A to je všechno. Někdo se jízlivě zeptal, jestli se Kurilin před utopením rozhodl svěřit mu všechny potraviny, co měli. Michajlov byl bledý, ale klidně odpověděl, že než se hledá brod, člověk se zbavuje veškeré zátěže. Vtom jsem spatřila Natálii. Krve by se v ní nedořezal, ale oči se jí strašně leskly. Všimla jsem si, že čeká dítě. Čertví proč, ale pocit křivdy začal najednou mizet. A jak začali všichni, co byli v sále, drtit Michajlova pro jeho jasnou lež, nějak jsem byla úplně naměkko. Nebylo mi samosebou toho lotra líto, nechal kamaráda na holičkách, ale bylo mi líto Natašky a ještě víc toho dítěte, co přijde na svět. Jak by mohlo vědět, že jeho táta je ten největší lump? Michajlov se tam zatím vytáčel a pokoušel se dát dohromady jedno s druhým, nešlo to ale, protože když člověk zůstal naživu po tom přechodu, nemohli se přece jenom tak minout, to nejde jen tak vysvětlit. Všem bylo jasno, že Michajlov od Nikolaje odešel, že mu utekl se zásobami potravin, aby si zachránil vlastní kůži. Jednou je to jasné, ale dokázat to nejde.“

„A jak to všechno skončilo?“ zeptal jsem se ve snaze vybavit si v paměti Ušatcovu tvář. Zajímalo by mě, jestli se podobá svému otci.

„Ale nijak. Vystoupila jsem na Michajlovovu ochranu. Mrtvému mrtvé, živému živé. Myslela jsem jenom na to jejich dítě. Takže Michajlovovi ani nedali za pravdu, ani ho neodsoudili. Víte přece, jak to chodí, soudružský soud. Důtku mu stejně dali a uložili úřadům, aby to vyšetřily. Když to všechno skončilo, přistoupila ke mně Natálie, stiskla mi ruku a povídá: ‚Děkuju, Mášenko, že jsi ztratila dobré slovo, jenomže je to všechno marné.‘ A opravdu, za měsíc se s Michajlovem rozvedla. Pak za dva měsíce se jí narodilo to dítě, právě ten Boris. O otci mu neřekla ani slovo. Měla pro něj jediné slovo – špinavec. Opravdu jsme se spolu tehdy spřátelily, naše děti si dobře rozuměly, celou válku jsme si navzájem pomáhaly.“

„A co se stalo s Michajlovem?“

„Padl hned v prvních týdnech války. A Natálie se hned po válce octla pod čepcem. Chci říct, vdala se. Chtěla si ještě něco užít. Nadobro jsme se spolu pohádaly, syna nechala synem a stará se jenom o sebe. Vzala si toho svého Bevina a Boris se jí dočista vymkl z rukou. Uzavřel se do sebe a mlčí čím dál víc. S Valerikem se ale kamarádil.“

„A o svém otci něco věděl?“

„Nikdo mu to neřekl. Ani ona, ani já. Stejně si myslím, že věděl všechno. Určitě se nějací dobráci našli. A on se asi jaksepatří uvnitř trápil, mlčel však a nikomu nic neřekl. Ani Valerikovi ne.“

„Tak co dáváte Michajlovové za vinu? Já si myslím, že reagovala na to strašné jednání svého muže docela správně.“

„Správně nesprávně. Ty, chlapečku, nejsi ještě ženatý a spoustě věcí nemůžeš rozumět. Jednou mi nějak řekla: ,Boris je můj syn, ale nemůžu se k němu chovat upřímně jako máma. Pořád mi ten neřád stojí před očima a překáží mi tam.‘ Dávala tedy synovi pocítit něco, co by dítě vědět nemělo. Hledala a čekala, že Boris každou chvíli provede něco špinavého. Copak je to správné? Děti za otce nemohou. Proto je Boris zaražený a tvrdohlavý. Ten záchvat je teď určitě taky od nervů.“

„Ale to se mi zdá nějak přitažené za vlasy,“ řekl jsem.

„Podívejme se, přitažené za vlasy! Kdyby Boris nevěděl všechno o svém otci a kdyby se maminka chovala jinak, byl by z něj jiný člověk. Ale prosím. Vybreptala jsem ti tu celý svůj život. Tak toho courání už je dost. Jedeme do Štolbové.“

„Mně už se to dneska nehodí,“ řekl jsem nerozhodně.

„Copak, už jste vystřílel všechen prach? Všichni mladí jsou dneska stejní. Samé radovánky, a když se má ukázat něco pořádného, nebo když má mít člověk trochu pochopení, skutek utek. No dobře, tak si běž. Jenom o jedno tě prosím. Zajeď k Revinovým a upozorni matku, že má syna v nemocnici. Ať je to jak chce… Já nemám žádnou chuť se s ní bavit.“

Souhlasil jsem. U východu z parku jsme se rozloučili.

Neměl jsem právě moc chuti k Revinovým jezdit. Co tam uvidím? Starou ženskou zamilovanou do nového muže a topící se ve svém štěstí? Kdepak, nepůjdu tam, koneckonců se mě to tolik netýká. Ušatec, vlastně Boris Revin, mě zaujal jako výjimečný případ, který se vymykal tomu všednímu, ale… To je však příliš malicherná příčina. Nějaké rodinné drama, špatné vychování, prostě hlouposti. A nejel jsem nikam.

Zašel jsem na poštu, Borisově matce jsem napsal lístek o tom, co se stalo, a připsal jsem tam číslo telefonu Kurilinové. Ať staré přítelkyně obnoví své přátelské styky. Mám toho už dost.

Za dva dny jsem odletěl na Krym.

ĎÁBEL ZE SORDONGNOCHSKÉ

NÁHORNÍ ROVINY

Valerij Kurilin, geolog

V mžiku jsem se probral, zimomřivě jsem se zachvěl a zapnul si poslední knoflík vatované vesty. Na východě se sotva prodíraly mohutnou namodrale olověnou clonou první načervenalé pásy. Opatrně, abych neprobudil přátele, jsem vylezl ze stanu a spustil za sebou plachtu.

Milka mě uvítala tichým šťastným kňučením. Stočila se mi u nohou a proměnila se v chomáč bílých, rezavých a černých skvrn. Sklonil jsem se, abych psa uklidnil. Musel jsem si uvědomit, jestli jsem nic nezapomněl. Náboje, broky, lovecký nůž v holínce, v levé kapse pro všechny případy dva náboje proti medvědům, něco k jídlu, polní láhev s vodkou, sirky… Co ještě?

Snad to je všechno. A může se jít.

Ať se člověk podívá kam chce, všude samé bahno, Celá obrovská Sordongnochská náhorní rovina je vlastně jednolitý lehký mlžný opar. Já mám bažiny rád. Ne snad proto, že jsem geolog, který hledá jenom ložiska rašeliny. Rašelina, to je jenom jeden z nerostů, snad ten nejskromnější z hořlavých nerostů. Pro rašelinu bažiny rád nemám.

Má láska je dialektická, jde-li to tak říci. Vede přes odříkání. Co člověka stojí jenom nekonečné přechody nejistou a mazlavou půdou!

Rozhrnujete rákosí, které se za vámi hned s šelestem zavírá. Má-li být člověk přesný, neexistuje cesta zpátky, a hotovo. Je v tom něco kiplingovského, něco, co člověka nutí znovu si vzpomenout na zapomenuté dětské sny… Rákosový prales je dvakrát tak vysoký jako lidská postava.

Pod nohama čvachtá voda, vlastně nečvachtá, mlaská. Půda je pružná a zůstává v ní poměrně mělká stopa, zato však se hned začne plnit zakalenou kaší. A tak tady, na sordongnochských prostorách zaplavovaných řekou, pracujeme my čtyři mladí. Co si budeme před sebou tajit, je to zatracená práce. Obvykle chodíme opatrně a pomalu, pečlivě vybíráme cestu. Záda nám sténají pod tíhou teodolitových nivelačních podstavců, pod tíhou ocelových tyčí vrtacího zařízení. Mám rád při pochodu volné ruce. Vždycky se to však nepodaří. Občas člověk musí s sebou vzít buď skříňku s přístrojem, nebo ještě něco navíc.

To všechno jsou proti komárům maličkosti. Člověk je rukou nezažene nebo nezastraší. Jsou to neproniknutelná oblaka svrabového plynu, v němž každá molekula vydává ten nejvyšší pískavý tón, ze kterého by se člověk zbláznil. Ostatně možná, že trochu přeháním. Všechno to není tak těžké a strašné. Takové myšlenky mě napadají při odpočinku. Stan si vždycky stavíme přímo uprostřed bažiny. Rozděláme oheň a každou chvíli přikládáme stále nové a nové kusy suchého rákosu, rojovníku a kasandry. A rojovník voní! Když jsem ho viděl prvně, nevěřil jsem, že takové nenápadné bílé kvítky mohou vydávat tak silnou natrpklou vůni. Zvlášť když hřeje trochu sluníčko. Někdy mi připadá, že se každé léto chystám do bažin znovu proto, abych mohl ještě jednou okusit vůni rojovníku. I když to asi nebude pravda. Rojovník zatemňuje hlavu, může způsobit i bolení hlavy. Do bažin odcházím proto, že je to mé povolání, které mám rád. Mám je rád, skoro shakespearovsky, pro jeho velkou trýzeň.

V ohni rojovník voní docela jinak. Vydává těžký dusivý dým. Člověk má okamžitě oči plné slzí. Jiné východisko však není. Buď vdechovat štiplavý omamný dým, nebo se vydat napospas komárům, kteří se nedají zastrašit žádným krémem nebo kolínskou. Oheň je obrovské blaho. Zvlášť když slouží ještě jako signál pro letadlo. Piloti se naučili shazovat nám balíky skoro do náručí. A v balících jsou zásoby potravin, někdy zásilka s nějakými sladkostmi, dopisy od příbuzných, noviny. Je docela příjemné přečíst si ve světle ohně v Izvěstijích, co včera dávali v moskevské televizi. Když na bažinu padá sychravá a zimomřivá mlha, schováváme se do stanů a zalézáme do spacích pytlů. Přes komáří pískot okamžitě usínáme. Ti komáři, kterým se nepodařilo dostat se do stanu, na nás čekají venku. V husté vrstvě pokrývají vnější stranu plachtoviny a první sluneční paprsky jimi pronikají jako kouřově rezatým filtrem.

Mluvím příliš o komárech. Všichni o nich mluvíme hodně. Neexistuje strašnější živočich, než je komár. Třeba teď, vstal jsem ještě před úsvitem a pátrací oddíly s předními hlídkami i okřídlené armády už mi provádějí nad hlavou své kousky.

Jezero s podivným názvem Vrata bylo vzdáleno asi čtyřicet nebo padesát minut. Slyšel jsem o něm spoustu dobrého i špatného. A vím, že se tam kachny loví nejlíp na světě. To úplně postačilo, abych se vypravil k jezeru, u něhož jsem ještě nebyl. Mám mapu s kompasem, dojdu proto od stanu k jezeru stejně snadno a jednoduše jako z Berežkovské ulice ke Kyjevskému nádraží v Moskvě.

Rákosí začalo řídnout. Stále častěji se přede mnou otvíraly roviny porostlé ostřicí, stříbřitě bílým suchopýrem a klikvou…

Jak málo ještě stále známe svou zemi! V dětství jsem snil o pralesích na Amazonce. Ohromovalo mě, že někde v Para nebo Mato Grosso není polovina území vůbec prozkoumána.

Nemohlo mě ani napadnout, že u nás v Sovětském svazu jsou také „bílá místa“. A tak už osmnáctý den po takovém místě šlapu.

Sordongnochská náhorní rovina je obrovské pusté místo v horách s nesmírně drsným podnebím. Ostatně slovo místo není to pravé. Sordongnoch je země, která si svou rozlohou nezadá s Belgií a leží na Ojmjakonské plošině, hned vedle pólu chladu. Nikdy tu nebyl jediný zoolog nebo botanik. A práce tu je spousta. V geobotanice se moc nevyznám, je mi však dokonce jasné, že sordongnochské společenství rostlin může zvrátit mnohé současné teorie o flóře z období po době ledové.

Začíná to být zajímavé. Dokonce trochu legrační.

Stačí, abych od všedních věcí přešel k vědě, a hned vykládám své myšlenky specificky vědeckým jazykem. Jako by to nešlo říci jednoduše. To však není ve mně, tady všechno probíhá zcela automaticky. Hlavní je, že mnozí kolegové, kteří si své disertační práce cucají z prstu, by tu mohli udělat opravdové objevy.

Třeba jenom ty purpurové koberce. Často jsme se na rovinách setkávali s obrovskými prostorami porostlými dlouhým červeným mechem. Romka Oržanskij, náš zeměměřič, považuje tyto rašeliníkové mechy za třetihorní rostliny. Dokonce si pro ně vymyslel název: sfagnum relictum. Nevím, jestli je to pravda, ale na severu jsem nikde jinde takový mech neviděl. Když začínám vypočítávat záhady náhorní roviny, ztrácím veškerou soudnost. Vždyť je to ohromná přírodní rezervace, na jejíž podstatu neměl člověk absolutně žádný vliv. Sem tak poslat obrovskou komplexní expedici… Člověka to přímo dopaluje. Až na několik geologů a lovců tu nikdy nikdo nebyl. Dokonce i oni však shromáždili nesmírně cenný materiál. Jakou cenu má třeba rybka, kterou ulovil v jednom ze zdejších jezer geolog Tvjordochlebov! Zázračná rybka s oranžovým masem…

Neudržel jsem se a napsal jsem řediteli našeho ústavu zprávu. Odeslal ji do presidia Akademie věd. Tam se trochu rozhýbali a na příští rok sem plánují expedici. Pro jistotu nám sem včera shodili dva akvalungy a kompresor s benzínovým motorkem k předběžnému průzkumu jezer, kterých je tu spousta.

Předpokládá se, že v třetihorách byla tato velká oblast relativně nížinová a že postupně klesala na východ k ochotským břehům. Tektonická činnost pozvedla nížinu do kilometrové výšky, přerušila řeky a obrátila je nazpět. Sordongnoch byl tak odříznut od Ochotského moře. Řeky přehrazené horskými závaly se postupně proměnily v systém vzájemně spojených jezer.

Milka skotačivě přeskakovala s hrbolku na hrbolek. Jakmile ta rákosová džungle skončila, hned byla veselejší. Já jsem se taky cítil jistější na volném prostranství. Kolem dokola byly jenom hrbolky ostřice a roviny s červeným mechem.

Jezero ještě vidět nebylo, třebaže jsem byl už na cestě aspoň půldruhé hodiny. Ani chvíli jsem nepochyboval o tom, že jdu správně, a jistě jsem vykračoval podle azimutu.

Když se konečně na obzoru rtuťovitě zaleskla vodní hladina, slunce už bylo vysoko. Zářilo v každé kapce rosy, laskavě pokrývalo leskem každou svěží klikvu nebo bažinnou borůvku. Dokonce i maličká rosnatka se žádostivě vypínala za světlem svými velkými lístky a naježenými červenými jehlicemi. Slunce oslepovalo, avšak hřálo málo. Tepleji nebylo, jenom výrazněji voněly zahřáté květy rojovníku a devětsilu.

Zase jsem už neviděl jezero, které se před chvílí přede mnou zatřpytilo. Kolem dokola byl týž jednotvárný obraz: zelené ostřice, červený mech a ohromná skaliska napolo zmizelá v bahně, která tu zůstala po ústupu ledovců.

Jezero se objevilo nečekaně blízko. Zastavil jsem se na pobřežní terase porostlé pryskyřníky a orlíčky. Nějakých dvacet metrů pode mnou se leskla ocelově chladná voda. Vypadala zlá a nepřívětivá. Vanul jen sotva znatelný větřík. Povrch jezera byl hladký; jenom špičatá ostřice se zlehýnka chvěla. Milka se s radostným pištěním vrhla dolů k vodě. Beze spěchu jsem sestupoval za ní. Hned se rozběhla k zátočině zarostlé orobincem a šípatkou. Milka má na kachny neuvěřitelný čich. Proto jsem rychle nabil obě hlavně a rozběhl jsem se za psem.

Nestačil jsem uběhnout ani sto metrů, když se Milka prudce zastavila a znehybněla. Uši plandající jako kus hadru se jí postavily, krátká srst se jí zježila. Milka se přitiskla až k zemi a čenichem se natočila k jezeru. Když jsem k ní přistoupil, získala trochu odvahy a začala štěkat se zlostným hrdelním vrčením. To se s ní ještě nedělo. Udiveně jsem se rozhlédl. Nad zátočinou se zvedli kačeři, vyplašení psím štěkotem a vytím.

Zvedl jsem pušku, avšak Milka se mi zakousla do nohavice a táhla mě k vodě.

Rozzlobeně jsem sklonil dvouhlavňovku a vynadal psu. Provinile zamával ocasem, zuby však neuvolnil. Pohlédl jsem na jezero. Asi tři sta metrů od břehu jsem uviděl nějaký předmět, který se na slunci prudce leskl. Nejdřív jsem byl přesvědčen, že to plave nějaká prázdná kovová nádrž od benzínu. Kde by se tu ale něco takového vzalo?

Když jsem se na to zahleděl, spatřil jsem, že ta věc je živá. Rychle jsem se otočil, rozběhl se pryč od vody a vyškrábal se na terasu. Milka s vytím letěla za mnou. Shora bylo všechno vidět lépe, člověku nešly do očí sluneční paprsky. Neznámé zvíře plavalo rychle směrem ke mně. Už jsem mohl rozeznat části vyčnívající z vody. Přední část trupu (neodvažuji se to nazvat hlavou, protože jsem v podstatě nic nerozeznal) měla kolem dvou metrů. Oči to mělo daleko od sebe. Délka toho tmavošedého mohutného těla činila asi deset metrů. Po stranách hlavy jsem rozeznal dvě světlé skvrny, záda té příšery byla zakončena ploutví zahnutou dozadu. Viděl jsem takovou nebo jí velice podobnou ploutev na obrázku u ryby v Brehmově atlasu. Příšera plavala prsa: hlava se jí hned objevovala, hned mizela. Několik desítek metrů od břehu se najednou zastavila, pak sebou mrskla na vodě, zvedla příval vodní tříště a ponořila se.

Milka se hned vrhla dolů a začala znovu štěkat na rozbíhající se kola. Jako kdybych se taky já probral ze spánku, rozběhl jsem se podél břehu. Nevím proč jsem dokonce vystřelil do vody z obou hlavní. Výstřely se se silnou ozvěnou rozlehly ve vzduchu, broky se vějířovitě rozpleskly po šedivé jezerní hladině.

Avšak příšera se už neobjevila. Úplně jsem ztratil chuť střílet kachny. Zavolal jsem k sobě Milku, uklidnil ji, usedl jsem na velký šedivý kámen, abych se trochu vzpamatoval a abych si rozmyslel všechno, co se stalo. Úplně automaticky, aniž jsem měl vůbec hlad, jsem rozbalil celofán a začal hltat svačinu. Najednou jsem znehybněl s otevřenou pusou a s nedojedeným kusem chleba v ruce. Vzpomněl jsem si!

Bylo to asi přede dvěma lety. Jedné kruté mlhavé zimní noci jsem přijel gazikem do malé lovecké osady.

Bylo to obydlené místo, které mělo k jezeru Vrata nejblíže, třebaže to odtud znamenalo nejméně sto dvacet kilometrů. Zastavil jsem se u Frola Timofejeviče Makarova, byli jsme staří přátelé.

Každý geolog z našeho ústavu se mohl považovat za Makarovova dávného přítele, dokonce i když se s ním předtím ani jednou neviděl. Makarov dělal asi před dvaceti lety průvodce hydrogeologické expedice. Vedl ji na Labynkyr, to je největší ze zdejších jezer. Od té doby byl Timofejevič vždycky rád, když mohl „nabídnout své služby vědě“. Každého z nás také oslovoval vědo.

Měl dům postaven ze silných limb, které časem a nepohodou ztmavěly. Doma to měl nesmírně prosté, stejně jako všichni obyvatelé, převážně lovci a rybáři.

Vpadl jsem do předsíně celý zasněžený a zahalený do oblaků páry. Zatímco jsem si koštětem oklepával válenky, Makarov uvnitř něčím rachotil. Podle všeho prostíral na stůl.

„Tak tě vítám, vítám tě, vědo,“ odpověděl na můj pozdrav a prohlédl si mě svýma bystrýma pichlavýma očima zúženýma do malých štěrbinek.

„Mám pro vás dárek, Frole Timofejeviči,“ řekl jsem a sáhl po torně. Každý jsme mu obvykle něco z Moskvy přiváželi. Většinou jsme všechny ty dárky nakupovali v Kuzněcké ulici v potřebách pro lovce a rybáře.

„To počká. Nejdřív něco sněz a odpočiň si. Pak si popovídáme o práci; na dárek je čas.“

Naráz jsem do sebe hodil z broušené sklenice vodku, kterou mi nalil z nenačaté čtvrtky.

„Ta je výborná!“

„To jo. Ochutnej ostružiny nebo mraženou klikvu. Za chvíli bude kus masa a brambory. Hrnec je už v troubě… Ještě ses neoženil?“

„Ne, Timofejeviči, ještě ne.“

Za oknem řádila metelice, po střeše šuměla sněhová bouře, a já, celý malátný od tepla i jídla, jsem stěží udržel víčka. Tu noc jsme si tedy příliš nepopovídali. Hned po té pozdní večeři mi starý ustlal vedle rozpálených kamen medvědí kůži, s rozkoší jsem na ni ulehl, bleskově jsem se stočil do klubíčka a usnul.

Když jsem se probudil, okénky potaženými ledem slabě pronikala modř. Místnost byla pohroužena do toho měkkého nenapodobitelného soumraku, který patří ke studenému krátkému zimnímu dni.

Starý prožil celý svůj život sám. Byl rychlý a přesný a už tam něco kouzlil k snídani.

Když zjistil, že jsem se probudil, zamával na mě rukama:

„Nevstávej, nevstávej! Beztak ses utrmácel!“ A po krátké přestávce pokračoval: „Kvůli čemu jsi sem přijel?“

Tehdy jsme právě začínali prozkoumávat Sordongnochské říční údolí. Potřebovali jsme lidi pro různé práce s nivelací. Přidržovat nivelační latě, kontrolovat přímo z trasy, kopat jámy. Doufal jsem, že mi Makarov poradí, kde bych mohl sehnat sezónní pracovníky na léto. Abychom nezůstali při zahájení prací bez lidí, museli jsme se domluvit už teď. Řekl jsem mu o svých starostech.

„Není to tak dočista jednoduché, vědo. Teď jsou všichni v tajze a v bažinách. Chytají zvěř. Je na ni zrovna doba. Ale tak, všeobecně, to jde. V létě k tobě lidi půjdou. Proč by nešli? Já sám taky. Přece si nějakou tu rybu taky dopřejete. U nás lidi v létě vždycky rybaří. Jezer tu máme plno. Jsou hluboká a čistá. Kdepak začnete vyměřovat nejdřív?“

Vytáhl jsem mapu a ukázal dědovi úsek mezi Labynkyrem a Vraty.

„Hm.“ Děda se odmlčel. „Nevybrali jste si dost dobré místo, vědo.“

„Proč?“ zeptal jsem se nechápavě. „Za první léto vyměříme říční údolí a zaneseme je na mapu. Další léto půjdeme po trasách a uděláme výzkumné vrty.

Když bude rozbor a výsledky rozvědky dobré, třetí léto tu vyznačíme vysušovací síť. Podívejte se…“

Ukázal jsem dědovi označení vrcholů.

„Tady to klesá a tady taky. Tady se udělají dva hlavní kanály. Od západu poteče voda do Labynkyru, od jihovýchodu do Tomyského jezera a do Vrat.“

„Pro to nejsem, vědo.“

„Proč?“

„To nejsou dobrá místa. Zvlášť Labynkyr ne. Žije tam ďábel, abys věděl.“

„Vy tomu věříte?“ podivil jsem se, „vy, který jste tak dlouho dělal s vědci?“

Děda se zamračil.

„Jen se moc nesměj, holenku. Na tom není nic k smíchu. Říkám, jak to je. Žije si v Labynkyru a ve Vratech možná taky. U nás mu říkají ďábel. Jak vypadá, to nikdo neví. Pamatuju si, že mi ještě otec vyprávíval, jak se mu hnal za pramicí. Otec si toho ďábla dokonce prohlédl. Byl celý tmavošedý, asi jako liščí hřbet, má strašně obrovský chřtán a žábry s červenými blánami. Já sám jsem ho viděl taky. To když jsem vedl Alexandra Maximoviče Dymova k Labynkyru, zrovna se to stalo. Řekli jsme si, že si upečeme v hlíně kachnu, Alexandr Maximovič to měl strašně rád.

Zavolal jsem na svého hafana a šel k jezeru. Pes vyplašil páreček, já po nich z obou hlavní najednou. Ptáci spadli do vody jako kámen. Hafan se pro ně vrhl. Přinesl jednu a hned pro druhou. Jenže nedoplaval. Najednou sebou začal zmítat a zmizel v jezeře. Lidi říkají, že ho tam stáhl ďábel. Loni v létě Lukovi, to je můj švagr, ve Vratech chytil ďábel taky psa. Tak je to tedy…“

Ne že bych tehdy dědovi nevěřil. Dobře jsem věděl, že si nic nepřibásnil. Prostě jsem si řekl, že to nevědomky trochu zveličuje. Dokonce jsem si tehdy myslel, že se třeba v Sordongnochských jezerech daří nějaké velké dravé rybě, kterou by stálo za to vidět.

Popřemýšlel jsem si o tom a všechno se mi to zas vypařilo z hlavy. A teď jsem si na to vzpomněl. Zřejmě jsem tedy toho sordongnochského ďábla viděl.

Ve stanu mé vyprávění vyvolalo opravdovou senzaci. Romka okamžitě navrhl, abychom si oblékli akvalungy a prozkoumali dno jezera.

„Ono se to lehko řekne prozkoumat,“ namítl jsem. „Jezero se táhne dobrých deset dvanáct kilometrů a v některých místech je hluboké až osmdesát metrů.“

Romka se okamžitě zarazil a zesmutněl. Třetí člen naší výpravy, stejně tlustý jako Romka, avšak poněkud flegmatičtější a roztržitější paleontolog Borja Revin zmateně zamrkal bělavými řasami a s přimhouřenýma mžouravýma očima se zeptal:

„Tak si přece vzpomeň, jak to vypadalo. Co to je, je to velká ryba nebo obojživelník?“

„Jak to mám vědět, Borjenko? Co sis na mě zasedl? Už ti přece posté říkám jedno a totéž. Spíš to je obojživelník než ryba!“

„A jaký obojživelník?“

„To je pořád dokola!“ zastal se mě Romka. „Přece ti řekl, že neví! Jak se má taky vyznat v těch vašich plazech a obojživelnících?“

Pro Borju to však nic neznamenalo. Už ve škole mu kamarádi pro jeho kulatou hlavu a tlusté, poněkud svislé tváře říkali Buldok. Bohužel nešlo o podobnost jenom podle zevnějšku. Houževnatějšího člověka jsem ještě neviděl. Do všeho se jako buldok zakousl. Ještě jako studentovi na universitě utkvěla Borjovi v hlavě chorobná myšlenka. Chtěl za každou cenu na vlastní oči spatřit minulost Země. Prales stromovitého kapradí, kalnou křídovou bažinu, jurské ještěry, devonský hmyz. Neuspokojovaly ho jednotlivé kosti a dokonce ani celé kostry, nevzrušovaly otisky v kamení a v kouscích uhlí. Chtěl všechno vidět tak, jak to kdysi bylo. Myslím si, že u něho to všechno začalo fantastickou povídkou Stín minulosti od Jefremova. Borja moc dobře věděl, že skvělou spisovatelovu fantazii nelze realizovat, nemohl s tím však nic dělat – hlodavá a sžíravá závist mu nedávala pokoj. Záviděl hrdinům povídky. Záviděl a snil.

A přišel na to. Buldočí stisk zubů dosáhl svého. Borja začal hledat jantar. Potřeboval hmyz, pravěké mušky, které kdysi uvázly v lepkavé smůle. Když se tato smůla dostala do moře, proměnila se v jantar. Tak se z Borise stal lovec jantaru. Dokonce i dovolenou strávil na rižském pobřeží a pátral po jantaru, který vyvrhl mořský příboj. Dokonce sběhal všechny krámy s dárkovými předměty.

Peníze neměl a koupit nic nemohl. Proto celé hodiny prostál u výkladních skříní a očima hltal elegantní špičky a náramky.

„Jestli se chcete zalíbit Borjovi,“ říkali jeho přátelé známým děvčatům, „vezměte si na schůzku s ním korále z jantaru.“

Avšak jenom v jednom z tisíce žlutých, medově rudých kousků dávné smůly nacházel to, co hledal – hmyz s nepoškozenýma očima. S nesmírnou opatrností vyprošťoval drahocennou kořist a dával ji pod mikroskop. Hledal ve zrakovém purpuru hmyzu otisky kdysi viděných obrazů dávného světa. Pokoušel se spatřit minulost očima mrtvých. Nic kloudného z toho samozřejmě nebylo. Jenom jednou získal mikroskopický snímek nějaké síťky, v jejíž každé buňce bylo vidět stále stejnou stromovitou kapradinu. A to je všechno, co se na věky otisklo ve složeném oku nějaké pravěké mouchy. Myslím si, že ztratil zbytečně čas, a nepřikládám té jeho práci zvláštní význam. Zmínil jsem se o tom jenom proto, že to přibližuje představu o Borisově charakteru. A právě takovým stiskem zubů se zakousl do mne, když se dozvěděl, že odjíždím do chráněných říčních údolí Sordongnochu.

„Poslouchej,“ říkal mi, „jestli se až do dnešních dnů uchovaly pozůstatky flóry, myslím červený mech, můžeme právem očekávat zajímavé, úplně ohromující nálezy. Je to tak?“

„No jo,“ neochotně jsem mu odpovídal, „a co?“

„Ty tam jedeš, jsi tam jako vedoucí, já jsem paleontolog, proto mě musíš vzít s sebou. Budu dělat všechno. Umím třeba uvařit oběd.“

Nemělo smysl ho odmítat. Teď mě dokonce někdy začíná napadat, že to setkání se sordongnochským ďáblem předvídal.

Tak takový je to člověk. Je tak umíněný a otevřený, že jeho úspěchy je dokonce možno vysvětlovat únavou přírody, která má čas od času dost také toho buldočího stisku zubů.

O Buldokovi to snad stačí. Vyvolává u mě úctu i zlost současně. Proto tedy když o něm začnu jednou mluvit, nemohu hned přestat. Kdyby někdo věděl, jak se mi zprotivil svými hloupými otázkami o ďáblovi! Jako kdyby mi chtěl kleštěmi vyrvat to, co sám neví. Třeba se mu to podaří… Je toho schopen.

Čtvrtého účastníka mi taky vnutili. Vlastně nevnutili, ale jak bych to nejlépe řekl… Bořku jsem vzal sám (mohl jsem si zkusit nevzít ho!), za biochemika Artura Položenceva ztratil slovo můj bezprostřední představený. To je to samé, zkus to odmítnout!

Tehdy jsem se jaksepatří divil. Ten Položencev, to je mladík samé vrtochy. Je mu dvaatřicet a už je profesorem. Chová se však jako kluk, který si nacpal hlavu dobrodružstvím: místo odpočinku někde v horách nebo u moře se přidal k expedici do bažin. Člověk se zeptá, proč to dělal. Tehdy jsem mu otevřeně řekl:

„Víte, že budete muset často dělat zcela nekvalifikovanou práci? Máme málo lidí.“

„Vím,“ usmál se, „aspoň budu zdravější.“

„No, uvažte to … Mou povinností je upozornit vás.“

Říká se, že Položencev utekl před nešťastnou láskou. Nevím. O něm člověk nedokáže říci nic. Chová se docela přirozeně. Jako všichni. Je to veselý chlapec, lovec, skvělý sportovec a zřejmě není špatný kamarád. Je jenom trochu uzavřený. Stále myslí na to svoje. To už ale není má starost.

Mé vyprávění o ďáblovi přijal poměrně zdrženlivě. To se mi právě příliš nelíbilo. Nemám rád lidi, kteří dělají, že je nic nepřekvapí. Je v nich něco hraného, něco z kovbojských filmů.

Tak to jsou tedy všichni moji kolegové, kterým jsem právě vyprávěl o setkání s ďáblem.

Večer se udělalo chladno. Proto jsme se všichni brzy uložili do stanu. Dlouho jsme ještě mluvili o záhadném plazovi, sestavovali jsme plány, avšak přesto jsme nic nevymysleli.

První usnul Romka, potom začal pravidelně oddechovat Položencev. Už se mi taky začaly klížit oči. Poslední, co jsem slyšel, bylo mlaskání jazykem. To byl Boris. Když mu něco vleze do hlavy, promlaská tak celou noc a neusne.

Artur Vikentjevič Položencev,

profesor biochemie

Nějak se stalo, že se Valerij zcela nenápadně vyhnul potápění v jezeře. Ani jednou neřekl ne, ale najednou z toho vyšlo, že na dva akvalungy zbyli jenom dva uchazeči. Valerije za zbabělce naprosto nepovažuji. Zbabělec z těchto bažin uteče hned druhý den. Je prostě na svá léta příliš opatrný. Ostatně ať říká kdo chce co chce, je to vedoucí – vyzná se v tom lépe. Romka hned chytil akvalung a prohlásil, že ho vydá jenom jako mrtvý. Boris Revin umíněně tvrdil jedno a totéž:

„Já jsem paleontolog, je to moje nepopiratelné právo. Já ho vidět musím.“

„Ještě řekni, že jsi tu rybu porodil!“ popíchl ho Romka.

Rozpoutala se mezi nimi slovní přestřelka. A čím klidněji a usilovněji hlásal nepopiratelnost svého práva, tím víc se čuřil a vyskakoval na něho Romka. Já a Valerij jsme se rozhodli zasáhnout. Klidně a logicky jsme se Borisovi pokusili vysvětlit, že když si poprvé oblékne akvalung a neumí k tomu ani plavat, může nám všechno pokazit.

Zcela neočekávaně uposlechl hlasu rozumu a souhlasil s námi. Jak se ukazuje, umíněnost není jeho vlastností. Uznává tedy logiku. Ten zvláštní chlapec mě začíná stále více zajímat.

Tak odpadl ještě jeden konkurent. Je přirozené, že druhý akvalung připadl na mě. Čekala nás výprava za neznámou příšerou. Nijak bezpečné to nebylo. Zbraně pod vodu jsme bohužel neměli, proto jsme museli improvizovat. Sešroubovali jsme dohromady dvě vrtné tyče a drátem jsme k nim přivázali lovecké nože. Tím jsme získali poměrně obstojné kopí, s nímž bylo možno důstojně uvítat jakýkoli útok.

První sestup pod vodu přinesl hluboké rozčarování, třebaže voda byla obdivuhodně křišťálově průhledná. Taková viditelnost bývá zřídkakdy v moři. Dokonale jsme rozeznávali největší podrobnosti. V houštích orobince a řezánu se chvěly zrůdné larvy vážek. Pavouček, rychlý jako kapička rtuti, si stavěl svůj zvon pod vodou. Mrštný potěr obratně obklopil smaragdově zelenou kouli a opatrně odštipoval maličké kousky vodních řas.

Plaval jsem a lenivě rozhrnoval rukama kluzké houští žabího vlasu u břehu. Žlutohnědé šištičky jeho květenství byly zcela obaleny plovatkami. Vpředu plavala černá příšera. Byl to Romka, který v potápěčském obleku vypadal ve vodě jako obr.

Dno postupně klesalo. Chvějící se slunečná síť na něm byla stále matnější. Uplavali jsme asi dvacet metrů, jeden za druhým jsme se potápěli do hloubky. Všechno bylo marné. Tajemného obojživelníka nebylo nikde vidět.

Když už zima začala pronikat dokonce i skrz pevnou gumovou tkáň potápěčského obleku a vlněného prádla, zamířili jsme ke břehu. Prozkoumali jsme sotva setinu velkého jezera a nebylo se co divit, že jsme se museli vracet s prázdnýma rukama. Tolik jsme na to potápění čekali! Na rozčarování bylo samozřejmě brzy, avšak překonat je bylo velmi těžké. Já jsem se snažil nedat na sobě nic znát. Avšak Romka, hlasitě se prodírající ostřicí, byl zamračený a spodní ret měl zlostně našpulený. Ubohý rozhněvaný chlapec! Je to vlastně chlapec.

A tak jsme tehdy sordongnochského ďábla neviděli.

Ten večer Valerij na podlaze rozložil ohromný papír, na němž jsme mezi spoustou čar stěží rozeznali obrysy jezera Vrata.

„Budeme si muset jezero rozdělit na úseky,“ řekl Valerij a vytahoval logaritmické pravítko. „Jinak to nepůjde, je příliš veliké.“

„Ryby tam jsou uvázané na provázku?“ zeptal se jízlivě Romka. „Sedí a čekají na jednom místě, zatímco se pročesávají ostatní. To není nehybný předmět, to je živá bytost. Jste legrační, vážně…“

Na papíře leží nehybná světelná skvrna. Vlákno žárovky z kapesní svítilny zčervenalo, baterie zeslábla.

Romka má samozřejmě pravdu. Dělit jezero na úseky nemá smysl. Je tu však ještě jiná logika. Ve dvaadvaceti letech ji člověk nepochopí, to přichází až s časem.

„Nemáte pravdu, Romo,“ řekl jsem co možno nejmírněji. „To rozdělení na úseky, to je nutné pro sebekázeň. Víte, tak to totiž bude jednodušší pro nás. Jestli budeme hledat bez systému, pak nás rozčarování brzy přinutí nechat toho. Rozumíte mi?“

Romka přikývl.

„Takhle vlastně klameme sami sebe,“ pokračoval jsem, „ale je to správný sebeklam, potřebný. Člověku se stává, že je unaven a nemůže dál. Myslí si, že už nemůže udělat ani krok. Řekne si: ‚Ještě tisíc kroků a odpočinu si.‘ Čeká ho ještě mnoho tisíc kroků. Člověk urazí tisíc kroků, nesedne si však a říká: ‚Ještě aspoň pět set a potom…‘ Takoví lidé vždycky dojdou svého cíle.“

Nevím proč jsem zrozpačitěl a ohlédl se. Boris na mě upřeně hleděl. Všiml si, že jsem ucítil jeho pohled, a tiše, ostýchavě se usmál. Jak zvláštní úsměv ten člověk má!

Na napjatou plachtovinu hlasitě zabubnovaly těžké kapky. V malém stanu, ozářeném matně oranžovým světlem kapesní svítilny, bylo teplo a útulno. Déšť sílil. Uložili jsme se do spacích pytlů a rozmlouvali vleže. Romka vyprávěl anekdoty. Má je v hlavě uspořádány v přísném pořádku. Vykládá je podle tematických skupin. Spoustu z nich jsem slyšel, už když jsem studoval.

Usnul jsem nepozorovaně někde uprostřed skupiny vtipů z lékařského prostředí.

Když jsme se ráno vyškrábali ze stanů, po včerejší nepohodě nebylo ani stopy. Obloha byla hluboká a čistá. Všechno kolem se třpytilo, tetelilo po koupeli v rose a svěžestí. Vonělo to nahořklou a trpkou trávou z bažiny. Dešťové kapky na střeše stanu vypadaly jako roztroušené ametysty, smaragdy, akvamaríny a topasy, které nemilosrdně shrabují ruce slunečních paprsků.

Já a Romka jsme se rychle umyli a posnídali, hodili si na záda akvalungy a vypravili jsme se k jezeru. Valerij s Borisem si vzali teodolit a vrtačku, odešli na Oloněcké zaplavené údolí hned při úsvitu. Museli teď pracovat za čtyři. Já s Romkou jsem byl zaměstnán hledáním obojživelníka. Romka mu nevím proč říká ryba.

Avšak ani tentokrát se nám nepodařilo setkat se s ním pod vodou. Táhl se nekonečný sled stejných dní naplněných loveckou vášní, rozčarováním a novými nadějemi. Denně jsme ve vodě trávili devět deset hodin. Každý večer jsme si na plánku zaškrtávali nový čtvereček. Zbývalo prozkoumat už méně než polovinu jezera.

Valerij s Borisem nesli stoicky svůj osud – pracovat za čtyři. Ani oni, ani já s Romkou jsme neměli volný čas. Jestliže jsme si dříve před spaním rádi poklábosili, zahráli si karty nebo šachy, nebo jestliže jsme si rádi prostě zasnili u táboráku, teď jsme ihned usínali.

Když jsme se vraceli od jezera, vždy nás vítal pozorný a smutný Borisův pohled. Mlčky jsem rozhazoval rukama.

Neptal se. Čekal.

Znovu, kdoví už pokolikáté, vycházíme z vody. Pleskáme ploutvemi, víříme oblaka jemného bahna, rozhrnujeme rukama ostřici. Ve tvářích máme klid a lhostejnost. Jsou určeny divákům.

„No co, nenašli jsme nic,“ říkaly naše tváře, „najdeme zítra nebo pozítří. Čím víc neúspěchů, tím víc šancí na úspěch. Všechno je v pořádku.“

Diváci sedí na břehu. Valerij a Boris se rozhodli, že si dnes odpočinou. Mezi diváky se dá počítat i Milka, která klidně sedí u Valerijových nohou. Valerij drží na kolenou dvouhlavňovku.

„Tak jak to jde, rybáři?“ ptá se nějak příliš lhostejně.

„Všecko v pořádku!“ příliš rychle mu odpovídá Romka.

Já a Boris však mlčíme.

Valerij vstává, hvízdne na celé kolo a jde si zastřílet na své oblíbené místo do starého vyschlého řečiště, zarostlého orobincem, do zátočiny, kudy kdysi tekla řeka.

Milka jako strakatý veselý chomáč běží těsně za ním.

Převlékl jsem se a ulehl na jemnou vysokou luční trávu. Nade mnou se kývají pryskyřníky, fialové orlíčky a růžové smolničky. A ještě výš nad nimi si lenivě planou nesmírně vzdálená oblaka, jsou to nejasné rasové mráčky.

Vytrhlo mě dvojité zarachocení výstřelu, které se rozlehlo široko daleko.

„To prásklo dvakrát najednou!“ řekl Romka a vyskočil.

Také já jsem se pozvedl na lokty a pak jsem taky vstal.

Na vodní hladině asi sto metrů od břehu se zmítala poraněná kachna. Valerije vidět nebylo. Zato my jsme s výšky druhé terasy dobře viděli, jak se pokládá a pohybuje orobinec. Někdo se prodíral k vodě. Brzy jsme spatřili Milku. Rychle začala hrabat prackami a plula ke zmítající se kachně. Rozrážela hrudí vodu, která se od ní rozbíhala v ostrém úhlu do stran.

Když jí ke kachně zbývalo pět šest metrů, najednou žalostně zaskučela a zmizela pod vodou. Pak se jí na povrchu opět objevila hlava a znovu zmizela.

Ještě jsme vůbec nic netušili, když se znovu ozval výstřel. Trhl jsem sebou a ohlédl se. Běžel k nám Valerij. Zuřivě gestikuloval a ukazoval na vodu, kde zmizela ubohá Milka.

Okamžitě nám bylo jasno a aniž jsme se nějak domlouvali, začali jsme se horečnatě oblékat do nepoddajného potápěčského obleku.

Romka spatřil tu příšeru první. Najednou se zastavil, široce roztáhl nohy, obrátil se ke mně a ukazoval někam do nazelenalé tmy. Nejdřív jsem nic neviděl, brzy jsem však v hloubce rozpoznal ohromné tmavé tělo. Ve vodě vypadá všechno mnohem větší. Příšera mi svými rozměry připadala jako menší ponorka.

Prudce jsme se skrčili, nohy jsme vymrštili nahoru a odrazili se do hloubky. Když jsem se prsty dotkl měkkého jemného jílu, vymrštil jsem ruce před sebe, zápěstí stočil jako kormidla mířící nahoru a plul jsem těsně u dna. Přede mnou se matně rýsoval tmavý stín. Přibližoval jsem se k němu stále víc a taktak jsem pohyboval ploutvemi. V té chvíli jsem si uvědomil, že jsem ve spěchu zapomněl své kopí na břehu. Kopí i kameru pro filmování pod vodou. To je ale smůla!

Romka plaval asi čtyři metry přede mnou. Dohnal jsem ho a dotkl jsem se jeho ramene. Prudce se otočil, jako by se něčeho lekl. Smutně jsem se zašklebil a ukázal mu prázdné ruce. Porozuměl mi a ukázal, abych plaval za ním.

Příšera byla už docela blízko. Ani nepomýšlela na to, že by uplavala. Nehybně stála až u dna, jako stojí ve stínu keřů pstruzi, když je horko.

Nevím proč jsem se najednou uklidnil a začal si pozorně prohlížet sordongnochského ďábla. Byl to plaz, nebylo pochyb. Možná druh dávno vyhynulých ještěrů, o nichž nevědí ani naši vědci. Mohutná hlava zvířete byla vyzdobena destičkami s kovovým odstínem, které mu po stranách přecházely v obrovské krycí desky, podobající se žábrám. Na deskách zřetelně vynikaly jemně žluté skvrny. Blanami opatřené nohy měl přitaženy k trupu, jak to dělají spící ryby s ploutvemi. Takže Romka měl v něčem pravdu. Něco na tom čertovi bylo rybího, určitě bylo. Dokonce vysoký hřeben, který viděl už Valerij, připomínal rybí hřbetní ploutev. Teď ho měl napolo složený, ale zřetelně se daly rozeznat paprskovitě se rozbíhající bodavé kosti a hnědé rezavé skvrny na bláně. Dlouhý špičatý ocas. Opravdový ocas ještěra, na jehož konci trčí do všech stran čtyři ostré trny. Takový kdysi zdobil býložravého ještěra stegosaura. Sloužil mu jako strašná zbraň k ochraně před dravci.

Ukázal jsem Romkovi na ten ocas, přikývl, že rozumí, a přendal si kopí z levé ruky do pravé. Začali jsme se k ještěrovi opatrně blížit. Příšera nám nevěnovala pražádnou pozornost. Zřejmě byla zcela soustředěna na trávení nešťastné Milky.

Nevím, jak se to stalo. Nikdy jsme nemluvili o tom, že bychom měli příšeru zabíjet. Mluvili jsme o nafilmování a možné obraně. V té chvíli jsem však se zatajeným dechem čekal, že Romka zapíchne do ještěra kopí. Udělal bych to sám, kdybych je měl v rukou. Proč, to ani nemíním vysvětlovat. Možná, že mi bylo líto Milky, možná…

Romka vrhl kopí přímo do ohromného oka, potaženého tenkou kožnatou blankou. Příšera sebou škubla a vrhla se pryč. Romka prudce vytrhl kopí z rány a plaval za ní. Zamířil jsem taky tím směrem. Ještěr se zmítal ze strany na stranu. Ve vodě se rozlévala oblaka hnědého zákalu. Dokonce jsem hned nepochopil, že je to krev.

Dalším silným vzmachem Romka zasadil kopí do tlamy vydrážděného giganta; rána dopadla mezi dva velké výrůstky. Avšak kopí sklouzlo stranou. Podle všeho narazilo na kost. Romka se octl v nebezpečné blízkosti hlavy. Prudkým pohybem ploutví jsem se k ještěrovi přiblížil z druhé strany a chytil jsem ho za ohromnou blanitou tlapu. Tlapa sebou škubla a třemi ostrými drápy mi rozsekla ruku od zápěstí k lokti. Romka využil vhodného okamžiku, byl právě pod ještěrem, vrazil mu kopí přímo do nechráněného krku. Zbraň zmizela v těle celou svou délkou. Romka využil kopí jako páčidla a opřel se o ně oběma rukama. Zvíře mělo krk skoro přeříznutý a křečovitě klesalo na dno jako javorový list za tichého podzimního dne.

V nádržích už nám nezbývalo mnoho vzduchu, museli jsme si proto pospíšit. Ruka mě silně bolela.

Rychle jsme se potopili, uchopili dokonávající příšeru za tlapy a plavali ke břehu. S obavami jsem pohlížel na blanitou kostnatou tlapu a pevně jsem ji tiskl oběma rukama. Ještěr nejevil známky života. Bylo to zvláštní. U primitivních bytostí s nevyvinutým mozkem může agónie trvat značně dlouho. Viděli jsme přece běhat po dvoře kohouty s useknutými hlavami…

Neměli jsme však mnoho příležitostí přemýšlet o tom. Díky Archimedovu zákonu jsme plavali, na souši bychom s příšerou ani nepohnuli z místa. Dno se začalo postupně zvedat. Přibývalo světla. Objevily se první keříčky elodejí a peřenolaločných. Najednou mi začalo být špatně. Lomcovala mnou strašná zima. Voda prosakovala hydroskopickou vlnou v roztrženém rukávě a v tenkých studených praméncích mi stékala po zádech a po prsou. Bolest se na mne valila spolu s údery srdce jako vlny. Všechno najednou vypadalo přízračně a neskutečně. Viděl jsem kolébající se špinavě zelené výhonky rdestu, pode mnou se vaří a mizí bubliny. Pak se mi zdálo, že se mi srdce přestěhovalo do malého mozku a začalo tam bušit jako kladivem, silně a bolestivě.

Nedostávalo se mi už vzduchu. Pevně jsem stiskl náustek a častým polykáním slin jsem se pokoušel zahnat nevolnost stoupající odněkud z tmavého dna. Ruce i nohy mi byly najednou cizí, necítil jsem je. Nějak jsem se zavěsil za kostlivou tlapu a visel jsem pod bokem příšery. Chtěl jsem si aspoň na okamžik odpočinout, vzpamatovat se a pak plavat dál.

Matná sluneční síť se lenivě pohupovala na měkkých a kluzkých kopečcích jílu na dně. Líně se vinuly až u dna chundelaté pruhy jezerních trav. U tlustého bílého oddenku stulíku se líně tvořila plynová bublina. Pomalu vzrůstala, beze spěchu se odlepila ode dna a vesele stoupala k povrchu. Zazdálo se mi, že se dno rychle blíží. Pohodil jsem hlavou, abych přemohl nepochopitelnou strnulost a pohlédl jsem nahoru. Nade mnou visela mohutná hora masa ve tvaru vřetene. Něco velkého a zřetelného se od ní odlepilo a zamířilo to ke mně. Jako parašutista z letadla, pomyslel jsem kdoví proč. Přede mnou znehybněla narůžovělá rozmazaná skvrna. Zavřel jsem oči až mě zabolely a najednou jsem je otevřel. Za oválným sklem masky na mě hleděly udivené a poněkud rozzlobené Romkovy oči. Proč neplaveme dál, vždyť ke břehu je už kousek, myslel jsem si a pokoušel se gestikulací zeptat Romky. Ničemu z toho nerozuměl, jenom netrpělivě mávl rukou: tak jdeme. Co stojíme? Pokusil jsem se skrčit kolena a odrazit se ploutvemi ode dna. Odneslo mě to však stranou. Znovu jsem spatřil vedle sebe špinavě zelené drobné listí, šeredný vážčí zárodek, prudce krčící a opět uvolňující své šedivé členité tělo. Ruka mě už nebolela, ale pálila, jako kdyby mi ji někdo celou dal do hořčičné náplasti. Přede mnou probleskl nejasný a nepostižitelný výjev. Na zlomek vteřiny jsem ho rozeznal a hned zase zapomněl. Zbyly jenom kolébající se řetízky rdestu. Něco mi bolestivě připomínaly. Všechno to bylo jako ve snu, v němž člověk ví, že spí a že se mu zdá něco známého, co se mu už jednou zdálo. Snaží se připomenout si to, vzpomenout si na minulý sen, nemůže však. Uniká mu jako voda mezi prsty.

Vzpamatoval jsem se na břehu. Nade mnou něco dělal Romka. Valerij s Borisem tu nikde v blízkosti nebyli. Ruku jsem měl pevně ovázanou, tělo mě příjemně hřálo. Asi mě pořádně třeli ručníkem. Pod vlněnou pokrývkou bylo teplo a klid. Tvář mi mazlivě lechtalo stéblo trávy. Medovatky příjemně voněly. Věcně a neodbytně bzučela vosa. Když Romka uviděl, že jsem otevřel oči, rozpačitě zamrkal a zeptal se:

„Chcete trochu vodky?“

Zavrtěl jsem hlavou:

„Kde je ještěr? Vytáhl jste ho?“

„Kdepak vytáhl,“ mávl rukou Romka, „stačil jste mi vy…“

Romka ulehl vedle mne do trávy, utrhl si stéblo a začal je cucat.

„Nechal jsem ho na dně, vytáhneme ho zítra. Mrtvá příšera sama neuplave. Vyznačil jsem to místo podle orientačních bodů na břehu… Za noc se nikam nedostane. Můžete být klidný.“

Já jsem však neměl v úmyslu se vzrušovat. Strašně se mi chtělo spát. S Romkou jsem mluvil přes moc a bojoval jsem se sladkou dřímotou. Obloha nade mnou byla temně modrá jako nejčistší berlínská modř. Neměl jsem chuť myslet ani na příšeru, ani na dopisy, které stále nepřicházely. Vklouzl jsem do spánku jako do teplé navoněné lázně.

Nejdřív se nám zdálo, že jsme se zmýlili. Několikrát jsme se vynořili, abychom si prověřili orientační body, pátrali jsme po spodních proudech nebo pramenech vyvěrajících ze dna. Prošťourali jsme každý keříček vodních řas, každou díru – všechno marné. Ještěr zmizel. Mrtvá příšera nám vyvedla ještě jeden kousek. Opravdu ďábel! Nejspíš rána nebyla smrtelná; krvácející jednooký ještěr s rozpáraným hrdlem se vzpamatoval a uplaval, aby zemřel někde v tůni. S čím ještě bylo možno počítat? A my jsme se tak namáhali! Přitáhli jsme s sebou provazy a háky, abychom snáze tu ohromnou horu masa vytáhli na břeh.

Rozčarování bylo tak velké, že jsme se všichni pohádali. Dokonce i Boris, který byl vždycky klidný a spravedlivý, spustil na mou a Romkovu hlavu ta nejhroznější obvinění.

Pokusil jsem se aspoň nějak zachránit situaci.

„Co myslíte? Kam se přes to všechno mohl podít?“ zeptal jsem se.

„Jaký to má teď význam?“ mávl rukou Boris.

Romka mlčky pokrčil rameny.

„Třeba ho odnesla voda, nejspíš ale odplaval sám,“ řekl Valerij.

„No, jestli ho odnesla voda, je to maličkost,“ řekl jsem úmyslně bodře.

„Nezpozoroval jsem u dna nějaké proudy a víry. Sotva ho to mohlo odnést daleko…“

„Pak máme velkou naději, že se s ním setkáme ještě jednou! A nedělejme zatím nějaké dohady – co, proč a jak. Až ho dostaneme, uvidíme, čím to bylo.“

„Jo, až ho dostaneme… Jakpak by ne! Hledej jehlu v kupce sena,“ zašeptal Boris, který se stále nemohl uklidnit.

„Už jsme ho jednou měli,“ řekl Romka. „Měli jsme ho, a všichni to víte.“

„Taky že jo,“ zastal se mě Valerij. Jako kdyby Artur Vikenťjevič za to mohl nejvíc ze všech.

„To je právě to, že nikdo za nic nemůže,“ zamračeně řekl Boris.

Zlaté červánky zalily kaluže. Trávy dotykem večerní modře zesmutněly. V nížinách se plazily první mléčné vrstvy mlhy. Křičel bukač. Pomyslel jsem na řadu dní plných hořkosti z neúspěšného hledání. Setkáme se ještě se sordongnochským ďáblem? Času jsme měli málo. Za dva týdny jsme čekali vrtulník, který nás měl odvézt domů.

„Víte co?“ řekl jsem, „ať vezme čert bezpečnostní techniku. Budeme plavat každý sám. Roma na severu, já na jihu. Budeme tak mít víc naděje.“

Všichni mlčeli, každý však svým způsobem. Romka se mnou souhlasil. Valerij neměl morální právo mi odporovat. Boris viděl jenom jedno: cíl, to ostatní ho nezajímalo.

Teprve jedenáctý den jsem opět spatřil ještěra. Stejně jako minule stál nehybně až u dna s tlapami pod sebou a se složeným hřebenem. Polkl jsem naprázdno a sáhl jsem si, jestli pevně sedí na tyči nůž. Rozhodl jsem se, že připlavu k příšeře zleva, ze strany, kde měla vypíchnuté oko. Jaké bylo mé překvapení, když tam, kde před jedenácti dny zela krvavá rána, jsem spatřil zdravé oko, zpola zakryté čerstvou narůžovělou kožní blankou. Vždyť právě do tohoto oka Romka vrazil své kopí. Třeba jsem se spletl… Odplaval jsem na druhou stranu – tam taky měla docela zdravé oko. To bylo neuvěřitelné! Člověka začalo napadat ledacos. „Co když jsou tu dvě… nebo ještě víc!“ pomyslel jsem si a potápěl jsem se hlouběji. Příšera nade mnou visela jako balón ze snů.

Plavala břichem vzhůru, a já jsem stěží rozeznával na vrásčité něžné kůži u krku stopy nedávných smrtelných ran. Nemohlo být pochyb: byl to týž ještěr. Kde se v něm vzala taková síla k životu, taková obrovská regenerační schopnost?

Vyfotografoval jsem zvíře ze všech stran. Dokonce i strašný ocas se octl na filmu ze vzdálenosti čtyř metrů. Abych byl upřímný, nevěděl jsem, co mám dělat dál. Nechtěl jsem zabíjet to divné zvíře, které se kdovíjak dostalo do Sordongnochského jezera. Kdoví, třeba přesně taková příšera obývá skotské jezero Lochness?

Zmocnila se mě mučivá touha uříznout ještěrovi kousek z těla. Bylo to docela přirozené a nevyhnutelné. Který vědec by přešel kolem takového jevu, jakým je úplná a téměř okamžitá regenerace?

Avšak uskutečnit tento záměr nebylo tak jednoduché. Nezapomněl jsem na škrábance, které mi ještěr zanechal na ruce. Nebýt potápěčského obleku, nevyšel bych z toho tak snadno. Příšera nebude pokorně čekat, až si z ní kousek uříznu. Divím se, že jsme se s ní minule tak snadno vypořádali. Byla to všechno pouhá náhoda. Na vítězství jsem neměl moc vyhlídek.

Přesto jsem se rozhodl riskovat. Ještěrovi trčel pod okem zrůdný výrůstek. Můj plán byl jednoduchý: vrazím kopí do výrůstku, okamžitě tam s ním otočím, pak připlavu ještě blíž, rukou vyrvu kus masa a co nejrychleji vemu do zaječích. Byl to jednoduchý plán. Jednoduchý a hloupý.

Když zvíře ucítilo úder, prudce sebou škublo a vyrazilo mi z rukou kopí. Ještěr plně rozvinul své síly jako delfín a vrhl se na mne s rozevřenou ohromnou oranžovou tlamou, plnou drobných ostrých zubů. Uhnul jsem stranou – zuřivě mávající ocas mi projel těsně u tváře.

Ještěr se otočil a zaútočil podruhé. Znovu se mi podařilo uhnout. Tu jsem si všiml, že ještěr začíná konečně ochabovat. Jako kdyby ztratil o mne zájem a zapomněl na nepřátelství. Nebýt toho, těžko bych se dokázal uhnout a nedostat se do styku s jeho ostrými zuby.

Když proplouval kolem mne, stačil jsem se pevně chytit kopí a lehnout si mu na hlavu. Zvíře mne s sebou vláčelo u dna. Už jsem pomýšlel na to, že se musím nepozorovaně pustit a vyplavat na povrch.

Najednou sebou ještěr trhl, a já jsem sklouzl na bok. Bezděčně jsem se snažil znovu vylézt příšeře na hlavu a chytil jsem ji oběma rukama. Tělo zvířete bylo pokryto hnusným lepkavým slizem. Přemáhal jsem odpor a stále pevněji jsem se držel prsty, ale stále mi klouzaly. Nevím, jak k tomu došlo, ale ukazováčkem levé ruky jsem se dostal do nějakého důlku na kostěné plošce.

Ještěr okamžitě znehybněl, jako kdyby byl ochromen. Byl jsem na pokraji vysílení. Dělalo mi dokonce potíže uvolnit zuby tisknoucí náustek akvalungu. Zůstal jsem viset na kostěné ploše a odpočíval jsem. Jednou rukou jsem tiskl kopí, prsty druhé ruky byly zabořeny do prohloubeniny. Neměl jsem kdy uvažovat o nových záhadách. Rychle jsem odřízl od výrůstku kus masa veliký jako pořádný brambor a strčil jsem ho do kapsy na prsou potápěčského obleku. Už jsem se chtěl od ještěra odrazit nohama, když jsem si všiml, že přes krev valící se z rány se poranění potahuje blankou tenkou jako průklepový papír. Ale to nebylo všechno! Výrůstek začal pomalu, avšak zcela zřetelně růst. Sledoval jsem tento neobvyklý jev tak dlouho, dokud se nerozlehlo cvaknutí, upozorňující, že zásoba vzduchu v nádržích se chýlí ke konci. Za tu dobu se výrůstek zvětšil o dobrý centimetr. Jestli se růst nezpomalí, za takové tři hodiny zcela zregeneruje.

Upravil jsem si na prsou pouzdro s fotoaparátem, odrazil se a vyplul na hladinu. Ležel jsem už na vodě a plaval ke břehu, když jsem pohlédl dolů. V hloubce, v zelené tmě, bylo vidět tmavou mohutnou cisternu, jak pomalu plave na opačnou stranu, odnášejíc si neodhalené tajemství.

Roman Oržanskij,

zeměměřič, praktikant

Artur Vikenťjevič mi zavolal do práce. Žádal mě, abych dnes večer určitě přijel za ním domů. Celý den mi všechno padalo z rukou. Nemohl jsem se dočkat večera. Čas se vlekl únavně dlouho. Copak se dneska konečně dovím tajemství sordongnochské ryby? Od té doby uplynulo skoro osm měsíců. Artur Vikenťjevič pořád seděl ve své laboratoři. Nechodil k telefonu, odmítal odpovídat na otázky. Dokonce ani opovážlivý Boris z něho nemohl nic vytáhnout. Valerij sice udělal jednou záhadnou narážku, že Položencev utíká před sebou samým, avšak Valerij vždycky dělá, že ví něco, co nevědí druzí.

Nemyslím, že by tomu bylo tak. Prostě člověk s hlavou na pravém místě se dal do práce a nechce, aby ho z ní pro nějaké maličkosti někdo vytrhoval. A tak se dnes konečně všechno dovíme. Škoda jenom, že Valerij odletěl na Altaj… Určitě mu napíšu, jakmile jen budu vědět něco nového. On první přece viděl tu rybu.

Celou hodinu jsem se toulal po Sadové ulici. Drobně a protivně pršelo, dlažba byla jako černé zrcadlo… Tančili v něm ohniví hadi a topila se pronikavá červená světla. Rozhodl jsem se, že nepůjdu k Položencevovi dřív než v osm. Teď je však tři čtvrti na sedm, a já jsem už stiskl zvonek.

Myslel jsem si, že budu první, avšak v místnosti už seděl Boris.

Artur Vikenťjevič nám nabídl koňak. Já jsem ho vypil. Boris nechtěl. Říkal, že nepije. Mlčky jsme seděli, jako kdybychom se báli promluvit.

„Víte,“ spustil docela znenadání Položencev, „ten ještěr, ta záhadná bytost, kterou jsme málem zabili, je nesmrtelný.“

Dokonce jsme otevřeli ústa úžasem.

Boris okamžitě namítl:

„Nesmysl! Copak nejde v naší době jiným způsobem vysvětlit existenci předhistorického zvířete? Z toho plyne, že lalokoploutvé ryby jsou taky nesmrtelné? To jsem od vás nečekal, Arture Vikenťjeviči, takové neseriózní vtipy.“

„Já si nedělám legraci,“ měkce a smutně odpověděl Položencev. Boris však už byl vtažen do víru. Umíněně lpěl na svém:

„Soudě podle vašich fotografií je váš ještěr blízký příbuzný desetimetrových hadovitých mesosaurů, kteří obývali naše moře v době křídové. V podmínkách Sordongnochské náhorní roviny se dokázali zachovat tak, jak se zachoval červený třetihorní mech.“

„Vy mi nerozumíte. Ještěr je přesto nesmrtelný. Jak k tomu došlo? Může to mít na svědomí jak voda tohoto jezera, tak i jeho rostlinstvo. Možná nějaké zvláštní záření. Možná je nesmrtelný svou podstatou …“

„A co se vám zdá nejpravděpodobnější?“ zeptal jsem se.

„Nevím. To mne nezajímá… A neskládám rád hypotézy. Zvykl jsem si operovat pouze fakty. Nějaká fakta mám. Jestli chcete, vyložím vám je.“

Bylo takové ticho, že nám hučelo a praskalo v uších. Ospalá můra narážela na stínidlo stojací lampy. Rádio mlčelo. Za skly oken mlčel ztichlý svět. My jsme taky mlčeli.

„Zpracoval jsem ve své laboratoři preparát, který jsem tehdy odřízl ještěrovi.“ Položencev mluvil nějak příliš klidně. „Práce to bylo dost, ještě teď se z toho nemohu vzpamatovat. Všechno vám nebude jasné, povím vám jenom o výsledcích.“

Zapálil si. Odložil pak cigaretu, začal pomalu chodit po místnosti a opět promluvil:

„Těžko se mi to vypráví vám. Ty jsi, Borisi, jako paleontolog obeznámen se základy biologie a současné biochemie. Ale Roman… Zeměměřič s největší pravděpodobností nezná některé zvlášť důležité genetické a fyziologické základy. Budu proto mluvit populárně. Budeš se muset, Borisi, trochu nudit. Víte co je to DNK, RNK, ATF? Zřejmě to přibližně víte, přesto však to ještě zopakuji. Tak tedy, DNK, to je dvojitá spirála, složitá molekula kyseliny nukleinové, základní nositel dědičnosti. Zajišťuje druhovou nesmrtelnost živých organismů, předává neměnitelnou dědičnou informaci od předků k potomkům. Pro ni neexistují přestávky, které vyvolává smrt. Je schopna vytvořit sama sebe z produktů, které jsou kolem ní. Nejzajímavější je, že příroda si nás vymyslela jako nesmrtelné. V organismu je třicet trilionů buněk. Stačí však jenom čtyřicet dělení, aby všechny buňky byly vyměněny za nové. Dělením se buňka omlazuje. Mění se ve dvě nové, přesně se podobající té staré, mateřské. Přesně, ale neúplně! A vtom je podstata všeho. Ve stavbě DNK se postupně hromadí chyby. Nicotné, nerozeznatelné. Buněk je však mnoho a jako výsledek zákona velkých čísel přichází na scénu smrt. Stáří a umírání – to je to hromadění chyb ve struktuře. Je to jasné?“

Boris přikývl. Mně to moc jasné nebylo, to podstatné jsem ale podle mého názoru pochytil.

„A nejde se těm chybám nějak vyhnout, nějak s nimi bojovat?“ zeptal jsem se.

„Vy jste, Romo, u samé podstaty.“

Položencev mi položil ruku na rameno. „Právě u podstaty! Jak se ukazuje, je možno se vyhýbat chybám, které se hromadí při mitóze. Na elektronkovém zařízení pro paramagnetickou rezonanci jsem dostal spektrum ještěrových nukleoproteidů. Je to taky dvojitá spirála, něco na způsob točitých schodů, kde místo schodů jsou dusíkové můstky. V těch můstcích je však jedno tajemství. Nejsou od sebe odděleny, jak tomu je u všech zvířat a rostlin na zemi, ale naopak, jsou spojeny ve zvláštní třetí spirálu nasycenou volnými atomovými skupinami – radikály. Jakmile při dělení buněk ve stavbě některé DNK dojde k nějaké chybě, okamžitě se odstraňuje těmito radikály. Pracují asi jako první pomoc. Věčná první pomoc. Získal jsem z preparátu hmotu, která se při zavedení do organismu okamžitě rozmnoží, pronikne do všech buněk a učiní je nesmrtelnými. Kdysi někdo tu hmotu zavedl do krve toho prehistorického ještěra. A ještěr si ji uchoval až do naší doby. A tak tedy…“

Zazvonil telefon. Položencev zvedl sluchátko. Tvář se mu změnila, jako kdyby mu někdo způsobil nějakou velikou bolest. Mluvil zdrženlivě a kuse. Nebylo možno pochopit s kým. Potichu řekl do sluchátka:

„Ano, dobrá, samozřejmě…“ a opatrně zavěsil.

Potom se obrátil k nám:

„Promiňte mi to, přátelé, ale musím se vám omluvit. Musím rychle někam odjet. Je to velice důležité. Nezlobte se. Zavolám vám a opět se sejdeme, abychom si o všem popovídali.“

Ven jsem vyšel ve vysoké horečce. Hlava mi hořela a bylo dokonce příjemné, že prudce prší. Nikdy jsem nemyslel na nesmrtelnost, a najednou je tu tak neočekávaně blízko. Stala se skutečností. Nevím, jestli je to dobře nebo špatně, ale dokonce jsem nevěděl, chci-li být nesmrtelný nebo ne. Točila se mi z toho hlava. Pak jsem začal přemýšlet o Položencevovi. Je to génius, to je bezesporu… Zřejmě však není příliš šťastný. Vzpomněl jsem si na záhadné Valerijovy narážky o nešťastné lásce ke krásné a zlé ženě. Podle všeho to volala dnes ona. Proč mu nedá pokoj? Proč ho trápí, proč se mu připomíná, proč ho nenechá zapomenout? Kdybych byl na Položencevově místě já, dávno bych se na ni vykašlal. Takový člověk! A on to nedokáže ani se svou silou a rozhodností, se svou genialitou. Je to zvláštní člověk. Nebo ani tak zvláštní není. Třeba ji má tak rád…

Ale přece jenom, kdo udělal z obyčejné ryby rybu nesmrtelnou? Profesor Položencev si fantazii nemůže dovolit, ale já ano, protože nejsem profesor. A napsal jsem povídku:

Teplá, mastná voda oceánu vypadala nehybně. Prvně po mnoha miliónech let se v ní odrážely bohaté květy stromů. Obrovské duby a buky šuměly, rozložité platany shazovaly chvějící se listí. Jako dary lásky vrhaly magnólie do vody své bílé květy nasycené sladkou a jedovatou vůní.

Vysoko na jižním nebi letěli podivní ptáci s dlouhými zubatými zobáky. V lůně lesů žhavě dýchaly bažiny. Tlely v nich obrovité kmeny, zmírala zvláštní zvířata s krky dlouhými, jako mají anakondy. Někdo tam někoho neustále požíral. Olejovitá, jako yperit zlatohnědá, kašovitá hmota občas pukala a na malém kousku vody tmavé jako káva se rozpoutal krutý souboj patnáctimetrových mesosaurů. Ve skrytých norách, v úzkých tmavých štěrbinách se ukrývaly drobné, malé krysy. Tato zvířátka byli savci, budoucí vládcové země.

Zahalen do dýmu a ohně brzdících motorů klesl na úzkou písečnou výspu hvězdolet; uvítal ho pouze ještěr, který se vynořil z vody. Jeho maličké oči nevyjadřovaly ani údiv, ani radost, ani zlobu. A jestli mu aspoň nějaká jiskřička proběhla titěrným mozkem, bylo to nejasné vědomí toho, že z nebe přiletěl někdo ještě větší, než je on sám. Žádné asociace, absolutní nepřítomnost jakýchkoli příčinných nebo smyslových souvislostí. Až na jedinou: je-li to větší, určitě mě to sežere. A ještěr se ponořil zpátky do vody.

Když cizí bytosti vystoupily ze svého korábu, na olejovitém povrchu vody nebyla už ani rozbíhající se kola. Jenom strašně vysoko se vzájemně napadali okřídlení ještěři, z lesa sem doléhal hluk miliónů žvýkajících čelistí. Jak vlastně vypadaly ty hvězdné bytosti? Nepodobaly se samozřejmě lidem. Příroda je mnohem bohatší, mnohotvárnější a moudřejší, než se ji člověk pokouší zobrazit. Vytváří mohutný živý intelekt a poznává tím sama sebe. A cesta, kterou šel pozemský život, není přirozeně jediná a je možné, že ani ne nejlepší. Život, to je boj s entropií a bílkovinné tělo není zdaleka jediný druh bojovníků.

Cizí bytosti obletěly celou Zemi. Spouštěly se do mořských hlubin, vystupovaly na vysoké hory, prodíraly se houštinami lesů. Nikde však neobjevily ani stopu po rozumných bytostech. Věděly, že potomci podobající se vodním obojživelným krysám vystoupí po miliónech let na stromy, že se promění v lemury a opice a znovu slezou na zem jako lidé? Možná věděly, možná nevěděly. Na Zemi však kypěl život, každou vteřinu se odehrávalo drama v boji za existenci.

Evoluce je neoddělitelná od smrti. Každá živá bytost je její potravou. Dokonce i gigantičtí ještěři padají pod ranami neviditelných bakterií, aby zpestřili oběd pozemských červů. Ekologicky uzavřený cyklus. Dlouhá, mučivá cesta! A najednou probleskne vědomí a člověk pochopí, že už je člověkem, a příroda mu řekne: „Homo sapiens, jsi smrtelný.“ Jaká nespravedlivost! Vědomí a smrt jsou spolu nesmiřitelné.

Cizí bytosti to věděly. Jejich předkové kdysi povstali proti strašné chybě. Ten, kdo poznává přírodu, musí být nesmrtelný. A ony se staly nesmrtelnými. Zaplatily za nesmrtelnost miliardami životů, miliardami maličkých vesmírů, z nichž každý je neopakovatelný.

A v křídové době na Zemi se rozhodly zbavit ty, kteří se tu za milióny let objeví, tragických obětí poznání. Jak to ale udělat? Komu předat posvátný a věčný oheň, kolující v jejich žilách?

Bytosti především prostudovaly mechanismus dědičnosti u tvorů obývajících Zemi. Ukázalo se, že je totožný u ještěrů, u hmyzu i u květů. Potom provedly syntézu hmoty, která napravovala chyby hromadící se v procesu dělení miliard buněk. Pro ně, které už jednou zvítězily nad smrtí, to nebylo nic těžkého. Jak však předat drahocenný dar těm, kdo ještě neexistuje, jak překročit propast času?

Volba bytostí padla na nestvůrné ještěry. Těmto nevzhledným náhodným výtvorům přírody není souzeno přeměnit se v myslící bytosti. Je to vedlejší větev vývoje. Je-li tomu tak, uvažovaly cizí bytosti, dokáží pak někdy podle kostí obrů budoucí bytosti přečíst minulost své planety.

A co potom, když se místo s kostmi setkají s živou vykopávkou? Pak ji chytí a dozvědí se, proč zůstala naživu. Zůstane tak na jejich vůli, jestli mají přijmout nebo zavrhnout pozůstavený dar.

Bytosti se zmocnily mohutných, silných ještěrů, vstříkly jim do krve věčný oheň a vrhly je znovu do tmavých a hluchých vod těch nejdivočejších osamělých jezer.

Jestliže příští myslící tvorové najdou naše vyslance a zvítězí nad nimi, myslely si cizí bytosti, budou pravděpodobně stát na takovém stupni vývoje, kdy mohou pochopit a ocenit náš dar. Kolik pokolení bude zachráněno před nesmyslným ničením! Kolik dětí se postaví na neposlušné nohy, aby udělalo první krok, ne však na cestě ke smrti, ale na cestě k Věčnosti.

Děkujeme vám za tento kouzelný a nedocenitelný dar, hvězdní bratři!

Dopis Artura Položenceva

Drahá! Právě jsem přečetl vzrušený hymnus, který napsal kouzelný a čistý chlapec. Kdybys jenom věděla, jak je mi těžko. Teď jako ještě nikdy se cítím odpovědný za každý život na zemi. Mluvím stále o témž. Když se dozvím, že někdo zemřel, když myslím na tisíce lidí, které neznám a kteří dnes zemřeli, chce se mi křičet a někam utíkat, protože jsem ztratil rozum.

Nevěděl jsem, že Romka je básník. Básník může snadno přijmout nebo zavrhnout nesmrtelnost. Já jsem vědec. A dřív než něco řeknu, pustím se do pokusu.

Vstříkl jsem elixír nesmrtelnosti dvaceti králíkům a deseti morčatům. Po osmi dnech dosáhla regenerační schopnost u zvířat maxima. Všechna kontrolní zvířata podlehla ranám, ta, která dostala injekci, upadla do anabiózy a po několika hodinách (králíci za sedm osm hodin, morčata za pět šest hodin) měla rány zahojeny. Orgány, o které přišla – oči, tlapky, mléčné žlázy jim dorůstaly během tří dnů.

Pak začala nová série experimentů. Zvířata, která dostala injekci, byla přestěhována do místnosti, kde bylo možno sledovat všechny změny v jejich životě.

Čekal jsem. Nic se však nedělo. Teprve po osmadvaceti dnech jsem si všiml, že začal mizet rozdíl mezi samicemi a samci. Tento proces se každým dnem zintenzivňoval. Brzy už samce od samice nebylo možno rozeznat. Zvířata ztratila pohlaví. To se dalo čekat. Nesmrtelná bytost se nepotřebuje rozmnožovat. Ztrácí to svůj smysl. Druh může být zachován už sám sebou, bez štafety pokolení.

Pokračoval jsem v pozorování. Zvířata stále častěji upadala do spánku, začala být malátná, přestala si hrát, pohybovat se. Sedmačtyřicátý den se stalo to nejstrašnější. Zcela ztratila aktivní způsob života. Přestalo je zajímat všechno kolem kromě potravy. Postupně se jim začaly otupovat smyslové orgány. Příliv informací o vnějším světě se silně zúžil. Informace toho druhu přestaly být potřebné. Zvířata je čerpala, jestli je to opravdu možné, z nějakých mně neznámých vnitřních zásob. Staly se z nich věci. Přestala být zvířaty, jako my přestaneme být lidmi, jestliže si vlijeme do žil tento pekelný oheň.

Je to strašné! Já vím, co je to láska. I taková jednostranná a beznadějná, jako je ta moje. Nesmrtelné bytosti bez pohlaví je láska cizí, nepotřebuje ji. Přestane být člověkem. Přestane poznávat v jevech podstatu věcí. Proto ztratí rozum a stane se nepotřebným a krutým požíračem potravy.

Nevěřím, že nesmrtelné cizí bytosti, pokud opravdu existovaly, byly bytostmi rozumnými. Nevěřím, že byly schopny velkodušného vzplanutí k někomu, kdo ještě v čase neexistuje. Najednou jsem si vzpomněl na kývající se řetízky a spirály rdestu. To bylo v hloubce toho jezera. Tehdy jsem se bezmála utopil. Na okamžik se mi zdálo, že se podobají řetězcům a spirálám molekul DNK. Teď, když jsem si na to vzpomněl, zdá se mi, že bych už tehdy mohl odhalit genetický kód, do něhož je zašifrován mechanismus dědičnosti nesmrtelné bytosti. Ostatně, jakápak dědičnost v tomto případě? To není dědičnost. To je nepřetržité obnovování a tvoření organismu, který nepotřebuje nic jiného kromě potravy. To je ďábelský dar. Ne nadarmo lovci říkají tomu plazovi ďábel. Nevěřím, že myšlenka, která překonala mezihvězdné prostory, se mohla zrodit v mozku takového ďábla. K nekonečné existenci není třeba přemýšlení.

Ve jménu lásky, ve jménu slz radosti a trápení, ve jménu tebe a ve jménu rozumu odmítám ten ďábelský elixír. Pochop mě však správně, mohu si dovolit rozhodovat o tom sám, za všechny lidi najednou? Za všechny: za odvážné i zbabělce, za beznadějně nemocné, za bezruké invalidy z válek, za ty, jimž napalm vypálil oči?!

Samozřejmě, mám východisko. Mohu už teď předat všechny nashromážděné materiály do presidia Akademie věd, která najde správné řešení. A já se vyhnu odpovědnosti z volby. Je to ale čestné? Možná, že musím tu otázku vyřešit nejdřív sám. A své rozhodnutí dát k posouzení lidem. Vždyť jsem se svými přáteli vyrval přírodě strašné tajemství…

Musím přemýšlet, velice musím přemýšlet. A nechci, aby něco mělo vliv na mé rozhodnutí, ani láska. Nemám k tomu právo.

Je to pro mne zvlášť obtížné teď, kdy se znovu obnovila naše vzácná setkání. Nemohu Tě teď vidět. Promiň mi to a pochop.

Artur

Valerij Kurilin,

geolog

Nikdy bych si nepomyslel, že chytří a vzdělaní lidé mohou nablábolit takových nesmyslu. Nepřekvapil mě ani tak Romka jako Položencev. Copak by na něj mohla mít takový vliv nějaká milostná historie? Všechny ty řeči o osudu lidstva, který zdánlivě záleží na něm, mne rozčilují. Nikoliv, na Položencevovi neleží lidské osudy, stejně tak jako v Einsteinově moci nebylo odhalit nebo neodhalit atomovou dobu.

Mám-li být upřímný, je mi líto chlapců. Strašně se trápí, lépe řečeno, nemilosrdně se rvou na kousky. Romkovo nadšení, jakmile se dozvěděl o Položencevových pokusech, bylo vystřídáno prudkou touhou a dětskou křivdou. Je to zřejmě to největší rozčarování v jeho životě. Kdo by se však nedal nalákat na takové vnadidlo, jako je nesmrtelnost? Mám-li se přiznat, mně se taky zachvělo srdce, když jsem dostal Romkův poblázněný dopis. Můj rozum byl samozřejmě nepoddajný: nevěřil jsem v nesmrtelnost. Přesto však se mi v koutku duše chvěla skrytá struna a přímo podle jejího tónu jsem si pomyslel: „A co když…“ Bohužel, ale třeba také naštěstí, to není možné. Ať se s tím Položencev piplá jak chce, ať si maluje schémata chromozómového mechanismu, termodynamika je termodynamika. A přírodní zákony anulovat nejde.

Připouštím možnost regenerace jakékoli tkáně a orgánů, dokonce i život dlouhý podle libosti. Ne však věčný. A to, že nejsem odborník a Položencev že je velký biochemik, to nic neříká. Dokonce i géniové přírodních věd zbloudili, když pod sebou ztratili filosofickou základnu.

Bloudí i Romka, který složil zajímavou pohádku o dávných kosmonautech. Ta pohádka vypadá jako pravděpodobná jenom proto, že není po ruce žádné jiné vysvětlení pro tajemství Sordongnochského jezera. Nemohu zavrhnout poměrně logické Romkovy úvahy, ale to neznamená, že jim musím věřit. Nevěřím ani v tu pohádku, ani ve velikého marťanského boha nalezeného v létě na Sahaře, ani ve start kosmoletu, který zničil Sodomu a Gomoru. Jednou to všechno dostane jiné vysvětlení.

Co je pro mne však zajímavé odhalit, to jsou Borisovy myšlenky. Cítím, že se Buldok zase do něčeho zakousl. Do čeho ale? Mlčí a jako kdyby ho naše pochyby příliš nezajímaly. Připadá mi, že v jeho kulaté palici probíhá neúnavná práce. Zajímalo by mě, co si usmyslel…

Včera jsme se po práci my čtyři sešli v Položencevově laboratoři. Žádal nás, abychom zatím počkali a drželi všechno v tajnosti. Podle mého názoru má pravdu. Musí se toho ještě strašně moc prověřit.

Jenom místo neplodného fantazírování je třeba poctivé práce. Kdoví, třeba máme v rukou opravdu veliké tajemství přírody. Jenomže ne nesmrtelnost, ale něco mnohem podstatnějšího a důležitějšího. Neplýtvám tu slovy a neholedbám se. Mám život rád a chci žít dlouho. Ale v nesmrtelnost nevěřím, neexistuje, a proto mě opravdu nezajímá. Romka to nemůže pochopit, Položencev mě zřejmě považuje za tvrdého a omezeného… Ale co, každý má svůj názor na svět.

Mimoděk jsem Položencevovi trochu záviděl. Ten má ale kouzelnou moderní laboratoř! Ultracentrifúgy, elektronkový mikroskop, infračervené a ultrafialové spektrografy, paramagnetický rezonanční přístroj, počítací stroje a počítače nabitých částic. O takových přístrojích jsem jenom četl, takovou laboratoř jsem viděl jenom v biografu. Má laboratoř nemá ani zdi a střechu. Mou laboratoří je celý svět. Ne že bych si to chtěl s Položencevem vyměnit, to ne. Prostě jsem mu trochu záviděl. V knihách se tomu říká zdravá závist.

Sešli jsme se, abychom si popovídali, zpočátku jsme však dlouho mlčky seděli. Cítili jsme se vzájemně spojeni jednou velkou myšlenkou. Byl to radostný a vzrušivý pocit.

Boris přistoupil ke skleněné skřínce, v níž spala naježená morčata.

„Ještě budou spát dlouho?“ zeptal se, bubnuje prsty na sklo.

„Věčně,“ vážně odpověděl Položencev. „S krátkými přestávkami na jídlo.“

„Zdá se jim něco?“

„Nevím.“

„Říkal jste, že čerpají informace na úkor nějakých vnitřních zásob. Nechápu to.“

„To tedy znamená, že se jim přece jenom něco zdá,“ řekl Roman.

„Možná,, že to tak je,“ usmál se tiše Položencev, „jenomže sny se nerodí v mozku, ale ve všech buňkách těla.“

„To je paradox,“ usoudil jsem.

„Paradox, paradox, co má být, že je to paradox?“ Položencev vstal z židle. Zřejmě ho napadla nějaká zajímavá myšlenka a spěchal ji vyslovit, aby mu neunikla. Molekula DNK má podobu podélného stočeného vlákna. To je v podstatě totéž jako magnetická

páska. Jestli dítě bude modrooké nebo černooké, bude-li

mít sklon k tloustnutí nebo k hubenosti, jestli začne

brzy plešatět nebo jestli bude mít čupřiny až do stáří,

to všechno je zaznamenáno na vlákně DNK v podobě

elektromagnetických variací.

Spousta věcí napovídá, že nějaké okamžiky nebo možná v celém průběhu evoluční periody dochází v DNK k nahromadění nepodmíněných reflexů a anatomicko-fyziologických stop zachovaných přirozenou volbou změn. V DNK se nastálo ukládají nejrůznější informace, které naše citové orgány vnímají a ukládají v našich buňkách až do doby, kdy jich je zapotřebí.

Všechno, co jsme v životě viděli, všechno, co viděli naši dávní předkové, bohatství zvuků a vůní, různorodé psychické reakce, to všechno se zachycuje v našich buňkách v podobě elektromagnetických impulsů. Informace, uchovávaná v našich živých kybernetických informačních zařízeních, vystupuje na scénu v okamžiku, kdy náš mozek dává čtoucímu zařízení povel k využití.“

Náhodou jsem pohlédl na Borise. Buldok se postavil, jako když se vystavuje zvěř. Teď, teď musí vyskočit!

„Počkejte, počkejte,“ přerušil Položenceva. „Jestli jsem vám správně rozuměl, pak…, počkejte, nechte mě to uvážit. Ano, tak tedy jestliže dědíme DNK od našich předků, ať už je to opice nebo nějaká praryba, která opustila oceán, pak v našich buňkách musí spát informace, nahromaděné očima těchto předků. Je to tak?“

„Ano, je to tak. Paměť zvířete se nemůže rozmisťovat jenom v jeho mozku a v ústřední nervové soustavě, musí mít odraz také v chemických procesech, ke kterým dochází v buňkách celého těla.“

„Pak tedy já, člověk, sloužím taky jako skladovací prostor pro starou paměť?“

„Ano.“

„Ale k tomu, abych té paměti mohl použít, se musím odpoutat od vnějšího prostředí a začít žít, jak vy tomu říkáte, z vnitřních zdrojů?“

„Ano.“

„Ale k tomu je zase třeba spolknout tuhletu kalnou tekutinu v té zatavené ampulce?“

„Ano, k tomu je třeba si vstříknout do krve výtažek ze sordongnochského preparátu.“

S obavami jsem sledoval tento dialog.

Už tehdy jsem začal něčemu rozumět a něco předvídat. Znal jsem přece Buldoka, Položencev ho neznal.

Ještě dlouho jsme mluvili o všem možném. Od vědy jsme postupně přešli k literatuře a k filmům. I o ženách jsme mluvili. Muži mezi sebou často mluví o ženách. Především o nich mluvil Romka a já. Položencev s Borisem mlčeli. Měl jsem takový dojem, že Položencevova láska dohořívá. Jednou jsem vyslechl jeho telefonní rozmluvu. Myslím, že to volala ona. Položencev s ní mluvil klidně a velitelsky. Jestli se bude takhle chovat i nadále, jeho vyhlídky jaksepatří stoupnou, to já znám. A je to správné, není to už žádný kluk. Táhne mu čtvrtý křížek.

Domů jsme se rozešli až večer. O spoustě věcí jsme tehdy mluvili. Zapamatoval jsem si však jenom Borisovu slovní potyčku s Položencevem. Snad jsem si zapamatoval celou tu rozmluvu. Avšak ukázalo se, že zapotřebí bylo jenom toho dialogu. Nebo jak říká Položencev, paměť si vyžádala právě ten dialog ze svých tajných studnic. Nic z toho ostatního zatím nepotřebovala.

A ráno mi volal Položencev. Ptal se mě, jestli jsem si náhodou nevšiml, kam dal ampulku s preparátem, když odcházel z laboratoře. Nemůže ji nikde najít.

Ampulka ležela v křišťálové vázičce a já jsem neviděl, že by ji někdo bral. Odpověděl jsem mu velmi klidně. Ale srdce se mi sevřelo a prudce rozbušilo…

Za několik dní mi Položencev zavolal znovu. Řekl, že Akademie věd organizuje komplexní expedici biologů a geologů na Sordongnoch, a nabídl mi, abych se jí zúčastnil. Romka prý taky přijede. „A Boris?“ zeptal jsem se. Ne, Borise neviděl, prostě se neukázal. Jde však o to, řekl Položencev, že víc než dva lidi vzít nemůže. Jestli se Boris ještě zajímá o sordongnochského ďábla, může přiletět tak za tři týdny.

U toho zůstalo. Letět se muselo bezmála druhý den. Moc takovému spěchu tedy nerozumím. Ostatně kdoví, třeba ten plaz má příliš velkou vědeckou hodnotu, než aby se mohlo čekat. Nevím… Rozhodl jsem se však, že pojedu.

MEZIHVĚZDNÝ TULÁK

Vladimír Nikolajevič Florovskij,

universitní asistent

Když jsem vstoupil do laboratoře, čekala na mne návštěva. Byl to maličký černý snědý muž, seděl na otáčivé židličce a znuděně se rozhlížel kolem sebe. Když mě spatřil, představil se:

„Mirojan, aspirant Ústavu pro vyšší nervovou činnost.“

„Těší mě,“ odpověděl jsem a stiskl mu ruku. „Čekáte na mne?“

„Vy jste soudruh Florovskij?“

„Ano, co pro vás mohu udělat?“

Mirojan se najednou zasmušil a se stísněným úsměvem řekl:

„Jdu za vámi s velice důležitou záležitostí. Poslala mne za vámi Marja Ivanovna Kurilinová. Řekla mi, že víc než před měsícem jste pomohl dopravit jednoho člověka … Vzpomínáte si? Bylo mi řečeno, že jste tehdy projevil velkou účast. Ten člověk byl v bezvědomí. Musíte se na to pamatovat.“

Hned jsem si samozřejmě vzpomněl na příběh s Ušatcem.

„Samozřejmě, dobře se na to pamatuji. Myslím, že se jmenoval Revin. Vy o tom člověku něco víte?“

„Leží v našem ústavu. Lékaři nad ním zlomili hůl. Považují ho za nevyléčitelného. A já… Rozhodli jsme se zkusit to. A vy nám můžete pomoci.“

„Velmi rád. Jenom si nejsem jist, že vám k něčemu budu.“

„Pro nás jsou nesmírně důležité, důležité,“ Mirojan se snažil zdůraznit svou řeč gestikulací, „zprávy o nemocném, jakékoli, dokonce i ty nejpodrobnější maličkosti. Jestli vám to nebude zatěžko, vyprávějte mi všechno, co víte.“

Jako kdyby to bylo včera, vyvstala přede mnou fronta v jídelně, Ušatec, jeho zvláštní chování a náhlé bezvědomí.

Mirojan mě poslouchal se soustředěnou pozorností. Často přikyvoval, jako kdyby chtěl říci: „Ano, ano, to všechno už vím, pojďme dál.“ Ani jednou mě nepřerušil, zato si rychle něco poznamenal v malém zápisníku.

Když jsem dovyprávěl, zeptal se mne:

„Poslyšte, a s profesorem Položencevem jste se nepokoušel spojit?“

„Abych se vám přiznal, nepokoušel. Uša… Váš pacient tehdy řekl, že Položencev někam odjel, a já jsem se rozhodl…“

„Ano, rozumím,“ zachmuřeně mě přerušil Mirojan. „Rozhodl jste se mu zavolat někdy potom, ale zapomněl jste. Neměl jste čas…“

Nelíbil se mi jeho ironický tón. Ostatně jakým právem přichází sem ke mně v pracovní době vyptávat se mě na všechno? A ještě mi tu bude číst levity! Přímo jako kdyby zachytil mou myšlenku, tiše řekl:

„Dokonce i když nechám stranou zcela pochopitelný zájem výzkumníka při setkání s něčím nezvyklým, obyčejnou a přirozenou zvědavost, nemůžeme se vyhnout nepsaným zákonům lidskosti. Má povinnost, mé srdce mě volá na pomoc tomu ubožákovi. A vy mi musíte pomoci.“

„Ale co můžu dělat?“ vyjel jsem.

„Přijďte zítra k nám do ústavu.“ Mirojan mě opatrně uchopil za rukáv. „Něco jsem udělal a chci, abyste se na to podíval. Třeba vás něco napadne. Jde totiž o to, že jsme našli už všechny, kdo znali Borise Revina. Chyběl nám poslední článek. Právě vy jste ho viděl těsně před bezvědomím. Tady je důležitá každá podrobnost. Pokoušel jsem se s vámi několikrát spojit, zatímco jste byl na dovolené. Moc vás prosím, přijeďte k nám do ústavu. Aspoň zítra, určitě přijeďte. Hned vám napíšu adresu. Je to za městem. Musíte jet motoráčkem od Jaroslavského nádraží.“

Slíbil jsem, že přijedu.

Seděli jsme v obrovském kruhovém sále. Mirojan mi vysvětloval, že sem nepronikne světlo, zvuk ani otřesy. Sál volně plave uvnitř veliké nádrže naplněné tekutinou. Půl metru silné stěny jsou chráněny olověným stíněním a korkovými deskami, které jsou ukryty za černými matovými sametovými tapetami.

Na malém stolku s novinami stála silná lampa. Vytrhovala z nebytí křeslo, v němž seděl můj spolubesedník, a bezohledně se odrážela na chromovaných částech velkého elektronkového zařízení. Vypadalo to, jako kdybychom seděli ve tmě světového prostoru uvrženi do zapomenutí. Avšak to hlavní, to bylo ticho. Prvně jsem naslouchal absolutnímu, hluchému tichu. Musí to být příšerné, když člověk zůstane sám s tichem. Bezděčně jsem propadal nepochopitelnému strachu a okamžitě jsem vyplňoval jakoukoli přestávku, která vznikla v naší rozmluvě. Představoval jsem si, že sedím nad černou propastí mrtvé vody a házím do ní jasně bílé kameny.

„Doslova hlavou jsem se pokoušel rozbít tu proklatou skořápku,“ vyprávěl Mirojan, „všechno marné. Co se mu děje v hlavě, na co myslí nebo jestli nemyslí vůbec na nic, jestli ví, co se s ním děje? Ze zoufalství jsem šel za šéfem. Chladně mě vyslechl, mlčky a lhostejně jako velekněz. Cítil jsem, že ve mně bouří oceán, že se však jeho vlny bezmocně rozbíjejí o podrážky člověka sedícího přede mnou. A když už jsem dospěl až na konec a zmlkl jsem, když už jsem byl s to někoho praštit nebo zařvat, šéf mi mlčky vyplnil povolení na cerebrotron. Dvanáct pracovních hodin za týden! Velekněz mi otevřel cestu k zářivému vítězství… Vy ovšem nevíte, co je to cerebrotron? O tom samozřejmě nepochybuji. Nerad vysvětluji, neumím to. Je to směs kybernetiky a fyziologie. To zařízení stojí asi tolik, jako dva atomové ledoborce. Obsluhuje se ze speciální stanice. Tady v sále je pouze blok vysílačů. Samotné zařízení je hluboko pod zemí, v obrovské betonové studni. Viděl jste někdy synchrofázotron v Dubně?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak cerebrotron je o polovinu větší. Cerebrotron může zaznamenat a na věky uchovat sen, který se vám zdál, vaši myšlenku, pokud není abstraktní. Tak teď jste třeba zavřel oči a vybavila se vám tvář milého člověka. Jasně tu tvář vidíte, je skutečná a hmatatelná. Zkuste to však vyjádřit slovy, aby ten, s nímž mluvíte, viděl tutéž tvář… To je vyloučeno. Zato když vám obklopíme hlavu elektrovysílači a zapojíme vás na cerebrotron, feritové bloky jeho paměti uchovají obraz, stojící před vašima očima neurčitě a neskutečně jako sen. Když teď připojíme na cerebrotron vašeho spolubesedníka nebo tisíc vašich spolubesedníků, mohou vidět všechno, co vytvořila vaše představivost. Každý bude mít dojem, že to on vyvolal z hloubi své paměti spatřený obraz. Cerebrotron není samozřejmě určen k tomu, lépe řečeno ne jenom k tomu. To ostatní se nás však netýká… Jde totiž o to, že mám sto čtyřicet hodin cerebrotronového záznamu… Mám zapsáno to, co se děje v mozku našeho pacienta. Spousta signálů je nesrozumitelná a zamotaná. Před mýma očima vyvstal podivný svět. Velice podivný. Nechci vás unavovat dlouho cerebrotronovou seancí. Bez cviku je to škodlivé. Proto vás zapojím na cerebrotron jenom na pět minut. Na pět minut získáte paměť toho záhadného člověka. Ostatní si přečtete v mém deníku, všechno jsem tam zaznamenal.“

Mirojan vstal a ukázal někam do tmy:

„Lehněte si a snažte se zeslabit napětí v mozku. Dělejte, jako když chcete spát.“

Prošel jsem do středu sálu a ulehl na lehátko. Mirojan mi nasadil na čelo studenou kovovou obruč. K zátylku a na spánky se mi přitiskly elektrodové vysílače. Mirojan je přelepil náplastí. Hrál si se mnou asi deset minut a pak odešel. Odněkud z dálky jsem zaslechl jeho tlumený hlas:

„Bude-li vám špatně, hned stiskněte knoflík pod pravou rukou.“

Lampa na stolku zhasla.

Tak mi připadá, že jsem lhostejný sobec. Když Ušatce vzali do nemocnice, zapomněl jsem na něj.

Tak se tedy znovu setkáme. A jak se setkáme… Ušatec, Boris Revin… Myslím, že měl ještě nějaké další jméno. Ta stará paní, matka jeho přítele, mi tehdy o něm vyprávěla, už jsem toho spoustu zapomněl. Zůstal mi jenom pocit, jako by se mluvilo o někom jiném, kdo se vůbec nepodobal podivnému neznámému z bufetu.

Všechno záleží na hledisku. Já jsem se na Borise díval očima chladného, lhostejného pozorovatele a připadal mi nepříjemný. Ona se na něj dívala soucitným pohledem přítele a jak sama říkala, byl to pro ni milý, podivínský chlapec. Ačkoli…, viděl jsem ho i před šokem, byl tehdy záhadný, hrozný… A teď ho uvidím, vlastně dovím se o něm to, co o sobě sám třeba neví.

Je to zvláštní, ale má každodenní vyrovnaná, klidná nálada byla silně otřesena. Zřejmě to tak má vypadat, když člověk leží v tmavé místnosti, na čelo mu tlačí tvrdá obruč a k spánkům se mu přisály jako pijavice elektrovysílače. Seance se nepodobala hypnóze, nebyl to viditelný sen… Nešlo však jenom o to. Cítil jsem se jako školák, kterého přistihli na místě činu, když psal na čerstvě nabílenou zeď svůj lakonický názor o sousedovic Vovkovi. Styděl jsem se.

Můj vztah k Ušatci mi původně připadal přirozený. Copak je ale možné považovat lhostejnost za něco přirozeného?

Lidé se obvykle stydí, když se nechovají lépe a když nejsou hezcí. Člověk chce být hezký. Jak vidět, já to chci taky, třebaže jsem něco takového dřív nepozoroval …

Co se to však děje? V očích se mi zajiskřilo od pronikavých světelných záblesků. Zřejmě to začíná… Světlo zesláblo a rozptýlilo se. Teď se mi zdá, že sedím sám někde na dně jezera. Tráva podobná dlouhým vlasům se kývá. Chvějí se poloprůhledné chomáčky slizu, míhají se namodralé kuličky, podlouhlí nálevníci cukají řasami. Připadají mi strašně velicí, jako kdyby mé oči získaly něco z vlastností mikroskopu.

Odněkud z lahvově zeleného šera ke mně připlul ohromný tmavý stín. Nestačil jsem si ho prohlédnout, srdce se mi však sevřelo strachy. Jako kdybych byl rozpolcen. Jednak jsem dobře věděl, že ležím na lehátku v naprostém bezpečí, avšak druhá část mého já byla tam, hluboko pod vodou, a chvěla se strachem. Chtěla sebou trhnout, utéci před neznámým nebezpečím.

A já jsem cítil, že běžím. Neviděl jsem se. Věděl jsem však, že běžím.

Kolem se míhaly sloupy, kouřící pochodně, zmítaly se lidské postavy. Před očima mi skákaly mramorové schody. Připadalo mi, že schodiště nemá konce. Najednou přede mnou vyvstala brána porostlá břečťanem a výhonky divokého vína. Rozhrnul jsem listí. Stál jsem na vysokém pahorku. Dole řádil oheň. Hořelo město, bylo zapáleno ze tří stran. Každou chvíli, vždycky když se zhroutila další střecha, vylétaly k obloze zlaté pršky, padaly a uhasínaly za letu v načervenalém kouři. Ve světle požáru jsem mohl rozeznat některé budovy. Znal jsem je. Já, který jsem ležel na lehátku.

Velkolepý panteon, koloseum s hrozivě nasupenými očními důlky oken, Antoniův vítězný oblouk, stupně Karakalských lázní, mizící v soumraku. To hořel Řím. Celá má bytost byla unesena křivdou a hněvem.

A znovu se přede mnou míhaly schody. Ve městě se dělo něco strašného. Krvavý odraz se zmítal na měděných přílbách s křídlatými orly. Z hořících domů vyskakovaly polonahé ženy. Rvaly ze sebe tuniky a balily do nich křičící děti. Zvonily meče. V úzké páchnoucí uličce někdo někoho volal a zalykal se pláčem.

Na náměstí se před chrámem shromáždil dav. V rudé záři požáru vypadaly lidské tváře černé a lesklé. Lidé na někoho čekali. Domy se hroutily, na ulicích řádili násilníci. Těla ležela v tratolištích, kde nebylo možno rozeznat krev od vína. V záři ohně bylo všechno rudé, všechno bylo v dýmu. Rozčilení dospělo k srdci a srazilo se v mohutnou nenávist.

A lidé na náměstí se zavlnili a začali se hýbat. Někdo vykřikoval hrozby a prokletí. Starci zvedali nahoru vyschlé paže. Ženy si tiskly na prsa uplakané děti. V tom okamžiku jsem si uvědomil, že se všichni dívají na mne. Četl jsem v jejich očích odhodlání a víru. Pochopil jsem, že ti lidé naslouchali mně, že já jsem v ně vlil city, které vřely ve mně. Davem však proběhla panika, náměstí zakolísalo, nad hlavami lidí se zaleskli bronzoví orli, zahoupaly se liktorské sekyrky a střapce, rozhoupaly se píky a zvednuté meče.

Poznal jsem vlajky vysoké moci a vrhl jsem se proti nenáviděnému jménu. Avšak prostor přede mnou se uzavřel dvěma zkříženými kopími…

Rozsvítila se stolní lampa. Transformátor tiše hučel. Přistoupil ke mně Mirojan.

„Tak co?“ zeptal se.

Nebyl jsem schopen odpovědi. Mirojan se ke mně sklonil a pohlédl mi do očí. Potom mávl rukou a odešel. Lampa znovu zhasla.

Přede mnou leží ohromná zelená savana. Jemná šťavnatá tráva mi chvílemi zakrývá obzor, tak je vysoká. Z nebe se line vedro a vůně. Ležel jsem na lehátku a nic necítil. Jako kdybych si na tu vůni vzpomněl. Byla někde uvnitř mne. Vůně si člověk může pamatovat dlouho. Je to reflexní paměť. Stačí si představit citrón, jeho lesklou žlutou kůru se spoustou pórů, kalnou citrónovou šťávu stékající po kuchyňském noži a ostrou pronikavou vůni, aby se člověku v ústech sbíhaly sliny.

Já, který jsem ležel na lehátku, jsem paleoklimatolog. Přečetl jsem spoustu odborných knih o zkamenělé fauně a flóře. Třeba možná proto, co viděly mé vnitřní oči, spojené s pamětí cerebrotronu, mi tentokrát to všechno nepřipadalo tak reálné. Paleoklimatolog na lehátku se o to příliš zajímal, než aby se mohl pohroužit do spánku. Chvílemi jsem se zcela odpoutával a byl jsem pouze tím, kdo se kradl po prehistorické savaně, tím, koho laskalo ranní slunce.

Hned jsem pochopil, že jsem v třetihorní době kenozoické, kdy drobná teplokrevná zvířata křídové doby už zvítězila v boji o život. Ve stínu obrovitých akátů obklopili dravci podobní hyenám arsinoteria.

Obrovské zvíře větší než slon odráželo hrozivě a metodicky útoky skloněnou hlavou vyzbrojenou dvěma rohy. Bylo mi příšerně. Zvědavost byla však větší. Lehl jsem si na zem a plazil jsem se. Rozhrnul jsem tuhá stébla, abych mohl sledovat podrobnosti té bitvy. Arsinoterius právě zasáhl jednoho dravce rohem a vymrštil ho do vzduchu. Třetihorní hyena dopadla s pronikavým pištěním do houští pichlavých keřů. Arsinoteriovi se podařilo rohem zasáhnout ještě jednoho nepřítele a hned ho nohou, mohutnou jako kmen stromu, rozšlapal. Hyeny hrozivě ryčely, cenily zuby a začaly ustupovat do houští. Gigant zvítězil. Nepřítele nepronásledoval. Byl ohromný a velkorysý. Na prostranství vyšel ještě jeden obr – předchůdce nosorožce indricoterium. Spatřil roztrhaná těla, odfrkl si a klidně začal ukusovat trávu. Polekal se zvířat velkých jako kočka, která se ukrývala v trávě a vyrazila na útěk. Byli to eohippové, půvabní a ladní předchůdci koní.

Bitva skončila. Už jsem se nemusel ukrývat v trávě. Vzpřímil jsem se a šel. Každou chvíli mě to nepřekonatelně táhne k zemi a já se občas spouštím na všechny čtyři. Na obloze krouží a hučí veliký hmyz, v trávě pobíhají nejrůznější zvířata a kloužou plazi. Nevěnuji jim však pozornost. Pospíchám. Kam? To nevím. Mohu jenom cítit, že nesmírně potřebuji někam pospíchat. Vnořil jsem se do lesa, jdu mezi obrovitými kmeny porostlými parazity. Někde v závratné výšce se spojují koruny palem, šumí voskové listy myrt a tisů, majestátně se pokyvují husté větve sekvojí.

Najednou vidím, jak po hladkém kmeni tisu sklouzla dolů drobná dlouhoruká opice. Na zádech jí viselo mládě se smutnýma očima. Opice lehce napadá na přední končetiny a spěchá mi naproti. „Probudila se ve mně nějaká nezřetelná něha. A najednou jsem svým já, které leželo na lehátku, pochopil, že jsem přesně taková opice – propliopithecus. Tak proto mi tráva připadala tak vysoká a neproniknutelná jako les! Tento druh opic dosahoval sotva pětatřiceti centimetrů a od lidí je dělilo pětatřicet miliónů let.

Společně s opicí jsem se vyškrábal nahoru po kmeni a společně se pouštíme na cestu korunami stromů. Uchycujeme se za liány, překonáváme ohromné vzdálenosti, přeskakujeme se stromu na strom.

Nevím, kam jdeme, ale pánovitý hlas instinktu mě nutí ke spěchu. Koruny stromů se kývají a proti nám se řítí země. Skrz listí se zřídka proderou sluneční paprsky. Když mě najednou oslepilo světlo, nevěděl jsem, co je to: je to slunce, nebo Mirojan rozsvítil lampu?

Bylo to slunce, sklánělo se k západu. Stíním si oči dlaní a stírám si z tváře pot. Jak krásně voní právě pokosená tráva! Kosa se mi pohybuje rovnoměrně. Klasy ovsahy se pokorně pokládají, stejně tak lilové hlavy jetele, spousta okolíků a léčivých bylin. Daleko před námi padá zelenavě modrý večer. Už je vidět měsíc. Je bílý a napolo průhledný. Jako mladé melounové semínko. Voda se smutně leskne. Jako pozlátko hoří na západě zlaté kříže. Já, který jsem ležel na lehátku, jsem poznal neopakovatelnou odvážnou architekturu tříhlavého trojického kláštera. Město na obzoru je Pskov.

Kosím trávu. Kosa zvoní a mně připadá, že šumí voda. Lehký vítr sem donesl zápach spáleniště. To nebyl vonný dým ohně, na němž se v kotlíku vaří zapražená polévka, tak nevoní hořící suché listí. Ihned chápu, že je to trpký a zlověstný dým požáru a války. Zahazuji kosu a běžím. Ostrý vítr mně naráží do tváře, srdce mi bije někde až v krku. Prošlapaná luční stezka se stále vine. Už nemohu utíkat. V rákosí u jezera kvákají žáby. Pach požáru začal být výraznější. A já stále běžím. Třebaže se mi zdá, že běžím, ve skutečnosti se sotva potácím a rukama se snažím udržet srdce deroucí se ven. Vidím vylekané havraní hejno kroužící nad břízami sehnutými k zemi. A černý kouř, skrz který probleskuje neklidné zapadající slunce. Tam byl můj domov. Nemám už kam pospíchat. Mohl bych padnout do suchého prachu jemného jako pudr, vzlykat a zmítat sebou, rvát v zoufalství jitrocel, drápat nehty hlínu. Neklesám však k zemi. Nad spáleništěm vidím kouř, vidím koně v ocelové zbroji s trsy peří na hlavě, vidím v ocelové zbroji jezdce se spuštěným hledím podobným ptačím zobákům.

Obracím se zpátky. Tam, kde je soutok řek Veliká a Pskovská a kde je vidět kamenný hrad Krom, tam v smutných záblescích na kupolích pohasíná den. Městská brána je ještě otevřená, ještě burácí sněmovní zvon a lidé se tlačí na náměstí. Z vrat domu, který jako by byl vysekán z jediného kamene, vyjíždějí selské vozy. Osy skřípají. Lidé hromadí kamení, rozdělávají ohně pod černými kotli, v nichž kypí a bublá smůla. Lučištníci znehybněli na městských hradbách. Pospíchají k nim prostovlasé ženy v domácích šatech, nesou jim bochníky chleba zabalené do bílých šátků.

Zamračení bojaři rozdávají neochotně těm dole halapartny a praky. Ale rozedraní lidé v děravých láptích jdou na hradby se sekyrami a kyji. Já mám vidle. Taky jsem šel na hradby. Němečtí rytíři už jsou blízko. Postupují v klínu. Pěší knechti jsou uprostřed. Mají krátké meče a samostříly. Obklopují je jezdci odění do železa a jedou kolem nich s těžkými kopími zdobenými praporci zvednutými k obloze, jako by to byl tyčkový plot. Už je rozeznat jejich výrazné vzory na dlouhých štítech dole zašpičatělých. Zvlášť slavnostní a pyšní jezdci z družiny velmistra jedou jako samostatná skupina vlevo ve stínu chrámu Ivanovského kláštera se šesti pilíři. Zvony na zvonicích se rozhoupávají a nad městem hlaholí nepřetržité vzrušené zvonění.

Když první oddíly dorazily až k hradbám, naši lučištníci vystřelili první salvu. Vypadalo to, jako když letí nad zemí mrak, jak hustě letěly šípy. Nemohly však ublížit rytířům zakovaným do ocelových plátů. Jenom někteří z knechtů se chytili za prsa a padli pod útočící lavinu.

Knechti si snímají z ramen samostříly, natahují je, poklekají na jedno koleno a začínají ostřelovat hradby. Poschovávali jsme se za kamennými zuby. Naši lučištníci vysílají své šípy ze střílen nad hlavami rytířů. Zatímco pokračovala přestřelka, knechti ozbrojeni praky se ukryli před šípy pod hradbami a začali vztyčovat žebříky. Mladý bojar v přílbě a drátěné košili s vytepanými sokoly na prsou mávl rukou, aby lili smůlu. Němečtí střelci ze samostřílů nedovolují nikomu zvednout hlavu. Každou chvíli některý z našich padá proboden šípem. Smůla už teče ve žlábcích, klokotá a pomalu stydne. Střelci ze samostřílů přestávají střílet, protože přední oddíly už lezou na hradby. Sekáme do nepřítele sekyrami, bojujeme halapartnami, shazujeme dolů žebříky. Mé vidle jsou taky neúnavné.

Bitva neutichá. Na obloze se rozsvítily hvězdy a stříbřitý měsíc klouže po vlnách řeky, my však stále ještě nepouštíme z rukou meče. V rozhodujícím okamžiku, kdy se přidržujeme rukama za kamenné ozuby a nohama srážíme nepřátelské žebříky, roznesla se zpráva, že bojaři zradili lid a otevřeli nepříteli u východní brány. Hradby jsou pevné, naše ruce rozpálené, nepřestávají sekat a tlouci. Přivedla nás do úzkých zrada. Knechti využili našeho zmatku a prodrali se na hradby. Zezadu už je slyšet, jak dlažba duní těžkým krokem okovaných koní.

Svázaní a s nohama zakovanýma v kládách ležíme ve vlhkém sklepení a slyšíme dunění tesařských seker. Na náměstí stojí popraviště. Kdykoli Němci vstoupí do města, vždycky stavějí šibenice. Na nebi krouží černí havrani. Z kamenného vězení však není vidět na oblohu, není slyšet dunění země pod kopyty statečné družiny knížete Alexandra, spěchajícího nám na pomoc. Přijede však kníže včas? Až přijde ráno, vyvedou nás na náměstí…

Nahoře už zaskřípala těžká vrata. Odlesk hořící pochodně dopadá na schody. Stále blíž a blíže …

To Mirojan zřejmě rozsvítil lampu a jde ke mně, myslím si a ležím na lehátku ve snaze překonat strnulost. Ale ne, to není Mirojan. To na kamenné podlaze v jeskyni podupávají v rituálním tanci bosé nohy. Je tu špatné větrání. Čoud z ohně mi dráždí oči a škrábe v krku. Nahá ramena se mi lesknou od tuku a potu. Vidím, jak přede mnou na hladké stěně vzniká kresba. Ještě jedna tenká čára. To asi maluji já sám něco na stěně.

Vím, že musím malovat, nevím však, jaký obraz se mi rodí pod rukama. Potichu si zpívám. Zmocňuje se mě nadšení. Jaké je to štěstí, když člověk dovede kreslit. Mám jenom černý, ohořelý, ještě doutnající kousek dřeva z ohně a kousek hlíny, mohu ale namalovat všechno, co si přeji: bizona, mamuta, jelena. A vždycky je propíchnu kopím. Protože lov našeho kmene často končí úspěšně. Dojde-li však k neštěstí a kanec nebo šavlozubý tygr zabije některého z našich lovců, náš kmen tanči jiný tanec, smutný a tichý, a já pokrývám stěny jeskyně zvláštním písmem, tajemnými kresbami, které chápou jenom zasvěcení. Ženy a chlapci, z nichž se ještě nestali lovci, nesmějí ani koutkem oka pohlédnout na tyto kresby. A já vím, že by chtěli. Bojí se však. Proto abych je potěšil, vyřezávám z mamutích klů všelijaké důmyslné hračky. Ženy se jimi kochají ve světle ohně za dlouhých zimních nocí. Děvčata je kolébají jako nemluvňata a zpívají jim táhlé teskné písně.

Právě kreslím na stěně medvěda. Musí být hnědý, barvím ho okrem. Ženy tančí nebo krmí děti, mužové brousí kamenné sekery a nože ze sopečného skla. Ti moji předchůdci mají nízká čela a jsou chlupatí. Mají výrazné nadočnicové oblouky, oblečeni jsou do chundelatých zvířecích kůží. V jeskyni září oheň. Mladíci upřeně hledí do jeho zlatistých jazyků a v očích jim svítí jiný oheň, oheň rozumu.

Mně, který ležím na lehátku, je jasné, že jde o starší dobu kamennou. V lidských sídlištích té doby se vyskytují různé předměty domácí potřeby a zbraně pro lov, ženské postavy vyřezané z kosti, obrazy různých zvířat. Snažím se však nemyslet na to, aby mi neunikla ani jediná podrobnost té podivuhodné scenérie, která se rodila v Ušatcově mozku. Najednou je všemu konec. To asi dělá Mirojan. Nenechá mě na nic se dodívat, filmy se trhají v těch nejzajímavějších místech. Nezlobím se však na něj. Chce mi toho ukázat co možná nejvíc, a času máme málo. Používám otřelých slov. Film, dodívat se, ukazovat. Ve skutečnosti mi nikdo nic neukazuje. Ústřední postavou jsem já sám, mé já, ne však to, které leží na lehátku. Vidím všechno vlastníma očima, cítím vlastním srdcem, třebaže jsem to všechno neviděl a neprocítil já sám.

Ti, kdo se dokáží nechat unést filmem až do konce, jako to dokáže dítě, které kope nohama a píská si, ti mne pochopí. Jak je ale nevýrazný a málo pravděpodobný film proti obrazům, které mi vkládá do mozku cerebrotron. Vkládá, ano, to je to pravé, vkládá!

Nade mnou se pohupuje tekuté zrcadlo. Mé pocity jsou nejasné a nesrozumitelné. Zrcadlo se rozvírá a propouští mne. Nahoře je obloha zatažená hustým závojem mraků. Podobají se mokré vatě. Tiše prší. Praménky tenoučké jako nitky protínají vodu. Obloha z nich doslova splétá nekonečnou látku hladiny oceánu. Břeh je docela blízko. Je to povlovný písečný břeh. Mokré listí se smutně leskne. Průsvitné kapradí, urostlé neohebné přesličky. Cítím nějaké neklidné vzrušení, které mě k tomu břehu přitahuje. Chce se mi pobýt aspoň chviličku na tom mokrém písku, z něhož sbíhá našpinavělá pěna. Znovu se však nade mnou pohupuje tekuté zrcadlo. Znovu se vynořuji a zvědavě hledím na břeh.

Já, který ležím na lehátku, znovu poznávám devonský les. Zmocňují se mne různorodé pocity. Na jedné straně si chci napnout pozornost a paměť, abych si na dlouho uchoval obrazy staré tři sta miliónů let. To mi však brání účastnit se jich, rozdvojuje to mou pozornost. Proto jenom na okamžik zakouším nějaký pochmurný pocit nebezpečí, když vidím v hloubce rozšklebenou ohromnou tlamu pancéřovitého rybovitého praobratlovce. Loví. Nemá zuby, ale kostnaté výrůstky na čelistech v mžiku přeřízly nepozorného třímetrového žraloka. Není to však pro mne už tak strašné. Ten, který je na lehátku, poznává v příšeře titanochtise a okouzlení pomíjí. Pozornost je znovu rozdvojena. Po dlouhých pochybách jsem se přece jenom rozhodl připlout těsně ke břehu a vysunout se z vody. Vidím jedinečný obraz. Prodral jsem se ztuhlou zahnilou pěnou, na písek vycházejí nějaké obojživelné bytosti. Jedny z nich se ještě tlapkami zachycují za hromádky hnijících vodních rostlin vyvržených na břeh, jiné už leží na písku nebo se pomalu plazí k lesu. Některé, těch však je málo, se vracejí zpátky do oceánu. A já, který ležím na lehátku, chápu, že vidím největší okamžik v dějinách Země, kdy první ichtyostegalové opustili kolébku života, aby si zajistili právo na život pod sluncem. Vy se stanete lidmi, malí obojživelníci! Ti, kteří se polekali natrpklé vůně lesů, horkého slunce, opojného modrého nebe a znovu se vrátili, prostě vymřou. Drsný a spravedlivý zákon vývoje. Kdo nemůže kupředu, zahyne.

Proč je však nade mnou světlo? Ještě teď jsem viděl zelené listí… Snad to není sníh? Ano, sníh. Sníh nasycený tající vodou, rozšlapaný vysokýma botama, sníh s blátem. Nízko visící obloha se třpytí jako šedivý kov, na němž jsou dlouhé žluté pruhy.

Odněkud od zamrzlých řek to vonělo blízkým jarem. Neklidná a silná vůně. Lidé ji dychtivě lovili chvějícím se chřípím. Zaklánějí hlavy, mhouří oči. Jsou špatně oblečeni, jsou rozčileni. Stojí ve skupinkách. Seskupují se do těsných hloučků a znovu se rozcházejí. Každou chvíli se někdo nad skupinkou vztyčí, strhne s hlavy ušanku a začíná mluvit, ruce sevřené v pěsti. Dav temně hučí jako řeka před povodní.

Cítím, že se mě jako třísky při velké vodě zmocnil prudký proud. Vysoké boty, válenky, hnětou starý sníh. Šedivá veverka okusuje velkou limbovou šišku. Stoletý černý smrk je zamračený. Velký dřevěný dům. Zdobené schody před vchodem. Pomačkaná plechová tabule: Lenské zlato – průmyslová společnost. Filiálka. Na schodech stojí tlouštík s červeným obličejem. Je bez čepice. Vlasy rozdělené pěšinkou uprostřed se mu lesknou od brilantiny. Ruce má zastrčeny do kapes u vesty. Na břiše se mu houpe tlustý zlatý řetěz. Vedle něho je důstojník v modré uniformě s důstojnickými šňůrami a šavlí. Má hubenou nervózní tvář, bílé, nepříčetné oči. Ruka tiskne a mačká bílou rukavici. Je tu nějaký cizinec, vysoký a opálený. Ve vysoké kožené čepici se štítkem a se zdviženými kožešinovými chrániči na uších. S monoklem a vysokými kamašemi. Úředníci jsou přihrbeni, mají cvikry a aktovky v podpaží. Přešlapují. Tváře mají zahaleny párou.

Nad hlavou visí těžká, skličující obloha. Na koho spadne? Na nás nebo na tamty? Co to říkám za hlouposti? Obloha spadnout nemůže. Prostě jsem tak rozčilen. Vedle mne je červenolící urostlé děvče ve vatované kazajce. Má velké, šedé, hrozivě vzrušené oči jako obloha. Pevně se drží za rukáv vysokého mládence s tmavým ztrhaným obličejem. Prsty má hnědé od tabáku. Kouří a kašle, dlouho a křečovitě.

Ti, co jdou přede mnou, se zastavili. Vidím jejich zátylky. Strnuly v očekávání. Někdy bývají zátylky výraznější než tvář. Lidé zezadu se cpou. Proč jsme se zastavili? Dívám se trochu už nad hlavami. Zřejmě jsem si stoupl na špičky (sebe nikdy nevidím). Pestrá směsice hlav. Ve větru se zmítá rudý kus plátna. Vojáci mají tváře také rudé. S odstínem do fialová. Pušky v pohotovosti. Nasazené bodáky. Zlaté hladké knoflíky v červených knoflíkových dírkách, žlutá písmena na náramenících. Kožená pouzdra na náboje. Trochu jinovatky na hustém vlasu kabátu. Vidím všechno ostře a výrazně jako zvětšovacím sklem. Zvláštní však je, že všechno vidím nějak úryvkovitě. V jednotlivých úsecích, v náhodných detailech. Je to filmová úryvkovitost. Že by to bylo rozčilením? Jsem opravdu rozrušen. Rozčilení vzrůstá a najednou mizí. Potom znovu roste. Proč stále stojíme? Jako ve snu. Důstojník na schodech něco řve, ústa má jako kulatou díru. Slova však slyšet nejsou. Úředníci taky něco bezhlasně brebentí. Někdo z našich v první řadě taky křičí, mává čepicí a ohlíží se na dav, jako by se ho stále ptal: „Říkám pravdu? No ne?“

Jenom vojáci stojí nehybně. Bodáky mají vyrovnané, ani jimi nepohnou. Ten vyzáblý s monoklem přiložil k ústům dlaň a něco šeptal důstojníkovi do ucha. Důstojník pokyvuje hlavou. Jeho malinové šňůry se sotva zachvěly. Vojáci hledí někam kolem nás. Mají tak modré oči!

Nechápu, co se stalo. Ti vpředu couvají a otáčejí se zpátky. Lidé běží. Já však nechápu, o co jde. Zmocňuje se mne zvláštní údiv. Jako kdybych já sám zůstal tváří v tvář vojákům, těm na schodech… Je k nim asi dvě stě kroků. Na sněhu se všude černají lidé. Někteří jsou nehybní, jiní sebou bolestivě trhají. Lidé leží na sněhu přede mnou, za mnou, kolem mne. Nevím, proč se mi sníh stále tak přibližuje. Proč se obloha, schody a vojáci nějak točí a uhýbají stranou? A proč žlutý rozmáčený sníh růžoví a růžoví. Už je docela červený jako třetina vlajky nad černým davem …

V sále už dávno svítí lampa. Mirojan sedí nad mým lehátkem. Já však ležím a nemohu vstát. Teď nevěřím ve svou vlastní existenci. Skutečnost je tam na sněhu v tajze zapadlého Naděždinského naleziště. Jak často na mnoho věcí zapomínáme. I to, co nám připadá běžné, co se rozumí samo sebou, co přežilo svůj bolestný vývoj, přetrpělo revoluční skok rvoucí okovy, i to je silně promíšeno krví. Jako ten sníh na nalezišti u přítoků Leny – Olekmy a Vitimu v dubnu 1912.

Za oknem se potichu vleče večer. Jedu motoráčkem do Moskvy. Právě jsem si přečetl Mirojanovy záznamy. Nemohl jsem to vydržet a četl jsem je tady, ve vlaku. Sedím a přemýšlím. Přemýšlím o spoustě věcí. Někde za mnou na konci vozu zpívají hlasitě turisté. Harmonika truchlí pod mladými prsty, jako buben rachotí prázdná nádoba. Zpívají o lásce a loučení. Celý vůz je poslouchá s tichou, něžnou závistí. Člověku je trochu smutno, trochu hezky. Všude jsou samé kytice květů. Astry, jiřiny, floxy. Příliš výrazné barvy. Vadnoucí květiny voní. Dýchají dlouhými dešti a raným podzimem. Jsou krásné a smutné jako písně. Píseň utichá. Je slyšet dohadování a smích. Harmonika netrpělivě přehrává základní melodii. Vyčkává. Nemá ráda přestávky. Znovu se svorně rozléhá píseň. Harmonika ji radostně dostihuje. Slova, známá nejednomu pokolení turistů a horolezců:

Na cestu se vydej, holka moje milá,

do hor se mnou vyjdi, holubičko sivá.

Hezká píseň. Avšak okouzlení se rozptyluje. Cestující jako by se probudili ze spánku, provinile se usmívají, vracejí se k přerušeným rozhovorům, odloženým knihám a časopisům. Vedle mne sedí mladá žena. Má štíhlé úzké ruce. Nehty nalakované sytou barvou. U kořene nosu unavená vráska. Krásné alabastrové čelo. Čte Romantiky od Paustovského. Voní zneklidňující sladkou vůní.

Znovu rozvírám desky a vyhledávám místa, kde Mirojan dává průchod své fantazii. Jenom pomyšlení, že všechno, co jsem dnes prožil, všechno, co jsem viděl, je pouhých dvacet minut cerebrotronu! A v těchto deskách je stroze reprodukováno sto čtyřicet hodin! To všechno je vytvořeno pamětí jediného člověka! Člověka nešťastného, odříznutého od světa. Každou vteřinu v průběhu měsíců pokračuje tato unikátní práce. Kolik neopakovatelných obrazů, dávno zmizelých krajin, které kdysi přehrávaly na scéně života drama! Lidský mozek není schopen, fyzicky není schopen obsáhnout takový kolosální rozsah informací. Odkud se to všechno vzalo? Snad dozvuky přečtených knih? Sotva. Všecko je to příliš přirozené a pravděpodobné do těch nejmenších podrobností. Spisovatel s tím vším nemůže počítat. Ale k tomu, aby se v lidském mozku mohly rodit takové obrazy, nestačí přečíst všechny knihy moskevské Leninovy knihovny nebo Britského muzea! Nestačí … Ne, to všechno jsou skutečné události minulých dob. Kde se tu ale vzaly?

Ještě jednou jsem si přečetl konečný Mirojanův závěr.

„Každá živá bytost,“ píše, „nese v sobě samé rysy svých dávných předků. Ve stavbě lidského těla je mnoho společného se zvířaty. U lidského zárodku starého měsíc jsou například jasně viditelné začátky žaberních oblouků. To je stadium rybí. Lidský zárodek prochází při svém vývoji všemi evolučními stadii. Během devíti měsíců opakuje celou historii Země starou miliardy let. Je to něco jako zrychlený film. Nejdřív jednobuněčný, nejjednodušší organismus, posléze díky buněčnému dělení organismus stále složitější. Stadium rybí, stadium žabí a tak dále. Možná, že v každém z těch stadií se v postupně se vyvíjejícím mozku ukládají odpovídající informace. Proto jsme se tedy stali svědky událostí starých geologických období.

Jednobuněčnému zárodku pravděpodobně odpovídá informace vztahující se k období před nejstarší érou, kdy se teprve rodil život. Rybí stadium poskytlo informaci o době prvohorní. Období panství plazů, druhohory, odpovídá konci stadia žáby a tak dále. Tak se dostává všemu jakoby zcela přirozeného vysvětlení. Je možno namítnout, proč takovéto případy zůstaly dosud neznámé? Na to bude jenom jediná odpověď: prvně jsme použili cerebrotronu. Je možné, že i některé druhy pomatenosti jsou charakterizovány výskytem takovéto vnitřní informace. To ovšem vyžaduje experimentálního prověření. Proto domněnka, že embryonální informace se postupně hromadí v hlubinách latentní paměti, zůstává zatím přes všechny nedostatky ojedinělým druhem informace. Jiné vysvětlení neznám..

Mne toto vysvětlení absolutně neuspokojovalo. Bylo v něm něco zajímavého, lákavého. Dokonce jako by se nepřímo potvrzovalo. Ne nadarmo zaujímal ve viděních hlavní místo prehistorický oceán… Život se rodil, vyzrával a sílil právě v oceáně. Avšak jestliže se dokonce zřekneme času, jako to udělal Mirojan, jestliže se zřekneme zřetelných a jasných epizod z dějin lidské společnosti, což nijak nelze vysvětlovat embryonální pamětí, existuje jeden podstatný protiklad. Má filosofický charakter. Zformuloval jsem ho jako paradox. Jde totiž o to, že ve všech událostech, které jsem spolu s Mirojanem viděl, je velmi málo evoluce… Ano, málo! Vždyť to je nepřetržitá revoluce. Zlomové body, okamžiky maximálního napětí, kritické stavy, kdy ještě není známo kdo s koho!

Ryba se objevila venku z vody a chystá se udělat první rybí krok na souši, opice sestoupila se stromu a vyšla z lesa… To je přece ryzí revoluce! Uzlové body.

A obrazy z dějin lidstva! Nezabírají ve vidění neznámého méně místa než prehistorický oceán! Jaké jsou to obrazy… Boj, neustálý a krutý boj, tytéž uzlové okamžiky dlouhé bolestné cesty od zvířete k člověku. Nelze zapomínat na vývoj lidstva. S každým desetiletím se stále víc a více urychluje, jako kdyby se uvolňovala stlačená pružina. Lidstvo šlo úpornou a hrdinnou cestou, protikladnou a ne vždy rovnou. Vyskytovaly se celé věky stagnace, desetiletí cesty zpátky. Avšak tyto věky nezůstavily stopy ve viděních neznámého. Protože nejsou hlavní a určující v dějinách lidstva. Dějiny lidstva, to jsou dějiny revolucí.

Znovu jsem se začal stydět za ty chvíle lhostejnosti ve svém životě. Jak jsem mohl zapomenout, že život je boj! Boj především se vším temným a špatným, co je v člověku samém, co zůstalo jako dědictví z neznámé minulosti, z mrzkého měšťáckého pokolení.

Za okny vlaku zablikala fialově modrá světélka. Jako kdyby koleje porostly výraznými chrpami. Blížili jsme se k Moskvě. Cestující ožili. Zběžně jsem pohlédl na svou sousedku. Rychle dočítala odstavec a už se chystala vložit do knížky jako záložku obálku od dopisu. Obálka se přede mnou jenom mihla, avšak jméno odesílatele jsem zřetelně spatřil: A. Položencev. Málem jsem vykřikl překvapením. Právě včera jsem mu volal do ústavu. Řekli mi, že je na nějaké důležité a dlouhé služební cestě. A najednou…

Vlak tiše zastavil. Pneumatické dveře se nehlučně otevřely. Cestující se ve spěchu tísnili a vystupovali na nástupiště. Svítily elektrické lucerny. Vlhký vzduch se kolem nich nadýmal jako koule s nejasně vymezenou duhou.

Žena šla přede mnou. Záhyby průhledného pláště v pase staženého páskem se leskly. Dlouhé urostlé nohy jistě klapaly po asfaltu moderními jehlovými podpatky. Šel jsem za ní, stále nerozhodnut ji dohonit, a zůstával jsem pozadu. Na předloktí jí visela velká kabelka. Ležel tam Paustovskij s dopisem od Položenceva. Vzpomněl jsem si na román Jacka Londona, o kterém jsem blouznil v dávném dětství. Jmenoval se Mezihvězdný tulák. Dnes já jsem byl mezihvězdným tulákem v nekonečném vesmíru, nevymezeném ani časem, ani prostorem. Tento vesmír se vešel do hlavy těžce nemocného člověka. Musím mu pomoci, a proto se potřebuji dovědět o něm všechno. Přede mnou jde žena, v jejíž kabelce leží dopis s Položencevovou adresou. Položencev ví něco, co nevíme my. Je třeba se s ním za každou cenu spojit.

Dohonil jsem tu ženu až u vchodu do metra.

Artur Vikentěvič Položencev,

profesor biochemie

Znovu se setkávám s podzimem uprostřed purpurových polí a zelených jezer Sordongnochské náhorní roviny. Jsou se mnou přátelé – Valerij a Romka. Ptáci odlétají na jih. Silně se ochlazuje. Sedím u ohně. V bublajícím kotlíku se vaří rybí polévka. Na jezeře rachotí motory. Sordongnoch ještě nikdy neviděl tolik lidí najednou. Stal se teď slavným. V plánu oddělení biologických věd akademie je to objekt číslo jedna.

Tady, uprostřed umírající přírody, jsem se nějak uklidnil, mnohé jsem pochopil, na ledacos se dívám jinak. Žloutnou a usychají rostliny, umírají motýli, všechno se chystá uvítat zimu, aby se na jaře znovu narodilo a navěky vršilo svůj cyklus rozkvětu, smrti a obnovy. Život je nesmrtelný, lidé jsou taky nesmrtelní nesmrtelností kolektivu. Štafeta generací předává z otce na syna zakonzervované genetické šifry.

Napáchal jsem spoustu hloupostí. Nelituji toho však. Obohatily mne a udělaly o něco moudřejším.

Jakmile zmizela ampulka s preparátem (pojmenoval jsem ten preparát vitalonga, věčný život), ztratil jsem hlavu. Neuvažoval jsem o ničem a vrhl jsem se na Sordongnoch. Představuji si, jaký nesmysl jsem nažvanil řediteli ústavu. Starý pán si zřejmě udělal závěr, že nejsem normální. Až teprve tady, pod ledově studenými pichlavými hvězdami, jsem si uvědomil, že vitalonga už žije v krvi zkušebních zvířat a že není nutné proto znovu hledat draka skrývajícího se v hlubinách dalekého jezera. Hledáme ho z jiných důvodů. Tento drak je skutečně neocenitelným darem pro nás lidi. Vstříkl jsem vitalongu králíkům s nádory v pokročilém stadiu. Papilární nádory se vstřebaly za sedmnáct dnů; Bramperovy sarkomy zmizely za čtyřicet dní, dokonce i rakovina semenných žláz musela ustoupit. Ne nadarmo psali proroci, že problém rakoviny je spojen v jedno s problémem života… Je třeba mnoho, velice mnoho práce, aby bylo možno oddělit antikancerogenní a hypergenerační vlastnosti od patologické nesmrtelnosti; když se organismus uzavírá do sebe, je to patologie. Kdoví, třeba se nám podaří najít jinou cestu pro ochránění nukleinových kyselin před nahromaděním mytogenetických chyb. Možná, že budeme k nesmrtelnosti přistupovat z jiných hledisek. Hodnocení se mění s dobou. Není možno uzavřít cestu budoucím pokolením závorou našich představ. Třeba se lidstvo naučí řídit čas. Tady se dá jedině fantazírovat. Jasné je jedno, že naši vnukové dojdou dál, mnohem dál. Proto nebudeme tak kategoricky klást otázku, zda je nesmrtelnost potřebná nebo není.

Včerejší leteckou poštou jsme dostali tři dopisy, které vyvolaly v našem doposud klidném táboře úplnou bouři. Pořádně jsme se dostali do sporu a dokonce jsme se trochu pohádali. Zvlášť se rozčiloval a útočil na mne Valerij. Romka zastával svou zvláštní, podle mého názoru pro něho samého nejasnou pozici, ale také chvílemi vykřikoval všeobecně platné filosofické poučky.

První dopis byl od Kurilinovy matky. Psala, že se asi přede dvěma měsíci Boris Revin dostal do nemocnice ve velmi těžkém stavu. Lékaři nemohli zjistit charakter jeho nemoci. Všechno to bylo nesmírně divné a neobvyklé. Něco jako letargický spánek. Letargie to však nebyla. Už se od pacienta skoro distancovali, když se najednou záležitosti ujal aspirant Mirojan. Takový sympatický drobný Armén, psala Kurilinová. Požádal ji, aby napsala Valerijovi o všechny podrobnosti, které jsou mu o Borisovi známy.

Dva další dopisy byly adresovány mně. Hned mi byli jejich autoři sympatičtí. Jeden z nich, Mirojan, o němž už psala Kurilinová matka, podrobně popisoval charakter Borisovy nemoci a žádal mě o pomoc ve své těžké práci. Velice ho zajímá všechno, co se týká Borise.

Ve třetím dopise universitní asistent Florovskij vyprávěl, jak Boris vypadal a co dělal po onemocnění. Florovskému se s velkou námahou podařilo sehnat mou adresu, a jaký byl jeho údiv, když to byla adresa totožná s adresou Valerije Kurilina, kterou dostal od Marji Ivanovny, matky mladého geologa. On a Mirojan si myslí, že jsme víc než kdo jiný obeznámeni se skutečnou příčinou Borisova onemocnění.

A nemýlí se. Hned jsem pochopil, že Boris, věrný svému cíli, ampulku vzal a vstříkl si vitalongu. Vzpomněl jsem si na náš poslední rozhovor, a řada věcí se mi objasnila. Zvláštní Borisovy otázky i jeho jednání je teď v docela jiném světle.

„Tak to je první oběť vašeho preparátu,“ řekl zamračeně Valerij.

Seděli jsme u Oržanského stanu. Je odtud dobře vidět na klidnou hladinu Sordongnochského jezera.

„Jenom jednomu nerozumím,“ pokračoval Valerij, „proč všechno, ať už věda dělá cokoli, přináší stejně zla jako dobra. Někdy se člověku zdá, že by některé velké objevy ani neměly být. Třeba ta vaše nesmrtelná látka. Dřív jsem si myslel, že z ní bude aspoň nějaký užitek, a zatím vidím, že ze škod a nesmyslů tu člověk nevyjde. Chápete, před jaký problém lidi stavíte? Být nesmrtelný! Vždyť se toho chytí všichni fanatici, egoisti, hlupáci a spousta a spousta dalších. K jakým neočekávaným událostem může dojít, jak toho může být zneužito! Ten případ s Borisem mě nutí být na pozoru.“

„Vývoj lidstva,“ přerušil ho Roman, „postupuje pomocí metody experimentů a omylů. Bez chyb není pohyb, a ty chceš, aby všechno šlo hladce, bez nesnází, jako po másle.“

„To nechci, ale člověk musí předvídat, kam povede každý vynález. Vědci musí nechat hry s ohněm. Lidstvo už vyrostlo z plenek.“

„Musím být při Romanovi,“ začal jsem, „objektivně má pravdu. Vývoj myšlení, vědy, se nemůže zastavit proto, že může dojít k chybě. Když určitý vynález neuděláme my, udělá ho někdo jiný…“

Pokud jsem mluvil, z hlavy mi nešla věta, kterou jsem zběžně viděl v dopisu od Kurilinové. „… Jaký byl smolař, takový zůstal až do teď. Chudák, leží ani živý, ani mrtvý, jenom Mirojánek se kolem něho točí…“

„Uděláme všechno pro to, abychom Borise postavili na nohy,“ řekl jsem sám pro sebe zcela nečekaně. Mám hluchý a křečovitý hlas. Chlapci na mne hledí udiveně. Věřím sám svým slovům? Věřím! Je mi strašně, avšak najednou…

Jednou mi Boris řekl, že by strašně rád chtěl kromě jiného odhalit jedno tajemství, s nímž jsou spojeni lidé jemu blízcí. Měl průhledné, skleněné oči. Jako kdyby hleděl sám do sebe. Tehdy to na mne nijak zvlášť nezapůsobilo, nyní to však získalo tajuplný smysl: nehybný pohled, šílená snaha za každou cenu, dokonce i za cenu života vidět minulost. Tomuto chlapci se obdivuhodně smísila zvědavost vědce s loveckou vášní a lidským utrpením. Taková směs citů lidi snadno donutí k hrdinským činům.

Pomyšlení na Borise je těžké, bude to teď pořád ve mně. Zatím však musíme myslet jenom na vědu. Z její křišťálové výšky člověk vždycky spatří nějaké východisko, které přinese spásu.

„Postavíme ho na nohy,“ opakuji umíněně, jako kdybych někoho přesvědčoval. „Mám radost ze všech faktů, které mi Mirojan s Florovským sdělili. Je to poslední chybějící článek v mé hypotéze o vnitrobuněčné informaci. Ukázalo se, že jsem měl pravdu. Mozek je schopen čerpat informace jenom z organismu, aniž vstoupil do styku s vnějším prostředím. Touto informací jsou zásobeny buňky, třicet trilionů nejdokonalejších paměťových strojů.

Skvělé pokusy s dvouhlavým červem planarií, které dělal Angličan Mac Conell, dokázaly existenci dědičnosti získaných znaků. Florovskij a Mirojan byli prvními svědky, kteří na vlastní oči viděli ty obrazy, které se zhusta upevnily v hmotě našich buněk.

Kopie nukleinových kyselin, které se v nás neustále rodí a hynou, v sobě nesou stopy paměti a zkušenosti, získané nekonečnými generacemi našich předků. Tyto získané rysy v sobě nalézají svůj bezprostřední odraz v mozku a v nervové soustavě. Zkušenost získaná smrtí předků nepřichází nazmar, jde dál, z generace na generaci, je stále bohatší a úplnější.

Ve stavbě nukleinových kyselin však nenalézá odraz celý život. Jenom ty největší, rozhodující události fyzického a duševního života mohou vyvolat mutaci. Mutace – to jsou písmena v kronice revolucí. Třicet trilionů buněk probuzených vitalongou nepřetržitě vysílá do Borisova mozku veškerou nashromážděnou informaci.

To všechno probíhá chaoticky, bez nějaké posloupnosti a často současně. Jenom takový složitý a dokonalý přístroj, jako je cerebrotron, se mohl v takovém zmatku vyznat a rozlišit ho ve svých feritových blocích.

Borisův stav je zcela vysvětlitelný. Žádný zdravý mozek není schopen obsáhnout takový nápor bohatých a živých informací.

Je nutno hledat cestu, jak tyto informace otupit, jak potlačit nenadálou vzpouru buněk. Jenom tak je možno Borise vrátit do aktivního života. Všechno to napíši Mirojanovi a Florovskému, mnoho věcí jim tím bude jasných.

Myslím si, že nám tu v řadě věcí pomohou pozorování Sordongnochského jezera. Tato záhada musí být za každou cenu rozluštěna. Prošťouráme celé jezero sítěmi, dokud ještěra nechytíme a nedáme do akvária. Máme k tomu teď dost sil i prostředků. Myslím, že polapení ještěra nám odhalí ještě další tajemství, které tak probudilo vaši obrazotvornost, Romane. Vezmem tu zkoušky vody a půdy, chytíme i další obyvatele jezera, provedem radiometrické měření. Třeba se nám podaří odhalit obdivuhodné tajemství nesmrtelnosti ještěra, třeba se dozvíme jeho historii. Nesouhlasím s vaší hypotézou, Romane. Proč právě kosmonauti z jiného světa? Stejně dobře se dá všechno vysvětlit běžnými pozemskými důvody… Vysvětlení je možno vymyslet spoustu. V tom je právě to neštěstí. Je těžké z deseti nejasných a vratkých hypotéz vybrat jednu, tu správnou. Je docela přípustné, že nesmrtelný ještěr je hříčkou stále stejné matičky evoluce, jejíž možnosti nejsou zdaleka vyčerpány. Koneckonců jedno druhému nevadí. Je možné se dohadovat a hledat. Já osobně vkládám víc nadějí do druhé varianty. Proto čekejme na fakta…“

„Nám samozřejmě nezbývá než poděkovat lektorovi za nesmírně vědeckou přednášku,“ řekl výsměšně Valerij, když jsem skončil, „mám-li však být upřímný, Arture Vikenťjeviči, kašlu vám na vaši vitalongu, dědičnost, mutace a všechno ostatní. Je mi líto Borise, třebaže si za to, vrták, může sám. Nepociťuji žádnou úctu před vynálezem, který dokáže člověka zbavit paměti a proměnit ho v živou mrtvolu…“

„Nemáte pravdu, Valeriji!“ vykřikl jsem rozhořčeně. „To, že se mozek vyšinul ze světa, byl pouze ochranný reflex. Tak vypínají pojistky různá zařízení a chrání je před výkyvy napětí v síti. Nemyslím, že by v Borisově mozku mohlo dojít k nějakým nenapravitelným změnám. Určitě ho vrátíme do života. Boris udělal hrdinský čin ve jménu vědy. Jsem si jist, že všechny fyzické i psychické Borisovy prožitky se odrazí na jeho genech, které přenesou do daleké budoucnosti vyprávění o tomto velikém činu.“

„Boris se stane velikým a nesmrtelným na věky! Amen!“ slavnostně prohlásil Roman a vstal. „Co se budeme hádat? Pojďte se dát do práce a uvidíme, kdo měl pravdu. Dostaneme ještěra ze sordongnochské pokladnice a uvidíme, jak si spravuje svou nesmrtelnost. Mě osobně zajímá, proč ten ještěr nespí celou dobu jako Boris, a proč čas od času chytá psy nebo kachny. Co myslíte, Arture Vikenťjeviči?“

„Zdá se mi, že právě v tom je záhada, jejíž pomocí můžeme Borise zachránit,“ řekl jsem.

„No co, dáme se do práce,“ řekl Valerij. Odmlčel se a dodal: „Víte, já si myslím, jestli bych neměl zaletět do Moskvy a podívat se, jak to tam vypadá. Co říkáte?“

Souhlasili jsme, třeba má pravdu.

Večer jsem dlouho přemýšlel o našem rozhovoru o problému vitalongy. Nevím proč si myslím, že všechno bude v pořádku. Lidi si naleznou svou nesmrtelnost. Jak je přece jenom ta příroda moudrá! Žádné vegetování, žádné ospalé trávení času s plným žaludkem, ale boj a práce ve jménu lidstva – to hýbe dějinami. A památka na to navěky zůstává ve svatyni života, ve věčném památníku, v našich buňkách.

Dopis aspiranta G. Mirojana

universitnímu asistentovi

V. N. Florovskému

Vladimíre Nikolajeviči, dnes mě tu nezastihneš, protože mě volají do Moskvy. Prosím Tě, prohlédni si laskavě mé dnešní cerebrotronové záznamy viděné Rovinem-Michajlovem. Hned jsem podle biologických proudů zjistil, že se s ním něco děje. Můj předpoklad se potvrdil. Ostatně uvidíš sám. Na okrajích můžeš dělat poznámky. Zajímá mne, co si o tom všem myslíš.

MIROJANŮV ZÁPIS

Tato seance se nepodobala ostatním. Dříve jsem stále cítil vlastní přítomnost v těch obrazech, které se vyvíjely před mýma očima. Nyní bylo všechno jiné. Dojmy byly tak silné a bezprostřední, že jsem chvílemi úplně zapomínal na Galusta Mirojana, olepeného elektrovysílači a ležícího v tmavé komoře cerebrotronu.

Prvním a hlavním pocitem byla únava, která se zmocnila mých svalů a kloubů. Když jsem zvedal nohu, zdálo se mi, že slyším, jak povolují a praskají mé zdřevěnělé svaly. Obrovskou silou vůle jsem posílal kupředu své zmučené tělo. Ještě krok, ještě… Občas jsem se zastavoval a ohlížel se dozadu. Tam šel on. Vysoký muž s ryšavým vousem, v gumových holínkách a pláštěnce, šel ztěžka a pomalu. Když jsem viděl, jak se vrávoravě vyhýbá olověnošedivým kalužím, na okamžik se ve mně rozlévalo teplo soucitu a pochopení. Kýval jsem na něj hlavou, zvednout ruku jsem však už neměl sílu. A on se na mně místo odpovědi jenom díval. Modré oči v šedivé tváři měl nelidsky průhledné. Nic nevyjadřovaly, ani bolest, ani smutek, ani naději. Otáčel jsem se a šel kupředu.

Věděl jsem, že jdeme už několik dní. Jako dřív nás obklopovala mokrá podzimní tajga. Černé kluzké kmeny obrovitých borovic se třpytily, jako kdyby byly polity glazurou. Klouzaly po nich velké kapky deště. Nízká tmavá obloha ležela na kývajících se vrcholcích stromů. Nepřetržitě chrlila vlhko se zimou. Pod nohama čvachtala studená špinavá kaše z větviček, mechu a vody. Vody tu bylo ažaž. Voda tryskala v praméncích pod nohama, voda odkapávala z rozedrané kůry starých jedlí, nenadále přehrazovala cestu, když se rozlila do olejového nehybného jezera. Voda visela ve vzduchu a měnila ho ve studenou mazlavou břečku. Někdy se mi zdálo, že kromě vody kolem nás nic jiného není. Les byl z vody, vzduch byl z vody, my sami jsme byli z vody, celý svět byl udělán z vody.

Mokré kalhoty a prádlo mi silně dřelo kolena, kůže na nich pálila přímo jako od spáleniny. Když jsme vždycky večer zalézali do našeho titěrného stanu prolezlého deštěm, zouval jsem si své na několika místech potrhané gumové boty a prohlížel si chodidla. Měl jsem je bílé a opuchlé jako mrtvola. Připadalo mi, že se mi vlhko vsáklo do živé tkáně těla a kdybych ji stiskl prstem, objeví se na pórovité kůži mléčně nažloutlé kapičky. Neudělal jsem to, protože jsem se bál.

Můj přítel s rezavou bradkou vytahoval z torny, kde měl uschovány vzorky a jídlo, malý balíček. Jako první vytahoval špinavý pomačkaný papírek, na němž byla napsána dvě slova: „Dojít a vydržet“. Pak se objevil pytlíček s moukou, polní láhev s lihem a balíček s pečivem. Hodili jsme do sebe hlt ohnivé tekutiny, zapili to trochou dešťové vody a snědli každý kousek pečiva. Oheň, pokud si pamatuji, jsme už dávno nerozdělávali, protože jsme neměli sirky a všechno kolem nás bylo příliš vlhké. Po celé tajze by člověk asi nenašel ani jedinou suchou větvičku. Usínali jsme jeden k druhému těsně přitisknuti.

Měl jsem pocit nekonečné řady jednotvárných dní. Šli jsme, šli, šli. Pamatoval jsem si na vlhké dny, které si byly podobné jak vejce vejci, na nekonečné studené noci, kdy se k ránu člověku chce plakat zimou, na pomalý postup, na blátivý porost v tajze a na únavu, která se stala druhým naším oblekem. Únavou nám znecitlivěly ruce a nohy, tvář, prsa. Nárazy větví do tváře nám byly lhostejné, byla nám lhostejná voda řinoucí se za límec, promočené a opuchlé nohy.

Stále častěji se ohlížím zpátky na svého spolucestovatele, stále déle se zdržuji při čekání na něj. Zvlášť teď měl nejistou chůzi, často mává rukama, jako by chtěl vzletět, oči se mu lesknou horečkou. Pospíchá za mnou, bojí se zůstat pozadu… Zmocňuje se mě vzrušení. Proráží lhostejností jako sněženka na jaře. Strašně bych mu chtěl pomoci, ale nemohu nic dělat. Hlavní náklad, tornu s našimi vzorky, vleču sám. Rudovous nese jenom stan, ale i ten je pro něj těžký. Strašně ochabl… Tady to máš, bohatýre… Čekám, až se dobelhá ke mně, a jdu dál. Zůstává však stále víc a více pozadu. Les trochu řídne. Zřejmě tu je někde blízko řeka. Konečně je večer. Narychlo rozbíjím stan, a oba do něj lezeme. Dnes jdeme spát bez večeře. Jídla nám zůstalo už jen na dva dny, jít musíme nejméně pět dnů. Jak dojdeme?

Probouzím se zimou a pocitem, že se něco mokrého dotklo mé tváře. Zdá se mi, že na mne spadl stan. Pomalu shrnuji látku z obličeje a vidím, že jsem se zamotal do hadrů, které jsem si položil pod hlavu. Obracím se na druhý bok a pokouším se usnout. Něco neznámého mě zneklidňuje. Konečně přicházím na příčinu neklidu. Chybí mi teplo jeho těla. Natahuji ruku, a ta zůstane viset v ohromujícím prázdnu. Horečnatě šátrám po celém stanu, po všech koutcích a koutečcích, záhybech, jako by se tam mohl ukrýt a ztratit dospělý člověk. Zmocňuje se mě hrůza. Zjišťuji, že se ztratila torna se vzorky a se zbytky jídla. Vyderu se ze stanu na vzduch jako z hrobky. Svítá. Slunce samozřejmě nesvítí, ale někde daleko na východě nad lesem černým do modra se rozplývají bledě modré pruhy. Rychle smotám stan do válečku. Třeba jenom vstal dříve a rozhodl se jít napřed, aby mě celý den nemusel dohánět. Kam ale šel a proč mě na to neupozornil? Vždyť nemá ani kompas! Copak opravdu utekl? To znamená moji smrt.

Utíkám, voda cáká z bot i z louží. Zničehonic vidím před sebou tmavou postavu. Dostihuji ho a chytím za rameno. Rychle ke mně otáčí hlavu. V té tváři není nic lidského. Vyhaslé oči v krvavém bělmu se na mne dívají tupě a s neklidným napětím, ve tváři mu naskakují fialové skvrny. Něco rychle říkám, přesvědčuji ho, rozčiluji se. Najednou mě přerušuje silná rána rozplývající se v blescích. Padám naznak přímo do velké louže. Ležím ve špinavé vodě a dívám se, jak pomalu odchází ten s rudou bradkou. S ním odchází i mé jídlo, líh, život.

Nejsem už tím člověkem v tajze, jsem Galust Mirojan s vysílačem na čele, konstatuji pro sebe, že rudovous je nemocný. A já, Galust Mirojan, vím, jak se taková nemoc jmenuje, ale ten člověk, co leží v tajze, mi překáží v tom, abych si na ten název vzpomněl.

Dostal jsem se z louže a sedím teď na pružném mechovitém příkrovu. Dnes je snad první den, kdy neprší. To znamená, že bude brzo zima. Nepůjdu za rudovousem, který v torně odnáší můj život. Kdysi mi daroval štěstí, teď mu musím vrátit dluh. Teď tedy vím, že nedojdu, ale jít stejně musím. Motám se z hrbolku na hrbolek, až po pěti hodinách vyjdu u řeky. Není velká, je namodralá a studená. Jdu trochu doprava, abych nalezl něco, jak se přepravit, a najednou vidím jeho. Taky hledá brod. V rukou má tyč, aby ohmatal dno.

Zul si boty a drží je pod paží. Je vidět, že mu překáží torna. Vrátil se na břeh, shodil tornu a rozhlédl se do stran. Něco dělá na břehu, odtud není vidět co, přece jenom je to tři sta metrů. Pak šel znovu do vody, tentokrát už v botách. Správně, stejně máš mokré nohy a na dně jsou ostré kaménky, bos to nepřejdeš.

Hledám klacek a píchám do vody. Všude to je strmý sestup a pěkná hloubka. Dlouho se brodím po břehu, až se nakonec rozhoduji vydat se nahoru po proudu. Tam bude pravděpodobně mělčina. A jak si vede rudovous? Prohlížím záhyb řeky, kde se tyčila jeho silueta, a nikoho nevidím. Na druhém břehu se nízko sklánějí věkovité limby. Šumí tam borové mlází, profoukává je pronikavý podzimní vítr. Pomalu tam jdu.

Písek pod tornou stačil sesednout a slehnout se. Když jsem odtáhl tornu za popruhy, objevila se pod ním díra, na jejímž dně se nahromadila voda. Kousek dál, kde se voda čeřila na mělčině, se pohupoval nějaký tmavý předmět. Vylovil jsem ho. Stará čapka ze sobí kůže. Na vnitřním lemování je dobře známý nápis Nik. Kurilin.

A právě tady k něčemu došlo. Já, Galust Mirojan, jsem byl přenesen do místnosti s cerebrotronem voláním: „Otče! Otče!“ To křičel Boris Revin. Vrhl jsem se k desce, odpojil cerebrotron a přistoupil k pacientovi. Blouzní! To bylo obrovské vítězství. Byl to první krok k uzdravení. Je zajímavé, že při prohlížení křivek biologického vysílání jsem si všiml velkého impulsu. Značné duševní rozrušení přerušilo anabiotický stav nemocného, přímo jako mina, když vyrve horninu. Získávání ucelených informací z minulosti bylo narušeno, otevřel se obrovský ventil pro přístup podráždění zvenku. Už reaguje na prudké osvětlení. Světlo projektoru způsobuje chvění jeho víček. Nyní Revin jako dřív blouzní. Začali jsme používat různých chemických preparátů. Doufáme, doufáme, doufáme v mnohé.

Ostatně jsem dlouho přemýšlel o tom, co jsem viděl v tajze. Z tvých slov jsem věděl o rodinném dramatu Michajlovových. Přišlo se tedy na to, že Michajlov není vinen, to Kurilin ho opustil. A Michajlov vzal přítelovu zradu na sebe. Měli tam spolu nějaké účty. Když jsem však sledoval tu scénu, zdálo se mi, že Kurilin byl nemocný. Zkontroloval jsem všechny příznaky nemoci, které mohl přehlédnout únavou zmučený a otupený Michajlov. Vypadalo to na tajgovou encefalitidu. Toto těžké a rychle se šířící onemocnění mozku mohlo udělat Kurilina nepříčetným…

PO … LETECH

(Epilog)

Otázka. Jaké objevy minulosti podle vašeho názoru si zachovaly svůj význam dodnes?

Odpověď. Nechtěl bych zmenšit nebo snížit význam mnoha velkolepých úspěchů vědy v minulosti, odvážím se však jmenovat jenom dva, které jsou podle mého názoru unikátním vítězstvím lidského rozumu. Je to atomová energie a odhalení tajemství života.

Otázka. Řekněte nám, předsedo, kdyby k těm objevům svého času nedošlo, o kolik by se zdržel vývoj naší civilizace?

Odpověď. Muselo k nim dojít. Byly připraveny celým průběhem dějin lidské společnosti. Atomový věk začal pro lidstvo objevením Becquerelových paprsků, a nikoli výbuchem atomové pumy nad Hirošimou. Stejně tak odhalení tajemství života začalo odhalením struktury nukleinových kyselin, a nikoli grandiózními událostmi, k nimž vedlo využití vitalongy.

Otázka. Domníváte se, že využití těchto velkých objevů nešlo vždy správnou cestou?

Odpověď. Zajisté. Aby člověk mohl proniknout do tajemství atomu, nestálo za to nechat vybuchnout atomovou pumu. To nás nevedlo kupředu na cestě poznání jaderných procesů. A stejně tak pošetilé myšlenky o nesmrtelnosti, zdánlivě zrozené vitalongou, svedly na určitou dobu vědu o životě ze správné cesty. Nám nezbývá než se utěšovat tím, že to všechno je etapa, kterou lidstvo dávno už prošlo. Nyní atomová energie věrně a oddaně slouží lidem a vitalongaprim se stala tím nejvšednějším preparátem kterékoli lékárny. Vy sami ji jistě taky požíváte, a jestli ne, brzy tedy začněte. Chrání lidi před předčasným stárnutím, dává člověku neobyčejně stabilní životní tonus, nevyčerpatelný duševní optimismus, velkolepou pracovní schopnost v každém věku.

Otázka. Řekněte nám, předsedo, jak se cítí Boris Revin-Michajlov, nejstarší člověk na zeměkouli a možná v celé sluneční soustavě?

Odpověď. V současné době řídí sdružení…

„Nechte už toho kašpárkování,“ řekl Položencev, když vcházel do dveří s kyticí.

Romka se zakuckal nedopovězenou větou a rozkašlal se. V rukou se mu chvěl mikrofon (lžička od čaje). Kurilin jako dřív ležel majestátně v křesle. Pohlédl na hodinky a s přehnaným hekáním se zvedal.

„Tak co, už je čas jít?“ řekl a obrátil se na Položenceva.

„Ano, taxík už čeká u vchodu.“

„Jestli jsou tyhle kouzelné květy pro Borise,“ Kurilin se dotkl chladných černofialových aster, „tak je to úplně zbytečné, nemůže je ani cítit.“

„Ale to není pro Borise,“ odsekl Položencev.