Jevgenij Serafimovič Veltistov

Zbraně Diovy

Kapitola první

Prší, stále prší.

Déšť mě vítá v každém městě, do kterého přijedu. Nejvíc mi vadí za nocí.

Dříve, to bylo ještě v dětství, jsem se za takových nocí probouzel, jako by mi někdo dal ránu, a s tlukoucím srdcem jsem naslouchal bušení dešťových kapek do oken. Počítal jsem, kolik let života mi ještě zbývá. Nikdy jsem se nedopočítal; pokaždé jsem se znovu propadl do bezedných hlubin spánku. A ráno jsem už na ty neveselé noční výpočty nechtěl vzpomínat, protože za okny zářilo slunce a na mne čekaly ty nejdůležitější věci na světě.

Na slunce jsem si už nevzpomněl dlouho…

A déšť neustává. Déšť – to je nespavost, jež je mi souzena…

Rozsvítil jsem. Jenom na chvíli, abych se přesvědčil, že jsem zase ve starém pokoji pařížského hotelu, kde jsou na zdech zavěšeny kopie starých mistrů. Velázquez, Rembrandt, Goya – ti tři vnesli do mé duše záhy klid. Pojednou se mi zachtělo spatřit El Greca, ale napadlo mne, že pro majitelku tohohle hotelu byl nejspíš El Greco příliš moderní, nejspíš bouřlivácký blázen.

Nu což, nezbude než strávit noc bez El Greca. A přitom je to noc rozhodnutí, dost možná poslední noc mého života. Kdesi v útrobách starobylého domu, snad dokonce přímo za touhle zdí, sní svůj sen mí pronásledovatelé. Ani velkolepý Goya, ani déšť, ba ani má nespavost nedokáží narušit spánek dvou silných chlapů, jistých si svou beztrestností, kteří zato čile vyskočí z vyhřátých postelí v okamžiku, kdy je elektronika umně zamontovaná v mém pokoji upozorní na to, že jsem se začal oblékat.

Čert aby vzal ten déšť! Copak to nikdy neskončí?

Noviny, které tisknou na první straně předpovědi počasí, tu a tam baví své čtenáře zprávami o těch nejbizarnějších druzích dešťů: jednou jsou to zlaté rybky, jindy staré mince nebo igelitové pytlíky, které sem kdoví odkud přinesl bouřlivý vítr. Pokud si člověk den ze dne obléká nepromokavý plášť s antistatickými účinky, aby se alespoň nějak ochránil před zdraví škodlivými dešti, žvanění o pršících zlatých rybkách ho příliš nevzrušuje. Ostatně ti dva za zdí, kteří dostali za úkol proměnit mě v cokoli, co není živé, asi ve svých primitivních snech ještě nikdy neviděli sníh…

Já viděl sníh na severu Kanady. Nikdy předtím se mi nepoštěstilo spatřit tak obrovské prostory absolutní běloby. Letíte vrtulníkem dvě tři hodiny a pod břichem letounu se nic nemění; pořád jen ten jiskřící led a sníh.

Oba, Yurick i já, jsme tehdy mhouřili nečekaným štěstím oči jako spokojení kocouři a snažili jsme se, aby se naše pohledy nesetkaly. Vypadalo to v té chvíli, že na světě není nic jiného než sníh. A my si najednou připadali jako mimozemšťané, kteří se vydali za poznáním Neznámého.

Po levé straně proťala panenskou bělost pláně mohutná jizva. Táhla se stovky mil za námi a viděli jsme ji i před sebou. Jako by se mezi ledovými krami, poslušen neznámého pudu, prodíral skalisky obludný červ, o jehož cíli putování jsme nemohli mít ani potuchy. A zatím byl název tohohle fenoménu docela prozaický – zlom. V pradávných dobách se tu srazily dva pláty zemské kůry.

Yurick kývl směrem doleva a ve snaze přehlušit burácení motoru křičel: „Umíš si vůbec představit, že matička Země na druhé straně zlomu je o miliardu let starší než na naší straně?“

Pohlédl jsem na něho jako na blázna. A pak jsme se oba najednou rozesmáli… Jen si zkuste názorně představit miliardu let! Kopec dolarů – no budiž! To není nic těžkého, tím spíše, že můj společník jich sám měl hned několik miliónů… Ale tisíc miliónů let? Co vlastně znamená tohle nepředstavitelné množství času pro člověka, jehož život trvá tak krátce!…

Zajímalo by mě, kolik vlastně zaplatili za mých pětačtyřicet let těm dvěma chlápkům, co tak bezostyšně chrápou za zdí mého pokoje?

Putovali za mnou do každého města, do něhož jsem přijel. Poznat se dali na první pohled. Přece jen je oko reportéra citlivější a zkušenější než oko leckterého policajta. Jejich profesi jsem odhadl bezchybně.

Jak známo, profesionální vrazi dávají vždycky přednost úzké specializaci. Existují příslušníci trestných komand, samotářští kati, „zelené barety“, teroristé, gorily, neslyšně našlapující nindžové podobní přízrakům, jsou i jiní. Tihle dva byli na slovo vzatí experti na havárie. Ostatně, všichni dohromady patří tihle chlápkové do velké rodiny obyčejných gangsterů, kteří byli popsáni už dávno s dostatečnou zevrubností v kriminalistické literatuře.

Vím, jak se to dělá. V jednom ze svých pronásledovatelů jsem dokonce poznal Amerikána Joea či – jak byl s oblibou označován v novinách – Mrtváka Joea, který kdysi s rychlostí doslova nelidskou proháněl zkušební prototypy superauťáků, slavného mistra světa v rallye, a teď se proměnil v obyčejného automordýře, chlápka, který vás mohl svým vozem nabrat zezadu, popřípadě ze strany.

Což o to, vymyšleno to bylo náramně! Nejznámější televizní reportér zaměřený na katastrofy se měl stát obětí takové malé soukromé, zato však definitivní katastrofy. Logické, věrohodné a především nanejvýš efektivní. V záplavě banálních frází, jež budou téhle záležitosti věnovány, se snad zachvěje jediná správná a pro jistotu vyslovená šeptem někým, kdo do věci viděl: „Řekl trochu víc, než bylo zdrávo…“ – a tím to také skončí.

Buď jak buď, zatím se nechystám slzet na vlastním funuse.

Fízla, který mě sledoval, jsem si poprvé všiml v New Yorku. Černý oldsmobil mě sledoval s mravenčí pílí. Když mě to pořádně dohřálo, zastavil jsem, vystoupil a šel se jich zeptat, co po mně vlastně chtějí. Jeden zmizel do nejbližšího podchodu, druhý si klidně hověl za volantem a s nebetyčnou drzostí si mě prohlížel. Nereagoval ani na nepříliš vybraná slova, jimiž jsem ho počastoval, a nenamítal nic ani tehdy, když jsem si poznamenal číslo vozu. Teprve pak akceleroval a zmizel v dálce. O hodinu později jsem už od kamarádů z policie věděl, že číslo vozu bylo falešné.

Proklínal jsem se za to, že jsem se přestal ovládat a že jsem nevzal podle svého zvyku do ruky kameru. Jenže důvod ke ztrátě sebevlády tu byl: poprvé ve svém životě jsem přestal být pozorovatelem a stal se pozorovaným. Pak přišel na řadu Joe. Přilepil se na mě v Mnichově.

Dva vozy mě pronásledovaly na vylidněné a pokojně vyhlížející ulici. Ten zelený mě prudce předjel a zablokoval mi cestu. Druhý se na mě přilepil ze strany. Na kratičký okamžik jsem za volantem spatřil křídové bílou tvář Mrtváka Joea s kloboukem staženým do čela, s očima plnýma soustředění a mrazivé rozvahy. ‚Kdo by to do něj řekl? Copak opravdu bude chtít rozmlátit tak krásnou mercedesku?‘ napadlo mě.

Následovala rána. Hned dvě. Nejdříve mi lesklý mercedes naboural dveře, pak mě nabral do kapoty.

Vylítl jsem na okraj vozovky a v téže chvíli mi došlo, že je mi souzeno v plné rychlosti vlítnout do tunelu podzemní garáže a napakovat se do železné brány.

A zase ta myšlenka: ‚Že by to bylo tak triviální – přilepit mě na dveře jako brouka?‘

Život mi zachránilo vlastně jenom to, že jsem včas uviděl Joea a že jsem jeho plán jaksi vytušil.

Podařilo se mi stočit volant a nasměrovat vůz doleva, chodníkem jsem se přehnal jako větrná smršť a prudce vyrazil na pořádně našlapanou dálnici. Tam mi už dali pokoj.

Zase pršelo a mokrý asfalt se podobal třpytivé stuze. Ještě dlouho jsem se motal ulicemi a předměstími, jen abych se dostal zase do formy a získal svoji příslovečnou rozvahu. Tak vida, Mrtvák Joe! Kdo by si jen pomyslel, že si zrovna tenhle chlap začne na chléb svůj vezdejší vydělávat vražděním svých bližních!

Svou televizní kamerou jsem Joea dvakrát natáčel na závodech, když měl ten mládenec opravdu namále. Poprvé ho po havárce doslova po kouskách slepili, protože tvář a všechny kosti, co v ní jen můžete najít, měl napadrť. Chirurgové vydumali pro Joea unikátní magnetické čelisti a rekonvalescent pak předváděl před kamerou, jak dokáže odrovnat řádně krvavý biftek. Podruhé zas Joea vytáhli v hodině dvanácté z hořícího vozu. Obrazovky nadlouho ovládla televizní reklama trvající nachlup deset vteřin: muž v automobilistické přilbě si unaveným pohybem stírá z čela pot, poté vypije jediným douškem pivo a odhodí na vozovku prázdnou plechovku. Hned nato se před diváky objeví už rozzářená tvář s vítězně vztyčeným nosem. Ano, byl to slavný Joe… Tahle reklama se určitě dostala do knihy rekordů. Fešák Joe do sebe před očima televizních diváků nalil pěkných pár miliónů piv. A pak se na něho zapomnělo. Až teď jsem zase viděl znovuvzkříšeného jezdce smrti.

Tentokrát se tedy „čistá vražda“ Joeovi nevydařila. Snad to přece jen bylo tím pivem; rána nebyla vedena příliš jistě… Jsem zvědav, jak to vysvětlí svým chlebodárcům.

Na první pohled na něm vlastně ani není nic strašného. Zkrátka a dobře jenom zamračený skřet s tváří starce. Mám dokonce dojem, že se usmíval všehovšudy jednou v životě – totiž na tom reklamním snímku. Ostatně každý ví, že na takové triky, jako je thymolinový úsměv na reklamách, má televize svoje na slovo vzaté experty…

Ti dva, co na mě čekali v Paříži, jsou tvrdší oříšek, než byl Joe. Tohle mi bylo jasné hned, jak jsem na sobě zachytil pohled jejich ostrých a studených očí, když jsem postřehl jejich mlčenlivou jistotu a sebevědomí zdůrazněné pomalostí pohybu. Pochopil jsem, že tohle třetí jednání dramatu, jehož tvůrce stál v anonymním pozadí, má dospět k definitivnímu finále. A tak jsem se rozhodl, že v něm sehraji roli, kterou jsem si do detailu promyslel.

Ubytoval jsem se v mém oblíbeném hotelu Mary na Montmartru, v pokoji, na jehož zdech visely mé nejmilejší obrazy. Bylo ostatně docela příjemné představit si zrozpačitělé ksichty těch dvou výrobců katastrof, jak si prohlížejí Rembrandtova a Rubensova plátna. Alespoň jednou v životě ti tupci nahlédnou do světa opravdových citů.

Naobědval jsem se v malé hospůdce, kde můžete dodnes slyšet pěkně odvázanou hudbu minulosti, na niž dnes vzpomínáme už jen s tichou nostalgií. Jen ať se ti dva, co se teď usadili do kouta, se závistí podívají na moji sklenici s burgundským, ročník 1989. Jen ať si uvědomí, že lidský život je neopakovatelný stejně jako tohle burgundské a že i oni sami koneckonců nejsou nesmrtelní… V recepci hotelu jsem si objednal letenku na linku Paříž-Tokio a požádal jsem, aby mě vzbudili už v pět hodin. Trochu nevyspání těm chlápkům taky neuškodí.

Jako bych těm dvěma – mým partnerům ve hře o můj vlastní život – poskytoval možnost volby kulminačního bodu v prostoru a čase. Neopouštěl mě však pocit, že k tomu musí dojít v Tokiu, už zítra, vlastně pozítří, protože slunce se přece bude pohybovat letounu v ústrety. Zamrazilo mě při pomyšlení, že jeden den mého života uplyne tak rychle. Kdysi se Tokio stalo základnou mé nejslavnější reportáže nazvané s profesionální prostoduchostí Tokio – den T. V uzounkých uličkách japonské metropole na mě docela určitě čeká pan Karamoto – podplukovník, vlastně teď už možná plukovník japonské tajné služby, které jsem svého času řádně ztrpčoval život. Takže propočet gangsterů byl vlastně dokonalý: dál než do Tokia se stejně nedostanu.

Vyhrabal jsem se z postele a rozsvítil. Tohle určitě odvanulo nenávratně spánek i z víček těch dvou mordýřů. Objednal jsem si taxíka a začal rychle balit kufry.

Opona se zvedla; dějství, v němž se mělo rozhodnout o všem, právě začalo…

V tom virválu, který panoval na letišti, jsem si gangsterů ani nevšiml a málem bych na ně zapomněl. Až v letadle jsem je spatřil v křeslech těsně za mnou a na okamžik mě to naplnilo radostí přímo bláznivou. Když letí spolu se mnou, letecká katastrofa se téměř vylučuje.

Zajímalo by mě, jak se jim podařilo propašovat celnicí a elektronickými kontrolami ty jejich kovové hračičky. Nebo snad mám věřit, že zabijáci teď používají pistole z umělé hmoty? Snad už jsou z umělé hmoty i kulky?

Pokud jde o moji příruční zbraň, tou je televizní kamera. Takže mi docela nic nebrání v tom, abych si trochu zašpásoval.

Přitisknu tedy pažbu k rameni, zamířím objektiv a vidím, jak se moji dva „ochránci“ okamžitě ukryjí za novinami, třebaže v jejich pohledu nedokážu vyčíst nic, co by se podobalo lidské emoci. Podařilo se mi udělat několik záběrů, ale v téže chvíli jsem pocítil jakési zklamání nad jejich lhostejností. Pro ně jsem všehovšudy pan Y nebo pan X – objekt z příkazu. Páni, to je ale k uzoufání!

To tváře ostatních cestujících jsou mnohem zajímavější. Především jsou lidsky různé, zračí se v nich únava, podráždění nebo třeba taky nabubřelost, klid nebo zvědavost, prostě celá ta obrovská paleta pocitů, jež jsou lidem vlastní. Postupoval jsem chodbičkou mezi křesly a snímal tváře cestujících, dokud jsem nezaslechl letuščin tichý hlas: „Promiňte, pane. Řadě cestujících je proti mysli, že je fotografujete…“ Podal jsem jí svoji vizitku.

„Ach, promiňte! Prostě jsem se bála uvěřit, že jste to vy.“

Posadil jsem se zpátky do svého křesla.

„Dámy a pánové,“ ozvalo se vzápětí z reproduktorů, „na palubě našeho letadla cestuje spolu s námi pan John Barry, zvláštní zpravodaj televizního pořadu Katastrofa. Tímto oznámením bychom také rádi vyslovili naši omluvu těm cestujícím, kterým bylo fotografování nepříjemné. Vítáme pana Johna Barryho na palubě našeho letadla.“

Letadlem zazněl potlesk takřka bouřlivý a nepřerušovaný. Zvedl jsem se, uklonil se a pronesl svou slavnou zaklínací formuli:

„Dámy a pánové, ujišťuji vás, že katastrofa se dnes konat nebude.“

Ozval se smích a oživený hovor, a náhodná seznámení nám cestu do Moskvy, kde mělo naše letadlo mezipřistání, nečekaně zpříjemnila.

Dobu mezipřistání jsem měl rozpočtenou na sekundy.

Vzal jsem si šálek kávy a postavil ho na stůl. S cukrem jsem do něj vhodil i tabletku ukrytou mezi prsty. Míchal jsem nápoj, z něhož se ještě kouřilo, a usmíval se na svět spolu s ostatními. Pak jsem se napil.

Věděl jsem docela přesně, co vzápětí přijde, a těch deset vteřin jsem čekal docela klidně. Pak, to už mě opouštěly síly, jsem se zvedl a stačil jsem ještě spatřit své dva vrahy, kteří vyděšeně vyskočili ze sedaček. Myslím, že jsem se snažil ještě něco vykřiknout, ale vědomí se pojednou vytratilo a já byl mimo tento svět…

Že by tohle byl sníh?

Ticho se vytratilo jaksi skokem, naráz. Kolem dokola jsem viděl bílý prostor a slyšel jsem jakési zvuky. Ne, není to sníh, došlo mi.

Nade mnou se klenul sněhobílý strop sevřený bílými zdmi, mezi nimiž se zvolna pohybovaly bílé pláště. Pojednou se mi vrátila paměť a já se pohnul.

„To nesmíte!“ ozval se ženský hlas.

Rozhlédl jsem se po lidech, kteří se tísnili kolem mého lůžka, a skutečnost, že jsem mezi nimi nenašel žádnou známou tvář, mi přinesla radostné uspokojení.

„To není infarkt,“ řekl jsem rusky. „Je to obyčejná simulace.“

„Mluvit opravdu nesmíte.“

Význam těchto slov pronesených přísným hlasem jsem pochopil, protože několik desítek ruských vět jsem se předem naučil.

„Já budu mluvit!“ obrátil jsem se rozhodně na své nové spojence. „Prosím vás, zavolejte rychle policii!“

„Není vám dobře, pane, ehm, Barry?“

„Je mi dobře. Jsem v pořádku.“ Pokusil jsem se dokonce o úsměv. „Pochopte, vzal jsem si jenom jednu tabletu, všechny ostatní mám v kapse… Zavolejte policii, prosím vás.“

„My máme Veřejnou bezpečnost.“

„Dobře, dobře, tak ji zavolejte!“

Uvolnil jsem se, zabořil hlavu do polštáře a propadl jsem se do hlubokého spánku.

Když jsem se probudil, uviděl jsem vedle sestry ještě dva muže v bílých pláštích. Zatím tedy všechno probíhalo podle scénáře, který jsem pečlivě připravil. Sestra se mě zeptala, jak se cítím, a odešla. Oba muži z Bezpečnosti se mi představili, a poté se zeptali, co pro mne mohou udělat.

„Jmenuji se John Barriet.“ Už dlouho jsem nevyslovil své skutečné příjmení. „Věřte mi, proboha, chci vám říci naprostou pravdu!“

„Rozhodně byste se neměl rozčilovat,“ řekl mi anglicky jeden z nich.

„Nesmysl!“ Posadil jsem se na lůžku. „Když jsem připravoval svá zvláštní vydání Telekatastrofy, byl jsem vždycky naprosto klidný. A přitom jsem lhal lidem i sám sobě. Můžete to vůbec pochopit!?“

Dívali se na mne a mlčeli.

Vyskočil jsem z postele, rozběhl se k oknu a najednou jsem viděl, že všechno kolem je bílé.

„Sníh!“ hlesl jsem nevěřícně. „Opravdu je to sníh?“

„Máte pravdu, tohle je sníh,“ souhlasil starší muž.

„Sníh! Sníh!“ křičel jsem, protože jsem si konečně uvědomil, co znamená pro mne, vlastně pro celý svět tahle spousta čisté běloby na cestách, ty huňaté čepice, bez nichž by byly koruny stromů truchlivě holé, rampouchy, zavěšené na střechách domů. „Sníh! To je báječné, to je skvělé!“

Sestra, která v té chvíli vběhla do pokoje, se zoufale snažila odtrhnout mě od okna a dopravit mě zpět k posteli, ale nevzdával jsem se.

„Nemáte ani potuchy, jak je sníh důležitý,“ vykřikoval jsem. „Vyskytuje se jen na vrcholcích hor!… Tohle je Moskva?“

„Ano, Moskva.“

To slovo mě navrátilo zpět do reálného světa. Rozhlédl jsem se po přítomných.

„Doufám, pánové, že jste měli možnost vidět zvláštní pořady mé Telekatastrofy?“

Na tvářích těch dvou se dalo poznat, že se mýlím.

„A moje jméno vám taky nic neříká?“

Odpovědí mi bylo zdvořilé mlčení obou mužů a dívky.

Najednou jsem pocítil chlad. Unaveně jsem se posadil na okraj lůžka.

„Jsem John Barry, zvláštní dopisovatel světového televizního zpravodajství Katastrofa, a v této chvíli chci učinit velmi důležité prohlášení. Věřím, že jste reprezentanty své země,“ švenknul jsem po jejich tvářích nejúřednějším pohledem, jehož jsem byl schopen, „a že se u vás setkám s čestností a lidskostí.“

Tři páry oči se na mě upřely s očekáváním.

A tak jsem začal vyprávět svůj příběh.

Kapitola druhá

„Od této chvíle, dámo a pánové, budu říkat pravdu, čistou pravdu a nic než pravdu,“ zopakoval jsem poněkud pompézně a znovu jsem sklouzl pohledem po těch klidných a zdvořilých tvářích. „Nesmějete se tomu, jak vidím, a máte pravdu. Pravda není totiž nikdy k smíchu, třebaže to nejlepší, co v člověku je a co ho odlišuje od ostatních primátů, je právě smysl pro humor.“

Ale pravda je i to, řekl jsem si v duchu, že nejnebezpečnějším živočichem této planety je člověk. I tohle je pravda. A je-li třeba důkazů – vezměte si třeba můj vlastní život…

„Jmenuji se John Gaston Joliot Barriet a narodil jsem se ve Francii v rodině dnes již zapomenutého malíře G. B. Barrieta. Moje matka byla Američanka a kromě života mi stačila dát už jen jméno. Hned nato zemřela a my zůstali s otcem sami. Můj otec Gaston si ze všech kulturních hodnot cenil nejvíce prací geniálního Němce Albrechta Dürera. Snad právě proto se také přestěhoval a celý svůj život strávil v Norimberku…“

Pravda, otec docela určitě nebyl Dürer současnosti, nicméně celý svůj život houževnatě a vytrvale vyřezával a tiskl rytiny s fantastickými náměty. Ale i kdyby byl G. B. Barriet sebenadanější, lidé jeho archaické pojetí úlohy umělecké tvorby i jeho chápání smyslu života už dávno nepotřebovali. Naše století masové kultury a neméně masového umění, kdy si člověk už zvykl vidět v cizích domovech, v hotelích a parcích stále tytéž obrazy, krychle z umělé hmoty, agregáty ze železa a kamene… tedy v našem století individuální výtvor, na nějž náhodou pohlédneme, vyvolává spíše podráždění a nechuť. Otcovy autorské otisky si rádi a ochotně kupovali amatéři a sběratelé, ale přes veškeré své snažení nebyl schopen prosadit, aby byl ve všech hotelích světa zavěšen alespoň jeden jeho fantastický obraz… Pokud jde o mne, neviděl jsem otcovy obrazy nikde jinde, než u několika málo jeho nejlepších přátel… Otec si byl dobře vědom nesmyslnosti a nemodernosti svého hlediska, ale byl příliš tvrdohlavý, a s tím se už nedalo nic dělat.

Na rozdíl od otce jsem si vybral profesi ve svých důsledcích nejmasovější – stal jsem se televizním zpravodajem…

V tom parném červencovém poledni jsem ležel v plavkách na staré válendě v mansardě našeho domu, v kuželích slunečního jasu vířila zlatavá smítka prachu a já si pojednou začal představovat, že já, syn umírajícího grafika a čerstvý absolvent televizní fakulty, jsem se stal Johnem Barrym, králem vesmírného zpravodajství. V kterémsi nestřeženém okamžiku jsem té megalomanské fantazii uvěřil, věřil jsem v nesmírnou moc televize i ve vlastní síly. S dokonalou jasností jsem viděl před očima nafialovělé stíny Pamíru, mrazivou modř Antarktidy, kukuřičnou žluť Arizony a chvějící se plamenný závoj nad Kamčatkou. Tehdy jsem ještě netušil, co všechno mělo záhy potkat ten zářivě pestrý svět, v hlavě jsem měl jakousi mlhu, jen oko imaginární kamery – vlastně moje oko lovilo z celku světa detaily zvláště děsivé. Hle, tady se zachvěl horský obr, tisícileté ledové kry se začaly s děsivým rachotem tříštit, rozkvetlá země se přeměnila v ohyzdnou pustinu bez života.

Najednou jsem si uvědomil, že jsem oblečený a mířím k telefonu. „Jen klid!“ říkal jsem si. „Jsi chlapík! Vybral sis ten nejlepší a taky nejtvrdší džob z celé televize – profesi kameramana… Johnem Barrym se staneš jenom tehdy, dokážeš-li svůj nápad vyložit Thomasu Buckovi co nejvěcněji.“

Zdola jsem zaslechl tátův trýznivý kašel. Ležel ve svém pokoji a prohlížel si unavenýma očima dvě Dürerovy rytiny. To bylo jediné, co mu poskytovalo víru ve správnost jeho počínání a dost možná i okamžiky tichého štěstí.

Jednou z rytin je proslavená Dürerova práce Rytíř, smrt a ďábel z roku 1513. Stejně jako kluci před staletími jsem si i já s obavami prohlížel v dětství smrt v bílém plášti a s korunou na hlavě, ovinutou hady, a rohatou stvůru stojící vedle ní. Zato jezdec zakovaný v brnění, s těžkým obouručním mečem po boku, ve mně vyvolával bezděčný obdiv. Hle, přitáhl koni udidla a zcela soustředěný na svoji cestu nepřátelským lesem zlehka povstal ve třmenech. Neohlíží se na ďábla, jenž se mu svými úctyhodnými drápy pokouší rozdrápat brnění, nevšímá si ani smrti, která mu nedočkavě harcuje po boku a napřahuje k němu přesýpací hodiny. Na kamenité stezce se přímo pod kopyty rytířova koně bělá lidská lebka. Ale rytíři není třeba připomínat, že lidský život je krátký a pomíjivý. Myslí však v této chvíli jen na to, že musí vykonat svůj hrdinský čin. A nic ho nezastaví – ani ďábel, ani sama smrt.

V mé paměti se tímto rytířem s rozhodným a soustředěným výrazem ve tváři stal můj otec. Nezdolnost jeho ducha, niterné přesvědčení, že zvolil správný cíl, láska k životu – to vše bylo vepsáno v jeho tváři ve chvílích, kdy vyřezával do dřevěných desek své fantastické obrazy, když držel v rukou sněhobílé listy papíru nebo daroval nejbližším přátelům to nejlepší, co vytvořil. Byl si vědom toho, že svět kolem něj se neustále tříští a obnovuje, že nepřetržitě probíhá zápas mezi dobrem a zlem. Hledal neméně trýznivě jako jeho veliký učitel Dürer vzorec krásy, zákon lidské dokonalosti. A s těmito názory také odešel z tohoto světa, ani jedinkrát se neohlédl, ani jednou se nezachvěl na té cestě k temnému lesu…

Tom na mě už čekal ve starobylé hospůdce Pod lipami, kterou jsme si oblíbili už jako studenti. Několik let jsem neviděl toho úspěšného byznysmena, který se dokázal vzdát studií kvůli podnikání, ale Tom byl kupodivu stále stejný – týž nezdolný úsměv na tváři, týž narudlý mohutný nos. Vykročil ke mně pružnými pohyby profesionálního boxera, jako by už předem věděl, o čem s ním chci mluvit.

„Buď zdráv, Tome, kamaráde!“ povídám mu, když jsme si potřásli rukama. „Vypadáš přesně tak, jak sis to vždycky přál: člověk skrz naskrz nezávislý, žádný šprtoun a vejtaha.“

Tom se rozzářil jak červnové slunce, nicméně zaskóroval:

„Jenže ty bys mi, Johny, nejraději napovídal, stejně jako tehdy ve škole. Nebo se snad pletu?“

Šedé panenky jeho klidných očí se zařezávaly do mých jako obětní nůž.

„Hm, rád bych tě, Tomíku, upozornil na některá zajímavá fakta, která se ve tvém životopise dosud nevyskytovala.“

„Především ses v něm už řadu let nevyskytoval ty sám, Johny.“

Tom mě chytil kolem ramen, posadil vedle sebe a objednal pití. Po celou dobu mě obsluhoval s milou nenuceností, přistrkoval ke mně nejvybranější pokrmy a ty nejrafinovanější drinky. Došlo mi, že se za ty roky opravdu proměnil v dokonalého byznysmena. Ostatně, věděl jsem, že Tom založil vlastní společnost, jejímž obchodním artiklem byly televizní programy natočené pro potřeby nejrůznějších firem v různých koutech světa.

Nedalo se vyloučit, že ho můj fantastický nápad zaujme právě proto. V této chvíli jsem už ale pochyboval o všem na světě, neboť jsem si uvědomil, že každému nestrannému pozorovateli je jasné na první pohled, kdo je kdo v téhle dvojici. Stačilo se jenom podívat na Tomův prudce elegantní oblek modré barvy a porovnat ho s mými odřenými džínsy.

A přesto jsem se odhodlal s troufalostí přímo nebetyčnou vyložit příteli podstatu svého nápadu.

Svět se zbláznil, a ten zhoubný proces pokračuje i nadále. (Tom souhlasil nadšeně a okamžitě.) Politikáři nejrůznějších odstínů a kalibrů se čím dál tím více podobají postavám z tuctové detektivky; nechybějí ani banální přestřelky, exploze, únosy, neuvěřitelné souhry důsledků a příčin, v nichž se obyčejný smrtelník dokáže jen stěží vyznat. Věda v očích obyčejného člověka už dávno ztratila svou hodnotu; prostě jí přestal věřit. Vědci už podle jeho přesvědčení nejsou schopni předvídat důsledky svých objevů. Zeměkoule je stále častěji drcena živelními pohromami, stali jsme se přímými svědky odumírání zničené přírody. Mír na Zemi spočívá na rozechvělých váhách jaderné rovnováhy.

Jen si představ, v jakém stavu je obyčejný smrtelník – přesvědčoval jsem Toma –, představ si člověka, který zrána vybíhá z výtahu k autu, vrtulníku nebo k podzemce, pak se znovu protlačí do výtahu, aby přetrpěl pracovní dobu v potu tváře, jenž je obchodnímu podnikání vlastní, a poté se večer neméně složitě vrací domů. A jen co se octne v prostředí blízkém a důvěrně známém, ulehčeně si oddechne, rozvalí se v křesle a zapne svůj televizor. Co vlastně může na obrazovce vidět? Dlouhou řadu neskonale nudných vystoupení obrýlených intelektuálů, westerny, kterých už má plné zuby, estrádní čísla, jež na něho působí účinněji než sedativa. Den ze dne vtlouká televize do hlav diváků lhostejnost k lidské tragédii, k chorobám našeho věku, k násilí. A tak z miliónu diváků najdeš sotva jednoho, komu by byl vlastní soucit s bližními.

„Co tedy navrhuješ?“ zeptal se Buck s hbitou věcností.

Nezaváhal jsem ani na okamžik. „Zorganizovat světovou službu televizního zpravodajství Katastrofa.“

„A cíl?“

„Vyvolávat v lidech soucit.“

Jal jsem se Tomovi vysvětlovat, jak je možno nanejvýš operativně a přitom mnohostranně (a dokonce v barvách) zachycovat miniaturní televizní kamerou zemětřesení, sucho, erupce sopek, ničivé cunami, zhoubné lijáky – zkrátka všechno, na čem závisí život tisíců a leckdy miliónů lidí v nejrůznějších koutech celého světa. Náklady nebudou nikterak malé, to se rozumí, ale dotknou se vlastně jen organizační stránky. Několik schopných a sdostatek objektivních zpravodajů by mohlo zajišťovat materiály pro všechna televizní studia světa.

„Moskva si tohle asi nekoupí,“ ozval se Tom a v hlase měl pramálo nadšení.

„Co s tím má Moskva společného?“ vyjádřil jsem podiv zdvižením obočí.

„Vlastně máš pravdu: Moskva s tím nemá společného docela nic.“ Buck se krátce zasmál a mávl nad tím rukou. „U nich jsou katastrofy nesmírnou vzácností. Dovedli si to zařídit!“ dodal nečekaně drsně. „Zato Amerika si tenhle artikl koupí ráda. To ti garantuju! Američani totiž všechny války viděli zatím jenom v televizi.“

Buck se naklonil dopředu a proměnil se v computer.

V koutcích rtů mu vyrostly dvě ostré vrásky. „Tohle si musím pořádně promyslet,“ řekl.

Ale dobře jsem si všiml, že počítá už dávno. Nejprve to byly náklady, hned potom to nejdůležitější: kolik může stát jediná minuta reklamy v takovém zpravodajství. Buckova představivost – měl jsem ten pocit pořád – pohlcovala prostor a čas naplněný katastrofami všeho druhu s rychlostí téměř světelnou. Například: obrovské panoráma trosek megalopolisu je v ostrém střihu vystřídáno detaily hroutícího se mrakodrapu…

V dalším záběru se už divák ve společnosti okouzlující blondýnky řítí podél pobřeží v mercedesu nejnovější značky… A zrovna tohle upoutalo jeho počtářský um: kolik zaplatí koncern na výrobu automobilů za jedinou minutu takové projížďky, bude-li televizní přenos sledovat čtvrtina diváků celého světa?…

„Telekatastrofa!“ řekl Tom pojednou až příliš hlasitě a v jeho vždy šedých očích na okamžik blýskla modř jarní oblohy. „To jsi vymyslel skvěle, Johne! Chviličku tu na mne počkej!“

Rozběhl se k nejbližšímu telefonu a já pochopil, že můj nápad byl Buckovým počtářským umem vyhodnocen částkou tři sta tisíc, dost možná i půl miliónu dolarů. S jeho schopností předvídat a oddělovat zrno od plev jsem počítal jen jaksi intuitivně, ale jak vidím, nespletl jsem se. Právě teď asi uděluje Tom rozkazy pracovníkům své kanceláře a záhy všechno prověří počítač.

Proč to nepřiznat – zmýlil jsem se. Alespoň v tom posledním. Později se mi Buck přiznal, že jeho mozek pracuje dokonaleji než ten nejskvělejší computer. Bilanci měl v hlavě připravenu už během naší rozmluvy a vzápětí pochopil, že na realizaci záměru tak velkolepého jeho vlastní milióny nestačí, že bude třeba získat ještě další kapitál. Proto taky volal domů: potřeboval se poradit, co by se v tom dalo podniknout. Vracel se s výrazem vítězného Césara.

„Johne,“ začal hlasem skoro pateticky slavnostním, „moje paní tě dnes večer zve na, ehm, recepci, pořádanou na počest krále reportérů Telekatastrofy.“

„Ježíšikriste, jaká paní?“ vyděsil jsem se, zdrcen již tušeným poznáním, že myšlenka více než šílená právě v téhle chvíli získává hmotnost, proměňuje se v miliardy filmových záběrů, vyvolávajících u diváků husí kůži. „Na počest jakého krále? Co to meleš, ty blázne?“

„Na tvoji počest, kamaráde!“ Buck si spokojeně mnul ruce. „Jo, a paní? No, přece moje žena! Copak jsem ti o tom neříkal? Už dva roky jsme spolu…“

Z toho večera si pamatuji vlastně jenom to, jak energicky a spokojeně si Thomas mnul ruce. Vypadalo to, jako by se člověk zmírající zimou zahříval nebo jako by neandrtálec dobýval křesáním životodárný oheň. Napadá mě, že v téhle chvíli prováděl docela podvědomě jedno i druhé, snad ho budoucnost lákala září plamenů a současně ho děsila ledovým chladem prázdnoty.

A pak – i to mi utkvělo v paměti – tu byla Lotta. Nepříliš vysoká, oděná do bílých šatů s rudou růží, blondýnka s postavou rozkošného diblíka. Připadalo mi, že Lotta Bucková není o nic méně praktická než její manžel. Je to zvláštní, jak se ti dva mohli najít za těch pár krátkých let, co já dřel se svou kamerou.

Nejdřív ze všeho vykonala na mém nápadu zkoušku pevnosti: „Vyvolávat v lidech soucit? Málokdo se v naší době odváží provést takovýhle romantický husarský kousek! Jste chlapík, Johne!“

„Probůh, vy mi příliš lichotíte, frau Buck! Jsou to jen…“

„Dohodneme se na Lottě. Pro vás jenom Lotta, Johne…“

„Díky. Jsou to jen nicneříkající slova, Lotto… Psychologická báze našeho podniku je mnohem složitější a subtilnější. Doufám, že chápete. Ono tu vůbec nejde o romantiku… Pohlédněme na budoucnost Telekatastrofy očima televizního diváka…“

Začal jsem vlastně tím, čím jsem skončil při našem rozhovoru s Thomasem. Člověk tedy přijde z práce domů a zapne televizi. Podobá se v té chvíli udýchané želvě: jen stěží popadá dech, dokonale ukryt v krunýři svého bytu. Nic ho už nedonutí, aby se toho večera plazil dále, a v tom se podobá ubitému tažnému koni. Ale nemůže taky hned usnout, jinak by i želva umřela nudou.

Člověk potlačený a rozdrcený velkoměstem čeká, že mu bude pomoženo, aby se alespoň zčásti dostal ze stresové situace, v níž se trvale potácí. Jako lék potřebuje malé prožitky vyvolané dalekosáhlými neštěstími. Bylo by to skvělé, kdyby se mi podařilo převést všechny tyhle požitky do podoby radostného vzrušení.

Lotta se na mne upřeně dívala, jako by svýma klidnýma tmavýma očima vážila moji budoucnost.

„Filmové záběry katastrof,“ věštil jsem zdolán velkolepostí té vidiny, „donutí lidi, aby procitli ze snění, skrčili se ve svých pohodlných křeslech, stísněni nečekaným pocitem strachu, pak se rozhlédli kolem sebe, a až se uvidí v útulném teple svých domovů, aby si radostně a volně povzdechli: hle, žiju, jsem zdráv, mohu ulehnout ke spánku spravedlivých a čert vzal všechny katastrofy světa!“

„Bravo!“ třeskl salónem Lottin melodický hlas. „Bravo, Johne! Ty jsi opravdu třída!“

„Je to jako afrodisiakum,“ dodal její manžel. „Indukuje to energii. Vyvolává to chuť k práci, k milování, k životu.“

„Tak se napijeme. Ať žije život!“ A Lotta pozvedla pohár. „Ať žije jeho nový vládce, vládce Telekatastrofy!“

„Máš pravdu. Na zdraví budoucího krále!“ ozval se Thomas a jeho nos rudě zářil spokojeností.

„Na zdraví současného krále!“ vykřikla Lotta a švenkla vítězoslavným pohledem po tvářích příbuzných, kteří mlčky a s německou precizností počítali, kolik mohou investovat do chiméry podniku, jehož realizaci jsem navrhoval. Lotta na mě pojednou spiklenecky mrkla.

Odpověděl jsem jí stejně a bylo mi jasné, kdo je skutečným šéfem Telekatastrofy.

A v té chvíli jsem se stal pozorovatelem sebe sama. Ten okamžik jsem si zapamatoval navždy…

Všichni diváci Telekatastrofy teď už dobře vědí, že kterékoli vydání senzačního zpravodajství končí vždycky stejně. Zvláštní dopisovatel John Barry, který reportuje ze všech koutů Země, se tváří obrací ke kameře, spiklenecky zamrká a prohlásí slavnostním tónem: „Dámy a pánové, ujišťuji vás, že dnes se již katastrofa konat nebude.“ Což v podstatě znamenalo: Vážení, to, co jste právě viděli, se odehrávalo v Guatemale… nebo třeba na Sahaře… nebo na Filipínách. Je to tragické. Bezesporu. A najít v tom skrytý smysl je téměř nad lidské síly. A navíc – je to děsivé. Ale buďme realisty – je to daleko. Tak daleko! Vy osobně, vy přece žijete. Výborně. Právě to je nejdůležitější.

Třetí kapitola

Za těch více než dvacet let, co jsem pracoval jako zvláštní reportér v Telekatastrofě, se toho v mém životě událo spousta.

Měl jsem opravdu všechno, co mi kdysi předpovídala frau Buck: měl jsem nejvyšší možné honoráře, o jakých se novináři vůbec může zdát, měl jsem rodinu, obrovské hejno známých a kamarádů a jediného věrného přítele. A postupně jsem všechno ztrácel. Všechno, až na sebe sama. Připadá vám to směšné? To není tak málo v současné době! Nezapomínejte, že jsem John Barry.

Poschodí v domě velkolepé rodiny Buckových se přistavovala s neuvěřitelnou rychlostí. Zpočátku se jim zdál těsný cihlový dům hned vedle mého – tehdy se jim narodil syn a dcera. Pak zjistili, že jim prostor chybí i v moderní vile v rýnském údolí. O něco později jim připadal neútulný i starobylý, komfortně vybavený rytířský zámek. Posléze… ostatně už si ani nedovedu vzpomenout, co všechno je vedlo k tomu, že se pokaždé naprosto nečekaně stěhovali někam jinam. Nic bych za to nedal, že dnes žijí v nějakém pohádkovém mrakodrapu…

I já jsem po otcově smrti vystřídal řadu bytů, ale zatímco Buckovi se drali výš a výš, já se mnohem raději zavrtával do země. Tak jedno dvě poschodí pod zemi – prostě byt se sály, v nichž se dá klidně rozjímat nad životem pod bezpečnou vrstvou vyhřátého a sešlapaného asfaltu pokrytého odpadky a smetím. Může být něco vhodnějšího pro člověka téhle doby? Zvláště chcete-li, aby s vámi mohl zůstat jedinečný přítel.

Tenhle můj přítel se jmenuje Uu. Je to slon.

Stačí zavolat „Uu“ a ze zimní zahrady se ozve radostné zatroubení, připomínající dětskou trumpetu, a vzápětí se ke mně z banánových houštin přiřítí můj kamarád. Hrne se ke mně poklusem, jako opravdový slon, s ušima přilepenýma k hlavě a se vztyčeným chobotem, jako by vyrážel do útoku. Občas z něho mívám dokonce strach, z toho miniaturního sloního trpaslíka vyšlechtěného v jakési laboratoři pro domácí potěchu rozmazlených magnátů.

Kdysi mě Uu stál mnohem více, než činí honorář za jednominutovou reklamu v dnešních vydáních Telekatastrofy. Teď je to jiné: jeho cena se nedá vyčíslit v penězích, jako se nedá vyčíslit cena opravdového přítele.

Přidusal po vykachlíkované podlaze až k mému křeslu a znehybněl. Pohyboval se teď zcela neslyšně a tvářil se přívětivě, když mi foukl do vlasů proud teplého vzduchu, aby mi vzápětí začal po kapsách hledat nějakou dobrotu.

Byl mi tak po kolena. Jeho maličký chobot se podobal mikrovysavači. Ale, buď jak buď, byl to opravdový slon africký s obrovskýma ušima podobnýma rozevlátým lopuchovým listům, s dokonalým čichem a s překvapující inteligencí. Takový byl můj malý Uu.

„Teď musím odjet,“ povídám mu. „Přines mi, prosím tě, oříšky.“

Uu mi poslušně přinesl talíř se slanými buráky a jako odměnu shrábl ze stolu krabici se žvýkačkami, přemístil si jednu chobotem do tlamy, aniž by se zdržoval snímáním obalu. Jal se melancholicky přežvykovat.

„Odjíždím,“ opakuji mu ještě jednou, „takže tady moc nesmutni, starý kamaráde.“

Ohnul jednu svoji nohu, hned nato druhou, s hlubokým povzdechem se položil na bok, abych ho mohl poškrábat napřed za uchem a pak na bříšku, jak to lidé zpravidla dělají, když chtějí potěšit psa nebo se pomazlit s dítětem. Z chobůtku se ozvalo spokojené pištění.

A tak jsem starost o něj vložil na bedra tří sloužících.

Kanadě, kam jsem letěl, na nejzazším severu země, mělo dojít k probuzení vyhaslé sopky. Bude to největší sopečný výbuch za posledních sto let a věděl jsem o tom zatím jenom já.

Montrealu mi vybylo několik volných hodin, a tak jsem si zašel na hokejové utkání, abych si promyslel detaily budoucí televizní reportáže. V tom davu řvoucích lidí, z nějž jsou vždy důležité jen dokonale soustředěné pohledy a rozevřená ústa, jsem se cítil jako obvykle, tedy zcela nezávisle a proklatě osaměle. Publikum, jež touží zhlédnout podívanou – právě v tom spočívá psychologie mého diváka, konzumenta produkce firmy Telekatastrofa. Je mi jasné, že tohle publikum nedokáže pochopit moji „modrou“ reportáž z Kanady: Určitě si řeknou, proč vlastně bere Barry, kčertu, do ruky kameru, když se vůbec nepočítá s mrtvými?! Ale umělec musí přece alespoň čas od času vytvořit něco sám pro sebe, jenom pro sebe, jinak mu hrozí, že se promění v mechanický přívěsek byznysu.

Moje reportáž dopadla málem špatně kvůli „modré horečce“, což bylo skrz naskrz licoměrné označení, kterého novináři používali pro označení výstavby nového ropovodu Aljaška – Státy.

Severská osada, kde jsem přistál, prožívala dny, jež jako by z oka vypadly příběhům Jacka Londona. Můj ty bože, kolik tuláků a dobrodruhů tu bylo: stavbaři a byznysmeni, kazatelé a šoféři, dobrodruzi, podvodníci nejrůznějších kalibrů i unudění flákači – ti všichni vtrhli do Kanady a na Aljašku, jen co se roznesla zpráva o superropovodu. Hotely i soukromé domky byly naplněny až po střechu, ještě horší to bylo v kavárnách a barech, dokonce holé lůžko ve stodole tehdy stálo padesát dolarů za noc a najít se dalo jen stěží. V tomhle exotickém a pestrém davu vládly obyčeje značně divoké a, třebaže v našem odžínovaném století nosí kolt nebo útočný nůž zdaleka ne každý, všemu vládl prvobytně pospolný zákon silnějšího. Představitelé místní moci, policisté a soudní úředníci, sice dosud čistě formálně vykonávali svůj úřad, nikterak se však před zástupci tisku netajili tím, že pokorně čekají na den, kdy dny a noci dolarové horečky odejdou do minulosti a oni se budou moci se vší odpovědností starat o morální úroveň těch, kdož v městečku přežijí.

Připomenu jen tolik, že před řadou let byl v těchto místech vybudován už první superropovod. Byl dokončen s maximální rychlostí a tedy i s technickými vadami, protože v té době bažila po levné naftě celá Amerika. Ty největší ztráty se daly připsat na konto kanadské přírody: na celé trase se totiž tundra, lesy i jezera přeměnily v mrtvou zemi pokrytou filmem mastné ropy. A lidé znovu spěchají, kladou nedaleko prvního už druhé superpotrubí, jen aby se dala z mořského dna vysávat další ropa, aby computery ukazovaly stále vyšší zisky. Šílenci!

Na nebezpečí, které znovu hrozilo přírodě, upozorňovaly letáky, které sice zdvořile, leč nesmlouvavě nabízeli chodcům městsky vyhlížející mládenci a dívky dlouhých vlasů. Prolétl jsem leták očima a ledabyle jsem si ho strčil do kapsy. Ušklíbl jsem se: jaký význam může mít tenhle cár papíru pro bradaté svalovce v ocelových přilbách a kombinézách, kterými se teď hemží celá tajga i tundra? Papírem pohrdají, zato nesmlouvavé požadují stroje a potrubí. Tihle zdivočelí blázni dovedou makat i šestnáct hodin denně, bez sobot a nedělí, když na to přijde. A tak to jde měsíc za měsícem. A všechno jenom proto, aby se jednoho krásného dne mohli z tajgy vynořit s diplomatkou napráskanou čerstvě tištěnými stovkami, aby mohli spokojeně zamrkat na spoře oděnou krasavici, která z reklamního štítu láká všechny movité zájemce k návštěvě světové metropole hazardních her a voňavého dobrodružství Las Vegas (doprava a prvotřídní ubytování zahrnuto v ceně).

Mnozí se vraceli (letenka byla opravdu zdarma, dokonce tam i zpět) sice opálení a ve šviháckých ohozech, zato s kufříkem truchlivě zpustošeným. A začínali od Adama, dokud nebyla práce na tom zatraceném ropovodu skončena. Z rozhovorů v letadle mi bylo jasné, že půlroční výdělek stačil těmhle fešákům ve městě snů maximálně na dva týdny sladkého života.

V dopravní kanceláři mi bylo s vybranou zdvořilostí sděleno, že vrtulník, který si moje firma řádně pronajala, havaroval kdesi v tajze a že pro mne žádný další – je jim to nesmírně líto – nemají, protože všechny stroje jsou teď na trase, zatímco já se chci pravděpodobně dostat celých patnáct set kilometrů stranou. Nicméně mi nabídli náhradu zhruba vyčíslených ztrát a mně bylo v té chvíli jasné, že čas je tu zvlášť drahý a zbožím nanejvýš deficitním jsou v těchto místech dopravní prostředky.

Kdykoli jindy bych prostě pokrčil rameny a letěl domů, ale teď jsem se neznal vzteky. Koneckonců jsem ochoten kašlat na to, že mě nepoznal ani jeden z těch ignorantů na ulici – až se tihle zdivočelí chrapouni přestanou vybíjet ve sčítání svých výdělků a vrátí se do civilizovaného světa zpět ke svým televizorům, stanou se mými oddanými otroky tak jako tak… Teď šlo o to, že jsem se vydal do téhle pustiny, abych tu natočil reportáž pro sebe – rozumíte, jenom pro sebe – a najednou chybí jeden jediný vrtulník!… Uchýlil jsem se k sarkasmům. Třeba si velevážení zaměstnanci dopravní kanceláře myslí, že sopky vybuchují na objednávku a že by se očekávaná erupce dala ještě odložit?! Proklínal jsem výrazy nepříliš vybranými svého agenta, který si neuvědomil, co všechno může žlutá horečka způsobit, a neobjednal další vrtulník. A nakonec jsem začal vyhrožovat: jestli něco neuděláte, zařídím vám, holoubci, katastrofu, na kterou se s chutí podívá celičký civilizovaný svět.

„Pane Barry!“ Mladý úředník s mandarínským korektním úsměvem se jemně dotkl mého rukávu a výmluvně pohlédl na hodinky. „Čas ještě zbývá…“

To jednoduché gesto mě proměnilo zase v člověka.

„Co navrhujete?“

„Jen mě tak napadlo… pomyslel jsem si… snad by vám mohl pomoci Mr Yurick.“

„Kdo je to, ten Yurick?“ Úředník delikátně pokrčil rameny: „Je to takový, ehm, podivín… Ale má vlastni vrtulník, víte?“

Yurick mě vyhledal v hotelovém baru a hned mě zahrnul otázkami. Ptal se, odkud vím, že sopka vyhaslá před tisíci lety se opět probouzí. Přiznal se mi, že sbírá kuriózní předměty – nejstarší vrstvy zemské kůry. Věděl jsem sice o tom, že existují lidé, pro něž je navýsost důležité zachytit na filmový pásek probuzenou sopku, zrození nového ostrova nebo třeba zbořený starý dům v San Francisku, vedle něhož prochází hranice lomu zemské kůry, a že se takové záběry pokoušejí ulovit celé dlouhé roky, ale přesto jsem tomu jaksi nevěřil, protože jsem si zvykl pracovat a ne vyčkávat jako lovec na číhané. V Yurickovi jsem však objevil spřízněnou duši a začali jsme si brzy tykat.

Rozhodli jsme se vyrazit hned za svítání.

Celou noc mě Yurick trýznil vyprávěním o svých objevech v oblasti fantasmagorické geografie. Naslouchal jsem mu se shovívavým zájmem, tu a tam jsem si ve tmě vybavoval jeho tvář se srostlým obočím a občas jsem zabručel něco, co se mohlo podobat přitakání. Co je mi koneckonců po tom, že Afrika byla kdysi na jižní točně a Severní Amerika v tropech, že se Itálie zaklínila do Evropy, zatímco Indie to napakovala přímo do Asie a zvrásnila přitom pohoří, tak jako se zvedají předky aut při čelní havárii? Proč by mě mělo zajímat, že pod Japonskem se nejstarší vrstvy kůry strmě, téměř vertikálně svažují dolů, což vyvolává četná zemětřesení? Ostatně, svoji královskou reportáž o Tokiu jsem v té době měl už dávno za sebou… V jednom měl Yurick pravdu, to když prohlašoval, že zázraky na Zemi neměli na svědomí bohové Olympu, ale že sama neklidná Země pracuje na své přestavbě. Ostatně před Yurickem na to přišel už jistý Leonardo da Vinci, když našel vysoko v horách zkameněliny mořských plžů. Na okamžik jsem měl dokonce pocit, že podivín Yurick deklamuje hlasem proslaveného Leonarda: „Nad širými rovinami Itálie, tam, kde dnes jen ptactvo poletuje, plavaly v pradávné minulosti ryby…“

A přesto mě cosi v Yurickových slovech nutilo k zamyšlení. Ten zvláštní význam jeho pozorování jsem nepochopil hned. Pláty zemské kůry se pohybují, třebaže jen malou rychlostí, narážejí do sebe, a vytvářejí tedy určité napětí. Z toho plyne, že Země, stejně jako lidé, prožívá stres. Četné katastrofy, jichž jsem byl svědkem, byly jen částečným uvolněním, katarzí, odstraněním napětí a překonáním stresové situace. Ergo, na naší planetě existují jakési, řekněme, pojistky, které nepřipouštějí, aby se pohromy přeměnily v globální katastrofu. Nebo jsem se snad mýlil?…

Země je stará a sdostatek zkušená. Ale dojde-li ke stresu v šestnácti letech? Stačí se zapojit přirozené pojistky, vydrží organismus nebývalé napětí?

To už jsem ale myslel na Eddieho.

Vzpomínal jsem na svého syna po celou dobu, co jsme s Yurickem letěli nad ledovým příkrovem k naší sopce.

Pohled na sněžnou pustinu byl pro mne takovou vzácností, že jsem v křesle vedle pilota doslova ztuhl. Pokoušel se mi zpočátku vyprávět o obrovském zlomu, podél něhož jsme letěli, pak ale zmlkl a ponořil se do vlastních myšlenek…

Moje žena Marie se nestala partnerkou v mých obchodně pracovních záležitostech jako třeba Lotta a Thomas. Mimochodem, už samo srovnání bylo poněkud přitažené za vlasy. Buckovi byli firma, přesněji řečeno její dvouhlavé vedení tvořící monolit organizace. Já jsem představoval tvůrčí osobnost, do jejíž nápadů nikdo z firmy nezasahoval – prostě zvláštní reportér katastrofické apokalypsy nebo, chcete-li, osamělý král katastrofy. Marie zase byla dopisovatelkou časopisu Supermóda, který měl své čtenáře ve čtyřiačtyřiceti zemích světa. I ona byla svým způsobem královnou a vládkyni – ovšem vládkyní módy. Stačí, když řeknu, že ve čtyřiačtyřiceti zemích světa mění dámy oblečení podle nejčerstvějšího čísla Supermódy.

Když já natáčím v Tokiu, ona má práci v Rio de Janeiru, když mě odvolají z domova na mimořádnou akci, Marie se zcela nepředvídaně vrací k rodinnému krbu. Způsob dopravy máme oba stejný, tedy nejdražší a nejpohodlnější, ale jen velmi vzácně se trasy našich cest setkají jak v prostoru tak v čase. Dělá mi dobře myslet při natáčeni záběrů z reaktivní vzducholodi letící nad planoucími troskami města na to, že tam kdesi daleko proplouvá temnotou tropické noci sněhobílá loď a všichni na její palubě se ohlížejí za Marií, oděnou v šatech „severovýchodního cyklónu“, které před několika hodinami sama navrhla.

Eddie nemohl cestovat na přepychovém lineru a současně letět nad hořícím městem. Zůstával doma, vyrůstal, studoval, těšil se bouřlivě z každého našeho návratu a přitom si kladl nepochybně tu prokletou otázku: Kdo vlastně jsem? Jaký jsem?

Ctižádost Eddiemu nikdy nechyběla. Jeho první slůvko nebylo ani „máma“, ani „táta“, ale „já“. O něco později k tomu přidal ještě krátké slovo „sám“. A to mu už zůstalo: „Já sám…“ Rád naslouchal mému vyprávění. Jelikož se podobal spíše děvčeti, producíroval se po našem bytě v matčiných šatech, ale stále měl v úporném pohledu tmavých očí i v energicky vystrčené bradě tu nevyslovenou otázku: „A já? Jaké je mé místo v tomhle světě?“

Jeho posedlost mě někdy dokonce děsila. Upřeně jsem se na něho díval a měl jsem nejednou pocit, že vidím někoho docela cizího – snad malého Thomase Bucka, jak se řítí ke svému cíli, jenže je docela osamělý a postrádá Buckův úsměv byznysmena.

Přátele Eddie neměl. Opouštěli ho v okamžiku, kdy v sebenevinnější dětské hře vycítili Eddieho skrytou nadřazenost.

To všechno jsem ovšem nepochopil hned, ale teprve když se Eddie nečekaně zlomil. Točil jsem na Filipínách povodeň a byl jsem zrovna v motorovém člunu, když mi radista předal Mariin telegram: „Eddie utekl z domova“. Nečekal jsem na nic a letěl do Mnichova.

Bylo to pro mne i pro Marii zatraceně těžké, těch pár následujících dnů. Nemohli jsme to pochopit: ještě včera střílel dětskými pistolkami na papírové terče, vybíjel energii při kopané a hokeji, dychtivě četl poezii a někdy ho dokonce na celé týdny uchvátilo malování (v tom se podobal nejspíše svému dědovi), zvládl motorku tak důkladně, že jezdil většinou jen na zadním kole… zkrátka, byl to kluk ve všem všudy, kluk jako každý jiný. Tak proč se to najednou změnilo?!

Přišli jsme na to, že Eddie už před několika měsíci nechal školy, samotářsky se potloukal prostorami našeho obrovského bytu, celé dny se válel v posteli a jednoho krásného dne vytáhl z garáže svůj motocykl a připojil se ke skupině kaskadérů, kteří v té době pohostinsky vystupovali v našem městě…

„Proč jsi to vlastně udělal?“ zeptal jsem se ho, když se nám jejich partu podařilo dostihnout v jednom z malých provinčních městeček.

„Víš, táto, chci vytvořit samostatné číslo. Bude se jmenovat ,Eddie to zmákne!‘ “

Dívaly se na nás oči až po okraj naplněné pochmurnou rozhodností.

„Co chceš vlastně zmáknout, miláčku?“ zeptala se tragickým hlasem Eddieho matka.

V té chvíli se jí chlapec vrhl kolem krku a srdceryvně se rozplakal. Přerývaně Marii vyprávěl, jak před dvěma roky viděl na obrazovce hvězdu kaskadérů v akci. Kdosi pak Eddiemu řekl, že za takovouhle rachotu na motorce se dá získat spousta peněz. Od té doby taky Eddie nedělal nic jiného, než že na svém jednostopém vozidle přeskakoval, co se dalo – ploty, příkopy, seřazené sudy. Když se mu podařilo přeskočit za pomoci můstku čtyři autobusy postavené do řady, rozhodl se skálopevně, že má právo volit své životní poslání, a připojil se ke skupině profesionálních kaskadérů.

„Ale proč, proboha, proč?“ naříkala matka. „Copak my dva vyděláváme málo?“

„Já sám…“

„Skákáním přes autobusy dnes už nikoho nepřekvapíš, ty naivko,“ mávl jsem rukou.

„Když bude třeba, přeskočím třeba katedrálu svatého Pavla. Eddie to zmákne! Já – Eddie!“ vykřikl fistulí.

Nedalo mi to a zasmál jsem se:

„Jen ty? A sám?“

„Ano. Já sám!“

Hlas našeho syna se teď chvěl vybičovaným vzrušením. Jeho představivost už stačila vybudovat firmu tvořenou jediným profesionálem.

Marie se na nás mlčky dívala, jako by před sebou viděla dva blázny. Nakonec se hlasem zlomeným únavou Eddieho zeptala:

„Opravdu ses rozhodl kvůli nějakému nesmyslu riskovat svůj vlastní život?“

Byl už teď klidný, a tak jen pokrčil rameny. „Tohle je taky džob…“

Nepomohly žádné domluvy. Eddie nám trpělivě vysvětloval, že čeká už jen na to, aby dosáhl plnoletosti a mohl se věnovat kaskadeřině docela legálně.

Po jistou dobu jsme s Marií dostávali pravidelná hlášení agenta soukromé detektivní kanceláře, z nichž vyplývalo, že Eddie je ve své branži přičinlivým žákem. Pak se vrátil na několik dní domů… A potom objevil ve Francii jakéhosi proslaveného trenéra.

Náš dům se teď podobal prázdnému hnízdu, a tak se Uu, kterého jsem kdysi koupil pro syna, poznenáhlu stal mým nejbližším přítelem.

Proč vlastně došlo k takovému zlomu? Proč zrovna tahle volba? Co našemu chlapci vlastně chybělo?

Na okamžik jsem se poddal představě, že nad sněžnými pláněmi neletím s Yurickem, ale s Eddiem a zrovna se mu chystám vyprávět o sopce a ukázat její výbuch… Ba ne, tenhle okamžik byl nenávratně ztracen. Pokud se Eddie někdy pozvedne k oblakům, pak ne proto, aby rozjímal, ale aby provedl nějaký krkolomný kousek. Já žiju ukryt ve skořápce své samoty, Eddie se zase zaklínil do své. A tomu všemu se dostalo vznešeně znějícího a přitom tak prostého názvu – seberealizace.

Lidé jsou strašlivě rozděleni. Zdá se mi, že k tomu došlo nedávno, v době, kdy vnější komfort a racionální myšlení začaly vytlačovat z lidských duší zbytky emocí. Když to říkám, nemyslím tím jenom elektronizovanou kuchyni, televizory s dálkovým ovládáním a videorekordéry, dokonalou osobní dopravu, ale i neutronovou bombu, útok na vesmír a dobývání oceánu… Člověk najednou nejenže poznal své nesmírné možnosti, on si také uvědomil, že jeho Země, stejně jako jeho vlastní domov, není ničím jiným, než objektem, na nějž je možno pohlédnout s odstupem, aby se zjistilo, že jeho vybavení je pouze omezené a on sám, tedy člověk, je křehký, příliš křehký. Vědě se podařilo rozšířit hranice dovršení zla a dobra až k mezím možností a mnohé z jevů, jež se dříve jevily smrtelnému jedinci jako nepochopitelné, se pro něj dnes staly zřetelnými a jasnými asi jako ponaučení v pohádce. Lidé se uzavřeli do skořápky svého útulného komfortu, do egocentrismu své nanejvýš standardizované osobnosti.

Vzpomínám si, jak jsem kdysi četl knihu o dvou prvních pozemšťanech, jejichž noha se dotkla povrchu Měsíce, o Armstrongovi a Aldrinovi. Popis té slavné události z 21. července 1969, kterou se zatajeným dechem sledovala celá planeta, mi vyrazil dech, zvláště pak přiznání obou astronautů, že se nedokázali nikdy dokonale spřátelit, třebaže spolu sloužili už dávno před historickou cestou na Měsíc. Proč tedy vlastně letěli spolu? Armstrong se proměnil v podivínského samotáře, třebaže se ho náš tisk s úpornou tvrdošíjností snažil prezentovat čtenářským masám jako prostého občana Spojených států amerických.

Není vyloučeno, že my všichni, kdož na této Zemi sídlíme, jsme se proměnili v podobné samotáře a podivíny a jen díky setrvačnosti se pokládáme za prosté občany. Copak by to nebylo možné?…

„Rychle, podívej se!“ Yurick ukazoval rukou k obzoru. „Už to začalo!“

V dálce vyrůstal ze země hřibovitý oblak.

Je možné, že jsme se opozdili?

Nacvičeným pohybem jsem hrábl rukou po kameře. Yurick zapnul automatické řízeni a chopil se druhé kamery. Koutkem oka jsem stačil zaregistrovat, že každý z nás filmuje docela jinak. Yuricka zajímala sopka a nic jiného. Já jsem začal celkovým panoramatickým pohledem na zasněženou krajinu, ukázal jsem hřibovitý útvar, jak se pozvolna přesouvá do strany, a zachytil jsem dopadající žhavý popel.

Zevnitř byl mrak ozařován blesky a krajinou se rozléhalo dunivé hřmění. Vulkán se rozběsnil. Shora, podoben únavnému podzimnímu dešti, dopadal na údolí, les a bouřlivě spěchající potoky popílek.

Vrtulník prudce nabral výšku a my jsme zamířili přímo k sopce.

Nad potrhaným kuželem masívu zběsile vířily ohňové smrště. Rachot teď byl už zřetelný a nepřerušovaný. Z jícnu vyletovaly bomby do výšky jednoho kilometru. Zmocnil se mne tísnivý pocit, že vulkán míří přímo na nás, že usiluje seč může o zničení našeho křehkého stroje. Ale sopka jen vybíjela svoji energii, vystřelovala z dusivé tmy svého nitra balvany jako zpupnou výzvu dalekému slunečnímu disku, asi jako chce nerozumný chlapec zasáhnout nebesa kamenem vystřeleným z praku.

A najednou mě to napadlo: Proč by se člověk neměl ve svém životě chovat stejně jako tahle sopka? Když vztek v duši překypí, když už nezbývají síly k mlčení, měl by prostě otevřít ventil a tu nadbytečnou páru vypustit. Sopky, má-li ovšem pravdu Mr. Yurick, nejsou o nic méně individuální než lidé. Rozdíl spočívá v něčem jiném: sopky jsou totiž moudřejší.

Dlouho jsme kroužili kolem probuzené hory. Když se konečně objevil ohňový gejzír, vystoupili jsme do větší výšky a nasadili si kyslíkové masky.

„Vydrž! Prosím tě, vydrž!“ řval Yurick, vykloněn z okénka kabiny, jako pominutý. „Jen se drž, kamaráde! Natři jim to!“

Označení „kamaráde“ pro tohohle běsnícího velikána bylo snad trochu příliš familiární, nicméně oběma nám připadal řvoucí vulkán velmi sympatický.

Gejzír už pomalu slábl, kráter se zahltil plameny a po téměř svislých stěnách a z trhlin se začala vylévat do údolí v mohutných proudech láva. Led se v mžiku vypařoval, jezera výhružně syčela a naplňovala se řídkým magmatem, stromy, půda, ba i kameny – to všechno teď planulo. Bylo těžké si představit, jaká panika by vznikla, kdyby vedl ropovod poblíž sopky. Ale v této chvíli bojovala příroda sama se sebou. Filmoval jsem svou „modrou reportáž“ a cítil jsem se být docela bezmocný před tváří toho vzbouřeného velikána.

Později, to už ohnivé řečiště zpomalilo svůj běh a téměř se zastavilo, rozhazujíc po údolí děsivou záři, jsme se rozhodli riskovat a ještě více jsme se přiblížili k jícnu sopky.

Tam dole se rozhostilo ticho, které nám trhalo uši na cáry.

Kráter si nás z té hloubky pozorně prohlížel svým planoucím okem, které prudkým žárem spalovalo lidskou vůli na prach. Vrtulník pozvolna klesal. Yurick, stejně jako já, v té chvíli nejspíše cítil neodolatelnou chuť prvobytného divocha co nejblíže přistoupit k ohni. Napadla mě kacířská myšlenka, která stála kdysi Fausta život:

„Chvíle, jak krásná jsi. Jen postůj!“

Nezapomenutelný pohled! Jen postůj! Neodcházej!… Teď je dokonce vidět, jak se jezero plné lávy chvěje, jak vzdychá. Co chvíli prorazí plyny rubínovou pěnu na povrchu a jezero začíná znepokojeně prskat.

Kusy lávy barvy téměř rumělkové jsou v bizarních skvrnách rozstříknuty po úbočích hory. Horko je téměř nesnesitelné… A znovu stoupání. Opět se pod námi rozzáří ohnivé oko…

Mnohem později se mi mnozí z těch, kdož tuto reportáž viděli, přiznali, že je v té chvíli napadla zvláštní myšlenka: jako by oknem nahlédli do vlastního dětství, do své vlastní minulosti… Ohnivé jezero je přitahovalo s takovou silou, že instinktivně ucouvli před obrazovkou.

Večer jsme postavili na sousedním kopci stan, abychom se mohli dosyta vynadívat na agónii umírajícího velikána. Ozařoval celé údolí narůžovělou září tak jasnou, že bylo možno nejen filmovat, ale dokonce číst.

„Děkuju, ze srdce ti děkuju!“ Yurick, kterému se podařilo vypotřebovat veškerou zásobu filmového materiálu, mi dlouhou potřásal rukou. „Bylo to nezapomenutelné, Barry!“

Pak ještě dlouho ležel ve spacím pytli s očima široce rozevřenýma. „Co by sis v této chvíli přál ze všeho nejvíc, Barry?“

„Nejspíš usnout.“

Jenže v ďábelské záři se usnout prostě nedalo. „Tak vida,“ řekl jsem si, „dalšího cíle bylo dosaženo. Cíle na cestě k nekonečnu…“

„Chtěl bych se ti odvděčit, Barry,“ ozval se Yurick znovu. „Jenže mě nic nenapadá… Poslyš, jak se chystáš oslavit Nový rok?“

„Nijak.“

„No to je báječné!“ Yurick se posadil a jeho spací pytel se zlomil vpůli. „V tom případě pojedeme k Fydomu Hechtovi.“

„K Hechtovi?“ Rozechvěl jsem se. „To tě Hecht snad osobně pozval?“

„Jasně, jak jinak! Mám od něj dokonce dvě pozvánky na novoroční ples, který pořádá.“

„Chacha, Hecht, který šetří dokonce na mýdle pro své dělníky, že tě zve na oslavu vánoc?“

Yurick s neuvěřitelnou hbitostí vylezl ze svého spacího pytle a nadýmaje se přede mnou jako páv, hrdě potřásal dvěma růžovými pozvánkami.

„Hecht! Právě že Hecht!“ Znovu se posadil na zem. „Barry, ech, Barry, třeba jsi král, ale v zákulisí moci se přece jen nevyznáš! Právě Hecht totiž pořádá recepci pro tisíc osob.“

Čtvrtá kapitola

Kdo mohl tušit, že osmdesátiletý miliardář, který šetřil i na mýdle, zápalkách a vodě, proslulý Fydom Hecht, který dosud postaru počítal nejen dolary, ale i centy, je schopen uspořádat takovou recepci?!

V Los Angeles toho dne nepříjemně mrholilo. Hechtova vila, jindy liduprázdná, zářila nad oceánem jako křišťálový lustr. Do široce rozevřené brány vjížděly drahé limuzíny a poté se už hosté nořili do něžných tónů vyluzovaných orchestrem, vkusně ukrytým v zeleni zimní zahrady. Na schodišti, jež bylo příliš široké i pro takový proud návštěvníků, připomínaly pozvané dámy pohyblivé květinové záhony.

Co si to ten starý lišák zamanul? pomyslel jsem si, když jsme s Yurickem stoupali vzhůru po schodišti. Že by senilní sentimentalita? Nebo snad labutí píseň? Naděje, že v lidské paměti zůstane vděčnost?… Ba ne, Hecht je všechno, jenom ne blázen. Každičký ušetřený cent je schopen v jeho říši plodit milióny… Proč tedy tohle nesmyslné hýření?…

Mezi tou spoustou sluhů jsem Fydoma Hechta hned nepoznal. Spolu se svými lokaji totiž hned u vchodu rozdával hostům škrabošky.

„Čekal jsem vás, Mr Barry,“ ozval se tenounký a nepřirozený hlas podobný tónu prasklé flétny. „Jakpak to dopadlo s vaší sopkou?“

Prořidlé a životem notně otřepané koště vpravené do fraku – takový byl náš hostitel. Nic v něm už nepřipomínalo slavného Fydoma Hechta, jak ho lidé znali z fotografií, prvního naftového magnáta, majitele elektroniky, tisku, obrovských sýpek a kdoví čeho všeho ještě. Od našeho posledního setkání stačil čas důkladně změnit rysy jeho tváře. Jen oči zůstaly stejné. Nikdo jiný na světě nemohl mít tak ironický pohled, schopný pronikat hmotou. I teď jsem byl překvapen: co má vlastně za lubem?

„Sopka soptí!“ Schválně jsem se postavil tak, aby prezidenty a dokonce i poslední monarchy přežívající dosud na téhle planetě. „Je mi líto, pane, ale jsem tu, jak se říká, jenom na skok. Vlastně jsem už na odchodu.“

„Poslal jsem vám pozvánku na adresu vaší kanceláře a s politováním jsem zjistil, že jste na natáčení.“ Z Hechtova nosu se ozvalo podrážděné hvízdání. „Opravdu jsem nevěděl, co dělat dál. Uvažoval jsem dokonce o tom, že vás k sobě pozvu prostřednictvím pánaboha. Ale když jsem vás uviděl ve společnosti Mr Yuricka, došlo mi, že sopka tentokrát zapracovala v můj prospěch. Blahopřeji vám, pane Barry.“ Napřáhl ke mně ruku, jako by chtěl v jediném okamžiku spočítat můj budoucí honorář. „Opravdu vám ze srdce blahopřeji. A vám taky, pane Yuricku! Jakou zvolí pánové masku?“

Ušklíbl jsem se: „Jediná maska, které dávám vždycky přednost před všemi ostatními, je maska Johna Barryho.“ A po těch slovech jsem mírně povýšeně kývl Fydomovi, jako by to byl ten nejobyčejnější lokaj. Do zad se mi zařízl jeho ještěrčí úsměv.

Yurick za mnou pospíchal drobnými krůčky, v ruce držel masku dobrácky přihlouplého kovboje a jeho duší se nejspíš rozlézal pocit nesmírné viny. Znal jsem Fydoma natolik dobře, abych věděl, že pokud si něco zamane, dokáže to dobýt třeba z hloubky sta sáhů pod zemí. Nepochyboval jsem o tom, že ho jeho agenti informovali zevrubně už v okamžiku, kdy jsme s Yurickem přiletěli do Los Angeles.

„Poslyš, nemáš v úmyslu prodat tu sopku Fydomovi?“ zeptal jsem se Yuricka žertem.

„Nechám si ji pro sebe,“ ozval se s pochmurnou vážností. „A ty?“

„Čert vzal vulkán i Fydoma!“

Yurick ve tváři znachověl.

„Nezlobíš se na mne, Johne? Opravdu mi to můžeš odpustit?“ Narazil si na tvář tu kreténskou masku a zahuhňal: „Tak se připojíme ke všeobecnému veselí, ne?“

Hechtova obří vila dokázala pohltit tisíc nejroztodivnějších hostů ze všech koutů světa. V každé ze síní stál vánoční strom, dokonalost elektrické iluminace byla vyvažována jímavostí hořících svící, stoly se prohýbaly pod spoustou nejvybranějších krmí a nápojů a na každého nového hosta, který teprve objevoval neznámou pevninu téhle rozkoše, čekal dokonale mlčenlivý číšník ve fraku. Postupně zaplnily masky všechna poschodí. Čas se pokorně naplňoval hudbou, smíchem, konverzací a cinkáním pohárů při přípitcích, jež nebraly konce. Konečně se v mračnech za okny rozzářil ohňostroj, my dva s Yurickem jsme si přiťukli a popřáli si k Novému roku všechno nejlepší.

„To je ale ošklivé počasí!“ prohodila hlasitě moje sousedka v masce Španělky a pohlédla směrem k oknu. „Prší a prší…“

„Bude hůř,“ vyslovil jsem svoji myšlenku neméně hlasitě.

„Ach, odpusťte, co máte na mysli?“ Její obstarožní partner přisunul své ucho až k mému talíři.

„Podnebí se kvapem zhoršuje,“ křikl jsem do toho ucha. „A naše matička Země se pohybuje směrem k peklu.“

„Ale to je pozoruhodné!“ zašvitořila dáma.

„Kam? Kam že se…?“

„Do pekla, je-li vám libo. Ke katastrofě!“

„Mladý muži, jaké máte právo…“ zaplálo ucho rozhořčením a postavilo se do pozoru. „Naše vláda přece vydala v tom smyslu prohlášení…“

„Co je mi po vaší vládě?“ Štítivě jsem se dotkl toho nadmíru drzého ucha vidličkou. „Mám na tu věc vlastní názor.“

Můj společník uskočil, jako by spatřil chřestýše. Jeho dáma vyloudila nacvičený jekot a já se mezitím v Yurickově doprovodu vydal ke dveřím.

„Nech toho, Barry…“ brumlal za mými zády Yurick. „S tímhle se, kamaráde, nežertuje… Když tě budou otravovat příliš, dej jim raději do zubů. Je to jednodušší… a taky bezpečnější.“

Yurick měl nepochybně pravdu. V takovýchhle domech se o počasí hovoří docela jinak – nejčastěji se memorují předpovědi z novin. Opravdu jsem to asi trochu přehnal a tím se dostal do nebezpečí, že budu vepsán do seznamu hostí nepříliš žádoucích. Kdoví, je docela možné, že v těch seznamech moje jméno už figuruje. Nikdo to zatím nevyslovil nahlas, ale lidé už vycítili, že konverzace o počasí není prosta nebezpečí. Ačkoli… živelní pohromy byly přece můj džob.

Vojenským krokem jsme prošli několika sály a v každém z nich jsem spatřil Hechta v černém fraku. Podívali jsme se s Yurickem na sebe a rozchechtali se. Výborná práce, Mr Hecht! V každém sále jeden robot. Každého hosta tedy obsluhuje sám domácí pán. Nebo spíš skoro domácí pán…

„Poslyšte, Hechte,“ přistoupil jsem k dalšímu hostiteli, na něhož jsme při svém putování narazili. „Povězte mi, kdo je ta dáma tam za tím stolem?“

Ukázal jsem robotovi na ženu v zelené toaletě, jež připomínala nejspíše jiskřící vodopád. Takové šaty mohla mít jen Marie.

„Je mi líto, pane,“ odpověděl robot Hechtovým hlasem. „Nemám tu čest znát všechny hosty. Dáma je ve škrabošce.“

„Mne ale znáš, co?“

„Ovšem, pane. Před chvílí jste mluvil se šéfem.“

„Díky, Mr Robot,“ pokývl jsem mu.

„Já děkuji vám, pane.“ A s těmi slovy se uklonil.

To tedy znamenalo, že každý z robotů, stejně jako sám Hecht, byli spojeni s počítačem a mohli tedy množství informací neustále zvyšovat. K čemu to vlastně miliardář potřeboval? Nejspíš se tu zrovna před našima očima rozjížděla nějaká velká finanční aféra. Koneckonců jsou tu novináři, byznysmeni, vojáci a významní vědci… Navíc se tu moc povídá… Hle, jací podivní staříci vládnou za pomoci svých miliard našemu světu! Jaké dobro a jaké zlo se chystají rozdávat lidem? V jakých proporcích smíchali jedno i druhé v tom podivném novoročním koktailu?… Vždyť takoví jako Fydom – a v našem světě jsou jich desítky – se pokládají za opory společnosti a nezřídka dokazují tuto tezi svými činy.

Čert vzal Fydoma! V té chvíli mě zajímala žena, která se až příliš podobala Marii. Srdce se mi rozbušilo: což je možné, aby to byla ona?

V té malé společnosti byly čtyři osoby. Muži o překot vyprávěli něco zábavného a ze srdce se smáli. O něco později se všichni vzali za ruce a jako malý hádek zamířili na taneční parket. Docela vpředu ladně vlály zelené šaty. Teď už jsem nemohl pochybovat. Byla to ona!

Ztratil jsem Marii a jejího partnera v rytmicky se vlnící mase lidských těl.

„Nějaká tvoje známá? Přítelkyně?“ zeptal se Yurick, který mne pronásledoval jako stín.

Přikývl jsem.

Přesně na takovémhle parketu jsem před více než dvaceti lety potkal dívku s udivenýma očima a vzal jsem ji za ruku. Nebyl snad na světě nikdo, kdo by se za Marií neohlédl, a já zuřil vzteky, protože jsem si dobře uvědomoval, že na takovou krásu nemohu mít výlučné právo. Teprve později mi došlo, že ženy si nejčastěji prohlížely její róbu. Tehdy vládl pestrý a prosluněný podzim a Mariiny šaty se jmenovaly „Jeřabina“.

Celý večer jsme chodili ruku v ruce jako Adam a Eva v ráji. Svět pro nás neexistoval, skuteční jsme byli jen my dva. Dověděl jsem se o Marii, že je dopisovatelkou módního časopisu, a o půlnoci jsme se políbili. U otevřeného okna na pozadí narudlého listí vypadala mladičká Marie jako krásné vtělení barevné symfonie podzimu.

O několik dní později se dva dopisovatelé rozhodli dobýt spolu svět. Každý sice svými vlastními metodami, zato však bok po boku, jak se taky sluší a patří na novomanžele… Jenže ta naše rodina byla až příliš moderní… Práce nás rozházela do různých světových stran a teď potkalo totéž i našeho Eddieho. Ovšemže za to nikdo z nás nemohl.

„Marie!“ řekl jsem tiše, když se zelený vodopád zavlnil v mé blízkosti.

Překvapeně se podívala někam přes moje rameno a téměř se odvrátila. Ale najednou se otočila tak prudce, že se její šaty na okamžik proměnily v chvějící se zvon, a strhla si masku z tváře.

„Můj bože, Johne! Opravdu jsi to ty!“ Přiložila si prst varovně ke rtům a vtáhla mě do víru tance.

Ze všeho na světě nejvíc miluji její udivený pohled.

„Ty jsi mě ale vylekal, Johne!… Ahoj, Johne, miláčku!“

„Ahoj… Vylekal? Proč?“

„Víš, to už je taková asociace… Tam, kde jsi ty, je taky nějaká katastrofa… Poslouchej, mělo by snad i tady k něčemu dojít?“

„Jenom pokud si to budeš přát ty sama.“

„Co mám říct svým přátelům?“

„Řekni jim třeba, že jsem tvůj manžel.“

Rozesmáli jsme se. Marie se ke mně na kratičký okamžik přitiskla a políbila mě.

„Šťastný a veselý, Johne!“

„Šťastný a veselý, Marie!“

„Poslyš, Eddie je doma?“

„Nevím, nejspíš není.“

Dva z Mariiny společnosti jsem znal až příliš dobře – Lottu a Thomase Buckovy. Jejich přítomnost mě vlastně ani nepřekvapila. Ty dva totiž bylo možno potkat kdekoli na světě. Ten třetí… třetí byl jakýsi vědec s nazrzlými kníry (jeho jméno jsem si nezapamatoval), který se vzápětí dostal do pozadí.

Spolu s Yurickem jsme jim vyprávěli o naší rozběsněné sopce a já byl pojednou překvapen proměnlivostí a přizpůsobivosti lidské povahy. Vždyť ještě nedávno jsem se cítil být nade vším povznesen, byl jsem volný a všemocný syn tajemné Země, téměř bůh… a najednou skáču Yurickovi do řeči a pokouším se dokázat, seč mohu, že jsem někdo docela jiný, prostě ten neopakovatelný John Barry, reportér zvyklý makat, který si může dovolit přijít i na tu nejvznešenější recepci v odřených džínách. Copak budu navěky spojen s Telekatastrofou, kterou jsem vynalezl?!

„Zvláštní rok,“ řekla Marie zamyšleně. „Copak nám asi přinese?“

Všichni se jali sečítat, násobit a dělit číslice, pletli si základní pravidla aritmetiky a napovídali přitom spoustu nesmyslů.

Rozhlas mezitím oznámil, že ples pokračuje. Zájemci mohli na ruských saních sjíždět z uměle navršených kopců, které byly instalovány v obrovské síni atrakcí. Dalo se dokonce letět do vesmíru, do zcela reálného vesmíru ve zcela reálnem astrobusu, který si Hecht pro tento večer pronajal. Žel, do vesmírného mikrobusu se vejde pouhých deset cestujících a pán domu se tedy předem omlouvá za to, že zájemci budou muset setrvat ve frontě na jeho osobním letišti… Milovníci situací, při nichž běhá mráz po zádech, se mohli těšit na zcela mimořádnou atrakci, která bude ohlášena o něco později.

Do pianissima hudby zazníval decentní cinkot pohárů. Část návštěvníků se hrnula k východu, rozhodnuta pustit Hechtovu kapitálu žilou způsobem dosti netradičním.

„Johny,“ začal otravovat Thomas Buck. „Co abychom jim předvedli vulkán v akci? Hecht určitě praskne závistí!“

„Ne!“ řekl jsem se vší rozhodnosti. Tom mě překvapoval: jak ho mohlo jen napadnout pokoušet se konkurovat Fydomovi?! To je přece směšné – síly nejsou vyrovnané…

„Hele, nic za to přece nedáš,“ šeptal Buck a v úsměvu se mu zračilo špatně utajované napětí. „Pošli někoho pro film!“

„Ne, v žádném případě!“

„To je Johnovo právo – předvádět ten film nebo odmítnout,“ zasáhla chápavá Lotta. „Uklidni se, Tome!“

„Dobrá, vzdávám se.“ Thomas zvedl žertovně ruce. „Necháme toho! Čert vzal vulkán, čert vzal kosmos! Teď se budeme jen veselit a bavit… Jsme přece na Zemi, pane Yuricku, není-liž pravda?“

„Jsme na Zemi,“ klidně přitakal Yurick. „Přesněji řečeno, jsme ve vile na teritoriu velkého Fydoma Hechta.“

Hechtův program probíhal přesně podle plánu. Astrobus odstartoval z ranveje jako obyčejné letadlo, poté se přeměnil v okřídlenou raketu a hnal se svisle do prostoru posetého hvězdami s deseti nedočkavci na palubě. Řada dalších hostů v přepychových večerních róbách a oblecích se po schodech drápala na hůrky, aby po nich vzápětí s pištěním sjížděla na saních, které byly, kdoví proč, hostitelem tvrdošíjně označované za ruské. Jedny sáně se v plně jízdě převrhly a tři seriózní džentlmeni zdolali hůrku po vlastním pozadí, což se zřejmě neobešlo bez podlitin. (Hned příštího dne o tom informovala čtenáře společenská rubrika většiny novin.) O chvíli později se opět ozval rozhlas a vyzval přítomné, aby se zúčastnili velkolepé show, při němž jde jeho hlavnímu aktérovi o život.

„Půjdeme?“ navrhla Marie nejisté.

„Show?“ ušklíbl se Thomas. „Celý náš život je show prováděné v ohrožení života.“

„Ale já chci,“ argumentovala Marie a napřáhla ke mně paži.

Byli jsme docela jako děti, když jsme s rozjíveným poskakováním vyběhli do deště. Bičováni drobnými kapkami, vyhýbajíce se mokrým větvím, doběhli jsme na osvětlenou plochu, na níž už seděli lidé. Smáli jsme se a proklínali déšť spolu s ostatními, ale přece jsme se i my posadili na mokrý asfalt. Neměli jsme ani potuchy, co se tu vlastně chystá. Dotýkal jsem se Mariiných zad svými lopatkami.

Reflektory vydávaly oslňující záři. Po levé straně se nad našimi hlavami tyčila dřevěná konstrukce nájezdu zakončeného můstkem. Zprava, řízeni mlčenlivými gesty sluhů, usedali v těsně semknutých řadách hosté.

Zahřměla břeskná hudba. Poslušně jsme mokli a vtipkovali nad intenzitou deště.

„Podívej se!“ Yurick do mě šťouchl loktem.

Na střeše Hechtova paláce se rozzářil obrovský neónový nápis:

„EDDIE TO ZMÁKNE!“

Co je to proboha za nesmysl? Jaký Eddie?

V té chvíli se opět ozval rozhlas:

„Dámy a pánové, co nejpokorněji se omlouváme za vytrvalý déšť a za nepohodlí…“

„Jaképak nepohodlí? Cítíme se skvěle!“ křikl uličnicky Thomas a podíval se po očku na své sousedy. Všichni se zasmáli.

„Pozvali jsme vás sem proto, abyste se stali svědky a současně účastníky navýsost nebezpečné atrakce. Vám ovšem žádné nebezpečí nehrozí,“ dodal hlasatel zvýšeným hlasem, aby uklidnil rozrušené obecenstvo, „protože Eddie Johny vás všechny přeskočí.“

Pocítil jsem pod levou lopatkou trnutí.

„Johny, já se bojím,“ ozval se tichý Mariin hlas.

„Co by ses bála, holka! Kdyby sebou praštil, tak se stejně svalí na ty poslední řady,“ halekal Thomas Buck.

Dal jsem Tomovi znamení a on to kupodivu pochopil: zmlkl, zostražitěl a začal křečovitě přemýšlet, kdo je to vlastně ten Eddie a proč se jmenuje Johny.

Nehýbal jsem se, byl jsem v té chvíli jako pružina stočená až k prasknutí a můj mozek zoufale hledal řešení.

„Dámy a pánové, prosíme o pozornost! Král motocyklů Eddie Johnny je nad vašimi hlavami. Dívejte se!!!“

Do uší se mi zařízl rachot motoru stonásobně zesílený reproduktory. A v téže chvíli jsem zaslechl děsivý a zoufalý výkřik:

„Eddie, miláčku! Eddie, nedělej to! Stůj!“

Marie vyskočila, ale Thomas, jako by to čekal, ji pevně uchopil za kotníky. Chytil jsem Marii do náručí a zakryl dlaní široce rozevřená křičící ústa. Zvládnout to vytrysknuti zoufalství se mi však nedařilo:

„Bestie, ty svině… Hechte, ty svině, ty zvíře!“ ječela Marie a svíjela se v náručí jako klubko rozdrážděných hadů. „Zastavte Eddiho! Slyšíte, zastavte!!!“

Lidé před námi v němém úžasu couvali.

Rachot zesílil – motor teď už pracoval téměř za hranicemi svých možností. Všichni tři jsme jen stěží drželi Marii.

Přiznám se, že nemám ponětí, jak se Eddie přenesl nad našimi hlavami. Hlasatel v rozhlase ječel, diváci řvali hrůzou i nadšením. Marie nás pokousala svými drobnými ostrými zuby, vytrhla se nám a někam zmizela.

Našel jsem ji v místě, kde Eddie přistál. Sotva mě uviděl, blýskl po mně očima zpod srostlého obočí. „Vracíme se domů, táto.“ A zase se naklonil nad matkou nehnutě ležící na jakémsi lehátku.

„To je ale třída!“ pronesl za mými zády udýchaný Thomas Buck. „Co abychom ho kooptovali do naší firmy, Johne?!“

„Jen to zkus!“ zasyčel jsem a podíval se na Toma tak, že přede mnou vyděšeně ucouvl. „Copak jsi vůbec nic nepochopil?“

„Ale pochopil,“ zaševelil Thomas pln rozpaků. „No tak teda ne! Zkrátka a dobře jedete domů…“

„Tak nám zajisti letadlo!“

„Já momentálně k dispozici žádné nemám. Ale něco najdu. Určitě!“ A s těmito slovy se Thomas Buck rozplynul v té strašlivé noci jako zjevení.

„Počkej na mě tady!“ poručil jsem synovi a zamířil jsem do Hechtovy pracovny.

Věděl jsem, ve kterém patře a ve kterém křídle jsou rozmístěny pracovny. Robotům jsem nevěnoval pozornost a vrazil jsem k Hechtovi bez klepání.

Překvapilo mě zvláštní, jakoby ptačí chichotání.

Fydom Hecht, pán světa, se uvelebil před obrovskou televizní obrazovkou a spokojeně se chechtal. Na obrazovce se jakýsi opilec potácel mezi stoly a nedařilo se mu vymanit se z primitivního labyrintu.

„Potřebuju letadlo, Fydome!“ řekl jsem úsečně. „Do Mnichova!“

Hecht se ke mně obrátil svou svraštělou tváří.

„Pro tebe cokoli, Barry. Dostaneš moje osobní letadlo. Účet ti pošlu později!“

„Buď tak laskav!“

„Cheche, jen se, hochu, podívej, jak je směšný! Takové tlusté prase!“

Zpočátku jsem si myslel, že se Hecht směje staré grotesce, ale teď mi to došlo. Fydom se posmíval jednomu ze svých hostí, který naivně uvěřil v upřímnost Hechtova pohostinství a teď se nemohl vymanit z nekonečného bludiště stolů.

V té chvíli jsem explodoval jako vodíková bomba:

„Ty stará olezlá kryso!!!“

Fydom Hecht se na mne díval s tázavým zájmem, stále nechápaje, komu je můj řev adresován. Řídké vlasy se mu na hlavě zježily.

„Ty dušičko malá, nicotná!“ upřesnil jsem už o poznání klidněji a přiblížil se k vládci této novoroční noci co nejtěsněji. „Slíbil jsi mi letadlo. Nebo se snad mýlím?“

„Přesně tak. Číslo sedmdesát devět nula patnáct. Je připraveno ke startu a čeká už jenom na tebe.“

Hecht potvrdil pravdivost svých slov těžkým, odhodlaným pohledem a pak se znovu vrátil k obrazovce. „Barry, vy jste dítě! V gastronomii požitku se nevyznáte ani v nejmenším. Jen se dobře podívejte, to letadlo tak jako tak stihnete. To je přece Teddy Pittman, můj někdejší společník, který se dnes namazal jako prase.“

Nešťastný opilec se teď plazil po čtyřech mezi nohami stolů a hledal východ málem se slzami v očích.

Odcházel jsem ke dveřím a do zad se mi zabodával smích šíleného starce.

Pátá kapitola

Týden jsme prožili opravdu šťastně.

Každé ráno do sebe Eddie nalil spoustu mléka a pak si hrál se svou motorkou. Marie přicházela ke snídani v rozkošném domácím župánku. Já jsem nedělal docela nic, jen jsem žertoval a docela jsem zapomněl, že mám něco společného s řadou událostí tohoto světa. Chovali jsme se, jako by se vůbec nic nestalo.

Jen občas se mi v paměti vybavil Hechtův pištivý smích a v takových chvílích jsem svíral čelisti, až mi skřípěly zuby.

Ten přestárlý gauner inscenoval naše setkání dokonale. Skoro jsem nepochyboval, že se smál i Mariině hysterickému záchvatu. A já blázen si myslel, že Hechtovy obrovské náklady na tu novoroční oslavu skrývají jakýsi hluboký a tajemný význam! Mimochodem, nedalo se vyloučit ani to, že mu investovaný kapitál přece jen přinesl jistá procenta zisku. Máš-li mnoho miliard a tvůj život se chýlí k osudnému konci, není šílenství ničím mimořádným…

Na ulici zase pršelo, chvílemi dokonce padal na asfalt mokrý sníh a polena v našem krbu praskala tak podmanivě, že se nechtělo opouštět útulný domov ani za nic… Eddieho planoucí uši svědčily o tom, že náš syn moc touží po tom, aby nám mohl vyprávět, co prožil, co cítil během toho šíleného skoku, ale rozhodl jsem se, že sám mu k tomu nepříjemnému rozhovoru příležitost nedám. I Marie se dokonale ovládala, navrhla a teď stříhala Eddiemu supermoderní tričko. Uu se motal mezi námi a bezostyšně loudil sladkosti.

„Táto, ukaž mi svoji korunní reportáž,“ ozval se konečně Eddie.

„Korunní? Kterou z nich?… Ach tak, nejspíš chceš vidět Tokio – Den T. Ta už je ale stará patnáct let.“

Vytáhl jsem ze zásuvky kazetu a zasunul ji do videorekordéru.

Eddie spokojeně přikývl. Náš syn sledoval televizi jen velmi vzácně. Teď, sjednoceni poutem televizní obrazovky, jsme se mohli stát vzorem dokonalé měšťácké rodinky.

Dokumentární záběry neobyčejně živě předváděly nedávnou skutečnost. Tokio umíralo v plamenech. Na obrazovce se rozlézala mračna kouře, jazyky plamenů vířily svůj zběsilý tanec, požárníci se odhodlaně nořili do rudého pekla, kdosi odnášel nosítka se zraněnými a mrtvými.

Dostane-li se už člověk na místo katastrofy, spočívá největší potíž v získání dopravního prostředku. V Tokiu jsem měl štěstí: podařilo se mi získat jeden ze tří vrtulníků televizní společnosti NHK, které byly zvlášť vybaveny pro přímé reportáže v mimořádně obtížných podmínkách. Byl jsem první korespondent ze Západu a není tedy divu, že se ředitelství televizní sítě zajímalo právě o postoj jistého Johna Barryho. Jednání probíhalo telefonicky. Požádal jsem, aby zvukový komentář k mým filmovým záběrům podávali přímo ze studia japonští reportéři.

Na letišti mi tedy zástupci televizní společnosti, mezi nimiž pochopitelně nemohli chybět ani agenti výzvědné služby, předali k dispozici vrtulník s pilotem. Dva další stroje už byly ve vzduchu a vysílaly přímo zpravodajství.

„Začnete vysílat hned teď, nebo si napřed zajedete do hotelu odpočinout, Barry-san?“ zeptal se s pravou japonskou zdvořilostí ředitel televizního vysílání a nervózně si tiskl k nosu kapesník.

„Odpočinu si nejspíš až po práci,“ řekl jsem co možná nejzdvořileji, protože jsem věděl, že ceremoniál etikety je v téhle zemi dodržován i za toho největšího zemětřesení.

„Vaším průvodcem a pilotem současně bude pan Karamoto, když dovolíte.“

Podle toho, jak mi stiskl ruku a jak se mi zpytavě podíval do očí, jsem usoudil, že pan Karamoto, oblečený stejně jako většina Japonců do tradičního tmavého obleku s bílou košilí a kravatou, bude nejspíš major nebo podplukovník japonské tajné služby. Později jsem se dověděl, že měl hodnost podplukovníka.

Při pohledu seshora bylo Tokio městem miliónů planoucích chýší. Dřevěné domky planuly jasně jako pochodně a hořely závratnou rychlostí, rozhazujíce kolem dokola hladové jiskry. Mezi plameny se pohybovaly jakési hbité stíny. Měl jsem pocit, že před mýma očima plane obrovská stodola.

Spustil jsem kameru a rychle zaostřil. Signál odešel do studia a hned nato se rozzářil v celém bohatství barev na miliónech obrazovek v celé zemi. Paralelně se prostřednictvím družice vysílalo i do Evropy.

„Tohle že je metropole?“ divil se Eddie. „Vesnice je to! Copak tamější lidé netušili, jak to může skončit?“

Zmáčkl jsem tlačítko na videorekordéru a obraz znehybněl. Na list papíru jsem pak načrtl spojení nejstarších geologických vrstev, které pod ostrovem vytvářely T. Základnou téčka byla deska, která mířila do nitra Země téměř svisle.

Tušili pochopitelně, že k tomu jednou, dříve nebo později, musí dojít. Stačí, když řeknu, že vynalézaví Japonci sbírali po celé zemi odpady, lisovali je do briket, které pak vhazovali do podmořského žlabu. Odpad nikdy nevyplaval na povrch ani poblíž ostrovů, ani v jiných částech světa. Postupné zasypávání vertikální desky občas vyvolávalo zemětřesení, její celková likvidace hrozila katastrofou obrovského rozsahu. Ta děsivá událost byla propočítána s rozptylem plus minus jeden rok a nazvána příznačně Den T. Několik let předtím byla japonská metropole oficiálně přenesena jinam, do bezpečnějšího místa. Uprostřed moře vyrostly na mohutných pilotách plošiny spojené moderními autostrádami. Na plošinách se objevily mrakodrapy podobné prazvláštním stromům, jejichž ocelové větve byly rozestřeny do všech stran. V těchto budovách teď sídlily veškeré úřady, oficiální instituce, ale bydleli tu i obyvatelé nového Tokia. Chloubou nové japonské metropole se staly její sdělovací prostředky.

„A co lidé?“ zeptal se mě rozpačitě Eddie. „Co bylo s lidmi ve tvém zničeném Tokiu? Proč včas neopustili své domovy?“

Příhodná otázka! Proč vlastně?

Jenže odpovědět by na ni nedovedl ani sám japonský císař. V Tokiu jsem býval často, diskutoval jsem s obchodníky, novináři, trhovci i s chodci na ulicích a vždycky mě děsila jejich odevzdanost osudu oděná do japonské zdvořilosti. „To všechno my dobře víme, Barry-san“ nebo „Všemohoucí nás ochrání“ či třeba „Narodil jsem se v Tokiu, žiju tady už desítky let a vidíte – pořád se nic nestalo!…“

„Lidé jsou vždycky jenom lidé,“ pronesl poněkud nabubřele před objektivem kamery císař a byla to také jediná autentická věta, kterou se mi později podařilo do reportáže vmontovat. Nemusím snad připomínat, že palác velkého císaře byl přenesen na bezpečnou plošinu ocelového města postaveného uprostřed Japonského moře včas.

Poetické dřevěné Tokio, které jsem tak miloval, město miliónů chuďasů, jimž byla vlastní zdvořilost králů, město důkladně maskované reklamními štíty a zahlcené mrakodrapy, seškrcené asfaltem a opásané několikapatrovými rychlostními autostrádami… toto město planulo před mýma očima jako koudel politá benzínem. Nakonec zbyly jen seškvařené kostry mrakodrapů, zbytky požářišť a krvavě rudá záře nad městem.

Později byla katastrofa ukazována a popisována snad až příliš podrobně a není třeba, abych to všechno opakoval. Nejoperativnější filmové materiály jsem v té době měl právě já.

„Spal jsem na čísle nula pět devět čtyři v pátém poschodí hotelu New Tokio. To páté patro – to bylo moje jediné štěstí…“ Tohle je interview z mé reportáže se slavným spisovatelem a cestovatelem Robertem Andersonem. Hlas sám o sobě je až příliš klidný, vzrušení tryská jen z některých slov. „Víte, když to začalo, hned jsem se probudil. Rozsvítil jsem. Chápete? Jenže světlo nesvítilo. Kolem byla tma. Poslepu jsem našel pantofle, a když mi došlo, co se vlastně děje, popadl jsem oblek a utíkal po schodech na ulici. Rozumíte mi?… Na neosvětlené ulici, jen chvílemi ozařované záblesky požáru, se tísnily jakési přízraky…“ Slova, pronesená pološeptem, bodala do uší „Víte, nejhorší to bylo s půdou pod nohama: otřásala se a, hm, chvěla… takže všichni kolem se chovali tiše jako malé vystrašené děti. Na ty, kdo se ztratili ve tmě, volali jejich blízcí málem šeptem…“

Na tomhle místě jsem záznam rozhovoru ustřihl. Anderson pak vyprávěl o tom, jak si uvědomil, že v hotelovém pokoji nechal boty a své poznámky. Otevřel dveře a zjistil, že zeď, která oddělovala jeho lože od noční ulice, přestala existovat. Lůžko teď stálo na samém prahu prázdnoty… Po hmatu vytáhl ze zásuvky své deníky a poznámky, jen stěží otevřel dvířka skříně, kde měl své boty, a sestupoval po schodech. Po cestě otevřel dveře jednoho pokoje, kde spali jeho dobří známí, ale spatřil jen doutnající sutiny. Ty lidi pak už nikdy nespatřil.

Na ulici se do tmy zabodávaly kužely reflektorů z policejních vozů. Policisté, ozbrojeni ochrannými štíty z plastické hmoty, jen stěží vytlačovali z nebezpečného místa dva lidi, kteří se za každou cenu chtěli vrátit do hotelu. Budova se chvěla, připravena zřítit se v každém z příštích okamžiků.

Anderson šel směrem od budovy a brzy spatřil na ulici auto s korunkou – s rozsvíceným nápisem Taxi. Řidič, který se v těch končinách kdovíproč objevil, se uvolil (za cenu ne zrovna nízkou) odvézt nočního cestujícího na letiště.

A tam jsem se s ním také setkal. Stál přede mnou muž s poznámkovými bloky a párem elegantních střevíců v rukou.

„Proč jsi na tom filmu nenechal celý rozhovor, táto?“ zeptal se mě Eddie. „Nejdůležitější ze všeho je přece osud toho nešťastného Andersona.“

Blázínek! Anderson si dokázal vybojovat letenku na předposlední let do Evropy. To nejdůležitější byl přece osud těch, kteří to nepřežili… Teď o tom bude hovořit sám Anderson. Jeho věty jsou věcné a skoupé – právě proto jsem je ostatně do své reportáže zařadil.

Než jsem usnul, hlásili v rozhlase, že Spojené státy zkoušejí na atolu v Tichém oceánu jakousi novou bombu. Je-li známo místo, kde byla puma odpálena, není těžké vypočítat dobu, po kterou se bude tektonická vlna pohybovat. Všechny parametry naprosto souhlasí: zemětřesení v Tokiu začalo o šest a půl minuty později. Zpočátku nebylo nikterak silné, spíše průměrné, teprve pak začaly silné otřesy.

…Karamoto-san pilotoval vrtulník nad městem mistrovsky – vyhýbal se mračnům kouře i kysličníku uhličitého. Jeho názor se s Andersonovou domněnkou plně shodoval:

„Je zcela jasné, pane Barry, že jaderný výbuch s touhle tragédií celého Japonska úzce souvisí.“

Místo odpovědi jsem jen zabručel cosi nesouvislého, protože jsem v té chvíli soustředěně lovil v hledáčku kamery ty nejzajímavější objekty. Komentátorům ve studiu jsem dával stručné příkazy, a oni ta hesla rozvíjeli v souvětí dramatické reportáže. Podle potřeby jsem s pilotem upřesňoval jednotlivé objekty a trasu letu.

Tady je nachýlený mrakodrap. Ozařují ho sluneční paprsky, které nečekaně prorazily mračny kouře. Vypadá bezútěšně – mnohapatrová pokřivená klec bez oken a bez jediného človíčka. Ze střechy visí pocuchané dráty. Bývalý mrakodrap je obklopen změtí oranžově šedých a nazelenalých sutin.

Člověk, který nehnutě leží u dveří mrtvého mrakodrapu, má na sobě šedozelený oblek a křiklavě červené ponožky.

Přejíždím transfokátorem do detailu. V hledáčku se teď plazí po zemi vyděšený chlapec… Tyhle záběry mají obrovskou hodnotu. Přesně vypočítat by ji dokázal jen dokonalý účetní. Vždyť vyčíslit je třeba i hodnotu každé oběti…

Nikdy jsem se nesnažil poutat divákovu pozornost na lidských obětech, ale tenhle obraz zkázy nebyl o nic méně působivý než plátna slavného vizionáře patnáctého století Hieronyma Bosche, jemuž znalci s rozechvěním dodnes říkají „magistr hrůzy“. Kdyby lidé ještě věřili v existenci pekla a ráje, přesvědčili by se, že nejděsivější peklo existuje v té nejvšednější každodennosti a že je málem konečným výsledkem pozemského trvání… „Příroda je spíše macecha než matka,“ prohlásil hořce Boschův současník Erasmus Rotterdamský.

Vzpomínáte si na Boschovu slavnou Loď bláznů? Bez kormidla a plachet pluje křehká loď bouřlivým mořem marnosti lidského bytí. Poutníky na lodi jsou lenoši a tuláci, ženy se žlučí rozteklou svárlivostí, šašci s pružnými svaly tváře – všichni, kdo už dávno zapomněli, kam vlastně směřují. Jejich putování nemá konce: ze stožáru už dávno vyrostl košatý strom a v jeho koruně si vyrobila hnízdo sama smrt. Co pohání loď vpřed? Lidská hloupost nebo snad moc hříchu? Nejspíše obojí. Svět stvořený pro člověka je překrásný – svěřuje se nám malíř – ale panuje v něm zlo, a proto je pozemský život cestou do pekla vydlážděnou dobrými předsevzetími. Koncem všeho je pro Bosche Poslední soud.

Ani v nejmenším by mne nepřekvapilo, kdyby přestárlý japonský císař ten obraz zhlédl a znovu pronesl nabubřelou větu o tom, že lidé jsou jenom lidé… Ale což lidé trpěli a v bolesti žili jen proto, aby měl platnost ten primitivní výrok, což jen proto úporně zápasili a tvořili velikáni minulosti?! Svými slovy i činy varovali lidstvo před neštěstím, před lidskou hloupostí. A vytrvale věřili, že přijde zlatý věk…

Staletí plynula. Kdeže je zlatý věk?…

„Přestaň, prosím tě, přestaň! Vypni to!“ ozve se Mariin křik. Dívá se na mne nevěřícíma očima. „Opravdu jsi tam byl?“

„No ano, byl jsem tam.“

„To je strašné!“

„Taková už je moje práce,“ ušklíbnu se. „Pak to bylo ještě horší.“

A znovu zapínám videorekordér.

„Ten už je v hajzlu. Všechno je kaput,“ prohlásil pilot, který se z ptačí perspektivy rozhlížel po zmrzačené kostře mrakodrapu. Myslím, že věděl nejen to, že jsem pracovníkem světové telekatastrofy, ale i to, že jsem z Mnichova. Snad proto použil toho slova kaput.

„Trochu doleva bych prosil, Karamoto-san.“

Vrtulník zatočil doleva a já zachytil nový obraz. Zaostřil jsem na obří budově s názvem firmy na střeše. MITSENAMI Mitsenami – to je elektronika, především vojenská. Mitsenami – to jsou solidní dodávky pro solidní firmy.

Mitsenami – to je všechno ostatní, co si můžete pořídit ve kterémkoli supermarketu.

„Mitsenami stojí pevně jako pyramida!“ křikl Karamoto-san. „Máte rád poezii, Mr Barry?“

Konverzace o poezii mi v této chvíli nepřipadala právě nejvhodnější. Naznačil jsem mu to neutrálním pohybem ramenou.

Ale ten zvláštní pilot se jen tak nedal:

„Vzpomínáte si – Heine: ‚Na divokém severu tyčí se na pustém vrchu jedle osamělá…‘ Jak velkolepý verš! Jistě v tom se mnou budete souhlasit.“

Natáčel jsem zrovna v detailu obrovské litery názvu firmy, když se zeď najednou zřítila. Rachot podzemního otřesu jsme nepostřehli, ale ocelová konstrukce stopatrového giganta se pojednou zachvěla, jako by to byl domek z karet. A poté se obr zřítil, zhroutil se a k nebi se teď už bezmocně vzpínala jen obnažená kostra.

„Nefilmovat!“ ozval se stručný pilotův rozkaz za mými zády.

„Proč?“ zeptal jsem se, aniž jsem se obrátil.

„Poškodilo by to pověst naší ekonomiky… Tu kameru nasměrujte jinam, Barry.“

„Co abychom si popovídali o poezii, Karamoto-san…“

V té chvíli jsem se po silné ráně svalil na podlahu jako žok. Měl jsem pocit, že mi praskl nejen krk, ale celé tělo. Když jsem přišel k sobě, viděl jsem nad sebou klidnou Karamotovu tvář.

Podplukovník tajné služby zřejmě nemohl předpokládat, že by Evropan mohl mít představu o tajnostech karate. V příštím okamžiku už ležel vedle mne, ale, věren tradicím japonské zdvořilosti, nepřestával se usmívat. Když se probral a jeho úsměv se začal vytrácet, spoutal jsem ho pro jistotu opaskem. Pak jsem do něj nalil obsah své polní láhve naplněné alkoholem. Karamoto si melancholicky povzdechl, ohyb jeho svalnatého těla získal v zábalu řemenů ladné křivky a plukovník s bohatýrským zafuněním usnul.

Ve sluchátkách jsem uslyšel volání japonských kolegů ze studia: „Co se děje, Barry? Proč se neozýváte? Co se stalo? Obraz není kvalitní. Příjem!“

Uklidnil jsem reportéry slovy o malé poruše, která byla úspěšně odstraněna, a že budeme v reportáži pokračovat. Ještě štěstí, že Karamoto zapnul autopilota ještě dřív, než mě uspal. Jinak by náš zápas skončil remízou nepříjemnou pro oba.

Teď jsem byl jediným pánem na palubě já, stoupal jsem a klesal, jak se mi to hodilo, a zachycoval na filmový pás všechno, co jsem pokládal za nutné.

Karamota, dosud klidně spícího, jsem předal na letišiti japonským kolegům, jeho stav jsem vysvětlil nervovým šokem a požádal jsem, aby na můj účet koupili láhev saké. Muži, kteří nakládali Karamota do vozu, se lehce podivovali olympijskému klidu člověka, který nedávno prožil šok.

Karamoto si na mne pamatuje dodnes a občas mi dokonce zasílá blahopřání k vánocům nebo Novému roku. Nejprve ho degradovali, později se po stupních kariéry začal pohybovat opět rychleji.

Staré Tokio povstalo z trosek a výstavba byla prováděna opravdu velkoryse. Japonsko prožilo těžké období hospodářské deprese, kdy bylo nuceno odstraňovat následky způsobených škod. Akcie Mitsenami poté, co jsem předvedl tragický pád hlavního štábu firmy, klesly.

„Je ta vaše rvačka v reportáži?“ zeptal se překvapený Eddie.

„To jsou ta slepovaná místa.“

„Poslyš, je to pravda, že Američané použili výbuchu bomby k tomu, aby oslabili Japonsko?“ Eddie formuloval svoji otázku velmi přesně.

Abych se přiznal, nad skutečnou příčinou zemětřesení jsem se příliš nezamýšlel.

„V tisku se o tom nějaké informace objevily. Jenže to byly spíše předpoklady. Já jsem uvedl jenom fakta, o jejichž pravdivosti se nedalo pochybovat.“

„Nikdy neznáš odpověď na tu nejzajímavější otázku. Podstata ti vždycky uniká,“ podpořila našeho syna Marie.

„Já vám nepředvádím publicistický seriál, ale reportážní bestseller.“

„A co umíš dělat kromě toho, táto?“

Začal jsem našemu synovi vykládat, co všechno by měl znát a umět reportér: řídit auto, pilotovat letadlo, větroň, kosmickou loď, ponorku, běhat, skákat padákem, plavat, mlčet, mluvit, být klidný, znát karate a box, být zdvořilý, být lovcem, kuchařem a číšníkem, umět se chovat při styku s miliardářem nebo s tulákem, znát nejen situaci na burze, ale vyznat se i v umění… Je toho ještě spousta, co musí umět, a k tomu musí mít navíc mravenčí trpělivost při bezprostřední práci. Ale to hlavní, řekl jsem synovi nakonec, je být vždycky sám sebou…

„Ale ty se vytahuješ, Barry!“ začala si mě dobírat Marie. „Nikde na světě jsem nepotkala takového chlapa.“

„No a tady? V tomhle domě?“

Eddiemu se žert zalíbil. Uchechtl se.

Nato začal nemotorně kroutit rameny a vysoukal ze sebe otázku:

„Řekni mi, když člověk… když teda zvládne všehovšudy jedinou profesi, ale zato… no, je to něco extra… Jak se takovému chlápkovi říká?“

„Profesionál. Sice jednostranný a nemoderní profesionál, ale přesto… Jako třeba astrofyzik nebo grafik, chceš-li…“

„Nebo třeba taky Eddie to zvládne?“ rozťala gordický uzel Marie.

„Kdo? Kdo?“ Díval jsem se na ni vytřeštěnýma očima. „Jaký Eddie?“

„Já!“ zaznělo místností jako šlehnutí biče.

Náš syn vstal ze svého křesla a my najednou viděli, jak je obrovský, ramenatý a jak mu sluší módní tričko. A přece mi připadal docela bezmocný se svou ponurou rozhodností dobýt svět docela sám…

„Posaď se,“ řekla matka unaveně a Eddie ji poslechl. „Zůstaň s námi ještě,“ dodala a znělo to jako úpěnlivá prosba…

„Táto,“ změnil Eddie taktně téma rozhovoru, „jak ses vlastně dověděl o tom, že v Tokiu dojde k zemětřesení? Jak to, že jsi přiletěl včas?“

Mávl jsem rukou a zasmál se:

„Malé tajemství mé profese, Eddie. Ale o všem ostatním ti budu vyprávět.“

„Jasně,“ mrkl na mne syn spiklenecky. „Tajemství je tajemství, s tím se nedá nic dělat.“

Ale ani teď jsem mu nemohl vyprávět o Allainovi. Je to můj nejbližší přítel a trvalé bydliště má na oběžné dráze kolem Země. Stejně tak jsem nemohl vyprávět nanejvýš čestnému Yurickovi, odkud pocházejí mé zprávy o erupci vulkánu. Mé mlčení bylo v zájmu lidí, kteří jsou mi nejbližší – Marie, Eddieho, dokonce i Allaina.

Den byl tichý a slunečný. Nikdo z nás se už ani slůvkem nezmínil o Eddieho záměru vydělat si svůj první milión. Pro Marii a pro mne neměl ten problém vůbec žádný význam: pro koho bylo třeba vydělat ten milión? Vždyť jsme jich pár už měli! Ale Eddie byl tvrdošíjně rozhodnut vydělávat si na živobytí vlastníma rukama a vlastní hlavou. A chtěl se taky proslavit, jak také jinak! Dívali jsme se prostě na život z různých pozic: Eddie se už pokládal za dospělého muže, zatímco Marie a já jsme v něm pořád ještě viděli malého chlapce. A tak, třebaže jsme si toho večera mnoho povídali, smáli jsme se a radovali, bylo stále jasnější, že Eddie se od nás vzdaluje, že náš opouští…

Ráno mě vzbudil telefon. Volal mi můj agent a sděloval, že v jednom z provinčních italských městeček došlo k explozi. Spojení bylo mizerné.

„K čemu tam vlastně došlo?“ řval jsem do sluchátka a omluvně se ohlížel na Marii.

„Stará historie… Mrtvých je málo, zraněných spousta… Zkrátka, záleží jen a jen na vašem rozhodnuti, šéfe… Jenom těch dětí je mi líto…“

„Dětí?“ V zrcadle jsem viděl bledou synovu tvář s tázavýma očima. „Přijedu!“ houkl jsem na rozloučenou a zavěsil.

Eddie spokojeně přikývl.

…Když jsem se vrátil zpět do našeho bytu, nenašel jsem tam ani Marii ani Eddieho. Na stole ležely dva lístky.

Šestá kapitola

Proč jsem tam vlastně jel? Nevím to dodnes. Snad mě k tomu donutila vzpomínka na rozhovor, který jsme vedli se synem, snad pohled na jeho zbledlou tvář, když zaslechl zprávu o zraněných dětech.

Nebyl to nijak mimořádný případ. Jakási zahraniční firma zahájila ve fabrice s falešnou vývěskou výrobu. Jaká firma to byla, neměl nikdo ani tušení. Hned poté, co explodovala cisterna s jedovatým plynem, tam vtrhla policie a sanitní vozy. Žádné doklady se v kanceláři nepodařilo objevit. Majitel firmy se ztratil jako pára a vyděšení úředníci nebyli schopni uvést ani jeho celé jméno; znali ho jen jako signora Luigiho. Teď se tedy do pátrání po tajemném signoru Luigim zapojila policie celé země.

Uviděl jsem několik cihlových baráčků s prehistorickou aparaturou. Za dřevěným oplocením byla liduprázdná osada, domky s vytlučenými okny a čerstvými tabulkami na průčelích. „Nebezpečná zóna. Vstup zakázán!“ Oběti exploze a zranění byli převezeni do nemocnic v okolí, ostatní obyvatelé byli urychleně evakuováni.

Mezi domy se mihly dvě postavy a zmizely, jakmile jsme se přiblížili.

„Hej, vy tam! Copak nevidíte výstražné nápisy?“ křikl zlostně jeden z karabiniérů, kteří nás doprovázeli, a zabručel: „Chtějí riskovat život kvůli nějakému hadru, který si v baráku zapomněli!“

„Teda řeknu vám – najít toho šéfa firmy, tak by se mu mělo dát do držky!“ ozval se druhý policista a podíval se na mne. „Co vy na to, pane Barry?!“

„Jsem pro dát mu do ní víckrát!“

A tak se mi podařilo v jediném okamžiku získat jejich trvalou přízeň. Kráčeli jsme v ochranných oblecích po vypálené, mrtvé půdě, jenže ti, co tu byli při explozi, nebyli chráněni ničím. Mnozí utrpěli popáleniny, poškození plic a zraku.

Oba policisté mě přivedli do nejbližší nemocnice, protože na místě nehody už nebylo co natáčet.

Jen co spatřili novináře, začali pacienti proklínat toho vrahouna Luigiho až do horoucích pekel, dožadovali se, aby byl co nejdřív polapen a předveden na jejich pokoj, protože oni už budou vědět, co s ním mají provést. Ochotně vyprávěli, skákali jeden druhému do řeči, ale jakmile někdo z postižených zakašlal nebo vykřikl bolestí, bylo okamžitě v nemocničním pokoji ticho.

A najednou jsem si všiml podivné bytosti. Ta bílá sádrová maska byla nasměrována přímo na mne. Spatřil jsem v ní dva otvory – jeden pro ústa a druhý pro oko. To jediné oko s černou panenkou si mě zvědavě prohlíželo.

„Kdo jsi?“ zeptal jsem se v tichu, které nastalo. „Gino,“ ozvalo se sípěni tlumené sádrou. „Kolik je ti let?“

„Sedm.“

„A jak se ti vede, kamaráde?“

„Hraju si.“ A na potvrzeni svých slov mi Gino ukázal průhlednou krabičku se zrzavým mravencem, který úporně šplhal po hladké zdi stále vzhůru. Ticho se v té chvíli rozprsklo změtí hlasů:

„Tohle je náš malý Gino!… Maličký statečný Gino… Vidíte, jak trpí, chudáček?… Ale aspoň zůstal naživu. Jeho matka i otec uhořeli. Zůstal sám, siroteček…“

„Tiše!“ okřikl jsem je všechny. „Gino nám to poví pěkně sám.“ Zvedl jsem kameru.

„Jsem sirotek,“ zasyčela sádrová maska. „Je mi sedm let. Jsem chlapec. Jmenuju se Gino…“

O něco později uslyšel tohle sípění, které spalovalo duši, celý svět.

Ginův příběh byl prostinký. Hrál si na dvorku jejich domu se svým mravencem uvězněným v krabičce, když tu se pojednou zablesklo a chlapec upadl do písku. Mravenec, ukrytý v sevřené dlani, přežil pohromu bez újmy. Gino přišel k vědomí, teprve když už byl sešněrovaný sádrou a obvazy. Opakoval cizí slova, ale jejich význam často ani nechápal.

„Nejste náhodou pan Luigi?“ zeptal se mě Gino tiše.

Polkl jsem chuchvalec v krku a zavrtěl hlavou:

„Ne, nejsem Luigi. Kdybych jím byl, utíkal bych před tebou, chlapče, až na konec světa.“

„Já vím, že nejste… Protože vy jste hodný…“ Gino ode mne odvrátil pohled svého oka a začal si opět prohlížet svého zlatého mravence, který snaživě šplhal v paprscích slunečního světla vzhůru.

Několik příštích dnů jsem se pokoušel najít alespoň nějaké stopy záhadného signora Luigiho.

„Nedostaly se nám do rukou žádné doklady, žádné písemnosti,“ vysvětlil mi policejní komisař. „Nevíme zatím nic – ani to, jaké byly do továrny dopravovány jedovaté látky, kam a přes které přístavy a do kterých států putovala produkce… Podařilo se nám zjistit jen to, že jedovatý odpad splachovali do řeky…“

Dobře jsem věděl, že v téhle zemi je těžké odhalit pravdu dokonce tehdy, má-li obžaloba k dispozici veškeré dokumenty.

„Členové sněmovny poslanců jsou na rozpacích.“ Komisař se ke mně důvěrně naklonil. „Jen čistě mezi námi, dnes byl na zasedání poslanců přednesen neoficiální dotaz, zda jde opravdu o explozi chemicky škodlivé látky a ne o přírodní katastrofu. Mýlí je totiž skutečnost, že jste u toho byl vy, signor Barry.“ Komisař se usmíval až příliš sladce.

„Ve vaší zemi lidé povídají příliš rádi… Jenže – a tohle by mělo zůstat mezi námi, komisaři – podaří-li se vám najít toho gaunera Luigiho, kdo z nás si vezme na starost uzdravení malého Gina? Vy, já nebo ten srandista poslanec?“

Komisařův úsměv pohasl jako jiskra v závanu větru. „Mám doma ženu a šest hladových krků.“

„Fajn, takže vy jste mimo hru.“

„Dobrá, tedy čistě jen pro vás, pane Barry, tu mám předběžné informace,“ řekl komisař suše. „Muž odpovídající popisu Luigiho odcestoval v den výbuchu do Švýcarska.“

„Díky za ty dary, komisaři.“

To už jsem se rozhodl, že na policii, sněmovnu poslanců a vůbec na celou byrokracii státního aparátu poštvu novináře. Dodal jsem tedy pro večerní vydání všech římských novin Ginovy fotografie a nejnovější informace o falešném majiteli továrny, kopie týchž materiálů jsem poslal do redakcí švýcarských a dalších evropských deníků.

„Řekněte mi, Barry, proč jste se namočil do téhle historie?“ zeptal se mne starý známý, redaktor předních římských novin.

„Nesnáším gaunery, Titto!… Máš děti? A tohle jsi už viděl?“ Přistrčil jsem mu před oči Ginův snímek.

„Já ti rozumím, kamaráde,“ zabručel Titto a dodal hlasem plným přesvědčení: „Neboj se, my tu bestii najdeme.“ Pak křikl do mikrofonu: „Hej, chlapi! Na první stranu foukněte Barryho fotku. A titulky – ‚Gino hledá Luigiho!‘ A menši podtitul: ,Vyhlašuje se pátrání po řediteli firmy, která přeměnila Itálii ve smetiště Evropy.‘ Tak co, Barry? To bude dobré, ne?“

„Když to děláš ty, je dobré všechno.“

Několik dní jsem netrpělivě čekal, kdy se konečně policii řady zemí, vydrážděné publicitou v tisku až k nepříčetnosti, podaří nepolapitelného „signora Luigiho“ chytit. Žel, mé čekání bylo marné. Váhal jsem, zda mám pustit do světa reportáž bez udání přesné adresy viníků katastrofy. Zavolal jsem lékaři do nemocnice a zjistil, že Ginův stav se podstatně zhoršil. A tehdy jsem se definitivně rozhodl.

Právě ve chvíli, kdy v řadě zemí světa začalo vysílání Mimořádného vydání Telekatastrofy z Itálie, přišel jsem k Ginovi na návštěvu.

Ležel na svém lůžku, dokonale lhostejný ke všemu, co se v jeho okolí děje. Mravenec v krabičce se nehýbal.

„Ahoj,“ povídám Ginovi.

Neodpověděl.

A tak jsem se posadil na okraj jeho lůžka a přistrčil co nejblíž k té sádrové masce škatulku, kterou jsem objednal v Tokiu.

„Kdo je to tam uvnitř?“ zeptala se maska chraptivě. „Jak to, že se to hýbe?“

„To je cikáda, Gino. Je tvoje,“ vysvětlil jsem mu. „Jak se ti daří?“

„Co je to cikáda?“

Na nápad s japonskou krabičkou mě přivedl Ginův příběh s mravencem. V ulicích Tokia jsem často vídal děti, které s blaženým úsměvem vysedávaly celé hodiny na zaprášeném chodníku a s nataženýma ušima naslouchaly pohybu a zpěvu tajemné bytosti uvězněné uvnitř krabičky.

Co je to cikáda? Nikdy jsem ji ve skutečnosti neviděl, ale vyprávěl jsem malému Ginovi o tom, co jsem mohl spatřit na rušných ulicích japonské metropole. Chlapec se uklidnil a brzy usnul, třímaje v zaťaté pěstičce svůj nový poklad… Čerstvé krabičky se stále novými cikádami jsem mu posílal pravidelně každý měsíc. Trvalo to půl roku.

To už se Gino začal uzdravovat a lékaři rozhodli, že odstraní z jeho tváře masku.

Na adresu Telekatastrofy nikdy předtím nedocházela taková spousta dopisů. Buckova firma byla po italské tragédii dopisy doslova zahlcena. Pisatelé vyslovovali rozhořčení, zasílali nemalé peněžní dary pro postižené. Většina dopisů se však týkala Gina. Lidé se ptali, jak se malému statečnému chlapci daří, našlo se dokonce několik pisatelů, kteří ho chtěli adoptovat. Ty poslední dopisy jsem zaslal policejnímu komisaři.

„Sláva tvá hvězd se dotýká,“ prohlásil Buck a spokojeně si třel ruce. „Nikdy bych nevěřil, že případ tak triviální dokáže lidi tolik vybičovat! Proč k tomu vlastně dochází? Vzpomeň si, po tvé reportáži z Tokia se na nás řada diváků obrátila s žádostí o vydání gramodesky japonských hitů.“

„Lidé jsou matičce Zemi mnohem blíže, než by se mohlo zdát,“ řekl jsem Tomovi. „Co vlastně potřeboval divák vědět v souvislosti s tím zemětřesením v nesmírně daleké zemi? Snad jen ten, kdo pro nával práce nestihl letadlo do Tokia, mohl děkovat osudu. Jenže takových je pár z několika miliónů…“

„Není vyloučeno, že se ti podařilo objevit nové trendy v umění reportáže,“ ozval se Thomas a zamyšleně se na mě zadíval. „Poslyš, toho Luigiho ještě policie nemá?“

„Zatím ne.“

„Budeš v tom pokračovat?“

„Na pokračování všichni čekají. Na Ginův osud lidé jen tak nezapomenou.“

„Oukej, Johny. Gino je báječný chlapec,“ zabručel Tom.

O týden později byl v malém belgickém městečku zatčen Luigi. Jak jsme předpokládali, byla to skutečně jen nastrčená figura, člověk jinak naprosto průměrný, který by nestál za pár řádek ani v černé kronice, natož pak ve společenské rubrice. V průběhu vyšetřování bylo zjištěno, že fabrička prokazatelně patřila všemocnému nadnárodnímu koncernu Petroleum se sídlem v New Yorku. Reportéři se k prezidentovi společnosti jen hrnuli, ale vedení Petroleum vytrvale popíralo jakoukoli účast.

Reportéři z římských novin provedli přepadovku v italských chemičkách a podařilo se jim odhalit ještě tři další ilegální továrny koncernu Petroleum. Předpověď mého přítele, redaktora Titta, o tom, že vlast Italů bude otrávena zahraničními monopoly, se tentokrát materializovala v tučných titulcích na prvních stránkách všech italských novin.

Chystal jsem se zrovna na soudní přelíčení a balil si kufr, když se do mé pracovny jako velká voda přihnal Thomas Buck.

„Mimořádný úkol, Johne! Tohle je pro zvláštní vydání Telekatastrofy!“

Překvapeně jsem se na něho díval. Bylo to poprvé za léta naši spolupráce, co mi dával úkol Buck osobně.

„Poslyš, Tome, co se vlastně stalo?“

„Nebývalé sucho v Indii. Milióny hladovějících… Dostali jsme objednávky od největších televizních společností světa.“ Po té záplavě slov Tomův nos zářil jako rozsvícený lampión.

Pokrčil jsem rameny s nelíčenou lhostejností: „To sucho nepřišlo dneska. Chceš-li, pošli tam někoho jiného, já osobně letím teď na proces.“

„Johne,“ Thomas se mi podíval do očí, „ten proces natáčet nebudeš!“ Čelo mu proťaly dva hluboké krátery vrásek, a já si v té chvíli vlastně poprvé uvědomil, jak Thomas zestárl.

„Budu filmovat to, co pokládám za nutné,“ řekl jsem co nejklidněji.

„Chm, nějaký malý spratek! Co z něho vlastně máš?“ Buck rázoval dlouhými kroky pracovnou. „Tohle je přece solidní nabídka. A výhradně tobě!“

Cítil jsem, že Buck neříká pravdu, už podle toho, že se vytrvale vyhýbal mému pohledu.

„Tome, pověz mi, co se vlastně stalo?“

„Můj ty bože, Johne! Stalo se to, že ses nikdy nezajímal o finanční situaci naší firmy…“

Pak Buck drmolil něco nesouvislého o prudkém vzestupu podnikání, o komplikacích v konjunktuře, o konkurenci a o svých společnících. Z jeho slov jsem stačil pochopit to nejdůležitější, o čem jsem dříve neměl ani ponětí: koncern Petroleum vlastnil několik balíků akcií Telekatastrofy.

„Jak vysoký je jejich vklad?“

„Hm, padesát procent z celku.“

„Já jsem jen obyčejný reportér. Ekonomickou stránku máš na starosti ty, Tome.“

Zavřel jsem víko kufru a chystal se odejít.

Buck se mi postavil do cesty. Jeho nos by mohl v noci osvětlovat polovinu města.

„Upozorňuji tě, Johne, že porušuješ znění smlouvy.“

„Smlouvy?“ Rozchechtal jsem se jako blázen a klobouk se mi posunul do týla. Bylo to vážné, opravdu vážné, když se Thomas rozhodl vyhlásit válku. „Dobrá, Bucku, připomeň mi, co je v ní napsáno?“

„Že ve výjimečných případech má správní rada právo udělovat příkazy, že…“

„Po celých dvacet let byl tento bod smlouvy mrtvou zátěži jinak pozoruhodného dokumentu…“ Zamířil jsem ke dveřím. „Odpusť, Tome, letadlo na mě čekat nebude.“

„Varoval jsem tě,“ sykl Buck, „varoval!“ Obrátil jsem se, postavil kufr na zem a přistoupil těsně k Thomasu Buckovi. „Jmenuju se John Barry, Tome, a ty mě dobře znáš, kamaráde… A teď k tomu malému spratkovi. K Ginovi! Vzpomínáš si na mého děda? Tak ten patřil mezi tyhle malé spratky taky!“

Thomas Buck zbledl. Mého děda znal totiž příliš dobře.

„To jsi teda přehnal, Johne,“ zamumlal. „Co společného má ten chudák Gino s osudem tvého děda?“

„Co společného mají? Vlastně všechno! Ani jeden z nich nemůže za to, že přišel o dětství.“

A Tom Buck mi porozuměl. Pochopil, že naše cesty se toho dne navždy rozešly.

Sedmá kapitola

Můj děd Joliot, černooký a neobyčejně pohyblivý člověk, si nejraději večer posadil mě a Tomyho na klín, aby nám mohl nerušeně vyprávět zábavné historky. Dovedl žertovat a při jeho vyprávění jsme se oba zalykali smíchem. Zato za nocí jsme se třásli strachem, který přicházel z temnot, aby nás zbavoval spánku.

Děd prožil fašistickou okupaci v sedmi letech.

Jen si zkuste představit Paříž roku čtyřicátého, razie na ulicích, malého chlapce stojícího vzpřímeně před obry v černých uniformách a hrdého na to, že se chová tak odvážně před gestapáckými vrahy. Snad mu pomáhalo i to, že hned vedle něj stáli jeho mladí rodiče, otec a matka, kteří nevěděli, co je zármutek, strach a zrada.

Jen stěží jsem si dovedl představit své prarodiče v mladém věku, nicméně zůstali takoví už navždy. Žertovali v tom vlaku sestaveném z dobytčích vagónů, který je vezl na Východ spolu s dalšími nevinnými tohoto světa. Kam nás to vlastně vezou? Do stanice nazvané Šťastné dětství nejspíš! A proč? Protože my a naši spolucestující se nepodobáme těm, kdož se rozhodli žít ve shodě s nacistickými okupanty. Jsme tedy podezřelí. Slyšíte? Jsme podezřelí ze špatného vztahu ke špatným Němcům… Jsme prostě zvláštní… Rozumíte tomu?…

Na každou ze svých otázek dostával malý Joliot vyčerpávající odpověď. Tu odpověď mu dávali otec a matka. Tak tedy proč ten pruhovaný oděv? Protože teď je, chlapče, válka a ten, kdo nenosí uniformu, kdo nevraždí nevinné, prostě musí nosit pruhovaný oděv. Kde jsou naše kufry? K čemu jsou přebytečné věci lidem, kteří se chystají na cestu do země Šťastného dětství? A čísla? Ta jsou pro přesnost, aby se lidé mezi sebou nepletli. Vlčáci? Pro udržování pořádku! Málo jídla? A co postava, co bojovný duch? Jak známo, hladový člověk spí daleko lépe… Nemysli na ty drobnosti, můj maličký! Spi, můj chlapečku, jen klidně spinkej…

Putovali z lágru do lágru, měnila se čísla, střídali se jejich známi, střídaly se i pryčny a nakonec pokládali za největší štěstí, že ani jednoho z nich neodnesl k nebesům komín, který ve dne v noci čadil nad každým z lágrů, kterým prošli. Nu což, byli ještě mladí, s každým dnem se čím dál tím více přibližovali k Zemi Šťastného dětství a děsivý čas války nedokázal smazat z jejich mlčenlivých tváří úsměv, který odlišuje živé od mrtvých.

Z Německa je dopravili do Československa, do starobylého města Terezín. Na nádraží jim byl vydán cizí, třebaže docela zachovalý oděv. Bylo jim řečeno, že od dnešního dne budou rodiny umístěny v opravdových domech. Když je vedli ve čtyřstupech ulicemi k aleji topolů vydávajících ostrou vůni, jak tomu na jaře bývá, vykřikl Joliot údivem a křečovitě stiskl matčinu ruku. Na náměstí totiž spatřil houpačky a na nich opravdové děti – děvčátka s copánky a mašlemi a chlapce v čisťounkých bílých podkolenkách. Co chvíli vzlétaly děti v lodičkách houpaček až k samému nebi.

Bylo jaro roku dvaačtyřicátého a Joliotovi bylo devět let. Slib rodičů byl splněn: chlapec opravdu přijel do města Šťastného dětství.

Každého rána čile vyskočil z postele a utíkal k oknu, aby se přesvědčil, zda město nezmizelo. Ale okna podobná střílnám, došky střech i radniční věž byly na svých místech. Hned za radnicí bylo náměstí, jemuž vládly děti… a v pravém okně protějšího domu se co nevidět objeví stařenka a hned po ní mladá žena (její dcera) a obě Joliotovi vesele kývnou na pozdrav… A tady už je pokoj, v němž žijí Joliot a jeho rodiče – opravdový pokoj s pohodlnými postelemi a pěkným nábytkem. Joliot hbitě vytahuje ze zásuvky psacího stolu papír a barvičky, které tam pro něho kdosi uchystal, a začíná si kreslit.

Hned po snídani klepe Joliot na dveře sousedního pokoje a vzápětí odtud vychází děvčátko, kterému říkají Eva. I v tomto pokoji bydlí tři osoby: Karel Bergmann z Prahy, jeho manželka Anna a dcerka Eva. Eva a Joliot se vezmou za ruce a rozběhnou se na náměstí. Všichni kluci a holky tam pospíchají. Na náměstí je možno vidět dokonce kočárky s batolaty, ale je jich kdovíproč málo: jenom pět. Více jich přísná pravidla, která platí ve městě Šťastného dětství, prostě nedovolují.

Joliot a Eva se posadí na houpačku a začínají se houpat. Zpočátku je to baví, pak se nudí, ale slézt nesměji. A tak se tedy houpou – hodinu, dvě hodiny, tři…

„Veseleji, radostněji!“ ozve se hrdelní hlas muže ve vypasované černé uniformě, který tu trpělivě stojí a rytmicky poklepává bičíkem po lesknoucí se kůži holínek. „Radostněji! Neslyším váš smích! Na schneller! Ein, zwei, drei…“

Při slově drei se děti zasmějí.

Joliot už ví, že „noch einmal“ znamená ještě jednou…

„Já už nemůžu,“ naříká Joliot a po tvářích mu stékají slzy.

„To si musíš přilepit úsměv na pusu, zavřít oči a myslet na něco docela jiného,“ radí mu zasvěceně zkušenější Eva.

Kolotoč spoutáme

křišťálem hvězd,

nazvem je růžemi

z dalekých měst.

„Už jsi, Johnny, někdy slyšel tahle kouzelná slova?“ šeptá můj děd a spiklenecky si přikládá zdvižený prst ke rtům. „Ty tulipány, květiny a rostlinky na celičké zemi – to jsme přece my! Rozumíš?“

„Rozumím,“ přikyvuji rozcuchanou hlavou, třebaže nerozumím ani jedinému slovu.

„Tahle slova odkázal lidstvu slavný španělský básník, kterého zavraždili fašisté. Na to bychom neměli nikdy zapomenout!“ Dědův hubený prst ční k nebesům zalitým sluneční září. Garcia Lorca se jmenoval. Nezapomeň na to!

Naši malí grošáci

panteru ti připomenou,

pomeranče jsou zas sladké

jako měsíc v kůži hladké!

Děda se otřásá neslyšným smíchem… Copak pomeranče! Na ty raději ani nevzpomínali! Mysleli podle Eviny rady jen na ty nejpříjemnější věci, nejčastěji na oběd. Třeba: Bylo by nejlepší, kdyby byla v misce pocukrovaná kaše, myslel si Joliot. To u Bergmannů měli kaši s masem. Nikdo z Joliotových nejbližších neříká, že si ještě pamatuje na vůně předválečné kuchyně. Bylo by to stejně neslušné jako třeba vyslovit nahlas poznatek, že bývalý klenotník Bergmann stačil někam ulít pár cihel zlata a že mu příbuzní posílají balíčky. Dospělí se jen zdvořile zdravili. Kamarádily se jejich děti. A přesto Eva tušila, že Joliot dobře ví, co mívá k obědu.

„Smích! Radost! Veselí!“ hřímá muž v černé uniformě.

A tak děti znovu nacvičují smích.

Můj ty bože, jak vesele se bude smát malý Joliot, až do těch míst dorazí mezinárodní komise Červeného kříže, aby se na vlastní oči přesvědčila, že pobyt v koncentračním táboře opravdu dává lidem pocit štěstí. Bude se smát z plna hrdla. Všechny děti se budou smát, dokonce batolata vystrčí z kočárků knoflíky růžovoučkých nosíků, aby členové komise uvěřili na sto procent.

Ale dnes jsou tu jen čtyři kočárky, o několik dní později budou jen tři, a komise tu pořád ještě není.

Ale až přijede, uvidí na náměstíčku nejen lunapark, ale dokonce opravdové dětské divadlo. Dva lidé, kteří v Terezíně žijí, totiž vymysleli divadelní hru o Brundibárovi a taky shromáždili skupinu maličkých herců.

Joliot byl přidělen k partě výtvarníků, a tak tedy maloval kulisy.

Celé hodiny dovedl matce a otci vyprávět o zlém člověku Brundibárovi, který chodil pořád v černém. Ale především ten příběh vyprávěl o dětech, které žijí ve Šťastném městě a čekají na příchod svátků.

Všední dny svlečou

kůži jako had,

jen svátky nestihnou

to udělat…

Kdy už konečně nastane svátek? Alespoň maličký! Nebo takový, jaké bývaly ve šťastném dětství, teď tak vzdáleném:

Modř Velké noci

Běloba vánoc…

Brundibár přijíždí do Šťastného města, aby děti vyděsil, podřídil je své vůli a s vychytralým úsměvem jim slibuje svátek.

Řeknu vám, svátek

je věc stará jako svět,

rád se v brokát halí

a v závoj fialek.

Brundibár je vynalézavý na cestě za svým cílem. Tu se převlékne za kominíka, tu zase vystupuje pod maskou zmrzlináře nebo se dokonce promění v obyčejného černého kocoura. Nabízí, ba vnucuje dětem cukroví a zmrzlinu. Ale děti si nemohou nic koupit, protože nemají žádné peníze, a máma má přitom takový hlad. „Jakpak to?“ diví se Brundibár. „Když někdo pracuje, tak má mít taky peníze.“

Na tomto místě zpravidla aplaudují jelenicovými rukavicemi páni města Terezína – esesáci v černých uniformách. To oni přece napsali na městské bráně terezínské pevnosti své krédo:

„Arbeit macht frei,“ což má znamenat: Práce dělá lidi svobodnými.

Nejmenší diváci příliš dobře znali odpověď na Brundibárovu otázku: pracuj a odejdeš do říše svobody komínem krematoria. Ale pro jistotu zdvořile mlčeli.

Děti, které jsou na scéně, nemají z Brundibára strach ani v nejmenším a bystře odhalují všechny jeho záludnosti. Chytají se za ruce, tančí kolem Brundibára v úzkém kruhu a zpívají:

Brundibár, Brundibár,

pomatený jak požár.

V tom okamžiku se sálem rozléhá nadšený potlesk všech dětí. Ti malí totiž dobře vědí, že Brundibár je vlastně Hitler.

Dlužno říci, že téměř všichni malí diváci terezínského divadla s sebou odnesli toto tajemství jednoho dne navěky. Byli mezi nimi i dva lidé, kteří se zasloužili o to, že toto představení bylo uvedeno. Ti dva samozřejmě zemřeli také.

Závidíš jim, Marco Polo?…

Slyš tedy o hřištích a dětech

co odplouvaly do zemí

v nepoznaných světech.

A pak už jen

Modř Velké noci

Běloba vánoc.

O Marco Polovi mi vyprávěl taky děd. Je jasné, že Marco Polo neodplouval v době, kdy byl malým chlapcem, tak daleko jako terezínské děti – až za samou hranici lidského světa. Španělský básník Garcia Lorca, který napsal ty působivé verše o slavnosti kolotočů, ani nemohl tušit, že se jednou bude vzpomínat na terezínské děti: Na úsvitu jednoho srpnového dne roku devatenáctistého třicátého šestého ho ve Španělsku zastřelili první fašisté, kteří se prodrali k moci. Jeho hrob nebyl nikdy objeven.

Ale lidé – a patří mezi ně můj děd i já sám – na jeho verše nikdy nezapomněli.

Jak voní zeleň trav!

A nebe!

Voda!

Jak mladý je dosud žita klas!

Tak strašně si přál Garcia Lorca zpívat a smát se, psát básně, tak zoufale nechtěl myslet na smrt, a přece ho, synka ze statkářské rodiny, který se nikdy neúčastnil politického života, odvlekli na popraviště! Byl to starý člověk – bylo mu osmatřicet! Tedy starý byl podle představ mého děda, který spatřil poprvé tvář smrti ve věku nepřirozeně mladém. Před popravou prý žertoval a vypadal mladě. „Životář“ – tohle nešikovné slovo, sice směšné, ale velmi přesné, zvolil pro označení sebe sama. Tak označil své cítění světa i tvůrčí krédo.

Nemohl tušit, že jeho verše budou věčné jako tráva, že k nim později budou připsány rukou poeticky chabou, leč lidsky statečnou kostrbaté verše o lotru Brundibárovi a že ten, kdo je napíše, odejde do Neznáma stejně jako on.

Modř Velké noci

Běloba vánoc.

Joliotova matka se při tom vyprávění jen tiše smála; teď už sestávala jen ze dvou substancí – ze smíchu a hladu. Otec ležel nehybně se zavřenýma očima a mlčky prožíval vítězství svého syna a jeho malých kamarádů nad Brundibárem, mužem, který miluje černou barvu smrti.

…Dodnes slyším zřetelně hlas mého děda Joliota, jak bodře haleká popěvek svého dětství:

Brundibár, Brundibár

pomatený jak požár.

„Zvítězili jsme! Rozumíš mi, chlapče?“ slyším slova nesmrtelného děda Joliota. „Porazili jsme je jedinou zbraní – smíchem!“

Můj děd se usmívá a pokračuje ve svém vyprávění.

Na jeho obrázcích – dodnes mi některé z nich zůstaly – nejdřív zmizela stařenka z domu naproti.

O něco později její dcera.

Pak odešla Joliotova matka.

A konečně otec.

Odnášeli je pokaždé v noci.

Zbyly jen prázdné pryčny. A ještě chlapec. Byl teď v tom pokoji docela sám.

A ještě něco. Několik dní před tím, než odešli Joliotovi rodiče, odcestovali nečekaně Bergmannovi. Vypadali vzrušeně, mluvili o jakési nové osadě, kde se žije ještě lépe a blahobytněji, ale oči dospělých byly naplněny smutkem. Joliot doprovázel Evu až na nádraží a mohl vidět, jak byli všichni cestující pod hlavněmi samopalů zahnáni do dobytčích vagónů…

„…Jednou jsem potkal Karla Bergmanna na transatlantickém lineru,“ vyprávěl mi později – to už jsem byl velký – můj děd Joliot. „Ztloustl, vypadal poněkud vyžile, ale poznal jsem ho na první pohled. Za nic na světě ve mně nechtěl vidět svého malého souseda z Terezína, ale pak, když jsem se ho zeptal na Evu, něco se v něm přece jen ozvalo, vrhl se mi kolem krku jako nejbližšímu příteli, představil mě své mladé ženě a maličké dcerce. Té noci jsme se v baru zřídili pod obraz… Ani nevím, co mě to tehdy napadlo, ale najednou jsem prudce zvedl hlavu a zase jsem viděl před očima vyhublého klenotníka z Prahy. Zeptal jsem se ho: ,Bergmanne, pověz, kde je tvá žena Anna, kde je tvá dcera Eva?‘ Odvrátil se a mlčel. ,Bergmanne, poslyš, je to pravda, že na ně už tvé zlato nestačilo, že obě zemřely v peci krematoria?‘ Pořád ještě mlčel. Až za hodnou chvíli řekl tiše: ‚Je to pravda, můj chlapče. Zlato vystačilo jenom pro mne…‘ A tehdy jsem se zvedl a odešel…“

Válka pronásledovala mého děda Joliota až do dne, kdy navždy odešel z tohoto světa. Často se stávalo, že se za noci vymrštil z postele s ustrašeným výkřikem „Bomba!“

Mimochodem, byla to právě bomba, jež ho zachránila. Když odvedli devítiletého Joliota z prázdného bytu a spolu s ostatními dětmi ho naložili do vlaku, pochopil, že je to jeho cesta poslední, protože jim řekli, že se půjdou vykoupat. Jít se vykoupat znamenalo jít do plynové komory… A tak tedy bomba, která zastavila vlak v pohybu, opravdu zachránila mému dědovi Joliotovi život.

„Tu bombu, zrovna tuhle, miluju ze všeho nejvíc,“ žertoval občas.

Přiznám se, že jsem ji miloval taky. Protože nebýt té bomby, vstoupil by děd Joliot jednou provždy do nacistické koupelny a na svět by nepřišel ani můj otec, ani já…

Bylo mi třináct, když děd Joliot zemřel. Ve své závěti požadoval, aby byly jeho ostatky pohřbeny v Terezíně. Nemohli jsme jeho přání nesplnit.

Vzpomínám si, že mnohé v Terezíně mě uvádělo v úžas.

Především udivovaly mohutné pevnostní zdi středověkého města. Domyslíte-li si k tomu ještě samopalníky s vycvičenými vlčáky, nebylo možné představit si dokonalejší vězení, než bylo toto. Byl to ideální koncentrační tábor – ostnatého drátu nebylo vůbec třeba.

Překvapilo mě i to, že město navzdory tomu všemu žije, že se v něm pohybují lidé. Třeba náměstíčko, kde prožívali Joliot a jeho malí kamarádi hodiny utrpení na houpačkách. Po dlažbě ulic teď nejezdí pohřební káry, ale autobusy a auta, pod topoly dnes na lavičkách vysedávají místo předem odsouzených starců zamilovaní. Copak mohli tak jednoduše zapomenout, že tu po celé hodiny zazníval křečovitý smích mučených dětí?!

Kde stojí dům, ve kterém žil Joliot se svými rodiči, kde je prázdný pokoj, odkud odvlekli chlapce na nádraží? Nahlédl jsem do prvního okna a s výkřikem jsem ucouvl: za růžovými záclonami se pohybovaly stíny. Přísahám vám – pohybovaly se! Živé stíny! A v té chvíli se mě zmocnila mučivá představa, že z každého kouta, z přítmí průchodů na mě vyčítavě pohlížejí ptačí vyhublé tváře se široce rozevřenýma dětskýma očima.

Zmýlil jsem se. Dlouho jsem se ještě toulal v tom podzimním mrholení ulicemi, než jsem se přesvědčil, že tu bydlí živí lidé, že život nebyl vykořeněn, že stále pokračuje. Styděl jsem se za lidi, kteří jen tak beze všeho vstoupili do prázdných bytů, za to, že tu nezřídili památník…

Ráno příštího dne měl můj děd Joliot pohřeb. Otec pomalu vložil do prsti urnu s popelem a poté ji přikryli kamennou deskou s dědovým jménem, s daty jeho narození a smrti.

Kolem dokola se rozprostíral hřbitov, zabírající celé údolí. Byly tu řady stejných desek. Na některých byla uvedena jména s daty, ale většina byla označena jen čísly… Když byl Terezín osvobozen, našli tu lidé ostatky obětí, na které už nacisté neměli čas. Na každé urně obsahující popel zavražděného bylo uvedeno jméno, pohlaví a jedno datum. Nic víc! Tak zaváděli nacisté v téhle zemi svůj řád.

Ještě dlouho jsem přemýšlel, v čem spočívá význam fašistického pořádku. Číslo, pohlaví, datum…

Teď odpočíval děd Joliot klidně a tiše vedle matky a otce. Ale nikdo z nás nevěděl, jaká jsou jejich pořadová čísla…

Osmá kapitola

„Vždyť jsem ti to, Bucku, říkal, hned jak jsem se vrátil,“ vzpomínal jsem si při natáčení soudního přelíčení s Luigim a jeho společníky. „Varoval jsem tě přece předem, ale tys mě neposlechl, prostě jsi to pustil z hlavy.“

Proces byl nudný a výsledek se dal předem vytušit. Ale přesto jsem pracoval s chutí, už kvůli Ginovi.

Vyděšený a koktající Luigi se přiznával tak ochotně, že tím vyvolával záchvaty zívání dokonce u soudce. Hned vedle něj seděl na lavici obžalovaných pečlivě upravený mladý muž s mírně prošedivělými spánky. Byl to jeden z ředitelů koncernu Petroleum.

Natáčel jsem vystoupení svědků. Obyčejní Italové měli co říci: vždyť mnozí z nich měli na sobě obvazy dodnes.

Ale když přivezli do soudní síně Gina, přešel jsem na polocelek a později na celek. Viděl jsem totiž Gina předešlého dne a bylo mi jasné, že jeho tvář bez masky nemohu ukazovat v detailu, jinak bych mu zkazil jakékoli vyhlídky na budoucnost. Do křesla svědků se posadil stařeček s tváří ruměnou a svraštělou jako jablíčko, s brýlemi vybavenými jedním černým sklem.

Gino odpovídal na všechny otázky stručně a uvážlivě a já si každou jeho odpověď pečlivě zaznamenával. Později jsem synchronizoval jeho chraplavý hlas se starými záběry, na nichž měl dosud sádrovou masku, a zamontoval jsem je do své reportáže.

„Gino, kamaráde, máš alespoň nějakou představu o tom, jak budeš dál žít?“ zeptal jsem se ho minulého dne při své návštěvě v nemocnici.

„Vím, že jsem sirotek.“ Ten maličký, zpola slepý skřítek si mě pozorně prohlížel.

„Jak tedy chceš žít?“

„Dostal jsem několik pozvání, pane Barry. Ještě jsem se ani nestačil rozhodnout, ke komu půjdu bydlet.“

Posadil jsem se na okraj postele a objal Gina kolem ramen.

„A jak to vypadá s tvou cikádou?“

V té chvíli se rozzářil a proměnil se zase v živého chlapce, jak jsem ho znal dřív.

„Cikáda? Pořád zpívá! Víte, ona je taková maličká, tak bezbranná… A přesto zpívá!“

Na samém konci soudního procesu, po odvysílání Telekatastrofy, adoptoval telegraficky Gina velkoobchodník z Kanady.

Telegram byl odeslán z Mexika. Podařilo se mi zjistit, že jde o osamělého a velmi zámožného podnikatele.

Doprovázel jsem Gina na letiště.

„Nikdy na vás nezapomenu, pane Barry,“ zasípěl Gino a objal mě kolem krku…

A to je vlastně všechno, pánové. Reportáž je u konce. Obžalovaní byli potrestáni po zásluze.

Gino se nejspíš nikdy nedoví, že vládce Telekatastrofy zmizel.

Že zmizel kvůli malému zraněnému chlapci.

Kvůli „zatracenému spratkovi“. Právě jen kvůli němu. A proč by o tom ostatně měl vědět? Hned ráno se ozval telefon a sluchátko se zeptalo hlasem Thomase Bucka: „To je Barry?“

„Osobně.“

Zatajil jsem dech, vůbec se mi teď nechtělo s ním mluvit a měl jsem ostatně pravdu.

„Barry, slyšíte mě?… Barry, máte okamžitou výpověď! Porušil jste smlouvu…“

Praštil jsem sluchátkem do vidlice.

Tak tohle by už stačilo! Mám toho po krk, pane Bucku! S katastrofami je amen. Definitivně!

A do uší mi moje záludná paměť šeptala oblíbený Buckův aforismus: Život je báječná věc, jenom trochu příliš drahá…

MARIE

Devátá kapitola

Teď už jsem tedy jen řadový reportér služby Světového televizního zpravodajství, jeden z mnoha pracovníků, kteří působí ve Spojených státech amerických. Mým chlebem se stala černá kronika, zkrátka a dobře vraždy, loupeže, požáry, exploze, živelní pohromy, ekologické katastrofy a spousta dalších záležitostí, které mívá na starosti zpravidla soudničkář. Politika, byznys a svět těch nahoře – to vše spadá do kompetence mých šťastnějších kolegů. Ostatně, docela mi to vyhovuje, protože na politice v tak zvané „čisté“ novinařině jsem se důkladně spálil.

Tři největší esa americké televizní sítě, britská BBC, západoněmecké a některé další televizní korporace mě odmítly přijmout do svých služeb a s politováním mi sdělily, že pro mne nemají zařazení. Mohl jsem samozřejmě po svém odchodu z Telekatastrofy klidně vysedávat doma nebo se toulat po světě, ale věřte mi – televizní reportér se nedokáže smířit s úlohou vlastní chůvy nebo turisty s fotoaparátem. Neklesl jsem dosud tak hluboko, abych bez cíle bloumal městskými parky nebo se jako blázen vrhal z jedné země do druhé a cvakal spouští aparátu při pohledu na každou banalitu.

Služba Světového televizního zpravodajství se dověděla o mých potížích a poslala mi zdvořilé pozvání. Odletěl jsem tedy do Londýna, kde měla služba svůj hlavní stan, a v našem bytě jsem nechal pouze služebnou a kuchaře, aby se měl kdo postarat o slona Uu, o pořádek a především o Marii a Eddieho, kdyby se náhodou vrátili.

V Londýně mě přijal sám generální ředitel sir Donald Chris. Město na Temži bylo v těch dnech sužováno nebývalým horkem: tráva a keře v nádherných anglických parcích zežloutly jako na podzim. Noviny informovaly o znepokojujícím vzestupu počtu slunečních úpalů a není tedy divu, že naše rozmluva začala u počasí.

„To, co se děje, je přímo neuvěřitelné,“ prohlásil sir Donald a pokynul rukou k oknu, prozářenému milióny palčivých slunečních paprsků.

Třebaže klimatizace v pracovně jela na plné obrátky, dědičný aristokrat seděl přede mnou jen v rozhalené košili a daleko spíše se podobal zpocenému nosiči než řediteli, který mne sem pozval. Zalíbil se mi na první pohled – na hlavě sportovního ježka, pohyboval lícními svaly, jako by přežvykoval, a jeho bicepsy se dosud podobaly svalům chlapa. Bylo zřejmé, že se tu do dynastie lordů omylem zatoulal nějaký přístavní dělník nebo boxer.

„Hm, v Africe by nás takové počasí uvádělo v nadšení,“ odtušil jsem.

„Jenže my, čert aby to všechno spral, sedíme na Fleet-Street,“ zařval sir Chris, přiřítil se k oknu, snad aby se ujistil o pravdivosti svých slov, a najednou se burácivě rozesmál. „Račte odpustit, málem jsem zapomněl, s kým mám tu čest. V otázce metafor jste třída… Takže… jsem potěšen, že jste přijal naše pozvání, Barry. A nechme těch formalit, říkejte mi jednoduše Chris.“

„Díky. Poslouchám vás, Chrisi.“

Ředitel se s funěním usadil v křesle a svraštil čelo, jako by si vzpomněl na něco zvlášť důležitého nebo nepříjemného.

„Víte, Barry, včera jsme dostali tip místního významu. Je to přímo tady, v Londýně. Nějací kluci prostě kradli vodu. Ukradnou ji, naplní jí cisterny, zmrazí do ledových krychlí a pak ji prodávají. Chytili je – jasná věc!… Jenže jak mám tenhle tip využít?“ Díval se na mě, a já mlčel.

„Koneckonců nejde ani o ty cisterny.“ Chris stvrdil své stanovisko úderem mohutné pěsti do desky stolu. „Jde o to, že nejstaršímu z nich je sedmnáct a tomu nejmladšímu – sedm. Přesně jako vašemu Ginovi.“

„Já je neviděl,“ řekl jsem klidně.

„Když ten materiál uveřejníme, určitě je prohlásí za nevinné.“ Chris nad tím beznadějně mávl rukou. „Jedno mi řekněte, Barry. Co tohle všechno může znamenat? Proč voda nestačí pro všechny?“

Na jeho důvěrný tón jsem raději nereagoval nijak, protože mi bylo jasné, že mě Chris zkouší jako malého kluka.

Mlčení už bylo trochu dlouhé.

„Požádáte-li mne, abych na tuto otázku odpověděl, Chrisi, pošlu vám filmové materiály z USA.“ Zvedl jsem se.

Vycítil v mém hlase vyzývavý tón a zvedl se také.

„Ale co vás to napadá, Barry!… Nikdy neudělujeme příkazy. Ostatně, sám velmi dobře víte, jak se to dělá…“

„Ano, pane, vím to.“

Tenhle motiv už znám. Text smlouvy s firmou jsem si přečetl důkladně a bod, kterým mě dostal na lopatky Buck, jsem v něm nenašel. Zajímalo by mě, co proti mně použije sir Chris, až jednou přijde má chvíle…

„Máte rád náš starý Albion, Barry?“ Generální ředitel ke mně natáhl pravici. „Smím-li vám radit, do práce se nežeňte. Bylo by dobré strávit dva tři dny v Londýně. Plat vám samozřejmě už běží…“ Doprovodil mě až ke dveřím. „Rozhodně ke mně zajděte. Nebo alespoň zavolejte. Jsem vám k službám v kteroukoli dobu ve dne v noci. Dokonce i v tomhle horku…“

Vyrazil jsem na ulici. Opravdu, horko bylo náramné, ale nebylo to zase tak drastické, jak si myslel Chris. Pochopitelně, pro úředníka z City v tradiční buřince, tmavém obleku a nezbytné kravatě bylo třicet nad nulou víc než dost. Ale když už pracuje člověk v bance nebo v kanceláři, musí se přidržovat odvěkých pravidel stůj co stůj! Věrnost tradicím je nejvýraznějším rysem Británie.

Fleet-Street, malou, a přece jednu z nejznámějších ulic Londýna, jsem měl vždycky rád. Starobylé vily s neopakovatelným mřížovím, s brankami a schodišti, které tvrdošíjně odolávaly náporu času, se s tichou důstojností bránily sveřepému útoku mrakodrapů. Zdálo se, že i na tomto poli se odehrává velkolepá bitva minulosti a přítomnosti – světa literatury a světa novinových sloupců. Tady je maličký hotýlek Starý ceshirský sýr, v němž se scházeli k bujarému hodokvasu dramatik Goldsmith a literární kritik Samuel Johnson. Dnes tu sice už není, ale zrovinka tady stála dříve proslulá Ďáblova taverna, později bezostyšně vytlačená moderní budovou bankovního domu. Častým hostem Ďáblovy taverny býval i slavný autor Gullivera – sžíravý satirik Jonathan Swift. Ale to všechno jsou už jen stíny minulosti, vzpomínky na slavné časy, jež dovede vyvolat pohled na starý Londýn.

Už neexistují vzácné osobnosti, k nimž patřil Swift. Fleet-Street dnes tone v záplavě novinářského byznysu. V mrakodrapech zhyzděných maškarádou starobylých průčelí teď zaznívá zběsilý rachot elektrických psacích strojů, chodbami cválají a do diktafonů diktují své výplody stovky moderních swiftů, dálnopisy, rozhlas, televize zaplavují svět lidí miliardami hitů, v pracovnách redaktorů se nepřetržitě rodí senzace, jež zhmotněny v potištěný papír vyrážejí do světa v miliónových nákladech. Stovky novin a časopisů jsou soustředěny v rukou několika všemocných monopolů a ďábelská kuchyně senzací vyvaruje nepřetržitě ve dne v noci, aby nasytila milióny britských poplatníků.

Zloději vody, jimž se dostalo ve včerejších novinách tak velkolepé reklamy, jsou dnes již zapomenuti. Teď se dostaly na výsluní nové události.

V Londýně stávkovali požárnici, aby si tak vymohli zvýšení mezd, a v noci zatím shořelo několik domů. S plameny byly nuceny zápolit vojenské jednotky. Ranní vydání byla přeplněna fotografiemi statečných zachránců. Ale přece jen – vojáci nemohou být opravdovými požárníky. V některých čtvrtích města byla zastavena voda a nad městem se rozestřela hrozba nových požárů.

Nešel jsem do redakce, místo toho jsem zapadl do Starého ceshirského sýra a v dobře klimatizovaném přítmí restaurace jsem spatřil za dubovým stolem nejčerstvější celebritu – producenta Adamse, umělce, který vyráběl televizní show s nejslavnějšími zpěváky. Vyskočil od stolu a podoben malému soudku, z nějž zničehonic vyrostly krátké končetiny, se ke mně rozběhl.

„Bože můj, jsi to opravdu ty, Barry?… Napřed jsem si myslel, že už z toho vedra dostávám halucinace!“

Věděl o mých záležitostech všechno.

„Neuvěřitelné! Ten lump Buck se opovážil zasahovat do tvé tvorby! Celý televizní svět je pln rozhořčení. Poslali jsme Thomasu Buckovi písemný protest podepsaný všemi producenty BBC.“

Pokrčil jsem rameny.

„Teď už mám jiného pána.“

„Pána?“ Adams se nevěřícně ušklíbl. „To ti není zrovna moc podobné, Barry… V BBC jsem už dvacet let a ani jednou jsem nezahlédl pána. Natáčím prostě to, co se mi zamane.“

Díval jsem se na Adamse se shovívavým a trochu smutným úsměvem. Co jsem mu vlastně měl říct? Že v naší době se z televize stal ten nejvýnosnější byznys? To ví až příliš dobře, třebaže BBC si na sebe tradičně nevydělává reklamou, ale existuje z daní poplatníků. Monopoly, které štědře platily za televizní reklamu svých výrobků, samy také diktovaly, do jakých pořadů mají být jejich reklamy zařazovány, a svým způsobem tedy ovlivňovaly i obsah televizních programů. V jistém smyslu mohl tedy být Adams stejně jako celá BBC hrdý na svoji nezávislost na korporaci, na zvláštní postavení, jež BBC odlišovalo od jiných televizních sítí světa. Mechanismus řízení byl v případě BBC mnohem subtilnější: velikáni byznysu a politiky nedávali novinářům direktivy a nevměšovali se do jejich záležitostí. Sami novináři ovšem dobře věděli, co se od nich očekává. Kdysi dostal Adams symbolický odznak producenta televizní společnosti – plnicí pero podobné televizní věži s koženým bičíkem na konci. Tímto bičem taky mohl producent popohánět své lidi, pokud nebyli sdostatek aktivní, zkrátka všechny ty, kdož nebyli „nezávislí“ a neproráželi si cestu pěstmi s dostačující urputností.

Novináři mají ovšem spoustu nepsaných výhod. Jakoukoli oporu společnosti, třeba Fydoma Hechta a dokonce i ředitele koncernů Petroleum je možno libovolně kritizovat, ale jedno je jisté: pozvedneš-li ruku na finanční zájmy všech těch Hechtů, dotkneš-li se třeba jen malíčkem centů, jež se mají záhy proměnit v milióny, nečekej slitování. Ať už jsi kdokoli – Adams nebo Barry! Stačil jsem to poznat na vlastní kůži.

V Adamsových muzikálech překrásné hvězdy poseté diamanty nejen zpívají, ale i řídí vlastní letadla, plaví se na vlastních jachtách, sestupují s usměvavou nenuceností po mramorovém schodišti vlastní vily, skáčou do vlastního bazénu… Ani jeden producent na světě nedokázal přinutit Gertu Fischovou, aby zpívala v bikinách, nebo Antonyho Cheevera k pěveckému vystoupení na slonu, ale Adams, ten komický tlouštík s nosem malého kluka, byl schopen dosáhnout všeho.

„Jsi dítě štěstěny, Adamsi,“ řekl jsem mu. „Svobodný umělec, jak má být!“

S neuvěřitelnou hbitostí dokázal Adams podle mé poslední repliky rekonstruovat chod mých myšlenek a vzápětí mě plácl do kolena a rozchechtal se.

„Neměj mě za vola, Barry. Vím dobře, že jsi zatraceně nezávislý… Ale poslyš, jestli ti můžu v něčem…“

„Oukej, Adamsi…“

„No tak teda odpusť.“ Adams upadl na chvíli do rozpaků. „Každý z nás se jednou může octnout na dlažbě…“

„Oukej, Adamsi. To by stačilo!… Raději mi řekni, proč tu máte takový hic?“

„Začínám mít dojem, že se samo slunce rozhodlo vyzkoušet pevnost našich kreténských tradic,“ odpověděl Adams se smíchem.

Odvezl mě až na Piccadilly a poblíž náměstí se dostal do konfliktu s dopravákem. Na pokutu si půjčil samozřejmě ode mne.

Nechal jsem toho sympatického tlouštíka ve voze a dál jsem vyrazil po svých.

Centrum Londýna se vůbec nemění. Pořád jsou to tytéž masivní budovy, červené dvoupatrové autobusy, černé konzervativní taxíky podobné buřinkám a zácpy na křižovatkách. Británie se uzavřela do skořápky svého konzervatismu a svých neměnných tradic od královských ceremoniálů až po vánoční pudink. A přece zestárla a zvetštěla! Ponenáhlu se drolí kámen Westminsterského opatství a Londýňané se podvědomě cítí osamoceni na ulicích, v autech i ve svých domech. Pokles hladiny v Temži vyděsil mnohé: Co bude zítra? Nedojde k potopě světa? Mně osobně Anglie odjakživa připomínala blahobytný, ale křehký maličký svět Robinsona Crusoa. Milióny osamělých robinsonů na ostrově…

Před budovou parlamentu se tísnili spolu s turisty i rodilí Londýňané, kteří zatoužili po diváckém místečku. Obě sněmovny řešily otázku nové stíhačky pro Royal Air Force, a co to znamená, věděla teď už každá hospodyňka: za pár dnů dojde ke zvýšení cen. Televize komentovala práci parlamentu značně jedovatě.

Podél chodníků přecházeli výstředně oblečení lidé s plakáty na prsou. Každý z nich cosi požadoval, ale policie si jich vůbec nevšímala.

„Tati, jsi to ty?“

Obrátil jsem se a spatřil Eddiho vyzbrojeného reklamním štítem. „Co tady děláš, synku?“

Narovnal ramena obtížená cedulí, vyzývající mocné tohoto světa, aby zajistili práci „mistru světa ve skocích přes autobusy“, a řekl:

„Chápej, kvůli nějakým hasičům nemůžu vystupovat. Odmítají držet službu na stadiónu.“

„Takže si myslíš, že by ti britská vláda měla pomoci?“

„Už ani nevím, co dělat.“ Poškrábal se na hlavě. „Zvládl jsem báječné číslo. Představ si: skok přes třináct dvoupatrových busů! Světový rekord! Za pět dní mě má natáčet první program BBC. A teď je to všechno na nic – kvůli hasičům.“

„Televize má přece vlastní sbor požárníků.“

„Opravdu?“ Eddie viditelně pookřál a jal se stahovat z ramen ten nesmyslný plakát. „Mohl bys mi v tom píchnout, táto?“

„Počkej, ty to myslíš opravdu vážně?“ Upřeně jsem se na něho díval.

Ďáblův tucet velkých plechových beden a nad tím kaskadér řítící se povětřím. A dole na stadiónu tisíce řvoucích robinsonů. Další milióny jich budou běsnit před obrazovkami svých televizorů. Stojí ti osamělí diváci za takové riziko? Stojí ten letmý záběr v televizi alespoň za jediný lidský život?

Moje myšlenky se mi nejspíš daly přečíst na tváři.

„Můžeš být docela klidný, táto.“ Syn mě chytil za ruku. „Všechno je propočteno na chlup přesně. Trénuju ten skok denně…“

Z hotelu jsem zavolal svému známému, řediteli televizního vysílání, a uvedl jsem záležitost s požárníky do pořádku. Adamse jsem požádal, aby si to ještě ověřil. Eddie z toho měl obrovskou radost, házel do sebe oběd, jako by neměl týden v ústech, a zmocňovalo se ho vzrušení…

„Jen se, táto, neboj!“ ujišťoval mě. „Jsem už dospělý chlap a mám svoje vlastní jméno – Eddie John Barry.“

Pokusil jsem se o žert:

„A co se chystá Eddie zmáknout příště?“

„Vidíš, málem bych zapomněl!“ A s těmi slovy vylovil z kapsy pomačkaný list papíru. „Mám tady smlouvu s Hollywoodem. Koukni na ten balík!“

Což o to, suma byla opravdu velmi slušná.

„Co za to budeš dělat?“

„Pro začátek seskok z hořícího letounu.“

To jsem si mohl myslet! Proč jsem se vlastně ptal?! Srdce mi sevřela nelítostná ledová ruka.

„Co abychom letěli spolu?“

„Já sám!“ Eddie zčervenal a dokázal se své klukovské nabubřelosti zasmát. „Jen ať to zacáluje televize a já přijedu do Hollywoodu jako maharadža.“

„Dávej tam na sebe pozor!“ připomněl jsem mu. „Podle mých dost věrohodných informací to tam má všechno v rukou mafie.“

„Žádné starosti, otče! Gangsteři nejsou o nic horší kšeftsmeni a diváci než kdokoli jiný,“ mávl Eddie bezstarostně rukou. „Jenom vždycky vědí líp, jaké hity jdou na odbyt.“

„Ale taky nikdy nezapomínají, komu platí, kolik a za co,“ připomněl jsem mu. „Raději se tam nezdržuj moc dlouho.“

„Dobře, táto, poslechnu tě. Budu rád, že jsi blízko. Jo, jsem moc rád, že ses vykašlal na Bucka. Je to pořádný hajzl.“

„Ani jeden z nás nemohl jednat jinak…“

„To znamená, že přátelé neexistují?“ opáčil Eddie na můj vkus poněkud cynicky.

„Ten, kdo křičí nejhlasitěji, že je tvůj přítel, ten se podle mne jenom snaží všechny oklamat.“

„Buck byl vždycky falešný jako pětník. Ale ty jsi chlapík!“

Eddie se spokojeně zašklebil a odhalil dvě řady sněhobílých zubů, jako by si najednou vzpomněl na něco pěkného. „Viděl jsem všechny tvoje reportáže a pochopil jsem, že ty, jenom ty, jsi zachránil Gina. Kde je ten kluk teď?“

„V Kanadě.“

Opravdu, Ginovi jsem pomoci dokázal. Ale tomuhle dlouhánovi s hypertrofickým sebevědomím nejspíš pomoci neumím. Nedokážu od něj odvrátit ránu, která musí přijít. Život je zvláštní věc… Svět je tak malý, že na ulici cizího velkoměsta můžeš potkat vlastního syna. Ale když už zbývá jen jediný krok k pochopení, nepatrná píď prostoru se mění v nekonečno.

Eddie už ve svých představách letí nad červenými střechami třinácti dvoupatrových autobusů.

A postěžovat si nemám komu: Marie je teď kdovíkde…

Desátá kapitola

Den newyorského reportéra připomíná péro hodinek, které se ponenáhlu uvolňuje. Ráno začíná četbou tisku, prohlídkou televizního zpravodajství a dálnopisných textů. To aby se nic neprezentovalo divákům dvakrát. A jako vždycky pro Světové zpravodajství nic mimořádného! Zavoláte telefonem vedoucího odboru policie pro styk se zástupci tisku, kterému zrovna končí služba. Nicméně za dvě tři minuty se dovíte o všech vraždách, loupežích, přestřelkách a zatčeních: celé pochmurné panoráma nočního velkoměsta úspěšně míjí vaše vědomí, aniž v něm vzbudí odezvu.

Vysílání místních televizních sítí jsou podobnými zprávami, jež mají čas od času probudit sterilní představivost měšťáka, beztak přeplněna.

Z okna mého pokoje v šestatřicátém patře hotelu New Es Plaza je vidět spoustu mrakodrapů. Těch slavných, jako je třeba Empire, Pan Am, dvojčata Obchodního centra, i těch zcela anonymních. Dvoupodlažní apartmá – dole obývací pokoj, nahoře kuchyně – mě stojí v Plaze dvě stě devadesát dolarů za den. Pro skromného reportéra je to sice drahé, avšak prestiž Světového zpravodajství se tím zvyšuje. Nijak zvláštní pohodlí tu není; správa hotelu ovšem ručí za to, že nebudete oloupen ve výtahu. Pro hosty s vyšší hladinou příjmů je tenhle důvod dosti závažný. Když jsem diktoval svoji adresu jednomu z dynastie Rockefellerů, povzdechl si ten „chudý“ miliardář a pravil, že on by si to dovolit nemohl. Vysvětlil jsem mu, že jako cizinec platím především za pohled na mrakodrapy, mezi nimiž převládají ty, jež jsou jeho majetkem. Chápavě se usmíval: dokonalejší než Plaza je jenom rodinná kaple klanu Rockefellerů. Chodit se tam dá zdarma. Pokud jde o mne, já sice platím obrovské peníze za nejlepší hotely, ale nikdy si nebudu moci koupit ani jediný mrakodrap.

Při pohledu na mrakodrapy mě pojednou napadlo, že jsou to obrovské vysavače, jež do sebe každého jitra vtahují miliónové davy černochů, Židů, Italů, Portorikánců. Němců, Slovanů, Irů, Angličanů, Francouzů, Číňanů i Řeků – zkrátka všech, kteří se jednoho dne začali pokládat za Američany, přemílají je ve svých útrobách, aby je večer vyčerpané a unavené mohly vyplivnout zpět na ulici.

Za večerů připomíná New York elektromechanický trenažér o vysokém napětí. Nervy města jsou napnuty k prasknutí, ulice trpí chronickou zácpou, energetická hladina městského života v těch chvílích dosahuje kritické meze. Máte pocit, že stačí už jen málo, a Manhattan začne neklidně vibrovat, oddělí se od matičky Země a začne stoupat nad Amerikou a nad celým světem, aby záhy zmizel v hlubinách vesmíru.

Rozhodl jsem se kdysi dávno udělat reportáž o večerním městě. Zavolal jsem na policejní ředitelství a na jejich doporučení jsem jel navštívit statisticky průměrný okrsek. Jestli se nepletu, byl to čtrnáctý revír. Službu konající poručík Kennedy ke mně mlčky přistrčil lístek s předtištěným textem. Stálo tam: „Já, nížepodepsaný, prohlašuji, že se zúčastňuji práce policejního revíru zcela dobrovolně, a v případě, že mi bude způsobena fyzická nebo morální újma, nebudu vůči policii města New Yorku uplatňovat žádné nároky.“

Podepsal jsem to a už jsem seděl na zadním sedadle policejního vozu žloutkové barvy. Zprava seděl první člen patroly – upjatý Frank s knírem příliš mohutným na jeho věk, zleva za volantem se rozvaloval Phil, na první pohled spíš venkovský balík s přeraženým nosem boxera. Oběma táhlo na třicítku. Frank se dal k policii hned po skončení školy, Phil byl původním povoláním zámečník. Jaký mají vztah ke své práci? Nejspíš je užitečná. A jejich manželky? Zpočátku se o ně bály, teď už si stačily zvyknout. Před nástupem do služby jim pokaždé říkají „buď na sebe opatrný!“ nebo „dej na sebe pozor!“ a obě čekají, až jejich živitelé složí poddůstojnické zkoušky: plat se jim znatelně zvýší…

Přerušila nás rádiová výzva dispečinku. Frank se z ní dověděl, že na Šedesáté ulici si lidé povšimli pěti výrostků ozbrojených noži. Phil zapnul světelnou sirénu, a aniž cokoli změnil ve své poloze odpočívajícího turisty, zapíchl se bravurně do proudu vozidel a jal se jimi prodírat s virtuozitou kavárenského pianisty. Frank zatím sundal z držáku pendrek a mechanickým pohybem nahmátl pažbu služebního revolveru na opasku.

Auto se přiřítilo na křižovatku a několik výrostků se dalo na zběsilý útěk. Po chvíli zmizeli ve vnitřních dvorcích domů. Stačil jsem z okna vozu zachytit kamerou několik prchajících stínů, a pak už jel náš vůz spořádaně liduprázdnou ulici. Frank dal obušek zase na místo a uvolněně vydechl:

„To maj všechno z těch filmů, smradi! Já, kupříkladu, svýmu klukovi nedovolím, aby na to svinstvo koukal.“

„Proč?“ zeptal se líně Phil. „Z maminčiných mazánků se maj vychovávat opravdoví chlapi. Já to třeba svejm dětem dovoluju. Ale napřed se vždycky dívám sám.“ Ušklíbl se při té vzpomínce.

Nedávno měl Phil namále. Povšiml si v proudu vozů auta s newyorskými nálepkami a poznávacím číslem jiného státu. Bylo mu to podezřelé, a tak přitlačil limuzínu k okraji chodníku a požádal řidiče o doklady. Oslovený bleskurychle hmátl po pistoli. Tenkrát byl Phil naštěstí rychlejší.

Tak se věci mají, vážený Samueli Colte. Revolver, který jste v roce 1835 zkonstruoval, prokazuje dodnes ty nejlepší služby ochráncům pořádku i jeho nejzatvrzelejším narušitelům. Newyorská univerzita se do dějin techniky vepsala dvěma jmény: Morse vynalezl telegraf, vy zase dokonalou smrtící zbraň. Je jisté, že jste věděl, co je policejní patrola. Nejdřív to byla kára, do níž se zapřahali koně, později parostroj a nakonec benzínový motor. V policejním muzeu najdete vedle prvního povozu policejní hlídky také smuteční síň s věnci a kyticemi, kde jsou do kamene vytesána jména těch, co se už z takové policejní hlídky nevrátili. Tajemství života a smrti spočívá, zdá se, opravdu v rychlosti, s níž je zbraň tasena a použita. Phil nedávno odstřelil naivního zloděje aut a soud ho zprostil obžaloby. Kdyby nebyl tak rychlý, objevilo by se v síni i jeho jméno. Tak se věci mají, Mr Colt…

Dost dlouho jsme se proháněli po okrsku z jednoho konce na druhý a před očima se nám rodila živá a hmatatelná statistika kriminality. Rádiem jsme dostali zprávu, že ve dvorku jednoho z bloků byla objevena mrtvola. Díky zácpě jsme se opozdili o několik minut a vyšetřování případu se ujala jiná hlídka.

Loupež celodenní tržby z obchodu s televizory: Phil a Frank polykajíce kletby sepisují protokol. Prodavač a dva roztřesení zákazníci usilovně popisují muže, který podal přes pult falešnou bankovku a vzápětí s pistolí v ruce požádal o vydání celodenní tržby…

Do tohohle bytu se zloděj dostal zadním vchodem. Stařeček s hlavou rozčepejřeného vrabčáka doprovází policisty, kteří si prohlížejí vypáčený zámek ve dveřích. Co vám vlastně ukradli? Všechny úspory – bylo to několik desítek dolarů, a potom ještě starožitný křišťál. Hm, je to sice pakatel, ale i tady je třeba sepsat protokol. Zatímco Frank píše a já natáčím skromné zařízení staromládeneckého bytu, vtrhnou dovnitř sousedé vyděšeni skutečností, že zloděj neopominul navštívit i jejich byty.

Podíval jsem se na hodinky: uplynulo pouhých devadesát minut z pracovní doby mých dočasných kolegů. Ale i tohle mi bohatě stačilo! Rozloučil jsem se s Frankem a Philem, popřál jim co nejvíce štěstí a rozjel jsem se domů, kde už na mě čekal zástupce televizní společnosti NBC. Předal jsem mu filmy z reportáže.

Zatímco můj pracovní den končil, rachota Frankova a Philova teprve začínala nabírat obrátky. Ještě čtyři hodiny se budou prohánět ulicemi Manhattanu, napříč proťatého bývalou indiánskou stezkou, dnes označenou jako Broadway. Ve všech bedekrech, ba i v románech věnovaných tomuto městu, je Broadway označována jako zářivá cesta vedoucí temnotou noci, jako tepna, kterou proudí nepřetržitý proud automobilů. Každé zákoutí téhle ulice žije svým vlastním životem, v každém se pohybuje zvláštní neopakovatelné společenství lidí. Nikdy nevíš, s kým se v Manhattanu setkáš… Vše se tu splétá ve zvláštní pavučinu ulic určených výhradně turistům, jiné patří zase jen hercům a lidem od divadla, ale jsou tu i ulice nejdražších obchodů a zlaté mládeže, ulice dobrodruhů i temné uličky zatracenců. Není přirozené, aby člověk, jenž ke štěstí potřebuje jeden jediný dolar, zíral upřeně na výklady a reklamy, jež jsou příslibem miliónů. A tak se tedy rozhlíží a uvažuje nad tím, co by se stalo, kdyby do výkladní skříně uhodil…

Phil a Frank pracují a v potu tváře nastolují v tomto labyrintu lidských vztahů pořádek alespoň zdánlivý, zatímco já sedím v bezpečí jednoho z broadwayských divadel na premiéře proslulé Linie tance. Je to docela zdařilý kousek, v němž se pojednává o životě velkoměsta. Před osmi sty párů očí se tu na scéně rozvíjí obvyklý trh lidských citů. Občas mám pocit, že se hledištěm starého divadla šíří vůně naftalínu, zato herci působí nanejvýš moderně ve slově, zpěvu i tanci. Otáčivá černobílá zrcadla vytvářejí tu intimitu domova, tu zase světelnou erupci velkoměstských exteriérů.

Divadla na Broadwayi a v její blízkosti představují zvláštní svět. Odtud také pochází přirovnání New Yorku k Velkému jablku. Není snad mrakodrap, v němž by nebyl koutek, kde u stolu sedí mladá a nádherná černoška nebo Portoričanka a za jejich zády se na zdi rozestirá plakát s obrovským zralým jablkem. Dívky, když podávají zájemcům medovými hlasy informaci, když jim nabízejí whisky nebo kávu, ani netuší, že ztělesňují umění velkého města, jeho hereckou duši.

Kdysi, na úsvitu velkého New Yorku, kdy se skála Manhattanu naježila prvními mrakodrapy, bylo třeba vytvořit zábavní průmysl a do broadwayských divadel se tedy v nepřetržitém proudu hrnuli provinční šumaři, herci i dramatici. Jenže místa už byla dávno obsazena těmi šťastnějšími a hbitějšími a dostat se mezi ně znamenalo pro nováčky získat Velké jablko.

Tohle mi už ostatně zevrubně vysvětlili policisté Frank a Phil.

Už před sto lety se New York stal nejhustěji osídleným městem, kde by nedokázal propadnout ani pětník. A policie tu měla pořád co dělat. Dnes, kdy je v tomhle městě víc černochů než v leckteré africké zemi, ho policie nazývá občas Velkým prohnilým jablkem.

Z divadla jsem odcházel poněkud vyvedený z míry. Mistrovská úroveň toho kusu vyžadovala zvýšenou činnost mozkových závitů. Diváci dovedli ocenit jemnou ironii herců, kteří ve finále vyběhli na scénu v zářivě zlatých kombinézách a s klaunskými grimasami oběhli scénu několikrát dokola. Pochopili, že výsměch je adresován jim, divákům, zatleskali a vzápětí na všechno zapomněli, už docela pohlceni svými starostmi… V noci září toto město jako dort ozdobený svícemi mrakodrapů. Některé jsou prázdné a bez života, v jiných svítí jen nejvyšší poschodí, pronajatá nejdražším restaurantům.

V noci však město také lká sirénami záchranek – Phil a Frank jsou ještě pořád v plné zbroji – i bouřlivými výbuchy veselí. Televize vysílá zrovna jakousi senzační zprávu, a zatím na Kennedyho letišti vstoupí dva muži ve škraboškách do hangáru letecké společnosti Lufthansa. Devět zaměstnanců v té chvíli pojídá své oblíbené toasty v kantýně skladu a strážný ani nestačil stisknout knoflík bezpečnostního signálu, protože byl násilím donucen provázet dva ozbrojené vetřelce. Za dvěma maskovanými muži se objeví tři další se samopaly připravenými k palbě. První dvojice pod dohledem dalších tří spolehlivě připoutá těch devět přežvykujících chudáků k opěradlům židlí a poté zdvořile požádá hlídače, aby otevřel sejf, v němž leží třicet pytlů se znehodnocenými dolary, které byly ze všech koutů starého světa poslány až sem, do Nového světa. Celková suma činí pět miliónů.

Lupiči ani v nejmenším nepospíchají. Pytle přenášejí do kamiónu celou hodinu. Když pak těžké vozidlo odjede branou do neznáma, podaří se jednomu ze zaměstnanců uvolnit pouta. Ale lupiči jsou už daleko. O třicet minut později objeví policie poblíž Brooklynského mostu opuštěný kamión…

Vida, a já si hrál na honěnou s malými zlodějíčky.

A přece, nejvýznamnějším aktérem v tragédiích nekonečného labyrintu tohoto města je samota. Osamělost žene opilce do krčmy, zločince k jeho oběti, zbohatlíka do ráje či do pekla radovánek. Což nezpůsobila právě samota, že toto město, pnoucí se do výšky i do stran, je rozděleno na dva světy vyvolených a zavržených, jako je úl rozdělen na plásty? Že blahobyt tu sousedí s ubohostí, moudrost s primitivností a život se smrtí? A že se lidé snaží porušit tu kletbu osamění, překročit její hranice, spojit se ve společenství nebo při střetnutí zahynout?

…Mám pocit, že nejkrásnější pohled na New York se naskýtá za sobotního úsvitu, díváte-li se z výšky ptačí perspektivy. Město ještě spí, jen slunce rozhazuje do oken první nesmělé paprsky, dýchne svým zlatem do skla, kamene a ocele mrakodrapů. Hned je vám jasné, že to není nic jiného než dekorace, a vaše oči začínají bloudit dole v hlubinách, zoufale hledají v asfaltu ulic a chodníků projev života.

Ale ulice jsou truchlivě prázdné. Což tu není nikdo, docela nikdo ani v jedné z ulic, na něž se seshora díváte?… Přece jen! Zhluboka vydechnu. V teleobjektivu mé kamery se objeví muž v klobouku naraženém do čela. Kráčí zvolna ke svému vozu.

Jedenáctá kapitola

Zavolal jsem na policii a službu konající důstojník prohrábl záznamy hlášení.

„Tady je to! Tohle by vás mohlo zajímat!“ říká unaveným hlasem. „Je to úplně čerstvé hlášení.“

Soustředím se: jisté odstíny v tom klidném hlase naznačují, že mě čeká práce.

„Tak poslouchejte! Několik stovek turistů se v autokempu dostalo do pasti. V noci se nečekaně protrhla hráz a teď je celé údolí pod vodou…“

Má fantazie už kreslí obrovskou vlnu, automobily, které se míhají v pěnivé tříšti, stany a kempinkové přívěsy, jež v tom přívalu mizí… A objevuje se i titulek: „Kemp, který zmizel.“

„Kde k tomu došlo?“ zapisuji si veškeré údaje. „Díky, jsem vaším dlužníkem.“

A ve chvíli, kdy zavěsím, začíná boj o sekundy, zkouška tvrdosti a nervů, protože v údolí musím být za každou cenu první.

Výtah… taxík… letiště… vrtulník. Dvě hodiny ve vzduchu.

Jak těžké je vymanit se z kamenné náruče velkoměsta! Proč si lidé pro své domovy vybírají tu nejlepší půdu a vzápětí ji utápějí v asfaltu? Proč pronikají do lesů, aby je záhy proměnili v pustinu a z řek vyhánějí život jen proto, aby si poskytli jeho náhražku v podobě vybetonovaných kanálů? Proč přitom stále teskní po nedotčené přírodě a proč, poslušní hesla „Postav svůj domov na kola a prohlédni si celou Ameriku“, o překot projíždějí vlastní zemí a, poslušní své druhé přirozenosti, buduji v údolích pohádkové krásy benzínová čerpadla a komfortně zařízené kempy a řádně odpočati odhazují do bystřin prázdné plechovky od piva?…

V údolí, kam jsem přiletěl, došlo za deštivé noci k sesuvu půdy. Hráz, která zajišťovala vodní nádrž, se zbortila a zřítila se do údolí spolu s nepředstavitelnými spoustami vody. Řeka – teď plná až po samý okraj koryta – byla žlutá a nepřátelská. Před několika hodinami tu ještě stál kempink… Někteří turisté se nejspíš nestačili ani probudit.

Letěli jsme po proudu a na cestě jsme potkávali hlídkové vrtulníky. Na mé gestikulované otázky odpovídali policisté stále stejně: nic se zatím nenašlo. A najednou upoutala moji pozornost jakási pohozená hromada plechu na mělčině. Byl to zničený kempinkový přívěs.

Přistáli jsme spolu s hlídkou policejního vrtulníku a vypáčili dveře. Vypadalo to jako po těžké havárii, ale lidé nejspíš spali ve stanu. Číslo vozu se nám podařilo přečíst: později podle něho byla zjištěna i jména majitelů.

Na zpáteční cestě vyžaduji spojení s bytem senátora Willyho a žádám ho o interview:

„Sakra, Barry, víš přece, že mám všechno na chlup rozvrženo na měsíc dopředu,“ zavrčí senátor nespokojeně.

Nic jiného jsem ostatně neočekával. Američan, který by neměl v kapse přesný rozpis obchodních schůzek, prostě není Američan. A to platí pro všechny od nejskromnějšího úředníčka až po senátora. Ještě štěstí, že se s Willym znám osobně!

„Za měsíc, Willy, ty lidi už nikdo postrádat nebude. Už to nebudou lidi, ale jenom vzpomínka… Ale dneska je jejich příbuzní ještě hledají.“

„Když to teda potřebuješ, zkrátím jednu schůzku.“

Vrtulník přistává na střeše senátorova domu.

V pracovně jsem Willymu promítl film. Senátor Willy, mohutný a celý huňatý, s výrazným profilem energického muže, mi stále připomíná Abrahama Lincolna sedícího v křesle. Při promítání nepronesl ani slovo.

„Kdo za tohle může, senátore?“

„Nejjednodušši by bylo obvinit z nedbalosti a zanedbáni povinností stavitele přehrady nebo samotného pánaboha.“ Willy zvedl pomalu svoji mohutnou hlavu a upřeně se na mě zadíval.

Pak se prudce vymrštil ze židle a zařval, upíraje vzteklý pohled do objektivu:

„Ale ve skutečnosti za to můžeme všichni! My všichni! Každý Američan! Včetně obětí.“

Vidím, že senátora jsem vybral dokonale. Devastace přírody ho zneklidňuje stejně jako milióny poctivých Američanů. Na těch řečech, že by jednoho dne mohl kandidovat na prezidenta, je přece jenom něco pravdy.

Willy pronesl hromovým hlasem ještě několik sentencí, které se týkaly pošlapaných trávníků, skalpovaných horských štítů, rakovinných nádorů v hlubinách země a moří otrávených ropou. Ty věty dopadaly jako balvany, jako jednotlivé paragrafy obžalovacího spisu. Z jeho hlasu zaznívala vášnivá výzva: zastavte zběsilý chod strojů, ohlédněte se kolem sebe, pochopte už konečně, že lesy, řeky, tráva a ptactvo jsou mnohem větší bohatství než miliardy ukryté v sejfech.

A pojednou se Willy stejně nečekaně uklidnil a hlasem málem komisním prohlásil:

„Uvedu ti ještě jeden zajímavý příklad: k tomu, aby obyvatelstvo celé planety onemocnělo rakovinou plic, je zapotřebí pouhé jedné libry plutonia! Jediné libry! A my zatím máme co dělat se stovkami tun toho svinstva.“

Později, když jsem film sestříhal, zamontoval do něj fotografie obětí identifikovaných podle čísla vozu, odeslal dálnopisem hotovou reportáž do Londýna a sledoval její vysílání na obrazovce, ozval se telefon.

Volala sekretářka, která bojovala o záchranu lesního jezera před znečištěním. Pak to byla skupina důchodců, kteří usilovali o čistotu bezejmenného potoka a pahorků kolem, rybáři, kteří vytahovali z překyselených vod polomrtvé centimetrové rybičky. Ti všichni přišli už pozdě, do své reportáže jsem je dát nemohl, ale přesto jsem si poznamenal jejich adresy. Spojí-li se lidé k záchraně třeba sebemenšího projevu života, jsou nepochybně schopni dosáhnout i cílů mnohem vyšších.

Pocítil jsem radost, že můj život v Telekatastrofě je už nenávratně pryč. Teď jsem byl už na druhé straně barikády: nebylo mým úkolem lidi děsit, stal jsem se jedním z nich.

Ale telefon se ozval ještě jednou:

„Mám tu čest s panem Barrym? Odpusťte, pokládáte za možné hovořit telefonicky s člověkem, který má černou kůži?“

„Poslouchám vás…“

„Právě jsem se díval na vaši reportáž,“ zazníval ve sluchátku melodický tichý hlas. „A najednou mě napadlo: proč bych vám neměl vyprávět o tom, jak je pozvolna zabíjen můj lid. Černý lid Ameriky. Mrtví jsou už dokonce mnozí z těch, kdo dosud žijí…“

Zatajil jsem dech a začal horečně přemýšlet: šílenec, nebo snad terorista? Co vlastně chce?

„Kdo vlastně jste?“ zeptal jsem se přímo.

„Jmenuji se James Goldrin a jsem spisovatel.“

Upadl jsem na okamžik do rozpaků, když jsem si v duchu vybavil jeho fotografii otištěnou v řadě časopisů. Byla to smutná protáhlá tvář, prsty vypadaly nervní a vyjadřovaly úzkost.

„Odkud voláte, pane Goldrine?“

„Bydlím ve stejném hotelu jako vy.“

„Přijďte ke mně, prosím.“

„Nemyslíte, že je pozdě?“

„Rozhodně ne! Přijďte!“

Goldrin byl o hlavu vyšší než já a připadal mi mnohem starší. Usadil se do kouta před zapnutým televizorem a dlouhými pažemi objal koleno zvednuté málem k bradě.

„Odpusťte, ale stejně jako vy jsem teprve nedávno přijel do Ameriky, přesněji řečeno – vrátil jsem se,“ řekl prostě. „Uslyšel jsem váš televizní monolog a posedla mě touha promluvit si s živým člověkem.“

Goldrin, Američan původem, či jak on sám tvrdil, nemanželské dítě trpěné jen z milosti, odjel na vrcholu své literární slávy do Evropy a vrátil se do vlasti teprve po pětadvaceti letech. Proč? Nemohl se už z bezpečné dálky dívat na to, jak je jeho lid vyvražďován těmi nejrozmanitějšími způsoby – fyzicky i duševně. Rozhodl se přesvědčit se na vlastní oči. A tak se vrátil až ke svým pramenům, ke kořenům, z nichž pocházel.

„Zamyslel jste se, pane Barry, někdy na tím, proč my – spisovatelé i novináři – vyprávíme svým čtenářům mnohem častěji o mrtvém nebo umírajícím než o živém?“ James na mne pohlížel svýma vypouklýma očima se smutným smířením, ale jeho hlas byl vyrovnaný a monotónní jako nedělní vyzvánění kostelních zvonů.

„Ne každý v sobě najde sílu na tuhle otázku odpovědět.“

„V lidech zůstalo už jen málo odvahy,“ řekl Goldrin klidným hlasem.

V tom okamžiku se mi před očima objevila Piccasova Guernica, jak jsem ji viděl v Madridu. V profesionálním žargonu filmařů se tomu říká stop-záběr. Svět kolem mě se proměnil v obrovskou Guernicu.

V ledově chladných záblescích světla se zmítají lidé i zvířata, všichni šílení strachem. Svět je roztříštěn ve znamení všeobecného vraždění. Nepřirozené ohyby těl, tváře zrůzněné bolestí, křečovité chvění postav – všechno je obrazem apokalypsy, jež odejme život bezbranným ženám, dětem i starcům. Picasso namaloval obraz v roce 1937, kdy fašistické bombardéry srovnaly se zemí starobylé sídelní město Basků a městečko na severu Španělska přestalo existovat. Jak hluboce dodnes zraňuje obnažená elektrická žárovka, lhostejně zářící v modravém běsnění noci!

Vyprávěl jsem Goldrinovi příběh z Picassova života.

Když za druhé světové války zavítal do jeho pařížského ateliéru vysoce postavený člen fašistické strany, spatřil reprodukci Guernicy a zeptal se: „Mistře, to je vaše práce?“

„Ne, vaše!“ odpověděl mu malíř.

„Mé tušení mě nezklamalo, pane Barry.“ Spisovatel se zvolna zvedl z křesla. „Vy jste opravdu čestný člověk… Právě proto jsem vás přišel varovat…“

„Stalo se něco?“

„Ne, zatím ne. Ale jistě jste si všiml, že mezi kriminálními živly je příliš mnoho černochů.“

„Vím o tom.“

„Tady, v samém srdci New Yorku, je obrovské černošské ghetto.“ Dlouhý Goldrinův prst mířil k oknu, jako by mi chtěl ghetto ukázat. „Mezi jeho obyvateli snad nenajdete ani jedinou rodinu, jejíž příslušník by nebyl zavražděn rasisty. Ani jednu rodinu, v níž by se někdo nestal snad právě proto zločincem. Vzpomínám si, že v mládí se mi občas stávalo, že jsem jen stěží ovládal záchvaty vražedné zloby a nenávisti, která vyplývala z bezedného strachu…“

„Proč mi to vlastně říkáte, pane Goldrine?“

„Vy v Americe teprve začínáte pracovat, ale vaše reportáže jsou schopny ovlivňovat mnohé. Buďte k těm nešťastníkům shovívavý. Lpí na nich prokletí od samého narození. Hovořil jste o fašismu. Já osobně nevidím žádný rozdíl mezi fašisty a rasisty. Ti druzí používají dokonce rafinovanějších metod. Mějte se před nimi na pozoru!…“

„Vynasnažím se, abych si vaše slova zapamatoval… Proč jste se vlastně do Států vrátil?“

„Hm, dosud ve mně přežívá víra v naši mládež… Ach, odpusťte mi moji povídavost…“ Tiše zamířil ke dveřím, ale s rukou na klice se ještě otočil: „A pak je tu ještě jeden důvod, a to je Amerika. Je-li jí souzeno zahynout ve strašlivém požáru, chci být s ní…“

Došel jsem k němu a stiskl mu ruku.

Vždycky jsem pokládal Američany za lidi sebevědomé, jisté si svou genialitou a mistrovstvím, ale tohle setkání mě přinutilo k zamyšlení…

Reportérův den konči zpravidla pozdě. Ale pero chronometru v člověku se dosud nestačilo uvolnit, pořád ještě nutí vědomí k bdělosti a brání člověku usnout ve městě, v němž je každá minuta po okraj naplněna událostmi.

V noci mi přinesli telegram od Eddieho z Hollywoodu: náš syn začal pracovat. Ulehčeně jsem si povzdechl a pojednou jsem zatoužil po Mariině přítomnosti. Marie, kde jsi v téhle chvíli?

Dvanáctá kapitola

Mocná Amerika se zmítala v agónii nečasu.

Tato novinářská sentence jednoho z pisálků zpočátku vyvolala epidemii vtipů a sarkastických poznámek. Na počasí je přece závislý každý z nás, ale že by Amerika?…

V létě se města zalykala vedrem, pole ve většině států hynula suchem. Hynuly osevy, půda praskala přímo před očima, beze stopy mizela jezírka a říčky. Byla to burza, která jako první pocítila blížící se horečku hladomoru v Africe, Indii a Pákistánu. Ceny zemědělských výrobků nezadržitelně šplhaly vzhůru.

Na podzim napadla spousta sněhu. V New Yorku dosahovaly sněhové závěje až metrové výše. Na silnicích prudce vzrostl počet havárií, zácpy se staly každodenním jevem. Stávalo se dokonce, že řidiči uvízli na dálnici a za těch pár hodin stačili zmrznout. Obrovité rampouchy, které visely z věží mrakodrapů, prorážely při pádu střechy parkujících vozů.

Všiml jsem si, že lidé se naučili rozhlížet se kolem sebe pozorněji, více mysleli na zítřek. Stále častěji docházelo k výpadkům v dodávkách elektřiny, tepla, komunální služby byly na pokraji zhroucení. Množily se stávky popelářů, listonošů, zaměstnanců plynáren a letišť. Po sněhové záplavě přišly na řadu lijáky provázené prudkým větrem. Zimu, osamělost a nedostatek služeb nejvíce pociťovali starší lidé.

V celé zemi teď panovala nálada hluboko pod bodem mrazu. Bylo zapotřebí určitého uvolnění, a tak světové zpravodajství, jež tyto společenské potřeby včas vycítilo, mě požádalo, abych připravil něco originálního.

Dostal se mi do ruky námět s novomanžely z Chicaga, kteří se rozhodli pro originální svatební cestu balónem.

Přiletěl jsem tedy do Chicaga a vystoupil na střechu Velkého Johna.

Velký John je stopatrový mrakodrap postavený jako prototyp města budoucnosti. Žijí tu lidé, kteří zpravidla nevycházejí na ulici. V mrakodrapu mají své sídlo kanceláře firem, komunálních služeb, jsou tu hřiště, tenisové kurty, bazény i kino, ba dokonce malé parčíky – zkrátka je tu vše, co se dá najít ve kterémkoli městě. Velký John se tak stal výzvou celému Velkému Chicagu a proměnil se v soběstačné město, zcela izolované od strastí okolního světa. Panoval tu vlastní rytmus a řád, rozvinuly se vlastní osobité tradice. Stačí, když uvedu, že v mrakodrapu nedošlo ani jedinkrát k loupežnému přepadení. Na jistý čas se na Velkého Johna dokonce zapomnělo. Což je na světě málo mrakodrapů?

Kolem Velkého Johna se tyčily desítky zbrusu nových mrakodrapů, jež se staly ztělesněním nápaditosti chicagské architektonické školy, ale starý John svým věkem působil mezi tou omladinou neopakovatelným dojmem. Obložený černým hliníkem a odshora až dolů opásaný mohutnými ocelovými trámy stál důstojně na břehu Michiganského jezera, připraven kdykoli bojovat proti vichru a nečasu tohoto drsného kraje. Pojišťovací společnost John Hancock Building, která ho postavila, rázně odmítla diskuse o estetické sterilitě éry technostruktury a dala stavbě jméno. Každý kluk dnes ví, kde stojí Velký John, a rád vás zavede na Michigan avenue až k hlavnímu vchodu. Chicagští policisté, kteří jsou na rozdíl od svých newyorských kolegů vybaveni kožešinovými čepicemi a černými koženými uniformami, mi odjakživa něčím připomínali Velkého Johna. Když jsem toho dne vyšel na ulici, vichr mě málem porazil, jen Velký John a policista, který před ním stál, byli nehybní jako socha Svobody.

Tak tedy Michigan avenue, Velký John, reportáž o novomanželích a jejich pozoruhodné svatební cestě.

Ubytoval jsem se ve čtyřicátém poschodí a začal jsem studovat obyvatele mrakodrapu a jejich návyky. V pokoji byly na zdech rozvěšeny docela zdařilé reprodukce Turnerových obrazů, z nichž se mi nejvíc líbí ocelová parní obluda, která se řítí krajinou protínajíc závod mlhy… Za okny se oblohou řítily hradby mračen, pak tu byl ještě výtah, jehož dveře byly přímo v předsíni; zajišťoval okamžité spojeni se všemi nejdůležitějšími centry tohoto originálního města – sféra služeb tu byla opravdu na výši. Tehdy se mi zdálo, že jsem objevil pro svoji samotu opravdu rajský kout.

Novomanželé, kteří se chystali použít ke svatební cestě balónu, mezi obyvatele Velkého Johna nepatřili. On byl jedním z nejmladších ředitelů firmy na výrobu elektronického zařízení, ona byla dcerou tiskového magnáta; všechny potřebné informace jsem si o nich zjistil a natočil předem. Start ze střechy Velkého Johna měl pro ně symbolický význam jako rozloučení se starým světem.

V poryvech vichru a deště se připoutána ke střeše desítkami pevných lan zmítala obrovská oranžová koule balónu. Podobal se pohádkové obludě a velikostí dosahoval výše desetipatrového domu. Vítr co chvíli odnášel do neznáma melodii vyluzovanou orchestrem, který vítal všechny hosty tohoto velkolepého představení. V restauraci bylo na počest novomanželů zlikvidováno několik baterii šampaňského a poté všichni vystoupili na střechu. Mladý pár, oděn do černých kombinéz z té nejlepší kůže a ozařován reflektory a oslňujícími fotoblesky, se vydal ruku v ruce ke gondole.

Vystoupili po schůdcích, zamávali všem na rozloučenou a střecha Velkého Johna jen stěží odolala hromovému „hip hip hurá“. Poté se dveře gondoly neprodyšně uzavřely.

„Oukej, jsou připraveni. Start! Lana uvolnit!“ křikl reproduktor nad hlavami přítomných.

Na ta slova se jakýsi tlouštík prodral k lanům a jal se je roztínat stříbrnou sekerou. Podívaná to byla zcela nečekaná, ale právě tenhle anachronismus se hodil televizi a filmařům do krámu. Lana praskala jako houslové struny a několik stovek mužů a žen, kteří provázeli vzduchoplavce, v té chvíli docela ztichlo. Človíček mával sekerou tak horlivě, jako by ho pronásledovaly všechny pekelné mocnosti.

Balón se vzpřímil, ještě více se rozrostl a přitáhl k sobě hermetickou gondolu se svým cenným nákladem, spojen s naším světem toliko jedinou nití lana. A vítr z Michiganu si s tou oranžovou koulí pohrával jako nezvedené dítě.

„Uvolnit lano!“ zaječel reproduktor. „Start!“

Otylý mužík přeťal i poslední lano a poté vzhlédl vzhůru. Viděl, jak se obrovská hmota, jež byla až do této chvíle balónem, proměnila v dělovou kouli řízenou precizními elektronickými systémy a s nebývalou prudkostí vzlétla vzhůru. Obr se proměnil v dětský balónek, poté v pingpongový míček, ještě jedinkrát se mihl mezi neuspořádanými vrstvami mraků a záhy zmizel divákům z očí.

Natáčel jsem tvář nevěstina otce a podařilo se mi zachytit objektivem jeho nechápavý výraz, z něhož se dala přečíst jen jediná otázka: „Proč tohle všechno? Proč? Proč jsem přeťal lana? Kde jsou teď?“

A tak tam stál, rozpačitý a nemohoucí, až do té doby, než ho odvedli. Vrtulníky s reportéry vzlétly, aby balón s novomanžely na jeho cestě doprovázely, ale brzy se vrátily, protože se jim nepodařilo dostihnout oranžovou kouli, která prudce stoupala vzhůru. Ze střechy Velkého Johna byl na počest zamilovaných vzduchoplavců odpálen ohňostroj. Jen staré moudré Chicago lhostejně stálo, netečné k závanům vichru i k nadšení těch, kdož toho dne slavili úspěšný start, nevšímavě pomrkávalo světly svých budov a vráskami magistrál se ploužily stíny městské dopravy…

Vrátil jsem se do svého pokoje, poslal po kurýrovi hotovou reportáž do studia a pak jsem se zadíval na mračna, kterými prozařovaly poslední paprsky slunce. Proč odlétli ti dva do světa, který je pro ně zcela neznámý? Což musí člověk pokaždé zkoušet všechno docela sám? Snad právě v tom spočívá tajemný smysl lidského života. Pojednou se ve mně zrodila k těm dvěma mladým bláznům jakási sympatie…

V pět ráno mě probudil telefon. Déšť vytrvale bubnoval na římsu. Zvonění se ozvalo znovu.

„To je pan Barry?… Tady je Nash, redaktor John Timesů.“

„Něco takového existuje?“ Moje ospalost byla tatam.

„Máme redakci v posledním patře Velkého Johna. Odpusťte, že jsem vás probudil, ale mám pro vás důležitou zprávu.“ Jeho hlas byl absolutně klidný – snad až příliš. Podle výslovnosti jsem ho odhadoval na Ira.

„Něco s balónem?“

„Ne, s balónem je všechno v nejlepším pořádku. Míří k oceánu… Potřebuju se s vámi za každou cenu setkat. Hned!“

„Tak přijďte ke mně… Číslo čtyřicet dvacet.“

„To všechno už vím. Hned jsem u vás.“

Bzučák u dveří zazněl za necelých pět minut. Stiskl jsem knoflík na ovládacím pultu, dveře se otevřely a do pokoje vstoupil obr s tváří, po níž štědrá ruka rozsypala trsy pih. Redaktor mi připomínal dvoumetrové batole oblečené do kostkovaného obleku pro dospělé. Přešel přímo k věci:

„Pracoval jsem zrovna na sloupcích našich novin, když se ozval telefon. Někdo neznámý varoval jménem teroristické skupiny Ďáblův knoflík, že Velký John může být každou chvíli zničen explozí malé atomové pumy.“

„I kdyby to byl jenom bluf,“ řekl jsem na to co nejklidněji, „získal jste pro vaše číslo tu nejlepší senzaci. Co společného s tím má moje maličkost?“

„Říkám vám to jen nerad a opravdu s rozpaky, pane Barry, ale z rozhovoru jsem pochopil, že teroristé vás prohlásili za osobu odpovědnou za naše osudy. John ručí za Johna – tak to ten člověk vyjádřil.“

„To musí být nějaký omyl! Nesmysl!“ zamumlal jsem.

Nato vytáhl Nash z kapsy maličký magnetofon.

„Záznam je docela ucházející. Jen si to poslechněte!“

Tentokrát opakovala ta slova chraptivým hlasem malá krabička. Správa hotelu měla zaplatit výkupné ve výši pěti miliónů dolarů. „A nepokoušejte se bombu hledat! Je ukryta v jednom z tisíců kufrů a knoflík odpalovacího systému ovládáme my…“

Ultimátum mělo vypršet za dvaasedmdesát hodin. Ozvalo se i moje jméno. Teroristé se rozhodli, že budou udržovat spojení přese mne. „Tak si to zapamatujte: John ručí za Johna,“ zasípěl ještě ten podivný hlas a pak bylo ticho.

„Jaký je váš názor? Je to opravdu tak vážné?“

Pokrčil jsem rameny.

„Už jste se tu s takovými žertíky setkali?“ zeptal jsem se Nashe.

„Nikdy! Tohle je poprvé.“

Ozvalo se lehké cvaknutí potrubní pošty a na podstavec hned vedle psacího stolu dopadla šedivá obálka. Leták natištěný anonymní tiskařskou metodou jen opakoval to, co jsme už věděli.

Nash okamžitě zavolal na poštovní oddělení Velkého Johna a ospalý úředník jeho obavy jednoznačně potvrdil. Podle jeho slov poštovní automaty právě rozeslaly stovky podobných obálek potrubím do všech pokojů Velkého Johna. O záměrech teroristů teď byli informováni všichni obyvatelé Velkého Johna.

„Hergot, teď vypukne panika.“ A Nash ta slova doprovodil květnatou kletbou.

„Obrátili jste se na policii?“

„Ještě než jsem šel k vám. Šéf policie a ředitel hotelu jsou už na cestě.“

Vyjeli jsme výtahem do stého poschodí, do Nashovy redakce. V kanceláři John Timesů už byli šéf policie i ředitel a místnostmi se potloukaly skupinky policistů. Oba, šéfa i ředitele, jsem poznal na první pohled. Ředitel, který ještě včera doprovázel mladé vzduchoplavce, si snad ani nestačil sundat smoking, šéfovi chicagské policie, který měl za sebou už půl století služby, říkali všichni novináři láskyplně „Starej Bobby“, protože měl ve zvyku říkat každému polapenému zločinci, třebas byl dosud nezletilý, „starej“.

„Tak koukám, že starej Barry je jako obvykle hrdinou dne,“ řekl a pohrozil mi prstem, třímaje v ruce leták teroristů, na němž musela každého upoutat tučně vysázená věta ‚John ručí za Johna‘.

„Ani nevím, šéfe, čím jsem si tu čest vysloužil.“ Namířil jsem na něho objektiv své kamery. „Co je to za mládence, tihle pyromani?“

„Po cestě sem jsme si to stačili ověřit. Tahle skupina opravdu existuje. Má na triku několik efektně provedených explozí. Cíle přitom nesledovali vůbec žádné, jenom na sebe zkrátka chtěli upozornit. Zato teď je cíl nad slunce jasnější.“

„Nemyslíte si, že je to jenom vydírání?“ zeptal se správní ředitel ponuře.

„Tahle myšlenka stojí milión jen sama o sobě,“ ušklíbl se Bobby, „ale za pět miliónů rozhodně nevydá… Takže, vyloučit se, starej kamaráde, nedá docela nic.“

Správní ředitel se zamračil a podíval se na Nashe tak hrozivě, jako by měl celou tu akci na svědomí.

„Musíme jednat!“ Ředitel začal nervózně pobíhat po pokoji.

„Šálek kávy by se, pánové, nenašel?“ zeptal se Bobby, svlékl si kabát a pohodlně se rozvalil v křesle za dlouhým redakčním stolem. Pak se obrátil na jednoho ze svých mužů: „Maxi, fofrem mi zjisti v několika bytech, zda dostali ten zatracený leták… Nashi, našel by se tady v tom vašem binci plánek Velkého Johna?“

„Co si dají pánové k pití?“ probral se Nash a v úloze hostitele teď šacoval svůj příruční bar ve skříni.

„Nemám ve zvyku sterilizovat svoji intuici chlastem všeho druhu,“ zavrčel Bobby a požádal správního ředitele, aby až do příjezdu policejních specialistů byla zesílena ostraha mrakodrapu tak, aby nikdo nemohl nekontrolovaně do budovy vstoupit, ani z ní odejít.

„Jsou tady lidi z televize,“ ozval se za chvíli ředitel znepokojeně.

„Mass media si dokážou najít cestu sama.“ Bobby sklonil hlavu prokvetlou stříbrem a zamyslel se.

Z předsíně se ozval hluk, jak kohosi neznámého táhli násilím do vedlejší místnosti.

„Co se zase děje, Maxi?“ ozval se Bobby značně otráveně.

Šéfův pomocník vyrostl ve dveřích jako džin ze Šahrazádiných pohádek a za mocného koulení očí ukazoval na velký a těžký kufr.

„Poslyš, starej, hlavní je – včas a důstojně se omluvit,“ mávl Bobby rukou. „Blbouni! Teď budou lovit každej kufr!“

Jeden z mužů mu cosi pošeptal do ucha.

„To bychom měli: obálky dostali všichni,“ oznámil Bobby všem přítomným. „Takže nám nezbývá, než abychom jim k tomu řekli pár slov.“

Nash pohotové postavil na stůl před šéfa policie mikrofon. Správní ředitel se slavnostně posadil hned vedle šéfa policie. Pokojem v té chvíli po špičkách kráčel kdosi neznámý a Max za ním omluvně nesl mohutný kufr.

Nash ohlásil do mikrofonu, že bude následovat mimořádné vysílání rozhlasové relace John Times a poté předal slovo šéfovi chicagské policie.

„Rodáci a hosté slavného města Chicaga,“ zahájil Bobby svoji řeč hlasem maximálně uvolněným. „Mluví k vám starej Bobby, šéf operačního oddělení vaší policie. Znáte mě všichni dost dobře…“ pobaveně se uchechtl: vždyť chicagští gangsteři nebyli o nic méně slavní než milionáři a on, lovec gangsterů, byl slavným tím spíše. „Zrovinka teď sedím, velevážení, v redakci John Times, na samým vršku Velkýho Johna a leju do sebe pořádně silný kafe.“ Při těchto slovech významně zaťukal lžičkou o šálek. „Abychom dlouho nechodili kolem tý naší horký kaše, chci vám říct, že ten dopis, co jste ho zrovinka teď dostali, je totální volovina. Kecy tichejch bláznů! Takže nejlíp uděláte, když na to v tu ránu zapomenete, a zejtra půjdete klidně do práce, do školy nebo k plotně, zkrátka tam, kde je vás třeba. Moje slova zachycuje na filmovej pásek John Barry ze Světového zpravodajství.“ Bobby opět vydal skřek, jenž měl být zasmáním. „Barryho ani nenapadne, aby vás z tyhle bryndy tahal za uši, aby odpovídal za Velkýho Johna, to si pište! Nemám pravdu, Barry, ty blázne starej? No tak vidíš! Barry tu má vlastní džob a spoléhá na váš neomylný smysl pro humor… Klid, dámy a pánové!“

V té chvíli už Bobby hleděl očima naplněnýma tichou bolestí na smečku televizních reportérů, kteří vtrhli dovnitř jako zpití žoldáci. A reportéři, poslušní jeho němého příkazu, se jali pracovat s tichým soustředěním.

„Tisk přichází jako vždycky pozdě,“ přisadil si Bobby, „ale o to dýl dělá rámus.“

Všichni se rozesmáli.

„Takže,“ Bobby bouchl pěstí velkou jako božíhodový koláč do stolu, „jsem vám vlastně řekl docela všechno. Pokud by se vyskytly nejasnosti nebo pochyby, obraťte se s důvěrou na správu vašeho hotelu.“

Zvedl se od stolu a spiklenecky na mě mrkl:

„Když se to vezme kolem a kolem, Velkej John není celý Chicago.“

Tu větu jsem slyšel už jenom já.

Starej Bobby chvíli odpovídal na otázky novinářů a reportérů a pak odkráčel do sousední místnosti na poradu se svými lidmi. Nash zatím horečně diktoval v rohu kanceláře stenotypistce text zvláštního vydání. Správní ředitel s rukama založenýma za zády vypadal jako podrážděná sova. Jistě v té chvíli uvažoval nad svou nejbližší budoucností a chápal, že za půl hodiny se o té nepříjemné záležitosti doví celá Amerika a hned nato celý svět.

Přehodil jsem si kameru přes rameno a odjel jsem výtahem k sobě.

Netrvalo ani deset minut a ozvalo se klepání. Do pokoje vstoupil Bobby.

„Odpusťte, Barry, kamaráde. Přišel jsem si k vám cvaknout něčeho tvrdýho.“

Nalil jsem do sklenic whisky a Bobby se pohodlně rozvalil v jednom z křesel. V porovnání s mými odřenými džinami vypadal jeho oblek královsky. Ostatně každý zločinec v USA věděl, že šéf chicagské policie nosí ty nejlepší obleky vyráběné zpravidla na zakázku a v jediném exempláři. Náčelník operačního oddělení je u policie jednou z nejvyšších hodností a měl by nosit uniformu. Hned nad ním stojí komisař, kterého jmenuje do funkce starosta města. Komisaře nikdo pořádné neznal, protože se příliš často střídali, zato Bobby sloužil u policie skoro celý svůj život. Jeho jméno bylo na stránkách novin denně a smrtelníci se domnívali, že nad ním už nikdo není. Když se to tak vezme, měli vlastně pravdu.

Starej Bobby ze zásady ani uniformu, ani kolt nenosil… Své dokonalé obleky si dával šít u firmy Blumingdale. V tomto okamžiku měl na sobě modrý oblek s jemným proužkem.

„Ať se nám dílo podaří!“ Bobby pozvedl sklenici, upil a hned ji postavil na stolek.

„Je to opravdu tak vážné?“

„Vypadá to, že jo.“ Bobby se zasněně pousmál. „Chtěl jsem vás požádat, Barry, abyste z reportáže vyhodil tu moji poslední větu.“

„Jako by se stalo, Bobby. Ostatně, tu reportáž ani nikam posílat nebudu.“

„Vida, tak je to teda!“ Díval se na mne očima vybledlé chrpy a nebyl v nich ani náznak údivu, ale já dobře věděl, že tohle zdání je ze všeho nejklamnější. „Takže vám to taky došlo, hm?“

„Spočítal jsem si, že na celé Chicago je zapotřebí nejméně tři nebo dokonce čtyř bomb,“ řekl jsem mu.

Bobby se spokojeně ušklíbl.

„A teď mi řekněte, Barry, je tohle informace nebo pouhá intuice?“

„Ta nejjednodušší aritmetika. Jedna atomová bomba má cenu mnohem vyšší, než činí pět miliónů daní, které platí Velký John. Jenže čtyři bomby zase stojí mnohem méně, než činí renta celého Chicaga. Zatím je to jenom vydírání, jak jste už uráčil podotknout, pane Bobby.“

„Nejenom, Barry. Nejenom vydírání!“ mhouřil Bobby oči spokojeností. „Ta bomba je nejspíš v kufru nebo v nějaké velké aktovce, nebo dokonce v kufru nějakého auta.“ Náhle se z té ospalosti probral a podíval se na mě svýma modrýma očima s razancí rentgenového přístroje. „Hele, Barry, vypadáte na kloudnýho chlapa, dá se s váma jednat, že jo?! Tak se podívejte! Tahle informace je určena jenom vám…“

Vytáhl z kapsy pomačkaný list, uhladil ho a položil na stolek přede mne. Obyčejným kuličkovým perem na něm bylo nakresleno schéma podomácku vyrobené atomové pumy. Z uvedených rozměrů vyplývalo, že se ten pekelný přístroj dal opravdu umístit do většího kufru.

„Vynalezl ji jeden student fyziky, který měl zrovna před diplomkou,“ řekl Bobby rychle. „Dneska je to už vědec s dobrým jménem. Ale nedá se vyloučit ani možnost, že podobný nápad mělo víc studentů…“

„Šéfe, poslyšte, jste si jist, že se vám ty šílence podaří chytit?“

Rozchechtal se: „Proč myslíte, že jsem tady?… Jenomže oni to nejsou zase takoví velcí blázni, i když určitý posun mimo normu směrem k patologii tu je…“

Prohlížel jsem si nákres a napadlo mě, že všechno geniální je opravdu nesmírně jednoduché. I tak je to ale obludné! Kde například sehnali potřebné plutonium?

„Mysleli jsme taky na plutonium.“ Zdálo se, že naše myšlení je naladěno na stejnou vlnu a telepatie funguje naplno. „Jenže račte si uvědomit, že v dnešní době byste mohl klidně ukrást třeba prezidenta Spojených států a nikdo by si toho v první chvíli ani nevšiml… Tohle všechno není ono… K pravdě máme ještě daleko…“

Přistoupil k oknu a ještě chvíli si prohlížel reprodukci Turnerova obrazu Déšť, pára a rychlost.

„Obrovská síla – parostroj tohohle Anglána! Jako by ho vynalezli včera! A to všechno dělají ty fantastické barevné tóny, ta narůžovělá mlha, kterou se lokomotiva řítí…“ Bobby se ke mně obrátil a vítězoslavně na mne pohlédl.

„Jen zřídka dnes potkáme člověka, který by si vzpomněl na Turnera,“ pokusil jsem se Bobbymu zalichotit, ačkoli mi bylo jasné, že hledá nějaké logické řešení problému. Jenže šéf rozeznal v mém hlase falešný tón okamžitě:

„To opravdu chcete, abych vám toho podivína připomínal?“ zeptal se s úsměvem. „Víte stejně dobře jako já, že jeho akvarely byly pokládány za mazanice, třebaže tvořil opravdové divy. Že se podepisoval verši, že se znal s Faradayem, že se s Goethem přel o podstatu barev a že ho ruský botanik Timirjazev označil za malíře živlů…“

Zvedl jsem ruce nad hlavu v gestu poraženého:

„Vzdávám se, Bobby. Vidím, že jste skutečný ctitel Turnerova kumštýřství.“

„Kriminalista se musí zajímat o všechno na světě. Nikdy neví, kdy se mu to může hodit…“

Chvíli jsme ještě mluvili o Požáru parlamentu, o Pohřbu na moři, o Večeru potopy a o dalších obrazech toho zvláštního Angličana. Zápolení živlů, souboj světla a stínů, světlo procházející deštěm, slunce zápolící s mraky… Turner se neustále snažil zachytit nezachytitelné, v jediném okamžiku postihnout míjení času i svět, který je v neustálém pohybu…

„Tehdy to bylo všechno jednodušší,“ zamyslel se Bobby nahlas. „Lupiči za jízdy pronikali do poštovních vozů a odváželi pytle s bankovkami do neznáma. Koho a co je třeba hledat, bylo tehdy nad slunce jasnější.“

„Jenže vy budete muset pronikat nejen do poštovního vagónu…“

Bobby se smutně pousmál:

„Nemám ve zvyku zbubnovat policii celých Států. Ostatně na tenhle úkol by ani to nestačilo. Bomba“ – při těch slovech nakreslil ve vzduchu ovál té ďábelské věcičky – „může být uložena ve skříni, v kanalizaci, dortu nebo taky pod vaší postelí, když už na to přijde… Je vám to jasné?“ A po těch slovech se znovu propadl do hlubin Turnerova mistrovství.

Všiml jsem si, že když nahlas přemýšlí nad problémem, přestává říkat tomu druhému „starej“. Navazuje spojení přímo, bez té ochranné, vyčkávací pauzy.

Na podstavec potrubní pošty v té chvíli dopadla další šedá obálka. Šéf policie se s nečekanou hbitostí vrhl k obálce a podal mi ji: „To je pro vás, Barry.“

Na listu papíru byly natištěny pouhé čtyři věty:

„Vyřiďte Starýmu, že je žvanil. Přesně ve 21.18 bude v celé budově přerušena dodávka elektrického proudu. To bude první výstraha. Nezapomínejte, že v pět hodin ráno uplyne prvních čtyřiadvacet hodin.“

Bobby si nasadil na nos brýle a přečetl si to poselství pro jistotu několikrát.

„Docela by mě zajímalo,“ ušklíbl jsem se, „ve kterém pokoji bude svítit alespoň jediná žárovka.“

„Musíme varovat obsluhu výtahu a vůbec celý personál…“ řekl Bobby a prudce se obrátil k oknu: „Ne že by neměli pravdu, opravdu jsem se rozpovídal… Půjčte mi tu obálku!“

Podal jsem mu ji. Zastrčil ji nedbale do kapsy a poté si prohlédl celý můj pokoj.

„Odpusťte, Barry, ale požádám vás o jednu laskavost: totiž o povolení k odposlechu vašeho telefonu. Písemně nám to musejí povolit nahoře, ale…“

„K čemu to?“ Pokrčil jsem lhostejně rameny. „Zatímco jsme byli nahoře, vaši mládenci to už určitě stačili zařídit.“

Starej Bobby zavrtěl hlavou: „To jsou ale lotři!“

„Ptám se vás, Barry, nikoli jen pro formu. Oni totiž můžou taky zavolat, jasný?“ Vypadal v té chvíli nadmíru ustaraně. „Ostatně, ten odposlech jsem vypnul, když jsem šel k vám.“

Vytáhl při těch slovech z kapsy miniaturní pultík, zmáčkl páčku a řekl komusi neviditelnému:

„Pan Barry nemá námitek. Je to jasné, Jacku? Tak ne abyste tam chrápali! Jo, Jacku, nezapomeňte strážím vyřídit, aby sem už nepouštěli další reportéry. Ať si vymyslí, co je jim libo – třeba karanténu kvůli příušnicím. Nám bude bohatě stačit John Barry.“ Potřásl mi rukou: „Díky za vše, Barry… Mimochodem, kde se v tomhle baráku schází nejvíc lidí?“

„Jako v každém hotelu. V restauraci.“

„No ovšem, restaurace Johny v devadesátém pátém patře… Co abychom dnes spolu poobědvali?!“

„Velmi rád, jenže…“

Nedomluvil jsem, protože Bobby si v té chvíli přiložil vztyčený prst ke rtům, kývl hlavou směrem k dopisu, který mi před chvílí vyplivla potrubní pošta, a pohlédl na hodiny, jako by mi dával najevo, že o detailech by neměli být informováni ani jeho nejbližší spolupracovníci.

Třináctá kapitola

Toho dne se nic mimořádného nepřihodilo. Jenom telefon mě pořád sužoval. Kolem poledne telefonoval senátor Willy a ptal se, v čem by nám mohl být prospěšný. Ale Velký John ho nikterak nezajímal, stejně jako žádný jiný dům, který v podstatě jen znečišťuje půdu a devastuje přírodu. Poděkoval jsem mu za jeho zájem, maje na paměti, že odposlech je napojen na můj i jeho telefon.

Ponejvíce telefonovali novináři: ptali se, co je nového. Odpovídal jsem jim, že jsem právě posvačil, že Velký John stojí dosud na svém místě a že jim okamžitě zavolám, jakmile dojde ke zvratu ve vývoji událostí. O druhém dopise teroristů jsem se jim samozřejmě nezmiňoval. Dvakrát se se mnou spojila londýnská kancelář Světového zpravodajství, ale mé odpovědi byly pokaždé neurčité a všeobecné.

Pak přišel dálnopis podepsaný Thomasem Buckem s nabídkou půl miliónu dolarů za výhradní práva na moji filmovou reportáž z Velkého Johna. Nikdo by nedokázal Tomovi upřít intuici byznysmena. Dálnopis jsem zmačkal a hodil ho do koše.

A pak mi zavolal dokonce sám sir Chris z Londýna.

„Jaké je tam u vás počasí?“ řval ze své pracovny na Fleet-Street tuřím hlasem.

„Leje jako z konve.“

„U nás to není o nic lepší. Mlha a hrozné vlhko. Teď jste ve Velkém Johnovi, Barry?“

„Jsem.“

„Co je s tou vaší reportáží?“

„O těch vzduchoplavcích?… Tu jsem přece odeslal už dávno.“

„Vy mi, Barry, nerozumíte. Balón – to už je minulost. Zmizel někde v bouřkové zóně… Já mluvím o teroristech…“

Vysvětlil jsem svému generálnímu řediteli, že zatím k ničemu mimořádnému nedošlo, že sbírám informace a chystám zvláštní vydání, takže veškerý obrazový materiál mám dosud u sebe. Ta poslední informace sira Chrise zjevně potěšila, zato zesmutněl, sotva jsem se zmínil o Buckově návrhu.

„Doufám, Barry, že jste ho poslal k čertu?“ zavrčel vztekle. „Budeme uvažovat o zvýšení vašeho honoráře… Zatím vám přeju co nejvíce slunečného počasí.“ Vypadalo to, jako by si Chris myslel, že za slunečného počasí se teroristé v akci natáčejí lépe.

V té chvíli jsem před očima viděl dvě štíhlé postavy v kožených kombinézách. Nash mi potvrdil, že spojení s balónem bylo přerušeno. Do oblasti, odkud byl odeslán poslední signál, byly okamžitě vyslány dvě stíhačky, jenže ty tam narazily na silnou bouři. Blesky vyrážející z černých mračen ozařovaly rozbouřené vlny oceánu. Tiskový magnát nepřetržitě sedí u vysílačky… Proč jen si vybrali pro svoji svatební cestu právě vzdušný balón a ne letadlo nebo loď? Pocítil jsem mrazení, když jsem si uvědomil, že se to už asi nikdy nedovíme. Ale svět už nejspíše stačil uvyknout smutným koncům podobných cest.

Každý, koho jsem v mrakodrapu potkal, mě okamžitě poznal. Lidé na mě mrkali, usmívali se, žertovali, ale v hloubi těch očí se přece jen daly rozeznat obavy. Docela jsem je chápal. Někteří tu žili už řadu let, na ulici skoro nevycházeli a hluk velkoměsta se smogem a stresovými situacemi byl pro ně už jen nepříjemnou vzpomínkou. Podivný život lidí tam dole pozorovali občas dalekohledy, pyšní na svoji ptačí perspektivu. Jejich život probíhal docela jinak: věděli, co je to čerstvý vzduch, vídali překrásné východy a západy slunce, kanceláře a zábavní prostory byly stále na dosah ruky. Země ležící hluboko pod nimi pro ně představovala nebezpečí. Právě odtud přece pronikli do mrakodrapu cizáci, připravení zničit stiskem jediného knoflíku svět, kterému zdejší lidé již stačili uvyknout. Obyvatelé Velkého Johna byli navíc zevrubně informováni o předešlých akcích teroristické skupiny Ďáblův knoflík, protože deníky byly přeplněny fotografiemi ničivých explozí.

Těm, koho jsem potkával, jsem odpovídal standardní větou, kterou znali již z dřívějška: Dnes se katastrofa nekoná. A budiž mi to připočteno k dobru, říkal jsem čirou pravdu. Dnes ke katastrofě opravdu dojít nemělo.

Na sportovním hřišti ve čtyřicátém patře pouštěli kluci modely letadel. Posadil jsem se na lavičku vedle přestárlé Američanky. Stejně jako já, i ona se dívala na start těch dokonalých hračiček. Kluci drželi v rukou maličké řídící panely. Stisk prvního knoflíku – a maličké motory se s rachotem rozbíhají, pak druhý knoflík – letoun překoná rozjezdovou plochu a stoupá vzhůru. A pak už začíná pod stropem sálu veselá honička malých stříbřitých vážek.

„Pane Barry, nemáte někdy pocit, že na světě je teď příliš mnoho hraček?!“ zeptala se má sousedka pramálo přívětivě.

„Co máte konkrétně na mysli, milostivá?“

„Třeba zrovna tyhle hračky…“

„Jistě máte mezi těmi chlapci svého vnuka, že ano?“

„Pravnuka… Mám pocit, že řídí to letadlo příliš bezmyšlenkovitě, aniž by znal jeho význam.“

Stříbrné bzučící vážky zatím prováděly nad našimi hlavami složité akrobatické kousky mistrovské pilotáže.

„Nejspíš si berou příklad z dospělých, kteří každou chvíli zapínají a vypínají své oblíbené automaty.“

„Ráda bych, abyste mi rozuměl správně, pane Barry.“ Stará dáma se dívala přímo na mne a její úsměv zazářil dvěma sněhobílými řadami dokonale umělých zubů. „Já přece nemám docela nic proti rozumné hře… Ale copak by se těm lidem (na slově „lidem“ ležel zvláštní důraz) nedalo vysvětlit, jak strašlivá je hračka, se kterou si hraji?“

Potom zničehonic vstala, přešla cestičku tvořenou drahým kobercem a usedla na lavičce naproti.

Ani jsem si nevšiml, že se na naši lavičku usadil mohutný černoch. Posadil se tak, jak si obvykle barevní sedají v přítomnosti bělochů: na opěradlo lavičky, obrácen k nám zády. Kalhoty a boty byly bílé, ponožky karmínově rudé, černá košile s vyhrnutými rukávy.

Dáma, s níž jsme před okamžikem tak mile konverzovali, teď připomínala rozcuchanou vránu.

Otázal jsem se muže za svými zády:

„Pane, nemohl byste zaujmout pozici, jež je normálním lidem bližší?“ A vzápětí jsem dodal: „Přerušil jste pozoruhodnou debatu.“

Obrovitý černoch se jakýmsi kouzlem ocitl vedle mě.

„Ale dělám to jen pro vás, pane Barry.“

Někoho mi připomínal.

„Odpusťte, asi jsem vás opravdu vyrušil.“ A s těmi slovy se vypařil, mávaje mi rukou na pozdrav.

Stačil jsem si povšimnout, že na hřbetu ruky má tetování – výrazné písmeno N.

„Negr jeden! Dobytek!“ Dáma vypálila do černochových zad dávku zběsilého divadelního šepotu. Mohutná záda se jen nepatrně zachvěla, ale muž se nezastavil, odešel svým lehkým krokem tanečníka či boxera.

„Negry přímo nesnáším!“ Okouzlující stará dáma si ke mně opět přisedla.

Jenže to teď nebylo důležité. N – co to vlastně znamená? N jako Nelly… Jedno jediné písmeno.

A pak se mi před očima vynořila dávná historie: N znamená No, Ne nebo taky Nonney…

Podivuhodná je paměť novináře, ta obrovitá, chaoticky promísená změť reálných faktů, všeho, co člověk kdysi viděl, zaslechl, přečetl. A v jediném okamžiku jsi schopen zapomenout na cokoli zbytečného: život jde totiž stále vpřed a události se vrší jedna na druhou. Ale informace, kterou nezbytně potřebuješ, je schopna zrodit se jen v těch nejvypjatějších okamžicích, kdy mozek, veškeré emoce a celý nesmírně složitý systém lidského ducha pracuje naplno.

A tak jsem si vzpomněl na tu literu z abecedy i ze zákona.

Byla to historie pro Ameriku dosti příznačná. V nevelkém lázeňském městečku ve státě Florida rozháněli policisté demonstraci barevných. I metody byly obvyklé. A pojednou policista zabil výstřelem chlapce jménem Nonney.

Nonney si po návratu ze školy šel zahrát s kamarádem nohejbal. Postupně získával body, tak jak je může získávat každý mistr své třídy. Jenže soupeřova matka začínala být nervózní: její syn se opozdil k obědu. Podvakráte se vydala na hřiště, aby syna přivolala, a když viděla, že její snažení je marné, zavolala na policejní okrsek a stěžovala si na tu černou hubu, která poškozuje rodičovskou autoritu zafixovanou v duši jejich bílého syna.

K hřišti se líně přikolébala policejní limuzína. Policista už předem věděl, koho je třeba potrestat. A tak bez dlouhého rozmýšlení střelil černouška mezi oči. A pak stejně líně odjel.

Černá Amerika toho večera explodovala. Zpočátku došlo k bouřím jen v lázeňském městečku, a později – to už soud stáhl obžalobu proti vrahovi v uniformě policisty – se rozšířily do celé Ameriky. Černoši vyrazili do ulic a bílí pocítili strach. Demonstranti byli přiváděni k rozumu vodními děly, slzotvornými granáty, tu a tam bylo několik buřičů zastřeleno. Řinčelo rozbité sklo, šlehaly plameny z překocených vozů, domy hleděly do ulic slepými zřítelnicemi rozbitých oken. Guvernéři střídavé volali na pomoc národní gardu. Černošské čtvrti se podobaly doutnajícím zříceninám. Noviny den ze dne násobily výsledná čísla: byli tu ranění, mrtví a zatčení. A v mé paměti to všechno dosud žije.

Tehdy běsnila zloba buřičů. NE! psali na zdech vil. NE! psali na střechách kadilaků. NE! napsali dokonce na sochu Svobody. A bílí se pojednou báli dotknout se čehokoli, na čem byla napsána první písmena jména zavražděného černého chlapce. Zase volali policisty, a ti, věrni svému poslání, stříleli. To se čas od času v Americe stává.

Má snad tetování na ruce toho černého obra nějakou souvislost s tím starým případem? Ba ne, nejspíš je to náhoda. Horké léto je už dávno pryč a svět lačný senzací už nejspíš zapomněl na černého chlapce jménem Nonney…

„Ta drzost!… Nikdy nenastupujte do výtahu, pokud je v něm černoch!“ pokračovala zatím moje sousedka, na niž jsem už málem zapomněl.

„Proč proboha?“

„Jak to – proč? Je to přece nebezpečné!“

„Poslyšte. Proč je vlastně tak nenávidíte?“ zeptal jsem se.

„A proč nenávidí oni nás?“ Stará dáma vyděšeně zamávala hubenými pažemi. A pak se její škleb proměnil v tuctový reklamní úsměv:

„Jenže vy jste přece Evropan, pane Barry, není-liž pravda?“

„Obávám se, že vám asi nedokážu porozumět…“

Zmocnila se mě pojednou únava nebo, vyjádřím-li to přesněji, dopadlo na mě břímě nečekané odpovědnosti za tuhle agresivní prababičku, za jejího vnoučka, který si tu bezstarostně hrál, i za ten pošmourný den, v němž se pod stropem tělocvičny proháněly dětské modely supermoderních letadel. Rozloučil jsem se s tou „milou“ dámou nanejvýš přátelsky, ale pocit únavy mě ještě dlouho neopouštěl.

A ještě ke všemu balón s těmi dvěma mladými blázny!

„Žádné nové zprávy?“ ptal jsem se Nashe čas od času.

„Oceán mlčí! – tak zní nejnovější titulek,“ odpovídal redaktor s bohorovným klidem. „Mimochodem, pane Barry, jeden sloupec je věnován vám. Co byste řekl titulku ‚Obyvatelé Johna věří Johnovi‘? Co vy na to?“

„To si snad děláte srandu, Nashi, ne?“

„Ale lidé vám opravdu věří mnohem víc než vlastní policii…“

„Držte hubu, Nashi!“ přerušil jsem jeho výlevy drsně, když jsem si v duchu představil protažené ksichty poldů a rozchechtaného Bobbyho.

Jenže toho bouřliváckého Ira nebylo tak lehké zkrotit.

„Moje noviny vyjadřují mínění a názory čtenářů…“

Málem jsem sluchátko přerazil o vidlici. Proč jsem se jen zapletl do celé té záležitosti? Copak jsem všemohoucí, abych zachraňoval celý mrakodrap? Když se to tak vezme, byl jsem prostě cizinec, dopisovatel londýnské firmy, v New Yorku jsem toho měl spoustu na práci…

Začal jsem balit kufr a vyzvánějící telefon jsem se snažil nebrat na vědomí. Nakonec jsem to nevydržel, popadl jsem sluchátko a zařval:

„Barry u telefonu. A pospěšte si, za chvíli odjíždím.“

„Ahoj, táto, to jsem já.“ Hlas Eddieho mě vrátil do světa skutečnosti. „Takže ty odjíždíš, táto? To všechno byl teda jenom blbej vtip?“

Svalil jsem se do křesla jako žok a otřel si dlani zpocené čelo.

„Ba ne, Eddie. Jsem tady a všechno je naprostá pravda. Jsem pořád ještě v mrakodrapu. Jenže tyhle žertíky mi už lezou krkem.“

„A já jsem zase v Hollywoodu, kousek od tebe!“ V synově hlase jsem jasně cítil radostné vzrušení. „Zatím ještě pořád trénuju. Ale start se bude konat, jakmile skončí ta vaše záležitost s teroristy.“

A tak byl přesvědčen o tom, že všechno dopadne dobře, i můj vlastní syn. Jeden mi přeje pro tuhle akci co nejlepší počasí, jiný mi zase vnucuje půl miliónu a můj syn je připraven startovat hned příští den! Všichni, docela všichni se zbláznili a největší blázni jsou ti zatracení teroristé… Jenže kdo je má vlastně chytat? Já snad?

A pak mi došlo, že té masové hypnóze jsem podlehl i já. Řekl jsem totiž Eddiemu:

„Nespěchej, chlapče. Jen co tohle všechno skončí, přijedu se podívat na to tvoje parádní vystoupeni.“

„Určitě?“ Poznal jsem docela jasně, jak se klukovsky směje. „Jenom pro tebe tady předvedu to nejparádnější číslo! Poslyš, byl bych strašně rád, kdyby to viděla i máma. Kde teď vlastně je?“

Povzdechl jsem si:

„Cestuje po světě. Jako vždycky. Co ji mám vyřídit, kdyby zavolala?“

„Aby se ani krapet nebála… Eddie to zmákne! Rozumíš mi?“

Jasně že jsem klidný. To jenom hlava mi kdovíproč praská. A najednou jsem zatoužil mít Marii vedle sebe, zase ji vidět a dotýkat se jí. Nejspíš bych ji měl vyhledat a povědět jí, že volal náš chlapec. Ne, jenom to ne! Ještě by sem přijela! K čemu by to bylo? Tohle je záležitost pro chlapy.

Osm večer, nějaké minuty navrch. Šéf policie už jistě netrpělivě čeká…

Restaurace Johny se podobá kalichu naplněnému pestíky stolků. Jako přezrálý meloun je „Johny“ naplněn jadérky hostů. Bobby mlčky kývl na pozdrav a znuděným pohledem klouzal po řadách stolů. Měl na sobě dokonalý večerní oblek šedé barvy s lehce vyztuženými rameny saka.

„Chystáte se vzlétnout?“ pokusil jsem se o žert.

Lhostejně přelétl pohledem můj ohoz nádeníka.

„Jaképak létání! Člověk se nedostane ani domů.“ Jako obvykle zněl jeho hlas pořádně mrzutě. „Co abychom si dali nějakou baštu. Mám hlad jako vlk, Barry.“

Obsloužili nás střelhbitě. Lidé od okolních stolků si nás zvědavě prohlíželi. Naši rozmluvu, alespoň soudě podle vzdálenosti, by neměl slyšet nikdo.

„Je něco nového, šéfe?“

„Nic moc, drobné radosti všedních dnů… Zkrátka, makáme na tom.“ Bobby se šklebil jako mýval. „Zatím je to spíš sranda… Podle předběžných údajů jsou jednak uvnitř a jednak venku,“ sdělil mi šeptem v pauze mezi burácením orchestru.

Mohl jsem na to jen přikývnout.

Moje tušení mě tedy nezklamalo. V téhle chvíli zkrátka oni viděli mě a šéfa v družné debatě, zatímco my o nich neměli ani páru.

„Když jsme už u toho,“ pokračoval Bobby, ohlodávaje drůbeží stehýnko s náruživostí neandertálce, „půl miliónu za takovouhle reportáž je mzda vpravdě nuzácká… Odpusťte mi to, Barry, ale jsem o tom naprosto přesvědčen.“

„Poslyšte, co je vám vlastně po mém honoráři?“

„Zhola nic, milý příteli. Je zcela a beze zbytku váš.“ Bobby odhodil doběla ohlodanou kost na talíř. „Jenže já bych vám za tohle dal dva, možná dokonce tři milióny… Teda, kdybych je měl.“

„Tak si je půjčte od těch teroristů,“ přisadil jsem si.

„To by museli vyrukovat s konkrétnějšími podmínkami a požadavky. No tak třeba, kdyby chtěli někoho dostat z vězení… třeba trojici nebo dokonce tucet údajně nevinných odsouzených barevných nebo vrahů… pak už bych věděl docela přesně, od koho si mám vypůjčit.“

„Nejspíš je docela dobře, že na to jdou jinak,“ řekl jsem mu na to. „Každý už má těch ‚trojic‘ policejních obětí plné zuby.“

„Ne že byste neměl pravdu.“ Šéf se na mě podíval zpříma, jeho drsný pohled do mě zajel jako nůž, ale pojednou změkl a tiše se zasmál. „Tyhle oběti náhody opravdu existují. Nikdy se tomu nevyhneme. Buď jak buď – trojice nebo pětice – to je vždycky jen materializovaný symbol určitého konfliktu.“

„A co když budou chtít osvobodit všechny najednou?“ pokoušel jsem se žertovat.

Bobby v té chvíli ztuhl a jeho oči se soustředily na kořeni mého nosu.

„Řekněte mi, Barry, pro všechno na světě, proč není policie schopna dospět k těm nejobecnějším závěrům?“ Chvíli mlčky přemýšlel a pak si sám odpověděl: „Protože každý z nás začíná od pěšáka, šplhá po příčkách služebního postupu a nevidí před sebou nic jiného než stupínek, který je bezprostředně nad ním. Tak je to… A přesto, Barry, vy jste opravdu nenapravitelný snílek!“

„Proč?“

„Protože pro všechny odsouzené a úpící by jim nevystačily peníze.“

Z duše jsem se tomu zasmál: tohle byla totiž odpověď nanejvýš americká – založena na finančním zdůvodnění.

„Takže jsou uvnitř i venku…“ opakoval jsem zvolna jeho slova a obezřetně jsem se rozhlédl kolem. „Hm, na světě je opravdu příliš mnoho hraček!“

„Hraček? O čem to vlastně mluvíte?“ Šéf zostražitěl jako ohař.

A tak jsem mu musel vyprávět o svém rozhovoru s prababičkou. Bobby se nade mnou najednou vztyčil a trhaným šeptem zařval: „Hergot, ta stará škeble dovede vidět jako každá opravdová Američanka až ke kořeni věci. Když se totiž řekne Knoflík smrti, musí tu opravdu být nějaký knoflík, chápete? Chápete, jak to ta bába myslela?“ šeptal mi dýchavičně do ucha. „K odpálení jaderné nálože je možno použít libovolný knoflík, třeba knoflík na pultíku takové letecké hračky… Může být v libovolné části města… Teď už vlastně zbývá jen jedno: zjistit, kde je ukryta hračka, která má vyhodit Velkého Johna do povětří.“

„Nejspíš bude někde vedle…“

„Spolehněte se, Johne, šacujeme Velkého Johna patro po patře. Max se pustil dokonce do úschoven, ale to je k ničemu.“ Bobby trpělivě přečkal několik glissandových akordů a pak pokračoval: „Něco mi říká, Barry, že tu bandu dostanu… Jenže oni taky můžou mít ve hře jednoho náhradníka s dalším, ehm, knoflíkem.“

„Co budete dělat, Bobby?“

„Zatím ještě máme čas. Pořád si ještě můžu nahlas přemejšlet… Mimochodem, viděl jste už někde tenhle ksicht?“

Sledoval jsem jeho pohled a skončil jsem u Fydoma Hechta, který seděl docela sám u malého stolku. V tom černém fraku a bílé škrobené náprsence vypadal jako načepejřený pták. Kolem jeho stolku hbitě kmitali dva číšnici.

Řekl jsem Bobbymu, kdo je Hecht.

„Já vím, ten multimilionář,“ Bobby zlehka pokývl hlavou. „Jenže mezi hosty mrakodrapu nepatří. Jak se sem vůbec dostal?“

Bobby kývl na číšníka a ten se objevil u našeho stolu jako stín. Za okamžik přinesl láhev minerálky a cosi Bobbymu pošeptal do ucha. Bobby se zatvářil jako tygr, kterému vyrvali kořist z drápů, a řekl něco ostrého. Číšník zmizel.

„Na tohle asi nestačím.“ Bobby s hranou pokorou sklopil hlavu a pokrčil rameny. „Mr Hecht přiletěl z Los Angeles zvláštním letadlem jen proto, aby poobědval ve Velkém Johnovi. Tenhle stůl mu objednal guvernér osobně.“

„Je to jasný,“ přikývl jsem. „Supi se slétají k hodokvasu.“

A zase jsem měl před očima Fydomův vánoční karneval pro tisíc pozvaných hostí, nečekané setkání s Marií, Eddieho děsivý skok a ženin hysterický záchvat. Fydom byl vždy připraven vyhledávat rozkoš v lidských tragédiích, těch malých i velkých. Snad to byl sadista, snad šílenec, to už je jedno, ale dovedl si prodlužovat život. Pojednou mi v paměti vytanula vzpomínka na událost, které jsem do té doby nevěnoval pozornost: zhruba před dvaceti lety ukončila Hechtova dcera svůj život skokem z okna… Dělníci z naftových rafinérií proklínali skrblíka Hechta, který jim odmítal poskytovat mýdlo, vodu a papírové ručníky, milióny nezaměstnaných pronášely jeho jméno s nenávistí, bezbranná mladá žena vykřikovala slova obžaloby v okamžiku mezi oknem a dlážděním, a ten starý skřet nejenže znásoboval své milióny, on také rozkvétal povzbuzován ve svém děsivém bytí utrpením svých bližních. Dožil se tak osmdesáti let. I dnes, jak vidím, se cítí náramně dobře, s chutí pojídá vybranou krmi v nejnebezpečnějším bodě Spojených států a na všechny pohlíží z výše svého majestátu jako sup, otáčeje hlavou na tenkém krku sevřeném v obojku stojatého límce.

Fydom mě vyhledal v davu návštěvníků pohledem a přátelsky mi pokynul.

„Ty zatracená svině!“ sykl jsem nenávistně.

Jako by mi porozuměl, roztál v blaženém úsměvu a rukou mi ještě jednou zamával.

Bobby se rozřehtal jako dragounský kůň:

„Johny, prokazujete mu příliš velkou čest. Nezapomínejte, že každé slovo z vašich úst se stává reklamou.“

V té chvíli jsem proklínal nedostatek sebevlády a nezbylo mi nic jiného, než se zasmát spolu s Bobbym. Buď jak buď, byli jsme na stejné lodi.

Ručička hodin míjela pozvolna devítku. Dodrží teroristé svůj slib? Nastane tma? Zaposlouchal jsem se do hudby. Orchestr hrál blues a křísil v paměti všech, kdož tu v té chvíli seděli, vzpomínky na jejich bezstarostné mládí či dokonce na dětství, v němž nebylo strachu ani bolesti…

„Lhůta právě vypršela,“ řekl šéf policie věcně. Stačil jsem si ještě povšimnout na svých digitálkách číslic: 9.18.00.

V té chvíli nastala tma.

„No prosím,“ kvitoval jsem změnu situace beze vší zlomyslnosti. „Jsem zvědav, jak dlouho to bude trvat.“

„To kdybych věděl!“

„Jako šéf policie byste to měl vědět,“ vyléval jsem si na Bobbym svůj bezmocný vztek. „Varoval jste aspoň správu hotelu?“

„Neračte hysterčit, prosím!“ zavrčel Bobby. „Klid, všechno je v naprostém pořádku. Všude, kde je třeba, byly uvedeny do chodu agregáty… Omlouvám se za tu malou nepřesnost. Moje hodinky jdou o pár vteřin napřed.“

V sále panoval klid. Světlo občas zhasínalo, to když se na tanečním parketu v intimním světle barevných reflektorů objevily taneční páry. V té chvíli byla tma všude. Jen cigarety ji protínaly jako němé výzvy. Orchestr hrál tichou nostalgickou melodii.

„Koukejte, šéfe!“ dotkl jsem se ve tmě Bobbyho ramene. „Tamhle je nějaké světlo.“

„Já vím,“ řekl se zadostiučiněním informovaného muže. „Mají tam podstavce s lampičkami. Teda na baterky…“

Když se světlo opět rozzářilo, vyskočil Bobby ze své židle jako kamzík. Jeho hlas byl podivně chraptivý:

„Co má tohle, k čertu, znamenat?“

Naproti Bobbymu totiž seděl starší černoch. Poznal jsem v něm spisovatele, s nímž jsem se nedávno setkal.

„Odpusťte mi otázku, pane,“ obrátil se Goldrin na šéfa chicagské policie s vybranou zdvořilostí jižanského aristokrata:

„Nestřílíte do černochů hned při prvním slově? Omlouvám se vám z hloubi duše, ale skutečně neznám váš vztah k tomuto problému… Pardon, dobrý večer vám přeji, pane Barry.“

„Nikdy v životě jsem na zločince nestřílel, tím spíše na barevné,“ zavrčel Bobby znepokojeně a tázavě na mne pohlédl.

„Vřelé díky,“ pravil Goldrin. „Díky za to, že jste nahlas vyslovil pravdu: negr je pro bělocha vždycky jen zločinec.“

Představil jsem Bobbymu slavného spisovatele, který se nedávno vrátil do Států, a pak jsem se zeptal:

„Jak jste se sem vlastně dostal, Jamesi?“

„Bylo to jednoduché. Prohlásil jsem se za vašeho přítele a hned jsem měl dveře otevřené,“ odpověděl James Goldrin klidně.

Podíval jsem se na Bobbyho, ale ten se odvrátil a pobrukoval si jakousi rozvernou písničku.

„Opravdu to bylo tak jednoduché?“ zeptal jsem se a spiklenecky jsem na Goldrina zamrkal.

„Bylo to nanejvýš jednoduché, pane,“ řekl Goldrin a najednou byl naprosto vážný. „Odpusťte, Barry, přijel jsem… hm, přijel jsem, abych pomohl zbloudilým dětem Ameriky…“

„Vy jste, ehm, s odpuštěním, kazatel, pane?“ neudržel se Bobby.

„Ne, pane, jsem spisovatel a chcete-li, pak také trochu misionář.“ Goldrinův hlas vznikal kdesi v hlubinách jeho tělesnosti, ale s každým vydechnutím nabýval té známé podoby nedělního vyzvánění. „Mohu-li to tak vyjádřit, jsem skromný černý misionář mezi bílými pohany, kteří zabíjejí všechny negry bez rozdílu.“

„Já nezabil ani jednoho, ačkoli příležitostí bylo víc než dost,“ ozval se Bobby.

„V tom případě to zabíjení máte ještě před sebou!“

Bobby se na něj překvapeně podíval:

„Někdy bych to docela uvítal,“ řekl nečekaně a povzdechl si. Pak dodal: „To byl samozřejmě jenom žert.“

„Já ale nežertuji!“ rozkatil se Goldrin. „Jsem přesvědčen, že mezi těmi výrostky z Knoflíku smrti jsou i představitelé mého lidu.“

„Mlčte, proboha!“ zasyčel Bobby podrážděně a svými širokými zády oddělil Jamese od okolí. „Chcete-li mluvit k věci, dobrá – mluvte! Proč si myslíte, že jsou to výrostci, a proč černoši?“

„Protože černoši v téhle zemi jsou předem odsouzeni,“ řekl Goldrin klidně. „A proč výrostci? Stačí si přečíst jejich ultimátum…“

„Hm, máte na mysli tohle, Goldrine?“ S těmi slovy ukázal Bobby prstem na orchestr. „To jsou podle vás ti předem odsouzení?“

„Tenhle… ten… a ten taky…“ James prstem ukazoval postupně na muzikanty, na číšníky, pak dokonce vyhledal pohledem stolek s černošskou rodinou. „Tamhle těch se to netýká…“ mávl rukou k černým plejbojům, kteří se hlučně veselili uprostřed sálu. „Ti už dávno zapomněli na své kořeny… A ještě jednu věc byste si měl, pane Bobby, zapamatovat.“ Upřel na šéfa své truchlivé oči. „Vězte, že vás nenávidím!“

„Oukej!“ Bobby ani nemrkl. „A proč vlastně?“

„Použil jste pro označení těch lidí středního rodu a já to byl nucen po vás opakovat. Ale slova sama o sobě nic neznamenají… Na vaši hlavě jako bych viděl brigadýrku s kokardou…“

„V tom máte naprostou pravdu. Doma ji opravdu mám. Absolutně nepoškozenou, třebaže je ji přes půl století.“ Šéf se ušklíbl vzpomínkám z mládí. „O co vám vlastně jde, pane Goldrine?“

„Chci se vyznat v situaci. A chci vám zabránit ve střelbě.“

„Oukej, starej, dejte se do toho! Studujte situaci co nejlíp!“ přikývl Bobby, ale na Goldrinovu zmínku o střílení nezareagoval.

„Vy proti tomu nemáte námitek, pane Barry?“ zeptal se Goldrin zdvořile.

„Proč? Každý má přece svoje posláni…“

Goldrin po těch slovech objal hubenými pažemi ohnuté koleno a proměnil se v nehybnou sochu z ebenového dřeva. Jen jeho jiskřivé oči pozorně bloudily sálem.

Neušlo mi, že nejdéle se James díval na Hechta. Stařík pohled okamžitě vycítil a přátelsky černochovi zamával. Goldrin to přešel bez povšimnutí, ačkoli v posledním vydání Who is who? k sobě neměli daleko.

Ten upřímný zapálený člověk s očima naplněnýma bezednou bolestí mi byl sympatický. Měl před sebou docela jasný cíl: mohl sice jako politik ve výslužbě žít někde ve Švýcarsku nebo třeba na břehu Marmarského moře, ale on dal přednost návratu do pekla, v němž žil jeho národ…

Vzpomněl jsem si na další černé muže a ženy, jejichž oči byly plné zoufalství… Mohli byste je potkat ve čtvrtích, kam si netroufne ani jeden taxíkář… Mnozí z nich se dostali až do předpeklí lidské existence. Jejich děti a výrostci dosud žijí vlastním životem, ale vidí už, jaká bude jejich budoucnost…

Na první pohled vypadá všechno dobře: koneckonců černoši pracují dokonce v Bílém domě, studují na univerzitách, jezdí v přepychových autech… Tak proč se tak úporně označují za „afro“?

Na obrazovkách televizorů a plátnech kin se pohybují černé stíny… Vypasovaná černá bunda, přiléhavé džíny, boty se zvýšeným podpatkem, na hlavě široký klobouk. Tak vypadá městský kovboj, tak vypadá „negr“ – narkoman, pasák, kriminálník. Takové jsou představy bělochů o jejich místě na této planetě.

Svět bílých a svět černých dělí neviditelná hranice. Nenávist je oboustranná. Jenže nenávist bílých je nenávisti bohatých, kteří se třesou o svůj majetek. Až jednoho dne přeteče číše trpělivosti všech barevných, oba světy by se mohly setkat v děsivé anihilaci…

„Dostanete návštěvu, Barry,“ oznámil mi Bobby poté, co vyslechl číšníka, který mu cosi pošeptal do ucha. „Přímo z Londýna.“

„Jak tomu mám rozumět?“ Tentokrát jsem v křesle nadskočil já. „Poslyšte, kdybych se pokusil proniknout zvenčí do Velkého Johna, vaši lidé by mě pustili?“

„Pokud byste šel k panu Barrymu, pak ano.“ Bobby přikývl. „K vám bych pustil kohokoli. Ovšem beze zbraně.“

„Dovedete si skvěle poradit s reklamou, i když pochází třeba od zločinců.“

„To už je profese.“ Lhostejně pokrčil rameny.

Čtrnáctá kapitola

Čekal jsem, že před sebou uvidím sira Chrise, který mi položí nezbytnou otázku o počasí, ale místo něj stál přede mnou rozzářený Adams.

„Ahoj, Johne, zdravím tě!“ Pevně mi stiskl ruku a rozložil svoji hmotu v pohodlném křesle. Choval se zkrátka jako typický nezávislý umělec z všemocné BBC. „Rozhodl jsem se, že tě navštívím osobně.“

„Copak? Že by zase pokuta?“ Vzpomněl jsem si na, naše loučení na londýnské křižovatce.

„Tady jsou dopraváci levnější,“ chechtal se Adams. „Poslyš, potřeboval bych tady najít jednoho chlápka. V Londýně mi řekli, že poslouchá jenom tebe…“

„Kdo je to?“

„Místní šerlok.“ Adams nahlédl do svého zápisníku. „Jmenuje se Bobby.“ Při těch slovech se producent rozzářil znova. „To je ale náhodička! V Londýně se poldům říká také ‚bobby‘.“

„A nač ho vlastně potřebuješ, Adamsi?“ zeptal jsem se a mrkl přitom na šéfa, který tu seděl s netečným výrazem buddhistického mnicha.

„Víš, jde o to, že mi v téhle pasti uvízla jedna slečna. Mám s ní natáčet na Havajských ostrovech. Už pozítří!“ Snížil hlas až ke spikleneckému šepotu, jakým sdělujeme svým bližním výhru na dostizích. „Je to Tretty Gaborová… Už chápeš, o co kráčí?“

Hvízdl jsem údivem. Náš malý producent ulovil toho nejdražšího zpěváčka. Celých pět let už byla Tretty Gaborová pokládána za nejlepší zpěvačku Ameriky i celého světa.

„Uháněl jsem ji celé dva roky,“ sdělil mi Adams. „A teď mi do toho spadne nějaký kreténský napínák s teroristy…“

„A co po mně vlastně chceš?“

Přerušil jsem ho zostra, příliš tvrdě na jeho vkus občana Spojeného království. Ztuhl a pohlížel na mě s pootevřenými ústy. Vzpomněl jsem si na naše setkání s Eddiem poté, co jsem opustil Adamsovo auto, a zastyděl jsem se:

„Adamsi, jsem opravdu rád, že jsme se tady setkali. Takže, co pro tebe mohu udělat?“

Vzápětí pokračoval, jako by se nic ani nestalo:

„Jde o to, že ten Bobby jí zakazuje…“

„Ona je tady, Adamsi?“ zeptal jsem se ho co nejjemněji.

„Samosebou.“

„Sem s ní.“ To se za celou dobu poprvé ozval Bobby, kochaje se pohledem na Adamsovu udivenou tvář. „A fofrem! Hoď sebou, mladej.“

„Tretty Gaborová,“ řekl producent ještě jednou tónem pouťového vyvolavače a zrůžovělý vědomím vlastní důležitosti zvolna odkráčel.

„Nezbývá mi, Barry, než doufat, že ne všichni vaši přátelé se podobají tomuhle,“ zavrčel Bobby.

„Takoví jsou jenom moji přátelé z Londýna. Byl jste tam?“

„Byl. Moc nerad.“

Podle nadšeného šumu jsem pochopil, že se k nám vznáší Tretty. Na tuhle ženskou se nedalo koukat jinak než přivřenýma očima. Tretty, to jsou totiž dvě obrovské oči.

„Ahoj, Bobby! To vy mě tak pečlivě hlídáte?“ Jemný hlas sirény, zraňující mužskou duši nevýslovnou trýzní, zněl za mými zády jako rajská hudba. Držel jsem se, seč jsem mohl, abych se neohlédl dříve, než to bude vhodné. „A vy jste zase moje kouzelná Aladinova lampa, Barry, že? Sleduju všechny vaše reportáže.“

Vstal jsem a vzápětí jsem se málem zalkl v závanu tropické noci. Černé hedvábí, jež skrývá polovinu jejího těla, a zlaté destičky na zlatých nitích – to všechno ještě není Tretty. Skutečná Tretty – to jsou dva jiskřící černé drahokamy na nevýrazné tváři, dvě spalující slunce…

„Buďte zdráv, Jamesi.“

Goldrin se zvedl a políbil dívce ruku. Neřekl při tom ani slovo.

Tretty se posadila proti mně. Adams stál za jejím křeslem jako věrné páže s rukou lehce opřenou o lenoch.

„Co tedy budeme podnikat, Barry?“ Naklonila se ke mně přes stůl.

„Hm, řekl bych, slečno, že…“ V uších mi hučelo a málem jsem se před Tretty prořekl, že mám šanci teroristy chytit. Ale veterán Bobby můj stav střízlivě odhadl a chopil se rychle iniciativy.

„Co byste podnikala? Zpívat budete, milá mladá dámo!“

Viděl, jak po schodech sbíhá lehkým tanečním krokem sám Eddington, skladatel, improvizátor blues, klavírní virtuos, trumpetista a dirigent, dle reklamních sloganů nejmladší a nejslavnější znalec zlatého věku americké hudby.

„Miss Gaborová?“ Stál teď vedle dívky a ani v nejmenším si nevšímal pýchou zrůžovělého Adamse. „Tretty, budete-li zpívat vy, bude náš orchestr v sedmém nebi…“

Najednou mi došlo, že slavný muzikant je právě ten černoch, který přerušil svým příchodem můj rozhovor se starou Američankou. Písmeno N bylo určitě skryto pod Eddingtonovým dokonale padnoucím smokingem, ale pomyslel jsem si, že je to nejspíš vzpomínka na romantické mládí nebo na dobu, kdy jeho desky nenaplňovaly obchody celého světa…

„Souhlasíte, Tretty?“

Tvář černého muzikanta teď měla něžný výraz, jeho růžová dlaň plála jako horečkou. Tretty se zvolna zvedla a natáhla k němu svoji úzkou ruku… Za nadšeného potlesku sestoupili k orchestru.

Pak přišel okamžik ticha. Tretty znehybněla na samém okraji pódia.

Pocítil jsem bolest, která prochvívala její něžný hlas i slova pronášená téměř šeptem.

Jen abych věděl, že nic se nevrací,

jen abych strhl oděv z prázdnoty,

podej mi, lásko, podej mi rukavici

měsícem zalitou, tu rukavici,

co ztratila jsi v ořeší…

A zase tu byl Garcia Lorca… Ta neuvěřitelná shoda mě omráčila. Tretty… Můj děd Joliot, který snil o modré Velké noci a bílých vánocích… Jeho maličká přítelkyně Eva… A já sám… Co vlastně máme společného, co nás spojuje?…

Jen abych věděl, že vše už minulo,

zachovej při životě svět

s nebesy slzí a smutku klasického.

Jen abych věděl, že nevrací se zpět…

Trettin hlas rozechvíval prostor kolem nás a já začal myslet na Marii. Kde jsi, Marie? Proč se neozýváš?

„Hrom aby do toho!“ zavrčel Bobby trochu příliš nahlas a jeho mohutné tělo se v křesle zkroutilo nelíčenou bolestí. „K čemu to ta holka potřebuje?“

„To je romance na Lorcovy verše,“ vysvětloval tiše Adams, aniž se přestal dívat na scénu. „Skladatel se tu…“

„Barry!“ Řičivý šepot Bobbyho dokazoval, že trpělivost šéfa chicagské policie právě opustila koryto svého řečiště. „Tenhle blbec mě snad vopravdu má za stejnýho ignoranta, jako je šéf policie v New Yorku?“

Nedocházelo mi ještě, kvůli čemu se ti dva dali do křížku.

„Mám vás za toho, kdo opravdu jste!“ řekl Adams ostře. „Tohle je Nocturno prázdnoty, Trettino vrcholné číslo…“

„Klid, chlapi!“ okřikl jsem oba kohouty šeptem. Trettin hlas mě k sobě poutal magickou moci. Jeho smutek a zjemnělá drsnost, jež se tak dokonale hodila k tomuhle bláznivému večeru, se šířila sálem a celým mrakodrapem jako ta nejsladší morová rána. Hudebníci improvizovali.

Jen abych věděl, že vše už pominulo,

a všude aby zela prázdnota,

podej mi svoje vavřínové ruce,

jen abych věděl, že vše je nicota…

A v té chvíli jsem málem zařval smíchy: pohled na ty dva stál opravdu za to! Bobby seděl nehnuté jako socha spravedlnosti s rukama založenýma na mohutném hrudním koši. Měl jsem pocit, že uvažuje, kolik let odnětí svobody si zaslouží ten přizrzlý Anglán. Adams zase ztuhl vedle Trettina křesla a v pauzách mezi jednotlivými verši pokyvoval hlavou. Bylo mi jasné, že v duchu počítá výši honoráře.

Jen Goldrin se díval na scénu jenom proto, že tam stála Tretty a že odtud přinášel její hlas ta podivuhodná slova…

Lorcovy verše připomínaly básníkovu trýzeň v New Yorku. „V tom městě nebesa mě drtí…“ New York zůstal Lorcovi cizí. Navždycky. Čert aby to město vzal! Chtěl jsem to taky sdělit Bobbymu, ale když jsem se na něj podíval, pro jistotu jsem si to rozmyslel.

Tehdy jsem totiž ještě nevěděl, že Bobbyho jediný syn před několika lety zmáčkl spoušť lovecké pušky, jejíž hlaveň mířila na jeho vlastní hlavu, právě v New Yorku. A Tretty se blížila k finále:

Jen abych věděl, že návrat není možný,

má netykavko, má ztráto bolestná,

poušť nedávej mi do vínku,

protože zem je pouště beztak plná.

Hoře mě čeká, i tebe, vichry svištivé,

neboť ten návrat ztich a nikdy nepřijde.

Tretty zvolna vystupovala po schodech k našemu stolu. Zběsilý potlesk doprovázel každičký její pohyb. Viděl jsem, jak je vyčerpaná.

„Odpusťte, pane Bobby.“ Adams se teatrálně ukláněl. „Neměl jsem tušení, že jste to vy… Díky, Johne.“

„Seber se, fešáku,“ zavrčel Bobby, „a vypadni! Vem s sebou taky to skvělý děvče. A dělej! Dokud si to nerozmyslím.“

Adams vytřeštil údivem oči, neklidně se ošil, jeho nohy se upevnily v bojové pozici a hrudník podepřený notným bříškem se bojovně dral vpřed.

„Hned jsem vás nepoznal, Bobby z Chicaga.“ A v tom měl můj britský přítel svatou pravdu. „Jsem ochoten vyzvat vás na souboj. Nejlépe v šermířském sále královského paláce.“

„Rapír jsem nedržel v ruce, ani když mi bylo pět,“ reagoval Bobby neméně bojovně. „Což takhle pistole?“

Adams nečekaně zařičel smíchy.

„Ani nápad! V životě jsem v ruce nedržel ani kladívko, natož pak pistoli.“

„To jsem si mohl myslet.“ Na Bobbyho tváří se rozlévalo nelíčené opovržení.

Hned vedle Adamse stála božská Tretty.

Bobby se zvedl z křesla s rázností jinocha a políbil dívce ruku. Pak kývl rukou na číšníka: „Doprovoď je!“ Adams dosud váhal:

„Prosím za prominutí, pokud jsem se nechoval zrovna nejdistingovaněji.“ Sklonil svoji kulatou hlavu směrem k Bobbymu v pokorném úklonu. „Opravdu jsem neměl ani tušeni… Zkrátka, jsem…“

„Nechme toho!“ Mohutný stařík bušil do stolu otevřenou dlaní.

Adams se znovu uklonil a pak se obrátil ke mně:

„Johne! V přítomnosti těchto džentlmenů ti mohu sdělit příjemnou zprávu: BBC odkoupila od tvé agentury výhradní práva na tuhle reportáž a je připravena nabídnout ti milión dolarů.“

„Díky, Adamsi.“

Došlo mi, že producent by se mi rád revanšoval.

„Tři,“ pronesl Bobby líně.

„Co tři?“ Adams intenzívně mrkal.

„Tři milióny…“ opakoval šéf klidně.

„Poslouchejte, Bobby, po tomhle vám…“ pokusil jsem se protestovat. Jenže Adams, zavařiv kalkulačku ve své hlavě, pravil hlasem nanejvýš spokojeným:

„Tři milióny? To teda beru!“

„Lepší by byly opravdu tři milióny… Tak jim to vyřiďte.“

A Bobby opět mávl na číšníka.

„Vyřídím jim to, spolehněte se.“ Adams se otáčel jako soudek v rozbouřených mořských vlnách a pořád opakoval:

„To se mi líbí, pánové. Tři milióny, to teda beru!“ Přesně v pět ráno přišla třetí obálka: „Výstraha! K explozi dojde dnes. Neztrácejte čas!“ Zavolal jsem Bobbyho.

„Přesný čas tam uveden není?“ uslyšel jsem ve sluchátku jeho zívání. „Není.“

„A kolik je teď?“

„Pět a chlup. Druhých čtyřiadvacet hodin.“

„Tak to si jděte ještě lehnout, Johne. Dneska je sobota. A my se zatím dáme do práce… Mimochodem, rád bych vás pozval na snídani. Vás i toho newyorského písmáka, nemá-li nic proti přítomnosti zatracenejch bilejch hub.“

Spát jsem už samozřejmě nemohl.

Nevím proč, ale vzpomněl jsem si na Raskolnikova a stařenu lichvářku. Na to, jak ti dva stojí se zatajeným dechem po obou stranách dveří, jak se bojí každého šramotu a Raskolnikov tiskne pod kabátem k tělu rozpálenému horečkou vražednou sekeru.

Takhle tedy vypadá opravdová hrůza!

Tisíckrát má pravdu šéf Bobby – a ten zná Dostojevského dokonale – když říká, že se v čase měnily jen vražedné nástroje, zatímco psychologie vraha zůstala stejná.

Patnáctá kapitola

„A proč vlastně ty policajty tak nenávidíte?“ zeptal se Bobby kultivovaného Goldrina.

Snídali jsme u stolku v jídelně Johnyho ve čtyřech. Ten čtvrtý byl Nash.

„Je tu truchlivě prázdno,“ postěžoval jsem si svým spolustolovníkům. Opravdu bylo v té chvíli v sále jen pár lidí.

„Já sem zase chodím nejraději ráno,“ ozval se Nash. „Dá se tu skvěle psát.“

Pořád jsem čekal, že Bobbyho nešťastná otázka přivede Jamese k detonaci. Ale odpověděl docela klidně:

„Když mi bylo šest let, zmlátili mě dva policisté do bezvědomí.“

„Proč proboha?“ Bobby zvolna upíjel kávu.

„Na to už si nevzpomínám,“ řekl James a zpytavě se na něho díval svýma velkýma očima dospělého dítěte. „Nejspíš proto, že jsem byl černošské dítě.“

„Ti dva byli tedy běloši?“

„Především to nebyli lidé, pane Bobby. Byli to policisté,“ upřesnil Goldrin. „Dodnes se pamatují na jejich tváře. Byli vám hrozně podobní, pane… Vy všichni přece hájíte zájmy své třídy.“

„Nenávist mě neleká. Stačil jsem si na ni zvyknout,“ ušklíbl se Bobby.

A v té chvíli zahřmělo. Nebylo to sice příliš hlasité, ale slyšet to bylo. Zařinčelo nádobí, lustry se daly do kyvadlového pohybu. Kdosi v dálce vykřikl. Bobby se vzpamatoval první a s překvapující rychlostí se rozběhl služební chodbou. Utíkal jsem za ním s kamerou u oka a snímal jeho široká záda a podrážky, které se jen míhaly. Tak jsme dorazili až do kuchyně.

Bobbyho lidé tu už byli. Odvedli šéfa ke sporáku, který explodoval. V rohu sténal kuchař, který náhodou stál hned vedle sporáku. Opařenou tvář si přikrýval rukama. Goldrin, který sem dorazil také, řekl:

„Buď statečný, můj synu. Ti blázni začínají zpravidla od vlastních lidí.“

Zraněný černoch sundal bledé dlaně ze svého krvácejícího obličeje, hlava se mu nachýlila kupředu, a pak ho odnesli.

Po mém ranním telefonu si šéf stačil zjistit několik míst, kde je v sobotu větší shluk lidí nejpravděpodobnější. Jeho lidé teď hlídkovali v chodbách směřujících k restauraci. Třebaže v sále bylo jen několik málo hostů, zpráva o explozi se roznesla mrakodrapem rychlostí blesku.

Nash zatím ve své kanceláři zachycoval informace, které k němu proudily telefonem.

Záhy byly vytvořeny veřejné výbory pro záchranu Velkého Johna. Členové výborů navštěvovali byty a vybírali od nájemníků částky, jež měly ve svém souhrnu tvořit výkupné: na osobu to byly dva tisíce dolarů.

Ranní bohoslužba přivedla do modliteben neobvykle vysoký počet návštěvníků. V kavárnách a barech by nepropadl ani špendlík. A všichni hovořili jen o jediném: dojde v mrakodrapu k explozi, nebo nedojde?

Věštci a sestavitelé horoskopů byli zaplaveni telefonáty a telegramy obyvatel Velkého Johna. Astrologové se tvářili nanejvýš spokojeně: jejich příjmy dosáhly během několika hodin nepředstavitelné výše.

Děti si ve všech patrech Velkého Johna hrály na teroristy. Několikrát museli dokonce zasahovat požárníci.

Rodila se nejstrašlivější masová choroba – panika.

Policejní štáb Chicaga se ubytoval v redakci John Times. Bobby a Nash se bratrsky rozdělili o prostory redakce: ponechali si jen pracovnu šéfredaktora, všechny ostatní místnosti obsadili policisté se svou aparaturou, kabely, cigaretami, kávou a obloženými chlebíčky. Hned nad sebou měli přistávací plochu pro vrtulníky.

Jejich vzájemná koexistence byla vybudována na ryze tvůrčích principech: jednu hodinu nakukoval Bobby k Nashovi a překonával se ve zdvořilosti, pak se zase redaktor stával hostem policistů a jako nájemné za prostory od nich čerpal spoustu informací. V poledne bylo mimořádné vydání John Times na světě a titulek byl razantní: „Policie na stopě teroristy, který způsobil výbuch!“

„Opravdu ho znáte?“ zeptal jsem se Bobbyho a kamerou jsem registroval každý jeho pohyb.

„Jo, znám ho,“ zamrkal na mě významně.

Pochopil jsem a vypnul kameru. Bobby nejspíše opravdu něco věděl. Jenže nemělo smysl otravovat ho v téhle chvíli. Rozhodl jsem se vyčkat a teprve pak ve své reportáží pokračovat.

Celý den uběhl jako docela přijatelný televizní program.

K večeru mi sir Chris telefonicky potvrdil rozhodnutí BBC vyplatit mi za moji reportáž milión. Zeptal se taky na pásky. Odpověděl jsem mu stejně jako předtím, že shromažďuji materiál a že jej pošlu teprve tehdy, až ho budu pokládat za ucelený.

„Oukej!“ pravil na to britský aristokrat a vzápětí se mě docela vážně zeptal, jaké máme počasí.

„Nestojí za nic!“ řekl jsem mu, když jsem se podíval oknem ven. Zamrazilo mě, když jsem si vzpomněl na ty dva mladé krásné a zamilované blázny v gondole balónu.

Kolem mého okna teď proplouvala šedivá vlhká vata, ale na oknech visely veselé, pestré závěsy, přesně jako v pracovně lorda Chrise. Jenže ani lord Chris, ani ostatní svět už vůbec nemluvil o útulné, elektronikou vybavené gondole, která teď nejspíše odpočívala v těch nejtišších hlubinách Atlantiku…

Ve dvanáct začala porada v kanceláři správy hotelu. Poradě byl přítomen primátor města a asistent guvernéra. Mimo mne byli do přepychové komnaty, zařízené ve stylu osmnáctého století, vpuštěni ještě dva reportéři z Chicago Tribune. Líbilo se mi tu všechno, vyřezávaná křesla, bronz, křišťál… Nejraději bych se v některém z těch muzejních křesel bezstarostně usadil, opřel se pohodlně o lenoch a nohy položil docela hulvátsky na jeden ze stolků z ludvíkovského období. Jenže placen jsem byl za to, abych dřel pro větší slávu BBC jako tažná kobyla.

Správce nás jménem majitele Velkého Johna informoval, že život v celé budově probíhá v naprostém souladu s ustanoveným řádem a že by v žádném z pater neměla propuknout panika, tím spíše by nemělo docházet k nezodpovědnému šíření neopodstatněných Jobových zvěstí (při těch slovech se správce významně podíval na mládence z Chicago Tribune) a konečně, že může předložit všem přítomným písemné prohlášení postiženého černošského kuchaře, podle nějž byla příčinou výbuchu plotny pouze technická závada.

„Výborně!“ zavrčel Bobby do ponurého mlčení. „Takže se vlastně nic nestalo?“

„Proč nestalo? Stalo! Došlo k výtržnosti, máte-li na mysli domnělé výhrůžky teroristů. Ale to je taky všechno, pánové!“ Chudák správce dělal, co mohl, aby se nám alespoň na okamžik představil jako fikaný chlápek, který ví svoje, ale tuhle roli nebyl schopen zvládnout. Vzápětí si to sám uvědomil, protože další sentence už pronášel patřičně pateticky. „Velký John, pánové, je Velký John. Je to nejkrásnější štít naší firmy. Právě díky své pověsti je Velký John schopen upoutat pozornost všech odrůd narušitelů společenského řádu. Doufám (pokorná úklona adresovaná primátorovi), že proti téhle formulaci nemáte zásadních námitek, pane primátore? Ostatně, což nedochází čas od času k drobnějším prohřeškům proti pořádku v celém Chicagu?…“

Primátora jsem natáčel v detailu a on si toho okamžitě všiml. Zostražitěl. Přitažlivého na něm nebylo zhola nic. V odulé tváři se pronikavá očka ztrácela jako nábojnice v patrontašce. Tohle srovnání sedělo dokonale, protože jeho očka dovedla střílet po každém a vždycky jinak…

„U nás v Chicagu se může stát všechno,“ řekl primátor hlasem málem veselým a zamrkal do oka kamery. „Že mám pravdu, Johne? Ty tu přece nejsi poprvé!… No vidíš, a tentokrát máš dokonce odpovídat za bezpečnost našeho Velkého Johna.“ Zvedl ruce a ukázal jimi kolem sebe, jako by chtěl celou budovu obejmout, pak se obrátil k novinářům a rozesmál se: „Ano, ano, drazí moji, v Chicagu je možné docela všechno. Všechno!“

Správce servilně přikyvoval, novináři nereagovali na tenhle dosti primitivní taktický tah nijak. Zástupce guvernéra neřekl docela nic, jen seděl v křesle nehnutě jako socha. Bobby znepokojeně funěl a připomínal mi lokomotivu z Turnerova obrazu. Podíval jsem se na něj a napadlo mě, že se zkušený šéf policie nejspíš rozehřívá. Ale Bobby přešel pohyb objektivu mé kamery, okamžitě se uklidnil, natáhl se v křesle a na stolek před sebou si položil dlouhé nohy v těch nejmodernějších polobotkách, jaké se dají ve Státech vidět.

Všichni v té chvíli pochopili, že pánem situace je stále ještě Bobby, a raději zmlkli. Zticha byl i sám Bobby. Na okamžik dokonce usnul a místností se rozneslo jeho delikátní chrápání. Nu což, stává se, že člověk v nejvypjatějších situacích zničehonic na chvíli usne…

„Řekněte mi tohle, kamaráde,“ ozval se Bobby, aniž otevřel oči, „kolik tehdy stál Velký John?“

„Hm, kdy tehdy?“ opáčil znervóznělý správce.

„Přece když byl postaven!“ Bobbymu se podařilo otevřít jedno oko.

„Devět set čtyřicet miliónů dolarů!“

„Tedy starých dolarů? Ještě před devalvací?“

„Devět set čtyřicet dolarů v plné hodnotě,“ upřesnil pedantský správce.

„A to je vám dneska líto pěti?“ Boby otevřel i druhé oko a díval se teď na správce s netajeným odsouzením. „Pouhých pěti miliónů dnešních dolarů? Při vašich ziscích?!“

Správci konečně došlo, že upadl do pasti jako hlupák.

„To po nás chcete, abychom se podřídili vůli vyděračů?“ Správce hovořil sice k Bobbymu, ale obrácen byl tváří ke mně, nebo přesněji k objektivu mé kamery. „To chcete, abychom se vzdali na milost a nemilost černejm hubám? Abychom jim hodili všechny drobné?“

Jeho vztek nebyl nikterak neupřímný: stiskl pěsti a vztyčil se před Bobbym pohodlně rozvaleným v křesle, jako by se s ním chtěl utkat.

Ke konfliktu mohlo dojít každou chvílí. Pro televizní reportáž by měl nesmírnou cenu. Vida, pod naškrobenou bílou košilí a dokonalým smokingem bušilo srdce zarytého rasisty.

„Kdo vám vlastně řekl, že pět miliónů dolarů jsou drobné?“ Bobby sundal nohy ze stolku a zatvářil se hrozivě. „Apropó, černý huby – máte nějaké konkrétní údaje? Nebo jste je snad viděl osobně? Tak co vy na to?“

„Ne, samozřejmě jsem nikoho neviděl… Omlouvám se… To prostě, no… nervy. Přeřekl jsem se.“

„Ale přátelé, nechrne těch malicherných hádek!“ pokusil se zasáhnout primátor, ale Bobby jen nevrle mávl rukou… Z kapsy vytáhl kapesník a otřel jím desku ludvíkovského stolku.

„Položil jsem vám otázku!“ Bobby se dokázal dokonale vehrát do své role. „Kdo vám tohle všechno řekl?“

„Firma…“

„Přesně to chci slyšet!“

„Vedení firmy…“

„Co všechno vám nažvanili o explozi?“

„Že je to pro Chicago jenom tuctová historie a že policie to všecko hravě zvládne.“ Správce se viditelně potil.

„Jasně že vkládáme veškeré svoje naděje do starého Bobbyho, do té jeho příslovečné zkušenosti. Šéf jako obvykle nasadí pouta na zápěstí těch lotrů…“ Primátor se po těch slovech zvedl z křesla a obrátil se na senátorova poradce: „Aperitiv si nedáte?“

Odpovědí mu bylo mlčení.

„Byla tady řeč o chuligánech?“ zeptal se šéf pro jistotu znovu. „Měl bych tu pro vás jednu anekdotu, ale možná taky, kdoví, opravdovou historku ze života…“ A Bobby se dal do vyprávění. Primátor se uvelebil v lenošce, správce se ohnul do uctivé polohy…

„Zkrátka a dobře, jak jsem se dověděl před jistou dobou, zavolala jistá dáma… astrologovi. Chtěla prostě vědět, co se s ní stane v nejbližší době…“

Všichni se chápavě usmívali.

A Bobby pokračoval: „Ta dáma, abyste věděli, bydlí v jedenašedesátém poschodí, číslo bytu… jenže to není ani tak důležité,“ pokračoval Bobby nelítostně.

„A co jí sdělil astrolog?“ zajímal se primátor. „Nejspíš, že všechno dopadne dobře.“

„Tak jednoduché to není… Řekl jí, že hvězdy zvěrokruhu samozřejmě vytvářejí konstelaci pro ni více než příznivou…“ Na všech tvářích se objevil blažený úsměv. „Právě dnes, v tento večer, se naše milá dáma nemusí ničeho obávat… To je doslovný citát z astrologova výroku,“ upřesnil Bobby. „Všichni lidé, s nimiž se setkáte, budou plni té nejlepší vůle vyjít vám vstříc, madam!‘ Tohle jí řekl a pak ještě do telefonu dodal, že zvláště milí na ni budou její bližní opačného pohlaví.“

Reakce přítomných musela Bobbyho potěšit.

„Hahaha!“ zalykal se smíchem vychrtlý správce. „Jedenašedesáté patro? Tak to bude určitě ta hubená blondýna. Na tu si vzpomínám. Je jí třicet. Už hodně dlouho.“

„Je jí sedmdesát devět,“ řekl s ledovým klidem šéf policie a správce se pojednou dusivě rozkašlal. „A kolik je vám?“ zeptal se ho Bobby stejně klidně. „Mně? Hm, čtyřiačtyřicet.“

Bylo mi najednou trapné natáčet toho chudáka stojícího málem v pozoru s dlaněmi přitisknutými k promaštěným švům kalhot. Byl to správce nanejvýš směšný… Pěkný pohled nebyl ani na odulého primátora, který se do nás trefoval svými pohledy, leč zachovával jistou dávku primátorské důstojnosti, věda až příliš dobře, že k výbuchu dojde, ale ne v této chvíli, ne dnes.

„Dobrá, a kolik mají průměrně vaši společníci?“ Bobby se líně zvedl z křesla.

„Naši?“ přeptal se znervóznělý správce.

„Ovšemže vaši! Zkrátka vedení vaší společnosti, která se chce vyhnout vyplacení pěti miliónů dolarů.“

„Vy si myslíte, že bychom měli zaplatit?“ zeptal se zkoprnělý správce. Pak se probral a skočil k telefonu: „Odpusťte, upřesním údaje ohledně toho věku.“

„Není třeba!“ Bobby ho majestátním gestem zastavil a zvolna vykročil ke dveřím.

„Vyřiďte těm lidem jen to, že je mi sedmdesát… už dlouho, jak jste se ráčil vyjádřit. Je na čase, abych myslel na důchod. Takže já ze hry vypadnu… Bylo by jen rozumné, kdyby se sem vaše vedeni zítra v plném počtu dostavilo a pokusilo se výbuchu zabránit.“

V naprostém tichu se Bobby (v hledáčku kamery jsem měl jeho záda) vydal ke dveřím. Najednou se zastavil, prudce se obrátil a vyštěkl:

„Zapněte rádio!“

Primátor – byl to právě on – dosáhl na knoflík přijímače jako první. Zrovna vysílali pravidelnou půlhodinku John Timesů:

„A my, děti Ameriky, Amerikou odmítané a vyděděné, my se obracíme právě na vás: nepřipusťte, aby došlo k výbuchu. Neodpustily by vám to ani vaše děti, ani děti jejich dětí…“

Ten hlas jsem znal: patřil Jamesi Goldrinovi. Jako vždy mluvil svým klidným prsním hlasem, tak vzdáleným každému z nás myšlenkami i náladou.

Nevím už proč, ale najednou jsme se všichni rozběhli. Doslova tak – prostě jsme vyskočili ze svých míst a dali jsme se do běhu. Letěli jsme nekonečnými chodbami jako vítr. Pak jsme se všichni najednou zastavili a hledali výtah, ale ten byl kdovíkde… Už si ani nevzpomínám, zda jsem ten šílený úprk natáčel.

Všichni jsme kdovíproč jeli Goldrinovi naproti. A v uších mi pořád bubnovala drsná věta, kterou Bobby adresoval čertví komu:

„Hej vy, zacpěte mu hubu!“

Ale Goldrinův smutný hlas zazníval i ve výtahu:

„…K vám se obracím, nešťastné děti velké Ameriky…“

„Zavřete mu hubu!“ běsnil Bobby.

„Tak mu tu hubu konečně zacpěte!“ probral se konečně z letargie bezradnosti i osobní představitel guvernéra státu a Bobby ho jen zkasíroval udiveným pohledem, jako by si jen stěží uvědomoval, kde toho pána vlastně viděl.

Šestnáctá kapitola

Výměna názorů, k níž došlo v redakci John Timesů, byla důkladná. Podlaha byla pokryta útržky popsaných listů, nábytek byl po místnostech roztroušen v zneklidňujícím nepořádku. Uprostřed toho chaosu seděli v křeslech jako manekýni spoutaní elektrickými šňůrami Nash a Goldrin. Kolem nich ztuhli v očekávání příštích rozkazů tvrdí hoši šéfa chicagské policie.

Tato nečekaná přeměna redakce v policejní úřadovnu zapůsobila na všechny přítomné jako ledová sprcha. Začal jsem natáčet a pochopil jsem, že moje reakce za vývojem událostí poněkud zaostávají.

„Rozhodně protestuji!“ zvolal hlasitě Nash, jen co jsme se objevili ve dveřích redakce. V hledáčku kamery se mi najednou zdálo, že každá z pih na jeho tváři zahořela spravedlivým hněvem.

Goldrin se podobal ebenové soše. Novináři a reportéři neúnavně cvakali spouštěmi fotopřístrojů.

„Co má tahle komedie znamenat, ptám se,“ pronesl Bobby chraptivým šepotem a najednou zařval, až se zdi otřásly: „Vy kreténi! Řekl jsem zacpat hubu a nic víc!… Harry, ty jsi byl odjakživa tupec a zelený mozek!!…“

Osočený Harry si masíroval otékající čelist a po svých lidech hodil jen letmý ponurý pohled. Poslušní toho němého příkazu, sundali z obou mužů provizorní pouta.

Nash se zvedl a provedl několik prostocviků, aby se mu rozproudila krev.

„Nezapomeňte se zmínit o svobodě slova v naší vlasti,“ obrátil se na novináře s úšklebkem. „Vy taky, Barry, jestli ovšem chcete tyhle záběry dát do své reportáže.“

„Budou tam určitě,“ ujistil jsem ho.

„Jak jste si mohl dovolit rozvířit v tomhle domě paniku?“ zaječel na něj správce. „Hned vás dám vystěhovat!“

Nash se na něj díval ze své výše s pohrdáním. Růžové tváře studentíka planuly.

„Tyhle místnosti si u vás pronajala moje redakce a smluvní lhůta dosud nevypršela… A právě proto, pánové…“ gestem římského Césara ukázal na dveře, „račte se obtěžovat ven.“

Správce instinktivně ucouvl.

„Pánové, tahle slovní potyčka nemá vůbec žádný smysl!“ energicky zasáhl primátor města a úkosem pohlédl na nehnutě stojícího Goldrina. „Kohopak to máme zachraňovat zrovna dneska?“

„Ne dnes, začalo to už dávno,“ upřesnil spisovatel.

„Kdypak?“

„Už v sedmnáctém století, když byli do Virgínie přivezeni první černí otroci…“

Všichni se na něj v té chvíli dívali jako na blázna.

„Koho to vlastně chceme zachránit, slovutný kazateli?“ zeptal se primátor zvýšeným hlasem. „Obyvatele Chicaga nebo ty gangstery?“

„Zachraňujeme Ameriku,“ řekl Goldrin svým zvonovým hlasem.

Primátor a zástupce guvernéra si vyměnili ironické pohledy.

„Starost o Ameriku přenechte laskavě jiným,“ pronesl guvernérův zástupce chladně.

„Díky, pánové!“ Goldrin se zvedl. „Máte-li na mysli barevné, pak vaše starost o ně neutichá ani na jediný den…“ Zamířil ke dveřím, ale ještě se zastavil a obrátil se na primátora. „Proč vlastně nevoláte ‚ty špinavý negře!‘, pane primátore? Jsem na to už zvyklý.“ Před očima měl pobledlé tváře zrůzněné nenávistí.

Na primátorově spánku poplašeně pulsovala céva. Z jeho plic se ozval chrapot a já v něm rozeznal to strašlivé slovo „negře!“.

„Díky, pane,“ usmál se klidný Goldrin. „Podal jste mi hmatatelný důkaz toho, že psychologie plantážníků dosud žije…“

„Pánové, žádám vás o pozornost!“ Bobby držel v ruce hlášení. „Rád bych vás informoval o tom, že po vysílání spáchala jedna z obyvatelek hotelu sebevraždu. Vyskočila z okna. Obávám se, že vy dva, Goldrine a Nashi, se budete muset zodpovídat podle zákona.“

Goldrin odpověděl pokrčením ramen a odešel.

„Tohle byste ještě museli dokázat!“ řekl Nash a poté požádal přítomné, aby ho nerušili v jeho práci.

Mládenci z Chicago Tribune se vytratili jako pára: materiálu měli už víc než dost.

My jsme se vrátili do pokoje, v němž měl své dočasné sídlo štáb Bobbyho týmu.

Představitelé moci jevili příznaky netajené nervozity a lehce tlumenými hlasy se o něčem dohadovali v koutě pokoje. Bobby uděloval zrovna příkazy svým mládencům, když k němu přistoupil primátor a položil mu ruku na rameno:

„Co teď podnikneme, Bobby?“

Šéf k němu obrátil svoji tvář zšedlou vyčerpáním:

„Máme jen jediné východisko – evakuovat lidi… Tohle, Johne, nenatáčejte! Moc vás o to prosím.“

Poslechl jsem ho.

„Jak to? Evakuovat?“ Zdálo se, že správce není schopen pochopit obsah šéfova lakonického sdělení.

„Ať si klidně vyhodí do povětří prázdnou kastli. Bez lidí,“ řekl Bobby klidně.

„Stihneme to provést?“ zeptal se šéf. „Musíme!“

O dvě hodiny později bylo na poradě u primátora města Chicaga (nepokládal jsem za nutné tam jet) definitivně rozhodnuto o evakuaci obyvatel Velkého Johna. Správa rozhlasem seznámila všechny obyvatele mrakodrapu s plánem evakuace osob a jejich majetku pomocí vrtulníků a autobusů. Televize na sebe nedala dlouho čekat: přímá reportáž byla vysílána z paluby vrtulníku, který kroužil po celou dobu nad Velkým Johnem.

Moje mise se tak chýlila ke konci. Stačilo už jen natočit evakuaci, pak vyprázdněnou budovu těsně před explozí a opustit ji jako jeden z posledních. To mělo být všechno. Tím více mě překvapilo to, co mi telefonicky sdělil Nash:

„Oni nechtějí odejít!… Není tu nikdo, s kým bych se mohl poradit… Takže mi odpusťte… Co mám dělat?“

„Nerozumím. Kdo nechce? A co?“

„Nechtějí odjíždět. Celá řada rodin… Kolegové tady v redakci sotva stačí odpovídat na všechny dotazy.“

„Nějaká masová psychóza?“

„Něco daleko horšího!“ Nash se rozkašlal. „Dělají to vědomě. Že prý si už zvykli. Že z tohohle domu nechtějí a nemohou odejit.“

„Nechtějí a nemohou ho opustit,“ opakoval jsem ta slova ještě jednou. „Myslím, že rozumím, Nashi!“ A najednou jsem nahlas pronesl citát kohosi slavného: „Život je prázdný, neni-li v něm cíl.“

„Nechte těch vtipků, Barry! Co mám dělat?“

„Vy jste přece propagátor, Nashi. Já jsem jenom pouhý reportér. Tak se je pokuste přesvědčit!“

„Neposlechnou mě – slova jsou docela zbytečná.“ Nash si povzdechl.

„Pak máte ještě jednu šanci. Zapište si čísla bytů a předejte je Bobbymu. Víte dobře, že s jeho mládenci nejsou žádné špásy.“

„Máte pravdu! Policie je přece stará jako stát,“ připomněl si rozradostněný Nash Marxova slova. „Jak jsem na to jen mohl zapomenout! To je přece povinností policie!“

Za hodinu jsem se mohl pustit do natáčení finále tohoto dramatu. Lehl jsem si na lůžko a na okamžik se mi podařilo usnout. Ale za chvíli se ozval zvonek. Dopouštěje se nactiutrhačných výroků, dobelhal jsem se ke dveřím a spatřil v nich elegantně oblečeného Bobbyho.

„Chystáte se na svatbu?“ zeptal jsem se ho rozmrzele.

„Jdu k vám jen na chvíli… Nemáte námitek?“ Posadil se. „Všichni si málem paty obrousili, a vy si tu ležíte!“

„Je to bláznivý den…“

„Máte pravdu: není nad to chvíli si dáchnout!“ Bobby sladce zívl a dlaní si decentně přikryl ústa. „Přišel jsem si s vámi poklábosit a taky vás pozvat na oběd.“

„Rád přijmu. Hned po natáčení…“

„Jenže zaplatit to budete muset vy, kamaráde.“ Šéf se na mě chytrácky šklebil. „Tuhle rundu budete muset zatáhnout vy.“

„Tím míníte…“

„V nejbližších hodinách se váš honorář nejspíše zdvojnásobí.“

„Nějaké nové zprávy?“ Mechanicky jsem se natáhl pro kameru. Zastavil mě výmluvným gestem.

„Vaše prozíravost mě udivuje, pane Barry. Oni totiž opravdu ohrožují celé Chicago. Ostatně to už není žádné tajemství. Zrovna teď to nejspíš vysílá rozhlas i televize.“ A po těch slovech zapnul televizi. Moderátor zrovna četl prohlášení, které bylo dáno k dispozici televizi, rozhlasu a redakcím všech deníků.

Knoflík smrti předložil městu Chicagu ultimátum. Velký John bude vyhozen do povětří ve stanovené lhůtě, pravilo se v textu. To by se mělo stát vážným varováním. Pokud nebudou o čtyřiadvacet hodin později splněny veškeré požadavky skupiny, několik spolehlivě ukrytých atomových pum rozmetá celé Chicago.

„A výše výkupného?“

„Pakatel!“ mávl Bobby rozmrzele rukou. „Půldruhého hadru na ksicht.“

„To znamená deset miliard,“ provedl jsem zpaměti nezbytné násobení. „Tohle už jim vynahradí veškeré náklady s mnohonásobným ziskem. Dodá to taky odvahy dalším.“

„Vy jste opravdový politik, Johne! Na rozdíl od všech těch blbečků – primátora, guvernéra a dalších…“

Bobbyho tvář se rozplynula v přátelském úsměvu. „Mně můžete věřit – na komplimenty jsem skoupý.“

Pravidla hry nebyla nikterak originální: tryskové letadlo s plnými nádržemi s požadovanou sumou v bankovkách a ve zlatých cihlách na palubě, zajištěná bezpečnost pro cestu na letiště a po dobu letu.

„Takže jim budu muset dát čestnou stráž!“ šklebil se Bobby. „Nic se nedá dělat – budu je doprovázet osobně a dám dobrý pozor, aby některý blázen na ty černé nevystřelil. Jinak by byl s námi se všemi amen.“

„Opravdu jsou barevní?“

„Jsou, Johny. A to je taky v téhle chvíli to největší tajemství. Tenhle sociální dynamit je nejnebezpečnější… Kdyby se o tom dověděl primátor nebo někdo jiný dříve, než bude třeba, došlo by v Chicagu k nové občanské válce. To, doufám, chápete…“

Podíval jsem se významně na telefon a Bobby pochopil: komisním hlasem učinil prohlášení, že od této chvíle se ani jediné slovo nedostane z prostoru mého apartmá k uším zvědavých.

„A co Goldrin? Co správce?“ zeptal jsem se.

„Správce je prostě takový nicotný grázlík… No a pokud jde o toho vašeho spisovatele, nejspíš mu už došlo, že ho nikdo nebere vážně… No a já… já znám tváře všech dvanácti teroristů,“ řekl Bobby a nevesele se usmál.

„A to jste…“

Jeho tvář pokryla mračna zoufalství.

„Knoflík… Říkal jsem vám přece… Můžete ho stisknout třeba v letadle.“ Chvíli stařecky hekal a pak mi položil ruku na rameno. „Poslyšte, Johne, kdybyste se narodil v Americe“ – jeho oči teď byly vážné a smutné – „stal byste se už dávno prezidentem USA… Zapomeňte na to všechno, prosím. Zapomeňte na to!“

Vážnost okamžiku jsem cítil v celém těle. Usmál jsem se a chápavě jsem mávl rukou.

„Už jsem na všechno zapomněl… Jenže, proč všechna ta čest, kterou mi prokazujete?“

Vysoký stařec v křesle se poněkud uvolnil a ještě chvíli setrvával v mlčení.

„Řekl jsem si, že tu vaši šílenou myšlenku prověřím… Bohužel, měl jste naprostou pravdu.“

Podal mi list papíru. Byla na něm vytištěna jediná věta:

OSVOBOĎTE DVACET PĚT MILIÓNŮ RUKOJMÍCH!

Přečetl jsem ten řádek několikrát a ze všech sil jsem se snažil pochopit, proč je uvedeno zrovna číslo dvacet pět miliónů. A najednou jsem si vzpomněl na větu, kterou jsem pronesl spíše žertem. „A co když chtějí osvobodit všechny?“ Dvacet pět miliónů – to je přece počet černých obyvatel Ameriky. Osvobodit… zachránit… Před kým? Odpověď je nasnadě, tak je triviální: před bělochy. Jenže jak? Pomocí vydírání a výbuchů?“

Ta poslední slova jsem zřejmě pronesl nahlas, protože Bobby zavrčel:

„Čert aby se v nich vyznal!“

Zírali jsme na sebe bezradně a bylo nám oběma jasné, že jsme se dostali do té nejprekérnější situace, jakou si jen lze představit. Zeptali se vlastně všech těch miliónů, zda o takové osvobození stojí?

„Mám pocit, že k výbuchu opravdu může dojít,“ řekl jsem.

„Může!“ souhlasil se mnou šéf.

„Nu což,“ energicky jsem vypnul žvatlající televizor, „pak nezbývá, než aby Amerika sáhla hluboko do kapsy a novináři aby si přišli na své. Jenže co společného s tím má zdvojnásobení mého honoráře?“

Bobby se majestátně vztyčil a zapnul si sako:

„Na tomto místě vám slibuji, Johne, že zatčení celé bandy budete natáčet jenom vy.“ Jeho hlas zněl slavnostně.

Mlčel jsem.

Bobby ke mně přistoupil a položil své obrovské tlapy na opěradlo židle.

„Cítím, Johne, cítím to ve všech kostech, že to budete právě vy, kdo mi pomůže objevit ten Ďábelský knoflík.“

Podíval jsem se mu do očí.

„Knoflík? Určitě ne! To je vyloučeno, Bobby…“

„Tak tedy přímo ty pumy?“

„Nevím, šéfe. Opravdu nevím,“ pokrčil jsem rameny. Bobby mě zavedl k oknu a stáhl pestrou záclonu. „Jen se podívejte, Johne. Vidíte to?“ Tam dole naproti Velkému Johnovi, podobna starobylému rytířskému hradu, stála vodárenská věž – jediná větší stavba, která přežila tragický požár roku 1871.

„Reklamní artikl. Vodárna!“ řekl jsem a tázavě na Bobbyho pohlédl.

„Znám ji od dětství,“ dal se do vyprávění šéf. „Tehdy mi připadala krásnější než kterýkoli mrakodrap. Pracovala tam moje matka, a tak jsem tam uvnitř znal každý kout… Kdysi jsem válčil ve Vietnamu. Nesmyslně jsem házel bomby do džungle a snil jsem o jediném, že to přežiju, že se vrátím a dotknu se dlaní toho starého kamene…“

V mých očích asi spatřil údiv, protože řekl:

„Ano, Johne, opravdu to tak bylo… Jednou vám o tom třeba budu vyprávět podrobněji… Byl jsem zraněn, vrátil jsem se a dal se k policii. Nemáte ani tušení, jaký jsem tehdy byl! Statný a urostlý, nabitý energií – záhy jsem se stal policistou s nemalou popularitou. A vidíte… všechno to bylo zbytečné…“

„Proč zbytečné?“ zeptal jsem se.

„Nechci, aby ji zničili. Tu vodárnu.“ řekl Bobby tiše. „Bez ní už Chicago nebude Chicagem.“

Po těch slovech se odvrátil a ztichl.

„Tu vaši žádost si promyslím, Bobby,“ slíbil jsem mu polohlasně. A Bobby mě okamžitě pochopil, po špičkách odešel do kouta a znehybněl v očekávání, jako by prostě zmizel.

Myslel jsem na svého jediného přítele Allaina…

Ve škole jsme mu říkali Willy. Willy Kopfmann. Jenže on dával vždycky přednost tomu, aby se mu říkalo Allain. Vzpomínám si, že tak říkali jeho dědovi z matčiny strany, dědovi, který se v dětství stejně jako můj děd Joliot setkal tváří v tvář se smrtí v lágrech tisícileté třetí říše… Od samého počátku jsme byli s Allainem nerozluční kamarádi: neměli jsme mezi sebou tajemství a jeden by si dal pro druhého i ruku useknout.

Tichý a nesmělý Allain nedělal svému jménu hanbu. Vyrostl v opravdového člověka s perfektně pracujícím mozkem. Ale především v člověka! Stal se jedním z nejslavnějších fyziků století a zůstal přitom tím starým Allainem. Dříve – to jsme ještě byli mladší a nerozjeli jsme se do těch nejrůznějších koutů světa – k nám přijížděl na návštěvy, nosil Marii ty nejkrásnější květiny a hrál si s Eddiem. Vždycky rád žertoval a zdálo se, že není společenštějšího člověka. Jenže já dobře věděl, že Allain je ten nejosamělejší člověk na světě, že je to vesmír uzavřený sám do sebe. Nejednou se mne zmocňoval pocit, že je do mé Marie zamilován.

Když odjel do Ameriky, nabídli mu k jeho tvůrčí práci splněni libovolných podmínek. A tak brzy zmizel ze všech slovníků a encyklopedií Willy Kopfmann a místo něj na svět přišel fyzik Allain. O něco později zmizel i profesor Allain.

Jen několik málo vybraných jedinců na celém světě vědělo, že Allain existuje a že ve svých výzkumech pokračuje. A z těch vybraných jsem jen já věděl, že Allain dosáhl splnění největšího snu svého života – dosáhl samoty. Skoro absolutní.

Žil teď vysoko nad Zemí, uzavíraje kruh oběžné dráhy každé půldruhé hodiny. Jeho domovem byl Fénix, nejnovější americká kosmická laboratoř vybavená vším potřebným pro každodenní práci i pro život. Po technické stránce se tenhle spacelab stal vzorem dokonalosti: v obytném úseku byla za pomoci rotace sfér vytvořena umělá gravitace (nikdy jsem ani netušil, že vedle moderního nábytku tam měl Allain také miniaturní palmy, které ho vždycky uklidňovaly), v ostatních částech panovala obvyklá beztíže: tam se zase mohl Allain dosyta věnovat svému koníčku – pěstování krystalů neobyčejné krásy i velikosti, výrobě nevídaných slitin a virologii…

A přesto se Allain nudil. A tak, když jsem od něj dostal prostřednictvím jednoho z kolegů supertajnou zprávu s radiovlnou, na níž jsme spolu mohli nerušeně komunikovat, spojil jsem se s Fénixem okamžitě. Nejednou se stávalo, že jeden z nás pocítil potřebu takového kontaktu, a v takových chvílích jsme si tedy povídali o věcech pozemských i vesmírných, aniž bychom se jen vzdáleně dotkli těch otázek, jejichž řešení ve skutečnosti příslušelo pouze nejutajovanější americké kosmické laboratoři.

Vždycky jsem měl pro spojení s Allainem v kapse mikrovysílačku. Byla-li zapnuta, ozvaly se signály pokaždé, když Allain přelétal nad územím, kde jsem byl já. Signál se ozval teprve nedávno a čekat po celý další oblet Fénixe kolem Země mi nepřipadalo rozumné.

„Bobby!“ zavolal jsem tiše a on se zjevil z kouta jako džin. „Mám pocit, že vám přece jen budu schopen pomoci. Za výsledky ovšem ručit nemohu… A nezapomeňte: Nic jste neviděl a nic nevíte…“

Bobby kýval hlavou tak horlivě, že mi bylo jasné: tenhle člověk mě nikdy nepodrazí.

„Budu potřebovat tu nejsilnější vysílačku.“

„Budete ji mít za chvíli,“ přikývl šéf věcně. „Půjdu to zařídit.“

„Mám jedinou podmínku: o tom, co budu podnikat, se nesmí dovědět ani jediná živá duše… Opravdu je to velmi vážné, Bobby.“

„Já osobně vás budu doprovázet.“

O čtvrt hodiny později jsme byli v budově městské radiostanice. Objednal jsem si potřebnou radiovlnu a zůstal ve studiu docela sám. Bobby hlídkoval přede dveřmi do studia.

„Vy jste zoufalec!“ řekl mi, ještě než odešel. „Mějte se na pozoru. Oni zaznamenávají všechny radiové hovory.“

„Já vím, Bobby. Jenže než jim dojde, co se vlastně děje, my dokážeme zachránit město.“

Allaina jsem volal dost dlouho bezvýsledně. Fénix byl mimo oblast slyšitelnosti. Konečně se jeho hlas přece jen ozval:

„Tady je šestý. Slyším.“

„Willy, to jsem já,“ řekl jsem rychle a hlas se mi nejspíše chvěl radostí, jako by Allain vešel právě do mého pokoje. „Ahoj, Willy!“

„Zdravím tě, Joliote!“ Z důvodů ryze konspirativních mě nazýval dědovým jménem. „Jak se ti vede?“

„Jako zajíci na rožni…“

Co nejrychleji jsem Allaina seznámil se situací a nakonec jsem se ho zeptal:

„Pověz mi, jsi schopen zaregistrovat plutonium? Jsou to tři nebo čtyři zdroje záření, velmi kompaktní… On totiž nikdo nemá ani potuchy, kde by ty bomby mohly být…“

„Kdy má dojít k prvnímu výbuchu?“ zeptal se Allain.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo 19.10.

„Už jehom za třiatřicet hodin padesát minut.“

Do sluchátek se mi s praskotem dral vesmír. Allain mlčel. Věděl jsem, že můj přitel v té chvíli hodnotí situaci, že provádí výpočty, zatímco se jeho vesmírný domov řítí s obrovskou rychlostí kolem planety.

„Mám tady jeden takový chytrý aparátek…“ řekl konečně Allain. „Brzy už budu zase nad Chicagem a udělám pár snímků… Pak na tom budu muset pořádně zapracovat… Zkrátka, zavolám tě, Joliote, za takových deset, dvanáct hodin… Mimochodem, odkud vlastně mluvíš? Slyšitelnost je taková, jako bys byl tady se mnou.“

Vysvětlil jsem mu to.

„No dobře… Ty snímky dostaneš, ale postupuj podle situace. Pro naše spojení postačí i tvoje malá vysílačka.“

„Rozumím, Willy.“

„Jak se daří Marii a Eddiemu?“

„Marie jako obvykle cestuje po širém světě. Eddie je v Hollywoodu na natáčení.“

„Tak je oba ode mne pozdravuj.“

„Vyřídím. Díky. Taky tě pozdravují, i když tu se mnou nejsou.“

„Buď na sebe opatrný, Joliote!“

„Ty taky, Willy!“

„Což o to, já jsem tomu shonu přece jen trochu vzdálen. Tak se drž! Ahoj!“

„Ahoj!“

Opouštím studio a Bobby je tu: tázavě na mě pohlíží. Přikývnu a Bobby v odpověď spiklenecky zamrká.

V hotelovém pokoji na mě už čekaly telegramy ze Světového zpravodajství. Sir Chris mi s britskou zdvořilostí připomínal nutnost včasného dodání filmového materiálu. Moje firma byla nervózní a já to celkem chápal: do Chicaga vtrhli dopisovatelé ze všech zemí světa a její vlastní člověk jí zatím neposlal ani jediný metr materiálu. Odpověděl jsem stručně: zatím mi chybí nejdůležitější záběry reportáže. Podpis a tečka. Hotovo!

Co si o tom asi pomyslí? Třeba je napadne, že jsem zešílel a chci vzlétnout do povětří spolu s Velkým Johnem… Napadlo mě, že Bobby může mít pravdu: firma si nejspíš pomyslí, že jsem se pustil do nějakého dobrodružství, a začne asi uvažovat o zvýšení honoráře.

Z kosmické vysílačky v mé kapse se nečekaně ozvalo nervózní pípání. Volal Allain.

„Joliote, měl bych jednu otázku!“

„Co se stalo, Willy?“

„Nad Chicagem se pohybuje jakési zařízení. Nejspíš hledá totéž co my… Mám do toho zasáhnout i za těchto okolností?“

„Počkej, Willy, hned zjistím podrobnosti…“

Zavolal jsem telefonem Bobbyho:

„Můžu mluvit?… Je to nanejvýš důležité!“

„Jo, Johne, můžete!“ odpověděl, ale kratičký okamžik přece jen zaváhal.

Opakoval jsem mu Allainovu otázku.

„To bude armáda,“ řekl ponurým hlasem. „Řeknu vám pravdu, Johne, moc jim nevěřím… Na chvíli k vám zaskočím, kamaráde, jo?“

„Za chvilku!“

Allain vyhodnocoval informaci asi tak minutu.

„Jasně, je to docela jiná firma,“ řekl konečně. „Přesto by však nebylo marné, kdybych dostal informace, které už mají k dispozici oni… Čistě pro srovnání… Rozumíš mi, Joliote?“

„Rozumím,“ řekl jsem mu, třebaže jsem zatím nechápal docela nic.

„Jestli se ti to přece jen podaří, předej veškeré údaje do informační banky. Prostě údaje o všech objevech, které budou shora zaregistrovány. Tady máš můj kód…“ nadiktoval mi dlouhou řadu čísel. „Zavolám té zase, jak jsme se domluvili.“

Za chvíli ke mně přišel Bobby a na stole rozprostřel mapu Chicaga.

„To mi musíte, Johne, prominout. O té jejich akci jsem se sám dověděl teprve před chvílí. Ostatně postupují strašně pomalu.“ Ukázal prstem na úzký šrafovaný pás, který překrýval plochu města.

Velká létající bezpilotní stanice brázdila oblohu nad městem s pravidelností pantografu – pruh za pruhem. Na palubě měla nejspíš urychlovač, z nějž svazky odražených paprsků pečlivě prohmatávaly útroby Chicaga.

Nejsem sice fyzik, ale bylo mi jasné, že hledat uran nebo plutonium je možné jen s pomocí nějaké aparatury. Jinak by nad našimi hlavami asi nelétalo to monstrum. Jestliže létá, pak to znamená, že ke computerům zasedli specialisté.

Šéf policie s mou verzí vyslovil souhlas a hned mi vysvětlil, proč nevěří v úspěch celé akce.

Podle jeho slov je plošina v pohybu dosti pomalá a šíře sledovaného pruhu nepatrná – pouhých dvě stě tři sta metrů. Nebylo třeba velkých počtářských schopností, aby bylo zřejmé, že za ty hodiny, které zbývaly do výbuchu, svůj úkol nezvládne.

„Potřebuju veškeré údaje, které jsou k dispozici,“ houkl jsem na Bobbyho přímo.

Jako by mě neslyšel. Zamyšleně si pohvizdoval a pozorně studoval plán Chicaga.

„Potřebuju ty údaje k tomu, abychom mohli eliminovat již známé a nesporné objekty s jadernou energií.“

„Získat je není tak jednoduché,“ zabručel Bobby.

„Koneckonců je to ve vašem zájmu.“ Pokrčil jsem rameny.

Zase pršelo. Tady na střeše mrakodrapu to bylo ještě horší.

„Chvíli musíme počkat,“ řekl Bobby. „Nebude daleko. Teď dělá druhé pásmo!“

Přistoupili jsme k zábradlí a vyhrnuli si límce plášťů. Voda se dostala až na kůži.

Hluk motorů mě donutil, abych zvedl kameru, třebaže natáčet v té tmě bylo skoro zbytečné.

Z šedočerných mračen se pojednou vynořila, prolétla nad námi a zmizela někde v dálce obrovská konstrukce připomínající kovový okenní rám. Čtyři vrtule vířily vzduch a nesly konstrukci vpřed. Stačil jsem si povšimnout jen masivní aparatury, která byla na rámu namontována, a pak už všechno zmizelo.

„Dávejte si pozor, Barry,“ zašilhal Bobby po mé kameře. „Raději je moc nedrážděte!“

„Jaképak tajnosti. Vidět ji může přece každý,“ odsekl jsem.

A tu se ozval hlas, který jako by vycházel odnikud:

„Táto, vaše bedna je prázdná jako použitá konzerva.“

Chvějící se zvuk hlasu mi napověděl, že je to šéfova kapesní vysílačka.

„To víš, Same, nejsou dnešní,“ řekl Bobby hlasitě. „Hlavně sledujte všechny létající objekty! Rozumíš mi?“

„Jasný, šéfe!“

Dělal jsem, že jsem si ničeho nevšiml.

„To byl můj syn,“ řekl Bobby po chvíli. „Nebo lépe řečeno můj adoptivní syn… Je to fyzik… Ten kluk má jasnou hlavu a, hm, černou kůži.“

Podíval jsem se na něj: šéf byl pro mne čím dál větší záhada.

„Nikdy jsem o tom nikomu nepovídal, Barry. Je to už dávno.“ Bobby se svým vzpomínkám usmíval a po tváři mu stékaly potůčky dešťové vody. „Jednou – tehdy došlo v mé rodině k takové tragédii a já se cítil mizerně, přišel ke mně v parku mládenec a řekl si o deset dolarů. Což o to, nebylo to nijak moc za procházku o samotě a já už byl připraven zachovat se, jak to vyžadovala moje profese, ale najednou jsem viděl v očích toho černýho kluka, v jeho hlase i v tom, jak přede mnou stál, tolik zoufalství, že jsem mu ty peníze beze slova podal…“

Šéf policie přišel do téhož parku příštího dne, pak potřetí… Výše výkupného stoupala. Chlapec, ozbrojený předpotopním koltem, si ani nevšiml, že se postupně stále více zaplétá do rozhovoru s člověkem, který se ho nejen nebojí, ale dokonce se s ním rád setkává. Když jednoho dne chlapec nepřišel, Bobby ho vyhledal a vytáhl ho z pořádné šlamastyky.

„Tehdy jsem dospěl k podivuhodnému závěru, Johne,“ pokračoval Bobby. „Ono totiž úplně stačí, když s tím nejzoufalejším člověkem nebo třeba s toulavou kočkou lidsky promluvíte. A oni vám budou naslouchat a nakonec vám porozumí… Můžete se té stařecké sentimentalitě třeba smát, ale je to stoprocentní pravda.“

Jenže já se nesmál. Viděl jsem před sebou člověka moudrého a silného, muže, který dokázal najít správné východisko v těch nejtragičtějších situacích. Mlčky jsem Bobbymu stiskl ruku.

„Rád bych se se Samem seznámil, až bude mít více času,“ řekl jsem Bobbymu.

„Díky! Jenže teď má on i ostatní práce až nad hlavu. Vidíte přece, pohybují se poslepu, zatímco protivník je mnohem chytřejší.“

„My ale potřebujeme něco docela jiného,“ poznamenal jsem. „Potřebujeme globální pohled na věc.“

Bobby se na mě chvíli upřeně díval.

„Nejspíš máte pravdu. Pokusím se ty údaje získat… Ale moc vás prosím: podmínky jsou tytéž, to znamená absolutní utajení. Nechtěl bych podrazit Sama…“

Promočení až na kost jsme se vrátili do hotelu. Přesně o půl hodiny později mi potrubní pošta vyplivla balíček od Bobbyho. Byl v něm list papíru s několika sloupci čísel.

Vymačkal jsem na adaptéru u televizoru číslo informační banky, pak Allainův kód a vložil jsem list papíru do čtecího aparátu. Informace z létajícího monstra odlétla do vesmíru. Lístek jsem okamžitě roztrhal a spálil.

Vyjel jsem do pětadevadesátého patra. Restaurace. U Bobbyho stolu seděla zády ke mně žena. Byl to nanejvýš důstojný protějšek elegantního šéfa policie. Jenže já zrychlil krok, protože mé podvědomí mi řeklo, že podobné šaty je schopna nosit jediná žena na světě.

Bobby cosi řekl a jeho společnice se obrátila, zvedla se a objala mě štíhlými pažemi kolem krku.

„Marie!“ Zalykal jsem se štěstím. „Jak to, že jsi tady?“

„Teď už budeme spolu, miláčku,“ řekla. Bobby se nahnul ke svícnu uprostřed stolu, aby si připálil cigaretu. Šklebil se nanejvýš spokojeně.

Sedmnáctá kapitola

Celou noc jsme nezamhouřili oka, Marie vyprávěla o svých cestách, já zase o svých trápeních. A do našeho povídáni se stále vracely vzpomínky, po nichž se svět zdál být útulnější.

„Vzpomínáš si, jak jsme se vlastně seznámili, jak jsme celou noc protančili a řekli si, že se vezmeme?“ Marie se tiše rozesmála a hladila mě po vlasech.

„Byla jsi tehdy jako podzim plný barev… Kolik je to už let?!“

„Ty šaty mám ráda dodnes,“ povzdechla nad těmi nádhernými vzpomínkami. „Za tebou tehdy pořád chodil ten tvůj Willy. Strašně jsem se zlobila…“

„Málem bych zapomněl. Allain tě pozdravuje…“

„Jak se mu vede? Není mu smutno?… Nikdy jsem si nedovedla představit život v takové samotě, bez moře, lesa, bez cestování a restaurací.“

„Ten má teď docela jiné starosti…“

Vyprávěl jsem Marii o své poslední rozmluvě s přítelem Allainem. Na nočním stolku sotva slyšitelně sípal prázdnotou vesmíru zapnutý přijímač. Neskrýval jsem před Marií, že čekám důležité zprávy. Přitiskla se ke mně.

„Víš, těch tvých reportáží jsem se vždycky bála. Jsou děsivé, jako by je dělal nějaký nadčlověk. Jenže ty jsi přece člověk!“

„Máš pravdu, reportér je taky jenom člověk. Jenže být jenom člověk dnes jaksi vyšlo z módy,“ pokusil jsem se zažertovat. „Proč to nepřiznat: kdysi jsem tvoji práci pokládal za nadšené sbírání a vytváření hadříků a teprve později mi došlo, že vlastně vytváříš krásu. Odpusť, že jsem ti to neřekl už dřív…“

„Znám každý tvůj krok. Jenže podle novin. Všechno jsem pochopila až díky tomu chlapci… Jak se jmenoval?“

„Gino.“

„Teď už je v pořádku?“

„Mhm.“

„Ale proč pořád jenom ty a zase ty?“

„Nerozumím.“

„Proč právě ty musíš odpovídat za všechny?“

„Za koho za všechny?“

„Tehdy za nemocného chlapce, teď zase za tenhle nesmyslný mrakodrap…“

„Nejspíš je to jenom náhoda. Jenže teď už odpovídám za celé město. Marie, musím těm lidem pomoci…“

„A tak to jde celý život… Co vlastně dělá policie?“

„Policie nás hlídá, miláčku. Abychom si dneska mohli odpočinout.“

„Ten tvůj Bobby je jiný než ostatní… Proč mi vlastně říkal, že máme báječného syna? Co ví o našem Eddiem?“

Nezbylo, než Marii vyprávět, jak mi Eddie nedávno volal a Bobby byl svědkem našeho rozhovoru. Neřekl jsem jí samozřejmě, že právě Eddieho příliš radostný hlas v telefonu mě přiměl k tomu, abych se ve Velkém Johnovi zdržel.

Musel jsem Marii o našem rozhovoru s Eddiem vyprávět několikrát, než se trochu uklidnila. Nakonec jsem jí řekl:

„Máš nanejvýš samostatného a starostlivého syna.“

„Ty taky,“ vydechla ulehčeně. „Vždycky mám o něho takovou starost!“

„Jen buď klidná. V tuhle hodinu spí jako dudek.“

„A přesto se o něho bojím,“ opakovala tvrdošíjně.

Bál jsem se taky, ale Marii bych o tom nepověděl za nic na světě. Jen jsem se na ni usmál.

Máme báječného syna. Je docela jiný než všichni ostatní. Jen se podívej kolem sebe, Marie, – pokračoval jsem v duchu – kolik lidských bytostí s temnou duší se pohybuje po ulicích oslepených reklamami. Jsou to ještě skoro děti, ale už se staly narkomany, tuláky nebo zločinci. Jejich mrtvé oči jsou symptomem rozpadu osobnosti, naprostého krachu dětského snu o síle a všemohoucnosti. Neboj se, Marie, našeho syna rozhodně nechci idealizovat – naopak, kladu si za vinu, že je tak sobecký a rozmazlený – ale jeho seberealizace je opravdu projevem dravého mládí. Kdyby jen nešlo o ten zatracený milión, za kterým se tak šíleně žene!… Bude mít štěstí i tentokrát?

Za stěnami a okny našeho apartmá panoval v té chvíli nepředstavitelný chaos. Dovedl jsem si představit, jak asi probíhá evakuace lidí z mrakodrapu, jak hodinu za hodinou zasedají četné komise a výbory, jak na letišti přistávají letouny a vrtulníky s policisty, vojáky a agenty tajné služby a jak všemi směry vyrážejí z Chicaga tisíce vrchovatě naložených aut, aby se vzápětí střetly v ničivé kolizi nebo beznadějně uvízly v zácpě. Nad Chicagem teď spolu s těžkými mraky visel strach. Za takové noci se volně dýchá jenom zločinci nebo vrahovi.

Televize samozřejmě vysílala přímou reportáž. Jenže my dva, ukryti v útulné samotě dvou, jsme teď nemysleli ani na reportéry, ani na telefony, ba ani na zoufalé výkřiky a zběsilou palbu… Jako nikdy předtím jsem cítil, že mám přítelkyni, milenku a ženu v jediné osobě, že mám svou Marii.

„Jak budou bez nás žít?“ zeptala se Marie, prohlížejíc si mouchu, která úporně lezla po stropě.

„Kdo?“

„Naše děti.“

„My přece máme jenom Eddieho.“

„Máš pravdu. A navíc jsi ho pořádně rozmazlil.“

„Hm, rozmazlil. Vlastně mě to už napadlo taky. Měli jsme mít kopec dětí třeba jako Taliáni. Pak bychom aspoň byli častěji doma…“

„Dokonce jsi mu pořídil osobního slona,“ pokračovala Marie.

„Zase máš pravdu.“

„Ne aby tě napadlo ho prodat! Eddie není naše poslední dítě. Pořídíme si další bejby. A pak – Eddie bude mít taky jednou děti… Jak budou žít bez nás?“

„Bez nás?“

„Bože, jak jste vy muži tupí!“ Mariina hruď se dmula rozhořčením. „Nic nechápete! O tohle mi jde: jestliže ti gangsteři vyhrožují nám, dospělým, copak asi budou provádět s našimi dětmi, až vyrostou?“

Na to jsem nedovedl odpovědět.

„Pomyslel jsi na to někdy, Johne?“

„Ano, pomyslel. Jenže naše děti budou silnější a odvážnější než jsme my.“ Zasmál jsem se.

„Když se na tebe dívám pozorněji, není mi vůbec do smíchu.“

„Zbývá už jen jediný krok, Marie. Nesmírně významný krok. Rozumíš mi?“

„Asi rozumím.“

„Naši vnukové si třeba na tuhle historii ani nevzpomenou. Ale lidé se z ní docela určitě naučí mnohému. Tak jen klidně spi, miláčku.“

„Moc ti děkuji, Johne.“ Políbila mě a vypadalo to, že se uklidnila…

Bobby ochraňoval náš klid a mír se vší vervou. Chápal, že budoucnost miliónů k smrti vyděšených lidí je do jisté míry závislá na tichu a klidu, který panuje v jednom apartmá mrakodrapu s honosným jménem Velký John. Naslouchal jsem dešti, který rytmicky dopadal na římsu.

„Prší,“ bylo první Mariino slovo poté, co se probudila.

„Déšť a vítr. Takové je Chicago,“ odpověděl jsem jí.

„Odporné město.“

„Už brzy odsud odletíme.“

„Ráda bych věděla, jaké počasí bude tam, kde naše letadlo přistane.“

„Báječné, určitě báječné!… Víš co, Marie? Až tohle všechno skonči, vrátíme se pěkně domů a na všechno ostatní se vykašlem.“ Právě tohle jsem ji chtěl navrhnout.

„A co Eddie?“ Podívala se na mě přísnýma očima.

„Eddie samozřejmě také!“

„Jenže on nebude chtít.“

„Co abychom to zkusili?“ řekl jsem jí.

„Co máš na mysli?“

„Vykašlat se na všechny ty módní hadry, letadla, filmy, televizory, motorky… Zkrátka zkusit žít jako normální lidé.“

Rozezněla celý pokoj až po okraj svým stříbrným smíchem plničkým štěstí.

„Až k tomuhle ses odhodlal právě ty? Slavný John Barry?“

„Odhodlal! Čert vzal všechny ty televizní katastrofy, čert vzal celé světové zpravodajství a módní róby… Já, John Barry, ti dávám slovo chlapa! Souhlasíš?“

„Máš pravdu, Johne. Zkusíme to!“

Její oči zářily jako hvězdy. Ještě nikdy mi nepřipadala tak krásná.

„Jsi šťastná?“

Zvrátila se nazad a její vlasy se rozsypaly po polštáři jako vodopád.

„Navíc jsi ještě jasnovidec!“ zasmála se.

Usnout se nám podařilo až k ránu, ale vzápětí jsem z postele hbitě vyskočil. Chroptící vysílačku jsem odnesl do jídelny. Usedl jsem na pohovku a trpělivě čekal na Allainovu výzvu. Jenže můj vesmírný přítel mlčel. A tak jsem začal potichu diktovat scénář reportáže. Finále už bylo na dohled a ztrácet čas jsem nechtěl. Já, John Barry, musím být první i tentokrát.

V devět se probudila Marie. Snídali jsme ve svém pokoji. Všechny lhůty už uplynuly. Seděl jsem před vysílačkou jako zařezaný a zoufale jsem čekal. Telefony – a nebylo jich věru málo – brala Marie, oznamovala, že jsem na exteriérech, a zapisovala si jména. Bobby mezi zapsanými nebyl.

„Co je s tebou, Allaine?“ říkal jsem si. „Nemůžeš mi tohle udělat! Zrovna ty, můj nejlepší přítel!“

Představoval jsem si, jak obrovská je práce, kterou musí odvést, a byl jsem o to nervóznější.

Jeho hlas se ozval teprve kolem druhé hodiny po poledni.

„Joliote, odpusť mi to zdržení!“ Jeho hlas zněl vyčerpaně. „Nebylo to zrovna snadné… Slyšíš mě dobře?“

„Slyším, Willy,“ řval jsem z plna hrdla.

„Teď už můžeš být klidný, Joliote. Ta věc už je v suchu.“ Cítil jsem Allainův úsměv a najednou jsem byl docela klidný. „Teď si honem zapiš čísla automobilů. Ty hračičky najdete v kufrech aut. Jedna z nich je nejspíš ve vašem mrakodrapu. Ty ostatní jsou v různých částech města.“

„Rozumím, Willy.“

Zapsal jsem si čísla čtyř vozů.

„Teď poslouchej!“ V Allainově hlase se zrcadlilo vzrušení. „Zavolej informační banku. Potřebné fotografie jsou tam. Tedy snímky obvodů, ve kterých jsou auta zaparkovaná. Nebo přesněji řečeno byla. Není totiž vyloučeno, že auta tam už nebudou. Proto jsem taky dešifroval jejich čísla. Promiň, Joliote, právě tohle mě připravilo o těch pár hodin času. Ale stálo to za to. Zatraceně to stálo za to! Chicago by se mělo praštit přes kapsu.“

„Jsi chlapík, Willy! Jsi největší frajer pod sluncem!“ řval jsem jako pominutý. „Na tvoji počest by se měly pořádat ohňostroje.“

Marie stála hned vedle mne:

„Řekni, že mu posílám pusu!“

„Marie tě líbá,“ křikl jsem.

„Cože? Jaká Marie?“ vyděsil se Allain.

„Stojí tady vedle mě. Přiletěla za mnou…“

„Jo tak, Marie!“ rozesmál se přítel. „Tak to jí dej za mne taky pusu!“

„Hned to bude!“ řekl jsem a neváhal jsem ani na okamžik. Allain všechno slyšel. „Odpusť, Willy.“

„Máte vy to ale štěstí!“ ozval se Allain hlasem znatelně smutnějším. „No nic, už bych měl končit… Snímky znič, informaci v bance vynuluj… Takže se mějte!“

Stáli jsme v objetí a Marie pojednou vzlykla.

„Co je s tebou?“

„Ani tomu nemohu uvěřit!“ vrtěla hlavou.

„Čemu nemůžeš uvěřit?“ zeptal jsem se.

„Že se něco takového může stát.“

„Může se to stát!“ vykřikl jsem. „Docela určitě může. Sama přece dobře víš, že je to opravdový génius! Přišla jsi o moc, když sis vzala mě a ne jeho, děvče… Teď se dobře dívej!“

Vyťukal jsem číslo informační banky, číslo kódu a objednal snímky. Za šedesát vteřin televizní adaptér podrážděně zahučel a natiskl čtyři listy… Podobaly se rentgenovým snímkům, jenže tady nešlo o lidské tělo, ale o nitro města, přesněji řečeno ulic, domů a větších předmětů. Miniaturní obrysy čtyř automobilů byly označeny křížky. Tak tedy vypadal výsledek Allainovy práce.

A pak tu byla ještě velká mapa města, rovněž se čtyřmi křížky. Pro každý případ. Přesně jak jsem předpokládal, můj přítel Allain odvedl práci za celý bezpečnostní aparát Spojených států.

Bobby se objevil téměř okamžitě. Opatrně vzal snímky do svých mohutných pracek a dlouho si je prohlížel. Když jsem mu podal lístek s čísly vozů, zdálo se mi, že se v jeho očích na kratičký okamžik objevily slzy.

„Díky, Barry,“ řekl přiškrceným hlasem a dlouho mi tiskl ruku. „Tohle vám nezapomenu do smrti.“

„Ty snímky pak musíte vrátit, Bobby.“

„Vrátím je.“

Zamířil ke dveřím a já mu řekl:

„Poslyšte, Bobby, nejspíš bych se k vám měl připojit, že?“

Obrátil se a praštil se dlani do čela:

„Ach, Barry, odpusťte starému muži… Samozřejmě. Pojďme… Pokud ovšem vaše paní nemá námitek,“ pohlédl na Marii.

Vzal jsem si kameru a kývl na Marii:

„Ještě chviličku počkej! Vydržíš to?“

Vyjeli jsme výtahem do stého patra. Šéf jediným velitelským gestem vyprázdnil pokoj a pak své lidi zval po jednom. Radili se a Bobby vydával rozkazy. Prostě dal se do práce.

Na první pohled to byla docela obyčejná policejní operace, ale já přesto zachycoval každé slovo, gesto, výraz tváře, protože cíl, jemuž to všechno mělo sloužit, byl příliš významný. Byly upřesněny obvody, v nichž parkovaly vozy se smrtícím nákladem, byla prověřena akceschopnost operativních skupin specialistů… Pak nová lokalizace objektů a prověrka bezpečnosti přímého útoku.

Už za několik minut začala přicházet stručná hlášeni. Bobby je poslouchal se zavřenýma očima. Pochopil jsem, že čeká na to nejdůležitější: jsou vozy označené na snímcích křížky na svých místech?

Ozval se hlas velitele jednoho z hlídkových vozů:

„Chevrolet KL 18-91 bílé barvy na místě, šéfe.“

Bobby si dlaní setřel pot z čela.

„Díky, seržante. Pozorovat po celou dobu. Díky, že jsi zavolal přímo mne.“

Bobby se na mne podíval, v němém vítězném gestu vztyčil palec a zabručel: „Tenhle chlapec zabodoval.“ Což znamenalo, že ze seržanta se záhy stane poručík. A pak se začal zase věnovat vysílačce.

Allainovy informace byly dokonalé. Všechny čtyři vozy stály na místech, která označil na snímcích křížky. Bylo to v samém srdci Chicaga, nazvaném Loop. Loop znamená smyčku. Právě tady, v jediném obvodu, který byl přeměněn obrovskými mrakodrapy v administrativní centrum, se také zachovala jediná skřípějící smyčka nadzemky, které zdejší lidé říkají „Čertova řehtačka.“

A tak se chevroletka, dvě fordky a citroen – čtyři vozy s ďábelskou bagáži – ztratily mezi tisíci aut. Létající plošina samozřejmě ze všeho nejdřív pročesala právě Loop, ale vozy nejspíše stačily vyklouznout, aby se pak dostaly na předem určená místa hned vedle těch největších mrakodrapů města. Jenže, kdo by mohl tušit, že právě automobily se stanou posly smrti?! V garáži Velkého Johna zaparkovali teroristé fordku s pumou.

Bobby zavolal všechny své pomocníky:

„Operace začne přesně v patnáct třicet. Všichni vyrazí ve stejnou dobu. Náklad dopravíte na policejní ředitelství. Tady bude mít službu Harry.“

Velitelé skupin zmizeli a Bobby přistoupil ke mně. Tvář měl zamyšlenou a vážnou, ale v očích měl šibalské jiskérky. Vypadalo to, že si v tom nesmírném napětí povolil kratičkou přestávku.

„Co by sis přál teď, Barry?“

„Já? Nic!… Vlastně bych rád co nejrychleji dokončil natáčení…“

„Já bych zase chtěl, abys byl ten nejslavnější…“

Zasmál jsem se: „Svoje jméno už mám.“

„Slíbil jsem ti, že se tvůj honorář zdvojnásobí… Jenže to všechno není ono. Víš, opravdu mi záleží na tom, abys byl co nejšťastnější…“

Nikdy jsem se zatím nesetkal s policistou, který by vedl podobné řeči, a tak jsem jenom dojatě zabručel:

„V práci člověku příliš mnoho štěstí spíš překáží…“

O půl čtvrté se naše skupina tvořená osmi muži s šéfem v čele odebrala do garáže. Z výtahu jsme vyšli napohled bezstarostní jako turisté. V témže okamžiku se garáž proměnila v mraveniště. Postavy mužů se mihly na cestě k vozům. My jsme zatím došli až k šedivé fordce 447878. To číslo nám sdělil Allain…

„Signalizace,“ zavrčel Bobby a hbité ruce se jaly prohmatávat karosérii jako drahocennou etuji s klenotem…

„Kufr!“ štěkl Bobby a kterýsi z mužů s nejvyšší opatrností otevřel kufr zlověstného vozu…

Čas se zpomaluje. Sotva stačím prostrčit objektiv mezi široká ramena agentů, nicméně daří se mi zachytit na filmovém pásku objemné zavazadlo. Ozve se cvaknutí zámků a paprsky světla dopadnou na velkou kovovou trubici.

„Jen klid!“ syčí Bobby jako podrážděná kobra. „Změřte radiaci!“

Geigerův-Müllerův počítač začíná rytmicky klepat, ale Bobby se divá na škálu počítače s opovržením.

„Klid!“ houkne pro jistotu ještě jednou.

V tom tichu slyšíme všichni nervózní tikání. Zdá se, že uvnitř válce pracuje ten nejobyčejnější domácí budík.

„Všichni odchod!“ dává Bobby rozkaz. „Zůstanou tu jen Weiss a Barry.“

V detailu natáčím expertovy ruce, které šroubují na válci víko, jako by to byla ta nejtuctovější termoska, a odpojují primitivní hodinový stroj.

„Je to v suchu, šéfe!“ A s těmi slovy si Weiss schovává mechanismus s kabely a dráty do tašky. „Jdeme!“

Bobby zavře víko zavazadla a s tím těžkým nákladem se vydá k výtahu. Ostatní se mu snaží pomoci, ochránit ho před možným nebezpečím, ale Bobby je Bobby: mávne na každého svou prackou a s nedůtklivým „Neotravuj“ jde dál. Všichni pokorně kráčejí za ním a poslouchají jeho příkazy s přesností robotů. „Ještě chvíli!… Barry, tohle natoč taky… Natáčej… Tak, to bychom měli!“…

V téže době se odehrává zhruba tatáž scéna v dalších ulicích Chicaga, na nichž je více policistů v civilu než chodců.

Osmnáctá kapitola

Oběd na rozloučenou v přepychové restauraci Johny.

Třebaže evakuace obyvatel Velkého Johna byla ukončena přesně o půlnoci, v prostorném sále nejsme zdaleka sami. Snad deset stolků poblíž orchestřiště obsadili hosté. Číšníci stojí na svých místech v úslužném předklonu. V kuchyni běží práce naplno. Orchestr dotváří obraz klidného večera stráveného v přepychovém restaurantu…

Ještě před obědem jsem stačil připravit filmy k odeslání. Spálil jsem Allainovy snímky a vynuloval v informační bance jakékoli údaje o naší nedávné akci. Zbývalo vlastně už jenom finále. Mělo vypuknout každou chvíli, protože šéf mi připomněl, že bych neměl zapomenout na kameru. Na víc jsem se ho neptal.

„Rád bych v této chvíli připil na krásu a půvab nepřekonatelné paní Marie, na zdraví všech přítomných, pánové,“ prohlásil slavnostně Bobby s pohárem v ruce a klouzal pozorným pohledem po Marii, Nashovi a Goldrinovi. „Přiznám se, že jsem si na vás všechny stačil zvyknout. Především to platí pro vás, Barry. Jsem starý realista a občas jsem tady Barryho pokládal za snílka a fantastu. Jenže vedle vás, Johne, jsem si připadal jako zelenáč vedle starého veterána.“

Honem jsem na Marii zamrkal, aby si komplimenty toho starého lišáka nebrala příliš k srdci.

„Je mi líto, že se brzy budeme muset rozloučit,“ řekl Bobby na závěr. Pozvedl pohár a napil se.

Ten přípitek chápal každý po svém. Nikdo kromě nás dvou; Bobbyho a mne, nemohl mít ani tušení, že k výbuchu už nedojde.

Jedli jsme mlčky. Teskné orchestrální blues probouzelo v člověku pocit samoty. Podíval jsem se na Marii a viděl jsem jí na očích, že mi rozumí: už brzy budeme sami – jenom my dva a taky Eddie.

„Co to hrají?“ zeptal se šéf číšníka.

„Něžná je noc, pane.“

„To je staré černošské blues,“ řekl Goldrin. „Něžná je noc… a tma tu vládne…“

„No tak rozsvítíme,“ řekl šéf a naklonil se ke mně přes stůl. „Barry, dělejte, že natáčíte náš stůl, a pak už na vás čeká práce…“

Zvedl jsem se, obešel stůl a namířil objektiv na Mariinu tvář. Usmívala se na mne šťastnýma očima.

„Ještě pár lahví šampaňského!“ křikl Bobby, a v té chvíli zhaslo světlo.

Na jevišti se muselo něco dít. Melodie odumřela v rachotu židlí, supění, v tlumených výkřicích a kletbách.

A pak se lustry znovu rozzářily.

Na scéně se odehrávala závěrečná scéna z laciného krimifilmu, v němž se svět dělí na poražené a vítěze. Nástroje, noty, podstavce a stoličky se tu válely v nepředstavitelné změti. A nedaleko bojiště seděli obklopeni Bobbyho lidmi černí hudebníci v lesklých poutech.

„Proč tohle všechno?“ ozval se do tíživého ticha Goldrinův hlas. Oči černého kazatele plály rozhořčením.

Bobby nevěnoval jeho otázce nejmenší pozornost a kývl na policisty, aby vedli zatčené průchodem kolem našeho stolu. Za každým z černých muzikantů kráčeli dva bílí strážní.

Jako první šel skladatel a dirigent.

„Ren Eddington,“ řekl šéf jeho jméno hlasitě.

Černoch vrhl směrem k nám pohled plný opovržení a hlasitě řekl:

„Ne!“

„Ale ano, jste to vy, Eddingtone.“

„Ne!“ opakoval vzpurně muzikant, jako by to ani nebyl miláček publika zobrazovaný na desítkách nejpestřejších plakátů.

„Symes…“ vyslovil Bobby další jméno.

A další z mužů odpověděl zase tím podivným „Ne!“

„Austern.“

„Ne!“

„Dahlem.“

„Ne!“

Horečně jsem uvažoval: je to jen pouhé zapírání zločinců, nebo zuřivé NE!, které v horkých dnech léta psali na majetek bílých vzbouření černoši? Ostatně, není to snad jedno? Jen když jsou teroristé v poutech a Velký John zůstal naživu. Čert aby se vyznal v téhle zemi?!

Bobby skutečně nelhal: znal je všechny. Bylo jich dvanáct – deset černochů a dva běloši. Ale i ti dva vykřikli své „NE“! Jen pár hodin uplyne a díky mé kameře se o nich doví celý svět.

Bobbyho tvář teď byla tvrdá, řekl bych dokonce, že budila hrůzu.

Za tu dobu, co jsme se se šéfem chicagské policie znali, mě poprvé napadlo, že se podobá mužům na obrazech Rockwella Kenta, který maloval dobrácké siláky v upnutých policejních uniformách, kolem kterých se motali nadšení kluci… Bobby byl ve službě docela jiný. Na jednom z posledních Rockwellových obrazů je zachycena scéna, v niž čtyři policisté doprovázejí ke dveřím školy kolem rozzuřeného davu rasistů černou školačku. (Ten případ je ostatně autentický a došlo k němu v Alabamě.) Na obraze dav rasistů chybí, zato vidíme tváře policistů plné napětí, cítíme pružný krok výsadkářů, ruce připravené v kterémkoli okamžiku tasit zbraň… A po zdi se rozplývá krvavá skvrna rajčete vrženého nenávistnou rukou rasisty.

Právě takový výraz teď měla Bobbyho tvář. Nanejvýš nepříjemný výraz. Jako by cítil, že bude prolita krev, a ze všech sil se ovládal, aby mohl nebezpečí odvrátit.

Na samém konci toho smutného procesí kráčí Harry.

„Všechny nahoru a do vyšetřovací vazby,“ poručil mu Bobby.

„Teď je zmrzačí… Odražené plíce, játra. Budou je bít!“ Goldrinův hlas je naplněn bolestí. Šéf se k němu prudce obrací:

„Ne, teď je nejspíš odsoudí k smrti na elektrickém křesle.“

Goldrinova tvář zšedla a já v té chvíli Bobbyho z duše nenáviděl.

„Pane, v naší zemi je nejvyšší procento trestů smrti a vy to víte stejně dobře jako já. Nejvíce odsouzených je mezi černochy. Vy to hanebné skóre v této chvíli ještě zvyšujete! Bylo mi od samého počátku jasné, že jste jenom ordinérní policajt se srdcem z kamene.“

„Svoji práci jsem odvedl, Goldrine,“ zavrčel Bobby. „A vy si tu můžete agitovat, jak je vám libo.“

„Jdu ty chudáky chránit před tou vaší Amerikou.“

A Goldrin se důstojně vzdálil, když se předtím uctivě sklonil nad Mariinou rukou. Moje žena byla bledá jako smrt, a tak jsem jí pro jistotu podal pohár s vínem.

Na vysvětlování teď nebyl čas, proto jsem se dal do práce nad posledním záběrem. Usadil jsem se naproti Bobbymu a spustil kameru.

„Přece jen ještě jednu otázku, Bobby: proč právě oni? Jak jste na ně přišel, není-li to ovšem tajemství?“

„Před vámi žádná tajemství nemám, Barry. A taky je mít nebudu…“ Oči září Bobbymu potlačovanou radostí. Je to přece jeho hvězdná hodina, chvíle, po níž už si bude moci odpočinout. „Prověřil jsem si zkrátka povolání všech, kdo bydlí, nebo přesněji řečeno bydleli, ve Velkém Johnovi, a objevil jsem mezi nimi významného, třeba dosud velmi mladého atomového fyzika. Neméně známý byl ten muž i ve světě umění, ovšem pod jiným jménem… Je to opravdu Eddington. Nebylo pak už nikterak těžké zjistit, že skvělý džezový orchestr Rema Eddingtona a teroristická skupina Knoflík smrti jedno jsou… No a to další víte…“

Poděkoval jsem Bobbymu za rozhovor a požádal ho o kurýra, který by dopravil filmový materiál do studia. Reportáž s pracovním názvem „Velký John, Chicago“ byla u konce…

„Můžete být docela klidný, Barry,“ sliboval šéf s dobráckým výrazem ve tváři. „Zcela izolován od gangsterů tisku budu ještě nejméně hodinu. Takže prioritu ve vysílání máte zajištěnu…“

V pokoji jsem si sbalil kufry, předal policistovi filmový materiál pro studio a nakonec jsem poslal telegram siru Chrisovi do Světového zpravodajství. Nejpozději za hodinu už bude moji reportáž vysílat BBC do celého světa.

Když jsem znovu vyjel nahoru do restaurace, vytušil jsem podle rozruchu kolem našeho stolu, že se muselo něco přihodit.

Naproti mi vyběhla Marie. Ramena se jí otřásala vzlyky.

„Johne… Eddie!“ Najednou nemohla dál. „Co se stalo?“ zděsil jsem se.

„Není to zrovna nejlepší zpráva, Barry,“ slyšel jsem šéfův hlas. „Váš Eddie se dostal do nemocnice. Při tréninku měl smůlu. Hned se dovíme všechny podrobnosti… Jen klid!“

Po těch slovech jsem pocítil, jak se mi útroby sevřely strachem.

„Letíme do Hollywoodu, Marie. Okamžitě!“ Objal jsem ji kolem ramen. „Jen se, prosím tě, uklidni. Běž dolů a já zatím dojedu pro naše zavazadla.“

„Doprovodím vás, madam,“ nabídl se dvorný Nash.

„Auto pro pana Barryho,“ poručil šéf číšníkovi.

„Taxi na vás už čeká před hlavním vchodem,“ oznámil téměř okamžitě číšník a podal Nashovi lístek s číslem vozu.

Marie, podpíraná Nashem, nastoupila do výtahu.

Zaběhl jsem ještě k sobě. Zavazadla vzal čert, chtěl jsem zatelefonovat do Hollywoodu. Popadl jsem sluchátko a v téže chvíli stiskl Bobby vidlici.

„Volat nemusíte, Johny. Tady máte adresu nemocnice… Necítí se zrovna nejlépe…“

Ztuhl jsem a bál jsem se obrátit.

„Žije?“

„Žije.“

A od této chvíle mám v paměti zoufalé prázdno. To se mi stalo poprvé v životě – prostě díra v paměti. Nic, zhola nic! A pak si zase vzpomínám na každičký detail s takovou přesností, jako bych si promítl nějaký film tisíckrát.

Kráčíme spěšně prázdným vestibulem. Na rameni se mi pohupuje pouzdro s kamerou, přes ruku mám přehozen Mariin plášť.

Jdu pořád rychleji a ohlížím se na Bobbyho. Udržuje se mnou krok.

Otáčivé dveře…

Prázdnota prostoru nasyceného větrem… Nevelká gestikulující skupina lidí kolem taxíku přistaveného k okraji chodníku… Rozbíhám se k autu.

Lidé se na mě dívají a tiše se rozestupují.

Vůz má podivně bizarní tvar. Jeho kufr vypadá jako promáčklá plechovka od konzervy. Na asfaltu se třpytí skleněné střepy.

„Marie!!!“ ozve se výkřik a já si v té chvíli jen stěží uvědomuji, že je to můj hlas. Prudce trhnu klikou dveří.

Marně! Za okamžik je kdosi neznámý vyráží železnou tyčí.

Marie leží na zadním sedadle. Obrovské oči jsou otevřené a překvapení a trpkost poznání v nehybné tváři začíná tuhnout do masky věčnosti. Čelo je hladké a chladné. A kolem samá krev.

Natáčím. Ano, natáčím! Zachycuji na filmový pás svoji mrtvou ženu…

Pak ještě mrtvého řidiče a Nashe. Moje ruce jsou rudé krví. Bože můj, bože, proč se to muselo stát?…

Marie tu přece vůbec neměla být! A Nash taky ne… Na tomhle místě jsem teď měl být já! Proč právě oni?

Proč mě to nenapadlo hned? Je to přece docela jednoduché! „Auto pro pana Barryho.“ Taxík přistavený k hlavnímu vchodu nezvykle rychle. Taxík s náloží v kufru…

Beru Marii do náručí a nesu ji do Velkého Johna. Lidé se přede mnou rozestupuji v uctivé hrůze…

EDDIE

Devatenáctá kapitola

Rakev s Mariiným tělem letěla do Evropy.

Já letěl do Los Angeles. Za Eddiem.

Telegramy, které jsem dostával po celou dobu letu, svědčily o tom, že můj syn svádí zoufalý zápas o svůj život.

V nemocnici jsem ho zpočátku ani nepoznal – byl to vlastně jenom voskový odlitek tváře zabalený do spousty obvazů a tělo skryté v sádrovém krunýři. V chorobopise měl uvedeny desítky fraktur a otřes mozku. Lékařům působila starost i jeho páteř.

„Doktore,“ řekl jsem lékaři, když jsme zůstali o samotě. „Jde-li o peníze, nebudu litovat ničeho…“

Podíval se na mě tak, že jsem okamžitě zmlkl a větu nedokončil. Pochopil jsem, že mezi těmito zdmi nabízí lékaři peníze každý.

„Pane Barry,“ odpověděl mi lékař po chvíli klidným a tichým hlasem, „věřím tomu, že mladý organismus vašeho syna zvítězí… Nicméně na následky havárie byste měl být připraven.“

„Vždyť já jsem připraven! Bude-li třeba, jsem připraven nosit Eddieho třeba na rukou. Protože můj syn Eddie – to je vše, co mi na světě zůstalo.“

„Je báječný. Je to ten největší hrdina!“ vrhl se ke mně na chodbě vychrtlý mladík.

„Kdo vlastně jste?“ zeptal jsem se ho překvapeně.

„Jsem jeho kamarád. Nejlepší přítel… Promiňte, jmenuju se Gaston Hervé,“ představil se mladík rozpačitě.

Gaston byl pilotem letadla, ze kterého Eddie seskakoval do stohu sena. V raném mládí je zřejmě běžné, že se lidé spřátelí na život a na smrt za několik málo dní. Hervé mi dopodrobna vykládal o všem, co se událo od toho dne, kdy se seznámili. Trénink probíhal zpočátku úspěšně. Eddie otevíral poklop letadla letícího v malé výšce a vyskakoval. Francouz Gaston byl jeho odvahou nadšen.

„Rozumějte, ona je to moje vina!“ Při těch slovech se tloukl pěstí do propadlého hrudníku a v očích se mu třpytily slzy zoufalství. Eddie se kdovíproč zdržel a já na něho volám: „Skoč, Eddie, skoč!“ A pak skočil. Zpozdil se jenom o zlomek vteřiny!

„Ty za nic nemůžeš, Gastone,“ snažil jsem se ho uklidnit. „Nejspíš jste s tím vůbec neměli začínat.“

„A co těch pár miliónů?“ podivil se Gaston. „Na cestě se přece neválejí.“

Na to jsem mu už raději neřekl nic.

Zrudl rozpaky, když si uvědomil, že je živý a zdravý, když začal přemýšlet nad tím, jak vyčíslit v dolarech cenu lidského života.

Eddie nepřišel k vědomí po celou dobu, co jsem byl v nemocnici.

Pohřeb Marie se konal na našem mnichovském hřbitově, uložili ji hned vedle jejího otce. Hostů tu bylo málo, většinou jen příbuzní. Vyzbrojen černou buřinkou, přiletěl z Chicaga Bobby. Za ten nečekaný projev pozornosti jsem mu byl vděčný.

„Kde vlastně pohřbili Nashe?“ zeptal jsem se ho.

„V Dublinu. Tak si to přáli jeho rodiče. On byl Nash totiž svobodný.“

„Bobby, moc vás prosím, pošlete jeho rodičům telegram mým jménem.“

„Dobře, Johne. Tohle pro vás rád udělám.“

Ubožák Nash ani nestačil pochopit, co se vlastně stalo, pomyslel jsem si. Nestačil dát do posledního čísla svou korunní reportáž. Tu jsem za tebe, chlapče, dopsal já… Já, který jsem měl ležet vedle Marie, nebo raději místo ní… Odpusť mi to, Nashi…

Bobby významně zakašlal.

„Copak, Bobby?“

„Nemáte-li námitky, já je najdu, Barry… Slyšíte, já je najdu!“ Jeho hlas byl vážný a zněl nějak slavnostně.

Chtěl jsem mu odpovědět, že to dokážu sám, ale najednou mi nestačil dech, srdce se rozbušilo jako na poplach. Znovu jsem měl před očima zmrzačenou kapotu vozu s kufrem vypáčeným otvírákem na konzervy.

„Já je najdu bez ohledu na to, jak bude probíhat vyšetřování,“ pokračoval šéf tiše. „Rozumíte mi, Barry?… Důvěřujete mi?“

„Díky.“ Bobbymu jsem věřil. „Budu čekat…“

Podzim se chýlil ke konci. Studený vítr proháněl po asfaltu listí. Vypadalo to, jako by chodcům v ústrety vyběhla hejna strachy šílených myši.

Nad Mariiným hrobem byla postavena žulová deska s jediným slovem – Marie. Kolem hrobu bylo vysazeno deset jeřabinových stromků s těžkými hrozny plodů… Jenže ty to už nevidíš, miláčku. Nedovedu nacházet krásu, jako jsi to uměla ty, ale přece jen se stále učím. Budu se od tebe učit až do své poslední chvíle…

Eddie je ještě pořád v nemocnici. Jeho zapadlé oči na pohublé tváři se na mne upřeně dívají, jako by se ptaly: Proč ona a ne ty? Proč právě ona?

„Vyprávěj mi podrobně, jak se to vlastně stalo!“ Tuhle otázku mi kladl s neměnnou pravidelnosti při každé návštěvě.

A já pokaždé opakoval ten příběh a slova byla podobná krokům, které zanechávají stopy v bílém sněhu. Snažil jsem se opatrně našlapovat do starých stop.

Eddie zpravidla mlčel, ležel nehnutě se zavřenýma očima, ale cítil jsem, že pozorně naslouchá každému slovu, donekonečna si záběr po záběru promítá ten truchlivý film mých vzpomínek. Jediný, o kom jsem se synovi nezmínil, byl Allain. Eddie jako by si trhliny v logické stavbě příběhu ani nepovšiml.

„Tohle mi zopakuji“ přerušil mě občas v půli slova. „Co dělal v té chvíli ten chlap?“

Opakoval jsem tedy trpělivě pasáž, která se týkala nějakého chlapa… Nebylo mi jasné, o jaké podrobnosti vlastně Eddiemu jde – o technické nebo spíše o psychologické?

„A co ty? Jak k tomu došlo?“ zeptal jsem se ho jednou. „Gaston mi sice něco pověděl, ale ten měl přece na starosti řízení…“

Eddieho tvář ztvrdla v netrpělivé grimase:

„Zkrátka ten trik nevyšel…“

A hned nato se zase uzavřel do sebe.

Začal jsem mu vyprávět o našem domově, ale prázdný byt chlapce nezajímal. Řekl jsem mu tedy, jen jaksi mimochodem, že jsem se nedávno stal majitelem Telekatastrofy. To ho probralo z netečnosti. Zeptal se, jak k tomu došlo. Thomas Buck ztratil zřejmě nejen zájem o televizní byznys, ale i o své nejlepší filmy. Navíc vstoupil nikoli bezúspěšně do sféry vojenské komerce. Prostřednictvím svého advokáta mi tedy postoupil práva na skomírající firmu za pár miliónů dolarů. Nevím, co mě donutilo, abych na ten obchod přistoupil. Snad to bylo přání znovu Thomasovi připomenout, kdo byl vlastně skutečným pánem Telekatastrofy, tvůrcem jejích materiálních i morálních hodnot.

„Budeš zase točit filmy?“ Eddie se ani nepokusil pohnout hlavou.

„Firma bude mít jen jednoho reportéra. Jen jednoho! Všichni ostatní – to bude jen technický personál.“

„Ten reportér jsi samozřejmě ty.“

„Samozřejmě!“

„Budeš znova létat na ta nejnebezpečnější místa?“

„Ovšem.“

„A vezmeš mě někdy s sebou?“

„Moc rád, Eddie.“

A opět měl v očích tu nevyřčenou otázku: Proč tady teď stojíš ty a ne ona?

Domů se vrátil Eddie na invalidním vozíku. Lékaři s pokrčením ramen konstatovali, že na nohy se už nikdy nepostaví, a Eddie o tom věděl. Najednou se začal chovat jako malý kluk, který se nemůže nasytit dětství. Jezdil z pokoje do pokoje a pořád se ptal.

„Co je to tam za těmi dveřmi?“

„Ložnice.“

„Vzpomínáš si, jak jsem tě vždycky budil a ty ses hrozné zlobil?“

„Už ani moc ne, Eddie.“

„Zlobil ses. Já to vím!“ Chraptivě se zasmál. „Taky jsme hráli kopanou, ne?“

„Přesně. Dal jsi mi tehdy dva góly.“

„Tři.“

„Máš pravdu. Tři.“

„Jasně že tři!… Hele, tady máme Uu!“ Eddie jako by si teprve teď povšiml našeho malého chobotnatce, který s dojemnou oddanosti běhal za jeho vozíkem po celou tu dobu. „Tak jen pojď, kamaráde! Tady máš dobrotu.“

Vytáhl z kapsy hrst tabletek a natáhl ke slonovi ruku. Uu je svým chobotkem z dlaně pomalu sundal, přičichl k nim, vyslal k Eddiemu vyčítavý pohled svých malých oček, položil je opatrně na stůl a lehce zatroubil.

Jenže můj syn už myslel na něco docela jiného.

„Odnes mě dolů,“ prosil. „Je tady nějak chladno.“

Zvedl jsem vozík a odnesl ho do přízemí ke krbu. Jak lehký se mi zdál být invalidní vozík s mým synem! Elektromotorek umístěný v opěradle židle odvezl Eddieho až ke krbu s planoucími poleny.

Nepoznával jsem ho, nebyl jsem najednou schopen pochopit, že tenhle člověk s dlouhými vlasy, s rašícím chmýřím na bradě, zlomený vlastní tvrdošíjností a navždy odsouzený do invalidního vozíku, že tento mladík hltající prostor obrovskýma hladovýma očima, které se podivně leskly, je můj vlastní syn. Ale najednou se v něm přece jen něco ozvalo a já zase slyšel hlas ne trpícího mrzáka, ale malého chlapce:

„Povídej mi o ní, prosím! Jaká byla?“

Jaká byla?

V té chvíli jsem si vzpomněl na Mariiny dopisy, které jsem nedávno našel v zásuvce jejího stolu. Byl to svazek dopisů, které nikdy neodeslala. Pocházely z doby před více než dvaceti lety, kdy jsme ještě byli pořád spolu. Byly napsány mně. A nikdy nebyly odeslány.

„Můj milý!“ psala Marie v jednom z nich. „Jsem šťastna jako nikdy. Vydáváme se na svatební cestu a já bych Ti tak ráda vyprávěla o tom, jak si představuji náš budoucí život. Ale bojím se vyslovit nahlas to, o čem sním…“

Vzal jsem všechny ty dopisy a začal z nich předčítat Eddiemu…

„Poprvé v životě mám vedle sebe člověka, který mě ani na chvíli neopouští. Ve dne ani v noci. Jsem-li v Římě, je v Římě i on, vystoupím-li na Olymp, vystupuje hned vedle i on. Ten člověk jsi ty, kdo jiný! Odpusť mi, že jsem poněkud na rozpacích ze své nové životní role. Prostě si na tebe musím zvyknout…“

Toulali jsme se tehdy světem jako studenti o prázdninách. Bylo nám jedno, kam a jak jedeme. Ostatně při našich tehdy více než skromných finančních možnostech to bylo vcelku pochopitelné. Prohlíželi jsme si svět, který jsme měli záhy dobýt a pokořit.

Z Mnichova jsme až do Říma dorazili stopem. V horách jsme čekali na nádherné okamžiky východu slunce, jindy jsme celé noci chodili po Římě. A pak jsme vyrazili na moře – pluli jsme ke starobylým břehům Helady.

Zelené údolí se podobá dávno opuštěné zahradě: Mramorové sloupy vyčnívají z bujného porostu, jiné leží v troskách jako poražení obři. Pahorky pojednou zmizí neznámo kam. Celé údolí střeží ohyzdná hora pochmurného vzezření, která jako by svým vrcholkem podpírala nebeskou klenbu. Jsme od ní ještě daleko, stojíme na samém dně zelené říše, shora přikryté modrým průzračným víkem oblohy.

„Tak to je tedy Olymp?“ ptá se rozzářená Marie s pohledem upřeným kupředu. „Kde jsou bohové?“

„Musíš zhluboka dýchat,“ povídám jí. „Ještě před několika okamžiky tu byli, pojídali svoji ambru a zapíjeli ji nektarem. Copak necítíš tu vůni?“

Vzduch je opravdu natolik vonný, že se člověku chce vdechovat ho až do skonání světa.

Piju ten božský nektar z Mariiných dlaní a ona z mých. Široce rozevřenýma očima pohlíží na zasněžené svahy, jako by čekala, že se na jednom z nich objeví hromovládný Zeus. Alespoň jednou v životě ho tak spatřit! Kdyby bylo k vrcholu nebes připevněno zlaté lano – připomínám Marii starou legendu – a kdyby se ho chopili všichni bohové, nepodařilo by se jim překonat hromovládného Dia a stáhnout ho na Zemi. Zato Zeus, bude-li se mu chtít, pozvedne všechny i s celou Zemí vzhůru a za trest je připoutá ke skaliskům Olympu. Mějte se na pozoru, ó bohové! Zeus je prchlivý vládce a jeho hněv bývá strašný.

„Něco mi říká, že dnes je Zeus v dobrém rozmaru,“ usmívá se Marie.

„Nejspíš má spoustu práce,“ vysvětluji. „Na zlatých vahách zvažuje osudy lidí a určuje jedněm šťastný los, jiným zase osud plný utrpení.“

„Pro nás raději to štěstí, všemocný Die!“ volá Marie k vrcholům Olympu. „Co abychom tu zůstali navždycky? Třeba budeme opravdu nesmrtelní!“

Jenže nakonec nám i tak lákavá perspektiva připadala příliš pragmatická. Měla, třeba jen vzdáleně, cosi společného se lží, kořistnictvím a ctižádostí, prostě se všemi nicotnými požadavky, s nimiž se lidé obracejí na svůj osud. Měli jsme tehdy před sebou společný cíl celého lidstva: poznání nekonečného a proměnlivého světa.

Bože, jak jsme se tehdy posmívali staříku Hechtovi, který nás pozval na večeři do jedné z řeckých restauraci a po celý večer pečlivě počítal, které víno je nejlevnější. Zajímavé, už při prvním setkání na nás působil dojmem starce. Všechny druhy vína tu byly levné, kolem nás zaznívala hudba a lidé zapomínali na pokrmy, které před nimi ležely na stolech, a nořili se do hlubin tesklivé písně tak přirozeně, upřímně a nenuceně, že jsme se nemohli nasmát našemu skobonosému hostiteli. To jsme ještě neměli ani tušení, že je to jeden z finančních vládců planety, muž, který si zvykl šetřit na každé maličkosti. Nakonec si našeho výsměchu musel přece jen všimnout, protože vztyčil hubený pokroucený ukazovák a pronesl důstojně:

„Teď to možná ještě nepochopíte, moji mladí přátelé, ale každý centík, který Hecht ušetří, je schopen nasytit tisíce dělníků. Rád bych věděl jenom jedno: co si přejete dostat od života a co užitečného jste schopni světu nabídnout, abyste mne překonali?“

Marie i já jsme mu krátce vyložili své plány.

„Mohu vám nabídnout jakoukoli roli v Hollywoodu,“ řekl Hecht pojednou chraptivě Marii a prohlížel si ji snad až příliš pozorně.

„Nechci se stát herečkou!“ reagovala prudce Marie a rozhořčením zrudla.

„Opakuji – libovolnou roli,“ pokračoval Hecht, jako by neslyšel. „Dokud jsem ještě neprodal akcie dvou filmových společností…“

„Raději si myslete, že jste je už prodal a peníze investoval s maximální výhodou,“ přerušil jsem ho nepříliš vybraně.

„Pokud jde o vaši firmu, tu koupím taky,“ procedil Hecht skrze zuby, pohlížeje na mě úkosem. „Ovšem až bude mít ve světě zvuk.“

Marie se rozesmála:

„Nemůžete přece koupit to, co neexistuje, Hechte.“

„Ani když si to strašně moc přejete, Hechte,“ dodal jsem.

A oba společně jsme řekli: „Musíte šetřit, Hechte!“

Na ta slova kývl Hecht na číšníka a objednal to nejdražší víno a vybrané zákusky.

„Od této chvíle se pokládejte za mé dlužníky!“ oznámil nám vztekle. „Utrácím tady hříšné peníze a vlastně ani nevím, k čemu mi to bude dobré…“

Opravdu nás toho večera zapsal do seznamu svých dlužníků. Při každém setkání nám připomínal útratu, kterou toho večera udělal. Teď, když uplynulo už více než dvacet let, by asi rád dostal zpět svá procenta. Jak jsme se mu toho večera posmívali!…

„Můj drahý, tvoje Telekatastrofa mě děsí,“ psala mi v jednom z dopisů Marie. „Je to, jako by ses pokoušel dát se do křížku se samotným Diem, pořizovat reportáže o jeho blescích a hromobití. Ale sám jsi přece říkal, že je strašný ve svém hněvu. Jen si vzpomeň na Prométhea! Tolikrát jsem se už vracela k Aischylovi. Tady jsou řádky z Prométheova posledního monologu:

Země se chvěje

Burácí hrom a v hlubinách děsivě syčí

Vlnobití blesků se

zaleskne ohňovou výhní

Prach zvedají smrště až k nebesům

Vítr se s větrem v boji utká,

zařinčí meče

Koně se obrátí a zas je tu divoký cval

S mořem se snoubí ohňový živel

To Diova ruka se rozhodla

Mocí svou nahnat mi strach.“

O tři řádky dále končí tragédie autorskou poznámkou: „Úder hromu. Prométheus se propadne pod zem.

K čemu to vlastně potřebuješ, Johne? Vždyť právě na nás byl Zeus toho jitra tak hodný… Nebojíš se o mě ani trochu?!…“

Poslední větu jsem nahlas vyslovit nedokázal. S obavou jsem se podíval na Eddieho. Seděl ve svém vozíku zpříma se zavřenýma očima.

Hlavou mi pojednou bleskla myšlenka. Copak všechno začalo opravdu už tehdy? Mariiny neustálé odjezdy, moje přelety z jednoho konce světa na druhý, samota našeho syna… Což opravdu to vše, co se událo – výzva teroristů obyvatelům Velkého Johna, Mariin příjezd, exploze auta – bylo naprogramováno už v den, kdy vznikla Telekatastrofa? Copak mohla Marie tohle všechno vycítit, předvídat?!

V dopise je ještě jedna pozoruhodná věta: „Budeme mít děťátko, Johne. Syna!“

Stávalo se, že jsme o synovi mluvili celé noci. Do tmy jsme vpisovali jeho budoucnost, rozdělovali si úlohy. Nikdy jsem si nedovedl představit jeho tvář. Viděl jsem jen postavičku v kostkovaném kabátku, a to bylo všechno. Nejspíš proto, že v dětství jsem nosil podobný kabát sám.

„Poslyš, táto,“ ozval se Eddie, když jsem přestal číst. „Mohl bys mi ukázat svoji poslední reportáž?“

„To by nešlo. Nemám tu film,“ odhodlal jsem se ke lži.

„To je škoda, otče. Dobrou noc!“ Stiskl knoflík a vozík se plynule rozjel k jeho ložnici…

V noci mě probudily výkřiky. Eddie měl záchvat.

Ošetřovatelka, která ke mně přispěchala, ukazovala zděšeně na televizor s roztříštěnou obrazovkou. Všechno bylo jasné: Eddie vyhledal reportáž a promítl si ji.

„Svině, zvířata!“ ječel Eddie a svíjel se ve svém vozíku. „Svinské černé huby! To oni zabili moji matku!“

„Dejte mu něco na uklidnění,“ požádal jsem rychle sestru.

Celou tu noc jsme strávili v Eddieho ložnici. Co chvíli ze spánku vykřikoval, těžce dýchal a pokoušel se vyskočit z postele. Bez matky jsem ho už nijak nemohl uklidnit: neznal jsem slova, kterých je třeba použít. Nebyla tu Marie, aby svými laskavými dotyky poskytla našemu nemocnému synovi útěchu…

Nakonec se mi podařilo usnout. A v téže chvíli jsem se probudil.

Hle, to je on, můj mocný nepřítel a ochránce: Zeus hromovládný. Seděl na svém zlatém trůně, hlavou se opíral o strop a jeho ramena zakrývala zeď komnaty.

V natažené levici drží bohyni Vítězství, pravice spočívá na žezle se zlatou orlicí. Zlatý plášť skrývá bedra a nohy velikána mezi bohy, jeho hruď je obnažena. Bohaté kadeře sevřené zlatým olivovým věncem rámují krásnou tvář naplněnou důstojností a mírem.

Lidský bůh se na mě upřeně dívá.

Vyskakuji ze židle a Feidiova socha, jeden ze sedmi divů světa, se v téže chvíli promění v ošetřovatelku, která tu s lehkým chrápáním usnula.

Dvacátá kapitola

Eddie se naštěstí o tisk ani o televizi nezajímal.

Americké i mnichovské noviny se doslova pomátly, když popisovaly případ „chicagského tuctu“ – tak se zatčeným teroristům začalo říkat. Mariina a Nashova smrt byla popisována do těch největších detailů a vysvětlována jako pomsta teroristů za jejich odhalení.

V jednom kuse mi volali z redakcí a televizních studií, ale odmítl jsem ty události jakkoli komentovat. A tak se člověka, který stiskl osudný knoflík a tím přivodil explozi, najít nepodařilo.

Později byl tucet označen jako „Ďáblova třináctka“, protože tu byl přece ještě ten chybějící třináctý. Lidé se znovu a znovu vraceli k zločinům, jejichž pachateli byli barevní. Přisuzovaly se jim všechny smrtelné hříchy. Nikdo si už nevzpomínal, že mezi teroristy Knoflíku smrti byli také dva běloši. Svět se podobal šachovnici: jeho barvy byly černá a bílá. Neviditelný, ale o to více zhoubný mrak rasismu, rozežírajicí vědomí měšťáka, teď zastíral nebe nad celou Amerikou.

A jako obvykle na senzaci a na bolesti jiných bylo možno vydělat obrovské peníze. Hned několik firem dalo do prodeje drahé černé šaty nazvané „Marie“, byl to poslední model, který moje žena objevila kdesi ve Španělsku. V obchodech byly vystaveny Mariiny portréty. Můj advokát podal na několik obchodních firem žalobu, ale výroba módních šatů zastavena nebyla, protože pánem situace teď byla redakce Supermódy. Jen Mariiny portréty zmizely z výkladních skříní…

Senátor Willy, který kandidoval na úřad prezidenta USA, předstoupil před voliče v alabamské metropoli Montgomery s obsáhlým projevem. Za východisko si zvolil případ neslavného tuctu (nebo třináctky, chcete-li), nazýval mě svým blízkým osobním přítelem a radil svým voličům, aby následovali mého příkladu, aby utekli z přelidněných velkoměst do lůna přírody – na zasněžené pláně, k úpatí dřímajících sopek, na kukuřičné a bavlníkové plantáže. Alabamští magnáti, majitelé sléváren a textilek nadšeně tleskali. Smysl výzvy byl příliš jasný: barevní, kteří v poslední době migrovali do měst, se měli vrátit na svá odvěká území – do šachet, dolů, na plantáže, prostě tam, kde podle senátora bylo jejich historicky dané místo v životě společnosti.

Mohutný a hrozivý Willy hřímal jako vždy, vrhal do mikrofonu věty podobné balvanům, jenže v téhle chvíli mi už vůbec nepřipomínal velkého abého Lincolna. Daleko spíše se podobal rozzuřenému býkovi. Věděl jsem toho o mechanismu předvolebních projevů dost, ale přece jen jsem nemohl předpokládat, že chrabrý bojovník za ochranu přírody a životního prostředí dokáže tak rychle změnit obor. Ostatně Willy by dokázal neméně působivě promlouvat ve svém příštím projevu o černošských ghettech nebo o vymírajících říčních pstruzích. Tady doma se někde povaloval senátorův kondolenční telegram, který jsem si ani nepřečetl do konce, protože v něm byla spousta příliš dlouhých vět.

V té záplavě slov namířené proti „černému tuctu“, bylo něco, co mě zneklidňovalo, ale co to bylo, to jsem ještě nevěděl. Občas jsem se zamýšlel nad tím, kdo byli lidé, kteří chtěli těžit z mé smrti. V takových chvílích v paměti vytanula vzpomínka na banální slogan: „John ručí za Johna!“ Velký John nebyl poškozen, já zůstal naživu. Ba ne, tohle je příliš teatrální, zamotané, ve skutečnosti ovšem triviální.

Ozval se telefon. Volal Bobby.

„Těch písálků si nevšímejte, Johne. Znáte je přece líp než kdokoli jiný. Raději si poslechněte tohle: V Los Angeles byl zatčen jeden chlápek. Je podezřelý na spoluúčasti na výbuchu auta. Vyšetřování vede jeden můj kamarád. Vypadá jako prosťáček, ale je to liška podšitá, která se dokáže plížit k cíli jako Indián. Zkrátka, o tomhle bychom v telefonu hovořit neměli. Ale můžete se na mě spolehnout, kamaráde.“

Bobbymu jsem věřil jako sobě. Stejně tak jeho příteli „prosťáčkovi“.

Letěl jsem do Chicaga.

Nejel jsem z letiště na policejní ředitelství, ale do vězení. Guvernér mi telefonicky povolil návštěvu Rema Eddingtona. Musel jsem toho člověka vidět, musel jsem mu pohlédnout do očí.

S tím elegantním muzikantem už neměl docela nic společného. Stál tu přede mnou docela obyčejný kriminálník v pruhovaných hadrech a s pobledlou tváří. Jen jeho planoucí oči mu zůstaly.

Chvíli jsme se na sebe mlčky dívali.

„Vím, proč jste přišel,“ ozval se Eddington. „Můžete mi věřit: my jsme explozi vozu nezpůsobili.“

Že Marii nezabil on, bylo jasné i mně. Na detaily toho dne jsem si vzpomínal dokonale. Usedl jsem na stoličku a znehybněl jsem.

„Pochopte, Barry, my přece nejsme teroristé. Naše cíle jsou docela jiné…“ Eddingtonova slova se probíjela k mému vědomí jen v útržcích.

Zvedl jsem k němu tvář a pocítil jsem příval krve: pokládá se snad tenhle černý gangster za revolucionáře? Teď mi už byla nenávist bílých Američanů jasná.

„Jste vrah!“ vykřikl jsem. „Slyšíte mě? Vrah! Osvobození pětadvaceti miliónů rukojmích? Dobrá, ale za jakou cenu? Za cenu miliónů jiných životů?!“

Černá tvář zkameněla: před Eddingtonem tu seděl typický běloch.

„Jste buď šílenec, anebo jste onemocněl chorobou, kterou lidstvo dosud nepoznalo,“ křikl jsem mu do tváře.

Mlčel. Zdálo se, že přemýšlí, zda má vůbec bělochovi odpovídat.

„Máte pravdu, jsem vrah,“ odpověděl po chvíli naprosto klidně. „Stal jsem se vrahem proto, že oni zabíjeli jako první.“

Jediným škubnutím roztrhl rukáv své vězeňské blůzy a já zase uviděl písmeno N.

„To je taky všechno, co mi zůstalo po mém mladším bratrovi… Zabili ho výstřelem do tváře!“

„Nonney?“ zeptal jsem se tiše.

„Vy si na něho ještě pamatujete?“ Eddingtonovy oči se naplnily slzami a já toho člověka najednou litoval mnohem víc než sebe.

Jak se dalo čekat, policista tvrdil, že ten černý kluk Nonney se na něj výsměšně šklebil a uhodil ho pálkou. Jenže pravda byla jiná: Nonney se nasmrt vyděsil, když spatřil policistu. A škleb na jeho tváři byl grimasou smrtelného úleku. A právě ta grimasa se stala důvodem, proč bílý muž stiskl spoušť.

Když vzplanuly černošské čtvrti, Eddington zůstal sám. Jeho rodiče zahynuli v plamenech. Tehdy také přísahal pomstu. Na události těch strašných dnů si pamatuje jen stěží. Plameny, exploze, střelba, doutnající popeliště a spusty mrtvých… Eddington zůstal naživu…

Po čase vášně utichly, horké léto vystřídala vláda teplého podzimu, skončila i hospodářská deprese. Černoši opět dostávali práci a Eddington pochopil, že pouhé slovo „NE!“ rozhodně nestačí. Co by taky mohl podniknout otrhaný osmnáctiletý černoch?

Vystudoval fyziku na Princetonské univerzitě, stal se vedoucím laboratoře v jednom jaderném ústavu a obklopil se talentovanými spolubojovníky.

Zpočátku mluvil Eddington klidně, ale pak se neudržel a jeho hlas sklouzl do křiku:

„Stříleli bez výstrahy! Zvířata, vrahouni! Když šel někdo příliš rychle – byl zastřelen. Jiný jel zase pomalu – zastřelili ho taky. Další si zase povídal na ulici s přítelem, dostal kulku do zad nebo do ksichtu… Nonney si hrál a taky ho zabili! Nonney, bráško!…“ Vrhl se na lůžko, ale hned zase vyskočil a přistoupil až těsně ke mně. Oči mu horečně planuly. „My vás přece varovali, varovali jsme všechny, a poctivě… Vaši ženu jsme nezabili, Barry. Ale dokázali bychom vyhodit tohle rasistické město do povětří. A vás spolu s ním…“

Stál přede mnou se zaťatými pěstmi a těžce oddychoval.

„Proč jste mě do toho všeho vlastně namočili?“ zeptal jsem se ho.

Uvolnil se, zaťaté pěsti se rozevřely a ruce visely bezvládně podél těla.

„Co máte na mysli?“

„John ručí za Johna! A všechny ty další teatrální nesmysly!“

„Hm, prosím za prominutí, Barry. Byla to opravdu klukovina. Úlitba tradici, tak říkajíc. Odpusťte, ale nemohl jsem opravdu tušit, že někdo využije naší chyby a bude se mstít právě vám.“

Buď jak buď, projevil jsem se jako hlupák, když jsem skočil na návnadu tuctové reklamy a vžil se do role spasitele, hrdiny. Místo toho, abych z téhle šílené země utekl, vyvíjel jsem horečnou činnost. Otočil jsem se ke dveřím a v té chvíli jsem uslyšel jeho hlas:

„Řekněte mi, Barry, co byste udělal, kdybyste byl černoch?“

„Vyhodil bych tu vaši Ameriku do povětří!“

Eddington se rozchechtal jako šílenec…

Ve své pracovně mě Bobby uvítal v uniformě a s koltem na opasku. Když si všiml mého překvapení, ušklíbl se:

„Takové intelektuály, jako byli ti muzikanti, nevidíme každý den. Většinou bývají setkání nebezpečnější.“

Vyprávěl jsem mu o setkání s Eddingtonem.

„Já vím,“ přikývl. „V Chicagu se setkáte s nejrůznějšími lidmi. Donedávna se mezi nimi pohyboval i Kraft. Jeho páni jsou ovšem ještě na svobodě.“

Říkali mu Kraft – chlapovi, který způsobil výbuch v kufru auta. Harvey Kraft, třiatřicet let, pocházel z průměrně majetné rodiny. Začal studovat na Kalifornské univerzitě, ale studium neukončil. Během studia projevoval enormní zájem o střelné zbraně a značnou krutost ve vztahu k nováčkům.

Když odešel z univerzity, začal se flákat a pil, nadělal spoustu dluhů. Odtahoval pro policii špatně zaparkovaná auta. Vzal si hezkou zdravotní sestru, kterou znal už řadu let, přesněji řečeno od té doby, co pracoval jako řidič sanitky. V barech a hospodách měl dobré jméno: chlap vysoký dva metry, sto kilo živé váhy – dokázal vypít neuvěřitelné množství alkoholu. Rád si při sklence popovídal, naznačoval, že má styky s mafií, a nabízel návštěvníkům nejrůznější služby. Jeho kamarádi pokládali ty řeči za výplod ovíněné fantazie a police pohlížela na Krafta jako na řadového grázlíka, jakých jsou ve městě spousty.

Tady je – typický gauner v tmavých brýlích a v pruhovaném tričku. Fotografie byla pořízena v baru Ivanhoe, kam Kraft chodíval denně. Tuhle čtvrť Los Angeles znám dobře. Dno pokořených a ponížených, kde je možno spát na libovolné lavici pod rozestřenými novinami, kde se člověk cítí být králem v okamžiku, kdy má na jednu sklenku v Ivanhoe.

Toho dne seděl Kraft v Ivanhoe jako obvykle. Popíjel však džus, což barmana poněkud vyvedlo z míry. O něco později měl Kraft telefon. Rozhovor byl krátký, a pak viděl barman Krafta nasedat do taxíku. Zmizel na celý týden.

Kraft přijel domů, sbalil si kufřík a vydal se rovnou na letiště. Cestou se zastavil v obchodě, kde si koupil dětský model letadla a radiové řízeni.

„Vzpomínáte si, jak jsem vám vyprávěl o rozhovoru se starou Američankou?“ přerušil jsem šéfa. „Taky se obávala těchhle hračiček.“

„Nařídil jsem, aby byli registrováni všichni zákazníci, kteří požadovali takové mikrovysílačky,“ řekl Bobby. „Krafta si prodavači všimli, ostatně ani nezapíral. Tvrdí, že to měl být dárek pro malého synka jeho chicagské přítelkyně Lilly.“

„Našli jste ji?“

„Ovšem.“

Lilly Owenová, 30 let, rozvedená, s Kraftem se seznámila v baru Ivanhoe. V posledních letech žila svůj la dolce vita v Chicagu. Prostředků k tomu měla víc než dost; její tatíček nahrabal v elektrotechnickém průmyslu milióny. Žádný dárek pro svého syna nedostala. Kraft vyšetřovatele ujišťoval, že hračku zapomněl v taxíku. Vysílačku si ovšem vzal s sebou.

Kraft strávil v hotelu Imperiál poblíž Velkého Johna více než čtyřiadvacet hodin, aniž by jedinkrát vyšel ze svého pokoje. Pak zavolal telefonem svou přítelkyni a odjeli spolu do jednoho motelu za městem. Kraft rozhazoval peníze a nikterak neskrýval, že vydělal sto tisíc dolarů za jedinou minutu. O několik dní později už byl zase doma a vysedával v Ivanhoe.

Ta cifra mě nadzvedla ze židle: sto tisíc! Tak nelidsky krutě a primitivně byla vyčíslena hodnota tří lidských životů! Jen stěží jsem potlačil touhu vrhnout se do losangeleského vězení a uškrtit Krafta vlastníma rukama. Ale to by stejně nebylo řešení. Nic by se tím nezměnilo…

„Co říká váš přítel, ‚lišák‘?“

„Aha, Macholland!“ Bobby se spokojeně zašklebil. „Pro podsvětí je tenhle mládenec nebezpečnější a jedovatější než sto akrů česneku… Macholland tvrdí, že většího hlupáka, než je Harvey Kraft, nepotkal už pěknou řadu let…“

Lišák Macholland totiž dospěl k závěru, že Kraft neměl o explozi v kufru auta ani potuchy. Prostřednictvím třetí osoby – jakési Minnie nebo Mickie – dostal zvláštní úkol, jehož splnění by mu přineslo značný finanční zisk. Když ho zavolali k telefonu v baru Ivanhoe, zastřený hlas mu stručně oznámil: „Otevřete si v bance účet!“ Kraft poté odletěl do Chicaga a den a noc čekal na další telefon. Konečně zazvonil a týž zastřený hlas mu suše oznámil: „Tady je váš věřitel. Jste připraven? Za několik minut zavolám znovu. Pak zapnete vysílačku.“ Telefon se po chvíli opravdu ozval a Harvey Kraft, nebera v potaz ani na okamžik důsledky svého činu, zmáčkl knoflík.

Vrátný mu pak vydal klíč od sejfu. Kraft z něj vytáhl kufřík, přesvědčil se, že je plný velkých bankovek, přeložil ten drahocenný náklad do svého cestovního vaku a rozhodl se, že ten dobrý obchod pořádně oslaví se svou přítelkyní. Na další vývoj událostí se sotva pamatuje, proto také mohl zkušený kriminalista útržkovitou informaci, kterou se Lilly dověděla od Krafta, přetvořit v ucelenou teorii.

Kraft nepopíral očividná fakta, ale nesouhlasil se závěry. Bylo mu jasné, že policii se stěží podaří najít další aktéry operace. Sebejistý a docela klidný, vyděsil se jen jedinkrát: když uslyšel jméno své přítelkyně.

„To byl jenom takovej žert, šéfe,“ zasípěl v odpověď na obvinění. „Copak byste věřil ženskejm? Dyť víte, co toho nažvaněj.“

Tenhle kretén by dokázal podle názoru policie vyhodit do povětří Velkého Johna i celé Chicago. Všechno by záleželo jen na výši honoráře.

Najít muže, který umístil nálož v kufru, bylo nemožné. Bobby i jeho kolega z Los Angeles se shodli na tom, že k tomu by bylo třeba vyšetřovat celou mafii. A na to si nemohla troufnout ani policie.

„Macholland zná jednoho navýsost úspěšného podnikatele, který má na svědomí přinejmenším osm vražd, a přece není za mřížemi,“ řekl Bobby.

„V tomhle bych vašemu příteli mohl pomoci.“ Podal jsem mu kazetu s magnetofonovým záznamem. „Poslechněte si tohle.“

Byl to Yurickův zvukový dopis. Sděloval mi, že musí okamžitě letět na Kamčatku a pozorovat sopku, která se probudila, a proto mi nemůže osobně doručit důležitý záznam. Posílá ho poštou. Záznam byl pořízen v Hechtově domě, kde byl Yurick v den exploze hostem. Záznam sám byl stručný: hysterický výkřik „To není on! To není on!… Vy idioti, kreténi… dobytkové!“ a pak už jen tlumený pád lidského těla.

Yurick u Fydoma Hechta večeřel, když televizní hlasatel oznámil, že na slavného reportéra byl spáchán atentát. Hecht vyskočil ze žídle a probodával obrazovku očima. Když začali mluvit o Marii, zkřivila se mu tvář grimasou. A dál už jen stačil vykřiknout ta slova:

„To není on! To není on!… Vy idioti, kreténi, dobytkové…“

Uložili ho do postele a stařík začal blouznit.

„Velmi důležitý svědek!“ řekl Bobby.

„Pozdě, Bobby. Umřel ještě téhož večera…“

Yurick, který byl svědkem Hechtova blouznění, dospěl k závěru, že vychrtlý stařík byl do celé té historie zapleten a zemřel nejspíš zklamáním.

„Musel vás pěkně nenávidět, kamaráde!“ podivil se Bobby.

Pokrčil jsem rameny.

„Nenáviděl nejspíš všechny na světě. Cizí neštěstí mu poskytovalo zadostiučinění. A taky radost.“

Vzpomněl jsem si, jak se Fydom objevil ve Velkém Johnovi, s jakou chutí večeřel v restauraci. Snad se chtěl osobně přesvědčit, že jsem na místě. O nečekaném příjezdu Marie neměl samozřejmě ani potuchy.

„Marasmatický šílený dědek!“ zabručel Bobby.

„Spíše obyčejný miliardář,“ dodal jsem.

„Nemáte-li námitek, pošlu kopii tohohle záznamu Machollandovi,“ ozval se Bobby. „Tohle ho určitě bude zajímat.“

„Hecht je ale mrtvý,“ připomněl jsem mu.

„To nic! Tenhle polda dokáže vyslýchat i mrtvolu.“

Poobědvali jsme.

„Kam máte namířeno, Johne?“

„Napřed domů, pak poletím do Afriky. Několik států tam doslova vymírá suchem. Říká se, že to tam připomíná měsíční krajinu.“

„Tohle jsem už viděl,“ řekl Bobby zvolna a nahnul se ke mně přes stůl. „Nedivte se, Barry! Já sám jsem tu zemi totiž pomáhal vypalovat…“

Čekal jsem a Bobby vzápětí pokračoval:

„Říkal jsem vám, jak jsem bojoval ve Vietnamu? Najdou se hlupáci, kteří mě dodnes pokládají za hrdinu, ale pravda je docela jiná, Barry. Já tam pálil všechno živé…“ Chraptivě se rozesmál.

„Letka startuje za svítáni… Nálada je výtečná, mládenci jsou do boje celí žhaví. Stroj je všemocný a skoro nezničitelný a ty se cítíš být nadčlověkem. Patří ti nebe i země, jenže nebe je opravdu tvoje, zatímco pod ním je to cizí. Všude kolem zelené křoví… Stiskneš knoflík a dolů se sype patentovaný vynález lidského umu – supertěžká bomba řečená ‚Kosa na chudobky‘. Prásk! A v džungli se objeví obrovská díra: ‚Kosa‘ vyčistila prostor, spálila keře, stromy, lidi, techniku a udusala půdu. Přistávací plocha nejvyšší kvality… Hned za tebou letí jen o něco pomaleji hejno vrtulníků s paragány z trestných komand… Paráda, Bobby, co?“

Nikdy jsem dosud neviděl ve tváři šéfa chicagské policie takový výraz. Rysy se zostřily, oči se rozzářily mladickou krutostí, pokožka se leskla jako kov, celá jeho tvář připomínala najednou bojový vrtulník z profilu.

Malou chvili trvalo, než se Bobby stal zase sám sebou.

„Ještě teď na to nemohu zapomenout,“ řekl. „Někdy, nejčastěji to bývá v noci, mi připadá, že jsem tehdy spálil vlastní dětství.“

Nato mi dal radu:

„Na té vypálené zemi, Johne, buď opatrný. Ráda se člověku mstí.“

Na mnichovském letišti na mě čekalo překvapení. U schodů stáli nějací mládenci, kteří mě doprovodili k dlouhému černému autu. EDDIE, to slovo na lakovaném povrchu vozidla mě bodlo do srdce. Za volantem opravdu seděl můj syn. Nedošlo mi, co se vlastně děje, a už jsme se řítili po magistrále.

Byla to neuvěřitelná rychlost. Město nám letělo v ústrety, rozestupovalo se do čtvrtí mohutných budov a mizelo za námi se svištivými vzdechy. Před námi se řítili na motorkách, sehnuti do vodorovné polohy, Eddieho kamarádi v černých kožených kombinézách. Všechno mi to připomínalo epizodu z dobrodružného filmu.

Všiml jsem si, že sedadlo řidiče bylo s dokonalou přesnosti vyříznuto a do otvoru byl zasazen Eddie i se svým invalidním vozíkem.

„Neboli tě nic?“ zeptal jsem se ho.

„Teď jsem na svém místě.“ Usmál se docela jako v dětství. „Překvapuje tě to? Já to zmáknul“

Řítili jsme se ulici. Rozsvítila se červená. Ozvalo se hysterické skřípění brzd a vytí trýzněných pneumatik.

Prolétli jsme těsně před nárazníky zatáčejících aut a já si stačil všimnout pobledlých tváři řidičů přilepených na skla. Rozťali jsme hustý proud ujíždějících aut ve dva.

A tehdy jsem pocítil mrazení. Po čele mi stékal ledový pot.

Eddie se hlasitě smál…

Dvacátá první kapitola

Máme-li věřit novinám, koupala se celá západní Evropa v mléce jako kdysi Neronova choť. Přebytky mléka se vylévaly do řek.

Evropa přísně dodržuje dietu: ráno se pije tomatový nebo ovocný džus a rajčata, citróny, pomeranče, jablka a brambory se vyhazují na skládky nebo taky do moře.

Máme-li věřit statistice, živí se Evropa nanejvýš kaloricky a racionálně. V ledničkách jsou přechovávána jezera mléka a veletucty vajec v prášku, pyramidy másla, horské štíty masa. To všechno jen pro každý případ.

Evropa žije svým obvyklým životem: odmítá se rozdělit s těmi, kteří zůstávají den co den hladoví. Jen zkus rozdat přebytky zdarma, a základy tohoto světa se zbortí. Banky přijdou o zisky, generálové o své dotace, výrobci chladniček o zakázky, příjmy farmářů klesnou na minimum. Zavládne naprostý chaos, neboť to nejdůležitější v ekonomické hře spočívá v tom, že ceny nesmějí být snižovány…

A co naše skvělá Amerika? Ta na všechno kašle. V jejích sýpkách je ukryta třetina obilí celé planety. To množství by stačilo pro všechny hladovějící tohoto světa. Jenže sytá Amerika prohlásila obilí za nejdůležitější strategickou zbraň. Kdosi dokonce řekl: „Jsme v postavení generála, který sleduje vývoj situace na bojišti a posílá čerstvé rezervy jen v případě nutnosti.“

Rád bych viděl, co by řekli tihle stratégové při pohledu na tváře umírajících sahelských dětí…

Osmý den už putuji nejčerstvější pouští téhle planety – Sahelem, což je oblast ležící na jih od Sahary. Šest afrických států se sjednotilo ve Federaci, aby společně překonalo hrozící katastrofu a začalo nový život. Zpočátku vypadalo všechno nanejvýš pesimisticky: ani dřív nevídaly tyto země déšť příliš často, ale teď umíraly na sluncem spálené půdě milióny lidí. Vraždí je hlad, žízeň, choroby.

Slunce je tu opravdu zvláštní: taví písek, bažiny zakrývá tvrdou kůrou, vysušuje jezera a řeky do poslední kapky, spaluje stromy. Poradili mi, abych se oblékl do ochranné kombinézy, jaké nosívají pracovníci atomových elektráren, jinak se pokožka za pár dnů promění v jedinou otevřenou ránu. Přesouváme se na vrtulníku, který veze džíp a tříčlennou výpravu.

Lidé jdou pouští pod paprsky šíleného slunce pěšky. Přišli o dobytek, protože ho nebylo čím krmit, opustili své domovy a vydali se na cestu za vodou a potravou.

Dole pod námi se objeví mračno zvířeného prachu. Přistáváme a náš džíp dohání skupinu kočovníků.

Několik desítek Afričanů, většinou jsou to starci a stařeny, se mechanicky pohybují po rozpáleném pisku a našeho vozidla si ani nevšimnou. Mají už jen dva velbloudy. N’Goro, pracovník ministerstva informaci, který sedí u volantu, cosi volá na vysokého starce, jenž kráčí vpředu, zahalen do barevných látek. Stařec neodpovídá.

„Tuaregové,“ říká N’Goro. „Moc hrdý lid!“

Zabírám náčelníkovu tvář v detailu. Podobá se staré hoře. Vodopády času v ní vyhloubily hluboké brázdy. Slunce vysušilo a zbarvilo vousy doběla. Oči se dívají do strašlivé dálky, až za obzor.

„Na cestu jich vyrazilo pět set. A teď? Vidíte sám, kolik jich zůstalo…“ N’Goro se na mě dívá vážnýma očima. „Není vyloučeno, pane Barry, že filmujete poslední žijící Tuaregy. Vymírají a děti se už skoro nerodí.“

„Co vlastně jedí?“

„Rozemletou kůru a listí… Ještě kůži ze stanů…“

Natáhl jsem k náčelníkovi polní láhev s vodou. Hbitá ženská ruka mi ji vytrhla z ruky a ukryla pod splývavým pláštěm. Stařec prošel kolem nás, aniž se zastavil.

N’Goro cosi vysvětloval kočovníkům a ukazoval na východ.

„Je tam uprchlický tábor,“ řekl mi potom. „Ještě tři dny cesty. Je tam taky studna.“

Nebe pojednou zmatnělo, blankyt se v mžiku proměnil ve špinavou šeď. Písek oslepoval oči a skřípal mezi zuby. Blížila se písečná bouře a náš džíp zamířil zpět k vrtulníku. Tuaregové zmizeli v mračnech prachu. Reflektory jen stěží prorážely písečným vichrem. Viditelnost byla nulová. Džíp se zastavil…

Nevím, jak dlouho trvalo, než začalo zase svítat. Pak jsme vykopávali kola z písku. Byl všude – pokryl sedadla, zaplnil kapsy kombinéz, dostal se do uší i do nosu.

Letec mezitím zapnul motor, a tak jsme se mohli orientovat. Za chvíli jsme byli u našeho vrtulníku.

„Proč vlastně nepřepravujete lidi vrtulníky?“ zeptal jsem se N’Gora, protože byl mimo jiné také úředníkem ministerstva.

„Máme příliš málo strojů. Nestačí ani na dopravu léků a potravin. Ostatně,“ N’Goro mávl beznadějně rukou, „léků máme také nedostatek.“

„Ale tady,“ ukázal jsem rukou dolů pod písečný příkrov téhle země, „je přece všechno. Stačí to jen prodat a rázem budete mít potraviny, techniku i nemocnice.“

N’Goro energicky zavrtěl kadeřavou hlavou:

„Viděl jste náčelníka Tuaregů?“ zeptal se tvrdě. „Dojde! Třeba sám, ale dojde… Kdo přežije – zvítězí! A ropu naše národy potřebují. Čeká nás spousta práce s výstavbou.“ Černoch se na mne díval očima plnýma vyzývavého odhodlání. Trochu mi připomínal mého syna. Já sám – zaznívala sebedůvěra z jeho slov. Přímost a mladická naivita. Usmál jsem se na něj.

A on se také zazubil: „Už brzy tady budou zahrady a docela nové vesnice. Přijeďte se na ně podívat!“

V té chvíli jsem jeho snům málem věřil. Jenže půda kolem byla příliš vypálená. Od měsíčního povrchu se odlišovala jen tím, že tu nebyly krátery. Čím déle jsem se díval na vyprahlou sahelskou zemi, tím intenzivněji jsem vzpomínal na Bobbyho vyprávění o spáleném Vietnamu… Jenže tady vraždilo slepé a lhostejné slunce, zatímco tam se katany stali lidé.

„‚Kosa na chudobky‘ byla zbraň čistá, skoro aristokratická. Na to nesmíš zapomínat, Johne,“ drtil Bobby ta strašlivá slova zuby. „Koneckonců, co jsme vlastně spalovali?! Les. Nebo kaučukovníkovou plantáž. Popřípadě mangovníkové keře nebo ovocný sad. Nic víc. V okruhu jednoho kilometru přestal existovat život, ale následky exploze bylo vidět na ploše osmi set hektarů… Ale za námi… Za námi – ty přece nejsi voják, Johne?! – za námi letělo hejno kobylek…“

Nejsem voják, ale není příliš těžké představit si dvounohé kobylky. Vše, na čem ještě zůstaly zbytky zeleně, bylo shora systematicky zpracováváno insekticidy, které Pentagon pohotově zakoupil v Evropě. Koncentrace otravných látek, určených obvykle k ničení zemědělských škůdců, byla uměle zvýšena až pětadvacetkrát. Umíraly lesy, rýžoviště, padali ptáci, hynuly ryby, ženy, děti a starci.

„Jen si nemysli, že se tu kasám nějakou senzací,“ slyším hlas svého chicagského přítele. „My jsme totiž bojovali proti flóře. Chápeš to? Proti flóře a fauně. Na ostatní kašlu…“

„Dobře, a co je podle tebe flóra?“ zeptal jsem se. „Hm, flóra – to je příroda v globále,“ upřesnil Bobby.

A pak vyprávěl o tom, jak tam dole řádili „požírači džungle“. Tak se říkalo ženijním jednotkám vybaveným traktory s ocelovými noži. Tyhle „římské pluhy“ byly schopny oholit veškeré rostlinstvo podél vojenských cest (název „římské“ pocházel od amerického města Rema, stát Georgia, kde se vyráběly tyto pluhy ve velkých sériích).

„Kdybych jenom věděl, kdo je vynalezl, oholil bych po válce takovým buldozerem jejich firmu. A našlo by se nás takových víc…“

Jak dobře jsem Bobbymu rozuměl!

„Požírači džunglí“ tedy dřeli v potu tváře na zemi, zatímco nahoře se připravovaly další válečné operace s líbivými kódovými označeními. Třeba Pop-I – letadla v dosud nebývalé úloze nebeských rozsévačů. Poletují v oblacích a donekonečna rozsévají krásné slůvko Pop-I! Pop-I – a nad městem houstnou mračna a z nich se k zemi řítí vláha. Blahodárná? Sotva! Tenhle déšť rozežene davy demonstrantů rychleji než desítky a stovky granátů se slzným plynem. Pop-I – a nepředstavitelně silná a ničivá průtrž mračen odplaví v jediném okamžiku do řeky několik vesnic i s vyděšenými obyvateli… Pop-I – a na zemi dopadají kapky smrtícího kyselého deště…

Za prvními pokusy následoval grandiózní podnik v údolí Rudé řeky: z nebes se k zemi řítily vodopády. Tak začala první umělá povodeň.

Zdevastovaná půda ubitá napalmem, insekticidy, krátery po bombách… Válka, jež měla vést k totálnímu zničení přírody a člověka, byla poprvé v dějinách vedena ve Vietnamu…

„Diovy zbraně – tak se v supertajných dokumentech označovala klimatologická válka. Ta slova si dobře zapamatuj, Johne!“ řekl mi tehdy Bobby, když po tisící prvé proklel svoji válečnickou minulost.

Opět jsem viděl Feidiovu sochu. Kdysi jsme chtěli potkat vládce všech bohů při úpatí Olympu…

„Aischylos přece Dia odsoudil, protože jeho neomezenou moc pokládal za nezákonnou,“ odporoval jsem.

„Aischylos si nejspíš nebyl schopen představit naši dobu,“ zavrčel šéf. „Ve srovnání s Pentagonem je Zeus nezbedný uličník a jeho blesky nejsou v porovnání s raketami nic jiného než vánoční prskavky… Tak je to, kamaráde!…“

V noci jsem ze sahelské pouště zavolal Allaina. Chvíli jsme si jen tak povídali. Vyprávěl jsem mu, co teď dělám.

„Zatraceně se mi to nechce líbit, Joliote,“ řekl Allain ustaraně. „Měl bys být na sebe hodně opatrný.“

„Jsem tu vlastně jenom host. Přijel jsem a zase odjedu. Těch dětí je mi líto, Willy.“

„Dětí je člověku vždycky líto… Poslouchej, Joliote, musíš změřit rentgenové záření slunce. Já se na to podívám ze své nebeské výše. Něco mě napadlo. Takové, hm, tušení…“

„Dobrá.“

V sousedním stanu spal stočený do klubíčka N’Goro. Jistě se mu zdálo o kvetoucích zahradách a obrovských lánech.

Večer jsme zajeli do jedné vesničky a N’Goro obešel všechny chýše. Děti do dvou let už zemřely, přes padesát procent dětí mělo spalničky. Lékař tu byl naposledy před třemi týdny. Rolníci už dojídali zrní, které dostali od vlády na osevy.

N’Goro tedy poslal do centra telegram se stručným obsahem: „Situace se stabilizuje.“ Když jsem se ho zeptal, co to má znamenat, odpověděl mi unaveným hlasem: „Omrzelo mě už posílat depeše se slovy ‚Nutně potřebujeme…‘ Nebojte se, budou tomu rozumět: situace se stabilizuje – to znamená, že všichni, komu hrozí smrt, brzy opravdu umřou.“

Když jsem o tom vyprávěl Allainovi, řekl rozhodně:

„Při příštím obletu provedu rozbory atmosféry nad Sahelem… Jak se daří Marii?“

Ta otázka mi na okamžik vyrazila dech. Znamenalo to, že Allain o Mariině smrti vůbec neví…

„Díky, ujde to,“ řekl jsem tiše.

„Tak ji pozdravuj!“

„Ona tě taky… pozdravuje.“

Až do svítání jsem ve stanu přemýšlel o Eddiem. Byl jsem rád, že se přece jen probudil k životu, ale jeho vášeň byla stejně zvláštní jako ty předešlé… Obrovské závodní auto, do něhož byl zasazen invalidní vozík, závodní auto doprovázené motocyklisty v černé kůži, kteří se vysmívali pravidlům a naháněli chodcům i ostatním automobilistům smrtelný strach. Sousedé samozřejmě chápali, že chlapec se zmítá v duševní trýzni, ale kdo z normálních řidičů si přál, aby jeho vůz probodla zaostřená špice nárazníků černého závodního auta?!

Vlasatí mládenci s motocykly si Eddieho zvolili za svého krále. Jeho jméno zdobilo bundy, přilby, motorky… Eddie je naučil triku, při kterém se lidem ježily vlasy: z auta jedoucího nejvyšší rychlostí se shazoval odrazový můstek a motocyklisté, kteří na něj najeli, přeskakovali s ječením „Eddie! Eddie. E-di-di-e!“ vozidla jedoucí v protisměru.

Policie dávala pokuty a skupinky chlapců rozháněla. Mládenci dali na chvíli pokoj a zdokonalovali v naší garáži další typ vozu nebo vymýšleli nové triky. Na policii mě upozornili, že dojde-li k první havárii, bude zahájeno trestní stihání.

Promluvil jsem si o tom se synem.

„Havárie se konat nebude,“ odpověděl mi klidně. „Každý, kdo se dopustí sebemenší chyby, automaticky vypadne z party. Tahle zásada platí pro všechny.“

„Může se stát, že vypadne nejen ze hry, ale i ze života.“

„Může.“

„K čemu to potřebujete?“

„Pochop, táto, nechci se smířit s tím, že jsem invalida. Jsem živý člověk a zvykl jsem si na rychlost… Jenže ty nemůžeš ani tušit, jak je mi mizerně.“

„Nepřeháněj, snad přece jen můžu.“

„Ba ne, moje kůže je už příliš děravá.“

„Pomysli aspoň na to, že nějaký citlivka z toho vašeho řádění může mít smrt. Poletíte nad ním a on si pomyslí, že už je po smrti…“

Eddie se rozesmál:

„Ujišťuji tě, táto, že naše ekvilibristika leká lidi mnohem míň, než zvyšování cen, hrozby politických bosů a tvoje televize.“

„Neměl bys to přehánět,“ varoval jsem ho.

„Řekl jsem ti jasně: havárie se nekoná!“ opakoval Eddie se vzteklou umíněností, ale jeho oči zůstávaly smutné. „Jak jsem zjistil, táto, život je drahá věcička. Někdy stojí za víc než za milión.“

Položil jsem mu dlaň na rozpálené čelo.

„To záleží na měřítku, chlapče. Někdy ti za něj nabídnou jenom sto tisíc.“ A pak jsem mu vyprávěl o mladém muži jménem Kraft, který dokázal vydělat tuto částku za pouhou minutu.

Eddie se na mne díval nějak divně.

„To byl jenom vykonavatel něčí vůle,“ upřesnil jsem. „Ale já najdu opravdového vraha.“

„Táto!“ vykřikl Eddie a začal se třást jako osika. „Eddie to jako vždycky zmákne! Vrah bude potrestán… To ti slibuju – můžeš mi věřit!… Odpusť, rozbolela mě páteř…“

Stiskl knoflík a rozjel se do svého pokoje. Zavolal Uu a slůně na sebe nedalo čekat…

Všiml jsem si, že Eddie, zůstane-li o samotě, se rád noří do svého dětství: kreslí, hraje si, čte znovu a znovu pohádky. Vzal si do svého pokoje Mariiny dopisy a fotografie, její časopisy a drobnosti. Nejspíš se to pro něj stalo bezbolestným pokračováním života plného utrpení…

Ráno jsem požádal N’Gora, aby mě dopravil do nejbližší vesnice. Chtěl jsem natáčet děti.

Tady jsou… Bříška nafouklá neustálým hladověním, dojemné rozpláclé knoflíky nosů, bezbranný pohled nezvykle vážných tmavých očí. Jejich oči ještě nezískaly schopnost nahlížet až do samé podstaty života, do budoucnosti blízké i daleké, tak, jak to dovedl starý Tuareg. Oči těch dětí byly bezelstné: bez zastírání se v nich zračila hrůza ze sucha, jež slibovalo vesnici rozdrtit, žízeň a hlad… Teď už zbývá jen jediné: montáž těchhle záběrů se záběry z Evropy.

„Kolik je tu nemocných dětí?“ zeptal jsem se N’Gora.

„Asi tak padesát.“

„A dospělých?“

„Asi taky tolik.“

„Mohli byste je umístit do nemocnice?“

„Proč se na to ptáte?“

„Zjistěte to, prosím vás.“

Za několik málo minut mi úředník řekl, že nemocnice v hlavním městě dala souhlas k přijetí všech pacientů. Mávl jsem rukou k vrtulníku:

„Tak začněte nakládat!“

Nigeřan odmítavě zavrtěl hlavou. Pocítil jsem příval vzteku:

„Je to přece můj vrtulník, kčertu. Tak se do toho dejte! Napřed děti!“

Kvečeru měl vrtulník za sebou už tři cesty a pak jen naložil nás a džip.

„Takže teď už by tady mohla brzo rozkvést ta zahrada, ne?“ zeptal jsem se N’Gora.

„Určitě rozkvete!“ Černý technokrat zářil nadšením.

Nasadil jsem mu na hlavu svoje efektní sombrero. „Tohle je na památku! Bez klobouku na ulici raději nevycházejte. To bych se urazil.“

„Dar přítele! Ten neztratím nikdy!“ Nigeřan blýskl dvěma řadami dokonale bílých zubů…

Od Allaina jsem měl zprávy málo povzbudivé. V horních vrstvách atmosféry nad Sahelem se mu podařilo na snímcích ozónosféry objevit několik velkých děr. Což prakticky znamenalo, že tvrdé ultrafialové záření slunce spalovalo postupně všechno živé. Za dva nebo tři měsíce se díry v ozónosféře zacelí, ale následky mohou být přesto osudné. Jeden francouzský novinář, můj dobrý známý, se spojil se svými rodáky z vědecké expedice a potvrdil mi, že radiace v poušti značně přesahuje obvyklou normu. Za to jsem mu slíbil pro jeho časopis senzaci. Ještě téhož večera jsme se setkali v hlavním městě Federace.

O několik dnů později otiskly zprávu France Press ze Sahelu nejvýznamnější deníky celého světa. Sahelská vláda požádala Francii o výzkum z kosmu. Družice nepříjemnou zprávu jen potvrdily. Sahelská Federace se pak obrátila s žádosti o vyšetření případu na OSN. OSN žádost formálně přijala, to však vůbec neznamenalo, že se kosmický pirát přizná okamžitě a bez důkazů.

Moje reportáž teď měla hotové finále.

„Fakta ještě nejsou důkaz,“ opakoval mi trpělivě Allain. „Je třeba identifikovat systém.“

„Slyšel jsi někdy takový podivný název – Diovy zbraně?“ zeptal jsem se ho.

„Sakra, někde jsem to slyšel. Jenže teď si nevzpomenu, kde… Čekej, ještě tě zavolám.“

Můj přítel Allain se shora díval na zemi moudrýma očima vědce.

Dvacátá druhá kapitola

„Najdete tu, Barry, doslova výkvět společnosti, pro niž připravujete své pozoruhodné pořady. Každý námořník má vysokoškolské vzdělání, většina důstojníků má diplomy hned dva. Viděl jste už ty chlapy? Jsou to stoprocentní muži, nejlepší z nejlepších! A jak také jinak: vždyť náš Perseus je chloubou podmořské flotily…“

Naslouchal jsem kasání prvního důstojníka a zdvořile jsem přikyvoval. Souhlasím, proč by ne. Perseus je opravdu nejnovější ponorka první kategorie. Ocelové cigáro, dlouhé jako tři fotbalová hřiště. Prošel jsem si ji od přídě až po záď a osobně jsem ji změřil na kroky. Výšku má jako pětiposchoďový barák, jsou tu i výtahy s čísly jednotlivých palub. Čtyři desítky prvotřídních raket. Jejich salva je schopna třikrát zničit kteroukoli zemi světa, pravda, světadíl stačí zničit jenom jednou. Tahkhle se tedy věci mají… Perseus – to znamená: rychlostí větrné smrště v hlubinách oceánu.

A první zatím pokračoval:

„Povšiml jste si, pane Barry, že vás tu všichni dobře znají? A mají radost, že jste na palubě našeho Persea. To víte, i my si rádi posedíme u televizoru!… Samozřejmě, nejde o živé vysíláni. Dostáváme kazety. Když dovolíte, řeknu vám svůj názor…“

Opět jsem přikývl. Tentokrát na souhlas.

„S tou Evropou – to jste udělal opravdu báječné! Přežrali se šunky a smažených vajec. A tady zatím hladovějí děti.“

„Máte děti, pane, ehm…“

„Ano, mám. Tři…“

„A souhlasil byste s tím, že byste musel dávat část svého výdělku cizím, řekněme africkým dětem?“

„A kolik by to mělo být?“

„Dost málo… Řekněme tolik, kolik by určil velitel Persea.“

První chvíli soustředěně pomrkával, jak promýšlel můj návrh. Pak ze sebe vyrazil:

„Souhlasím… Mezi námi, pane Barry, jsem ochoten to udělat pro vaše africké děti… Jenom ne pro ty bostonské negry! To nikdy!“

„Pročpak? Hlad si přece nevybírá. U každého se projevuje stejně. V Bostonu nebo v Sahelu… Copak je v tom nějaký rozdíl?“

První nervózně vyskočil z křesla a přistoupil až těsně ke mně:

„Pane, já sám pocházím z Bostonu a mohu vás ujistit, že tam jsou všichni barevní lenoši od samého narození… Byl jste přece na Forrestolu?!“

„Ano, byl.“

„Odporný případ! Ostuda pro celé loďstvo, pane. A iniciátory celé akce byli zase černoši.“ První stiskl pěsti, až to zapraskalo.

„Jenže to byl Forrestol,“ pokusil jsem se zažertovat. „Vzpomínáte si, kdo to byl?“

První se zamyslel:

„Ministr obrany, který strachy zešílel.“

Námořník konečně pochopil, že jde o žert, a usmál se:

„Mám pocit, že tam tehdy přišli o rozum mnozí…“

Perseus pluje plnou rychlostí s nákladem bojových raket do ohniska uragánu Camilla. Uragán se narodil kdesi v Atlantiku, začal nabírat rychlost a krajem svého křídla lehce pošramotil Kubu. V teplém a mělkém Mexickém zálivu vstřebala Camilla spoustu vodních par a energie a nabrala tak nové síly. Rychlostí expresního vlaku se nyní řítila směrem na Floridu, což by znamenalo tragédii nejen pro jižní státy USA. V letním období se v lázeňských oblastech poloostrova a na ostrovech rekreovalo více než milión lidi a okamžitou evakuaci by nebylo možno zvládnout kvůli nedostatku komunikací i dopravních prostředků. Lidé s rostoucím strachem sledovali televizní interview s mladou ženou, která podřimovala na gumovém lehátku ve svém pokoji v třetím patře hotelu. V jediném okamžiku se na zdi budovy roztříštila obrovská vlna. Ženě se tajemným úkradkem osudu podařilo vyplout na lehátku rozbitým oknem ven. Když se po chvíli ohlédla, hotel už přestal existovat…

Perseus plul plnou rychlostí vstříc Camille. Podle původního plánu měl do ohniska uragánu letět těžký bombardér z letadlové lodi Forrestol.

Ministr námořnictva mi udělil povolení a já se dostal na starou letadlovou loď v tom nejnepříhodnějším okamžiku: námořní pěchota zrovna pacifikovala rvačku mezi bílými a černými námořníky. Tuhle podívanou by s radostí bral i ten nejnáročnější režisér hollywoodských napínáků. Paluba byla pokryta desítkami lidí, kteří nenávistně chrčeli a mlátili kolem sebe hlava nehlava. Pěchota to dostávala od bílých i od černých, ale pěšáků bylo za prvé mnohem víc, a za druhé měli své zkušenosti. Ty nejaktivnější rváče házeli jednoduše přes palubu. Nejčastěji zakoušeli na těle mořskou vodu černoši.

Když se podařilo nastolit alespoň poměrný pořádek, když byly konečně přeplněny polní ošetřovny i vězení a vojenská hlídka už jen zběžně pročesávala podezřelá zákoutí lodi, přišlo se na to, že letadlová loď Forrestol není s to splnit úkol, kdosi totiž hodil do řídícího systému francouzský klíč a poškodil elektroniku. A tak mě se záviděníhodnou rychlostí přepravili vrtulníkem na ponorku Perseus. Z útržků rozhovoru jsem pochopil, že konflikt na lodi dozrával už dlouho. Část posádky, většinou černoši ze strojovny, totiž nebyla spokojena s chováním bílých důstojníků. Zachytil jsem dokonce slovo Ku-klux-klan. Nu což, draci v kápích se zřejmě najdou i v armádě…

Do salónu vešel lehkým hbitým krokem šedovlasý muž v černém roláku a černých brýlích. Podle toho, s jakou rychlostí se první důstojník vypařil, jsem pochopil, že mám před sebou velitele ponorky admirála Grosse.

„Povězte mi, Barry, jak dokážete předvídat dokonce tajfuny? Camilla přece ještě ani nedostala svoje pořadové číslo, a vy jste se už dotazoval.“

„Reportér přece musí předvídat,“ pokrčil jsem rameny, jako bych předvídal uragány denně. Nemohl jsem přece admirálovi říci, že zrození tajfunu pozoroval ze své orbitální stanice Allain.

„Na ministerstvu vám dali dost vyhýbavou odpověď.“ Admirál se lišácky usmíval. „Připomněl jsem ministrovi vaši skvělou reportáž o tornádu. Vzpomínáte si? Ulítla mi tchyně!…“ Ministr se rozesmál a dodal: „Dobrá, jenom kvůli Barrymu stočíme uragán jiným směrem…“

Už ani nevím, proč se celá Amerika s takovou chutí smála podivínskému tlouštíkovi, který nemohl za žádnou cenu najít svoji tchyni. Kdysi jsem v Texasu natáčel následky snad nejničivějšího tornáda posledních let. Obrovský zlověstný trychtýř spustil z hlubin nebes svůj chobot a rozpoutal na zemi pravé peklo. Domy explodovaly jako našlápné miny, auta letěla vzduchem celé kilometry, dřevěné třísky se zabodávaly do ocelových desek jako špendlíky do papíru a slepice byly dohola oškubané. A do toho vyjícího chaosu najednou vpadl podivný tlouštík, který všechny otravoval svou otázkou: Kde je má tchyně? Naposledy ji viděl na dvorku jejich domu. Utíkala s polštářem v ruce. A najednou ji uchopila jakási síla a vymrštila vzhůru, k obloze. Ať jsem se s kamerou dostal kamkoli, už tu byl tlouštík se svou sakrální větou: Ulítla mi tchyně… Diváci se pokaždé popadali za břicha.

„Takže mi vlastně pomohla tchyně,“ ušklíbl jsem se a admirál s úsměvem přikývl.

„Apropó, ministr velmi lituje, že na Forrestolu došlo k incidentu ve vaší přítomnosti, Barry.“

„Tlumočte panu ministrovi, že jsem tu, abych natáčel bojovou akci našeho loďstva, a ne triviální rvačku.“

„Děkuji vám, Barry.“

Oba jsme se zabořili do měkkých křesel. Na chvíli jsem měl pocit, že jsme v docela obyčejném pohodlném pokoji se zataženými roletami, a ne v ponorce, která vysokou rychlostí míří ke svému cíli. Jen tu a tam se mi podařilo v syčení klimatizačního zařízení a mezi hlasy dispečerů zaslechnout tlumený klapot vorvaňů nebo cvakání delfíních stád.

„Opravdu, v našem století může ztratit člověk nervy v libovolném okamžiku,“ pokračoval admirál. „Lidé jsou prostě zklamaní. Zklamaní vším – rodinným životem, kariérou, politikou…“

„Dokonce počasím,“ skočil jsem mu do úvah.

„Samozřejmě. Příliš mnoho lidí trpí chorobami… Erupce na slunci způsobuje, že člověk natáhne kohoutek… Hluboce s vámi cítím, Barry. Domnívám se, že to bylo dílem šílence…“

„Dostal dobře zaplaceno.“ Tímhle pravdivým tahem jsem rázem zbořil admirálovu symetrickou teorii.

„Ach tak, ehm, ano… ovšem.“ Gross si přejel dlaní po čele. „Odpusťte mi, Barry, upřímnost vojáka: někomu zatraceně překážíte.“

Díval jsem se mu do tváře a napadlo mě, že je to tvář hodná důvěry.

„Nevím to ještě přesně. Ale nejspíš máte pravdu… Mám totiž jednu mimořádně nepříjemnou vlastnost: říkám přesně to, co vidím.“

„Škoda, že nesloužíte v námořnictvu.“ Admirál se nevesele usmál. „Jistě jste si všiml, že je kolem stále méně a méně oddaných a věrných lidí.“

„Ano, je to tak.“

„Chcete si poslechnout radu starého vojáka, Barry?“

„Rád. Sem s ní, Grossi!“

„Barry, až budete o samotě, dobře si všecko rozmyslete, než dospějete k nějakému rozhodnutí.“

„Na mě si jen tak nepřijdou,“ zabručel jsem, jsa si dobře vědom důležitosti té upřímně míněné rady.

„Jak bych vám to řekl, Barry? Nejdůležitější část mého života a mé práce spočívá ve vypracovávání rozhodnutí. Nebude-li mé rozhodnutí správné a já stisknu jiný knoflík, než je třeba, polovina světa zmizí v pekle. A krátce na to by ji následovala i ta zbývající polovina. Člověk je podivné stvoření: dokáže všechno zničit a schovávat se přitom za heslem života.“

„Kterýsi dramatik vložil do úst své postavy tato slova: Všichni žijeme v domě zachváceném plameny, jenže bez požárníků, které by bylo možno přivolat.“

Gross se melancholicky usmál: „Ministrovi to raději necitujte, jinak vám na to řekne, že onen dramatik neměl ani ponětí o existenci jaderné flotily USA. A navíc vám připomene, že nejmodernější ponorka byla na prosbu pana Barryho a na účet poplatníků USA vyslána zachraňovat obyvatelstvo Floridy…“

Měl jsem pocit, že admirál by se sám rád stal ministrem a že si tu na prostém reportérovi ověřuje působivost reklamních frází.

„Bravo,“ pravil jsem nicméně. „Jste novinář od přírody… Mimochodem, admirále, kam zamíří Camilla, až na ni vystřelíte?“

Neurčitě mávl svou štíhlou rukou.

„Kam? To už není naše věc, patří do kompetence vědců. My musíme splnit rozkaz. Jen aby to nepostihlo Ameriku!“

Ve dveřích se jako duch zjevil nažehlený námořník, cvakl podpatky a předpisově podal admirálovi depeši. Gross ji rozpečetil.

„No prosím, operace začíná,“ obrátil se na mne. „Kde obvykle trávíte dovolenou, pane Barry? V Miami nebo v Nizze?“

„Obvykle v práci,“ odpověděl jsem mu popravdě.

Gross se slavnostně vztyčil nad křeslem.

„V tom případě mi prokažte laskavost a zajděte do mé kabiny.“ Ukázal gestem na dveře. „Pokusíme se vám vytvořit ty nejoptimálnější podmínky.“

Do Grossovy kajuty jsme vyjeli výtahem. Tam už na něho čekali dva důstojníci: první, kterého jsem už znal, a pak ještě jeden. Gross jim podal text depeše ze štábu. Oba důstojnici zamířili k sejfu, otevřeli ho a jali se porovnávat obsah sdělení s duplikátem, který byl ukryt v kovové skříňce a jehož šifru znali jen oni dva.

„Souhlasí, admirále,“ řekl konečně první.

Gross přistoupil k ústřednímu pultu a zapnul mikrofony.

„Vyhlašuji bojový poplach! Hotovost raketových zbraní prvního stupně!“ řekl nijak zvlášť hlasitě.

Muži v modrých volných kombinézách, podobní parašutistům, se zahleděli do svých měřicích přístrojů, odevšad – z jasně zelených kajut zdobených reprodukcemi nejlepších mistrů i z kabin s kávovary a automaty na pražení kukuřičných klasů – se hrnuli námořníci, aby zaujali svá postavení. Operátoři se věnovali své elektronické magii.

„Kde jsme teď?“ zeptal se Gross svých pomocníků. „Přímo v ohnisku Camilly,“ odpověděl první důstojník.

„Je to docela zajímavé,“ řekl admirál hlasitě. „Nikdy jsem ještě nebyl v kuchyni, kde se připravuje počasí. A co vy, pane Barry?“

„Taky se mi to zatím ještě nepodařilo,“ řekl jsem mu.

Jeho pomocníci si vyměnili rychlé pohledy.

„Co abychom šli nahoru, Barry?“ Admirál si byl dokonale vědom, že v té chvíli ho slyší každičký člen posádky Persea.

„Velmi rád!“

„Odvolat rozkaz!“ poručil Gross prvnímu. „Vynoříme se na povrch!“

První se nechápavě podíval na admirála, ale příslušný rozkaz vydal.

Podlaha se nám roztančila pod nohama.

Dovedl jsem to nanejvýš štědré Grossovo gesto po zásluze ocenit. A taky jsem ho na mokré palubě, kam jsme spolu vystoupili v přiléhavých pláštích, natáčel ze všech možných rakursů. Ale to nebylo ani zdaleka důležité: být na jeho místě, choval bych se zrovna tak, jako rozmazlené dítě, které se dostalo do středu živlu, který je třeba zkrotit. Nepřítele je třeba vidět tváři v tvář – takové je staré pravidlo válečníků. Jedno mi bylo jasné: ať si posádka proklíná svého admirála i mne sebevíc, ať se nám sebevíc posmívá, admirál Gross se ministrem námořnictva určitě stane.

Nikdy jsem neviděl nic podivnějšího. Ticho, dusno a jakýsi nedefinovatelný pocit tísně. Kus moře podobný ideálně ustlané posteli vycepovaného vojáčka. Palubu v jediném okamžiku obsadily myriády hmyzu, vysílené v beznadějném boji se skučícím větrem. Gross se v té chvíli podobal přízraku, posetému od hlavy až k patě muškami. Já na tom nejspíš nebyl o nic lépe. Nad hlavami nám zběsile prolétají stříbřitá oblaka. Vlastně ne, nejsou to oblaka! Jsou to úryvky vzpomínek na cosi, co jsem už jednou viděl. Pokud opravdu existuje brána do jiného světa, pak je jistě zde, v mrtvém bodě uragánu, jemuž se s úctou říká „oko uragánu“… Mozek odmítá věřit, že Camilla vůbec existuje, že ničí a láme vše, co se jí dostane do cesty.

Záhadná mořská stvůra mávla svým zeleným klepetem. Na znamení prvního důstojníka jsme se spolu s admirálem vrátili do kajuty a Gross se v jediném okamžiku proměnil ve všemocného pána ponorky, natáhl si sako uniformy a na hlavu si nasadil brigadýrku.

Ponorka klesala do hlubin a čísi hlas monotónně odpočítával hloubku. Konečně: sto-stop – výchozí hloubka!

„Pohotovost ISQ!“ vydal Gross příkaz, a to znamenalo bojovou pohotovost. Pak se obrátil ke mně:

„Teď už zbývá čekat jenom třináct minut.“

„Kolik raket odpálíte?“ Kamerou jsem registroval každičké gesto, každičký povzdech admirála Grosse.

„Dvě.“

„Doufám, že ne s bojovými hlavicemi?“

„Dokonce, kdybych zešílel, mám tu dva pomocníky, kteří celou operaci kontrolují.“ Po těch slovech mi oba své pomocníky představil.

Důstojnici, obráceni k budoucím divákům zády, pracovali na sejfu velmi fotogenicky. Nakonec z něj vylovili klíč archaického tvaru. Velitel pak zastrčil klíč do víka kovové schránky, která visela na zdi, a otevřel ji.

Najednou mi to všechno připomínalo scénu z některé ze Stevensonových knih.

Skříňka byla prázdná. Jen na dně zely otvory docela obyčejné elektrické zásuvky:

„Raketový úsek. Start povoluji!“ třeskne tichem admirálův povel.

Na panelu se rozsvítí zelená světýlka, jež jsou admirálovi důkazem, že posádka pracuje s maximálním vypětím. Zaznívají povely na nižších úrovních: „Vedoucí skupiny. Kontrola rakety číslo jedna!… Číslo dvě!“ Na obrazovce je zřetelně vidět, jak se odsouvá obrovské víko, jak se obnažuje jícen šachty… Tak tedy k tomu, aby byla zničena polovina lidstva, postačí pro začátek, aby se v jedné luxusní kajutě sešli tři šílenci…

Od startu obou raket nás děli už jen sekundy. Gross vytahuje ze soukromého sejfu kolt ráže pětačtyřicet. Nebo přesněji řečeno červenou pažbu koltu s drsným rýhováním – to aby se lépe držela v ruce – vyrobenou z těžké umělé hmoty. Červená barva pažby znamená, že jde o bojovou akci, černá (rozuměj cvičná) zůstala v sejfu. Místo hlavně má tahle zbraň zpevněný kabel se zástrčkou.

Posádka lodi zatajila dech, když admirál zastrčil vidlici do zásuvky. Rytmické mihotání kontrolních lamp potvrzuje, že elektrická síť ponorky, uzavřená v této chvíli do kruhu, je připravena odpálit motory raket.

Gross mrkl do objektivu mé kamery a zmáčkl spoušť. V tichu zaznělo její cvaknutí jako výstřel. Podlaha se zachvěla: první raketa nabírá nad mořem výšku. Další záchvěv, a druhá šelma vyráží za svou kořistí. Dvě nálože záhy explodují v samém středu uragánu, rozsévajíce v okamžiku své smrti tuny jodidu stříbrného. Nad Camillou houstnou mraky a po chvíli se do slepého oka uragánu řítí vodopády vody. Zdá se, že netvor byl přitlačen k zemi a poražen, že jeho rychlost klesla. Ale už o tři hodiny později oznámily posádky hlídkových letounů, že Camilla prudce nabírá na síle a zrychluje svůj let. Jenže tentokrát míří opačným směrem někam ke Střední Americe a Západní Indii.

„Mohu-li si dovolit parafrázovat pana Barryho, který tuto reportáž natáčí,“ prohlásil v závěru admirál Gross, „Amerika může usínat zcela klidně. Camilla se konat nebude. Žádnému z nás už tchyně neulítne…“

Dvacátá třetí kapitola

Nedokončil jsem reportáž o Camille, pustil jsem ji na obrazovky bez náležité koncovky. Jedinkrát v životě jsem porušil pravidla hry každého novináře, a vzápětí na to doplatila moje pověst.

Měl jsem letět do Panamy, Nicaraguy a několika dalších zemí, na kterých se Camilla pomstila, a já místo toho letěl do Chicaga, kde začínal soudní proces s teroristy „černého tuctu“.

Celá Amerika blahořečila válečnému námořnictvu, že dokázalo zbavit zemi nepříjemných starostí, a záhy na všechno pro jistotu zapomněla.

Střední Amerika zase proklínala Camillu, Grossova Persea a vůbec všechny Yankeye, kolik jich na světě je. Člověk to mohl pochopit: na tak malé země to bylo příliš mnoho utrpení a hoře. Lidé si vyprávěli pochmurnou historku o padesáti starousedlících v jednom hotelu, starém a pevném jako Bastilla, kteří se rozhodli oslavit příchod zuřícího živlu pořádným mejdanem na verandě nad mořem. Jenže než mohla oslava začít, nikdo z obyvatel hotelu už nebyl mezi živými. Shodou okolnosti byla mezi nimi většina Američanů.

Noviny komentovaly reportáž z ponorky se značnou jízlivostí a vylíčily mě málem jako agenta Pentagonu: jen se podívejte, s jakými sympatiemi představil divákům hloubavého intelektuála Grosse, který sliboval, že ke katastrofě nedojde! A skutečnost? Smrt nevinných lidí! Jiní šli ještě dále: má vůbec smysl experimentovat s uragány, je-li jejich vývoj nepředvídatelný?

Jediný, kdo mi nezlořečil, byl Allain.

„Od samého počátku bylo zřejmé, že zamíří ke Střední Americe,“ bručí ze své výše. „Panama odmítla dát Američanům povolení k výstavbě vojenské základny. Ergo – Panama to odnese se vší parádou. Nicaragua znárodnila majetek amerických společnosti – tatáž situace! A ti ostatní? To je preventivní varování, tak říkajíc. Rozumíš tomu, Joliote? Ten obrovský systém se mi už podařilo odhalit alespoň zčásti… Závěry si z toho musíš vyvodit ty sám… Jak to vypadá s Marií?“

„Zrovna teď poletím do Chicaga na soudní proces…“

„Já už všechno vím, kamaráde,“ ozve se Allainův hlas nezvykle chraptivě. Takže o Mariině smrti už ví.

„Máš nějaké nové informace o tom chlapovi z Ivanhoe, Johne?“

„Willy! No tak, Willy!“ křikl jsem honem do mikrofonu, abych příteli připomněl, že porušuje zásady utajení.

„Odpusť, Joliote, poslouchám.“

„Podle předběžných informací je ochoten přijmout obžalobu z neúmyslného zabití, pokud trest nebude vyšší patnácti let.“

„Svině!“ zavrčel Willy a neodpustil si několik kleteb. „Vykašli se na něj a raději pátrej po iniciátorech. Jak se vede Eddiemu?“

„Ten chce jet do Chicaga taky.“

„Držte se oba!… Pozdravuj Eddieho a… Marii!“

„Ona tě Marie taky… pozdravuje.“

Opozdil jsem se o pouhou hodinu. Před šedesáti minutami bylo před budovou chicagského soudu rozhodnuto o osudu „ďáblova tuctu“. Když jsem dorazil v autě k mohutné stavbě, stál tu už jen řídnoucí dav živě diskutujících lidí a policisté trpělivě vyměřovali vzdálenost mezi překoceným vězeňským autobusem a bizarním černým vozem, na jehož povrchu byla uhlopříčně napsána písmena tvořící slovo EDDIE.

Došlo mi, že to všechno má na svědomí můj syn! Rozběhl jsem se k policistovi.

„Jsem John Barry. Co se tady vlastně stalo? Kde je řidič závodního auta?“

Pomalu se ke mně otočil, přejel mě zvláštním pohledem od hlavy až k patě a položil mi ruku na rameno:

„Tak vida, Barry! Pojďte se mnou.“

Do nemocnice jsme přijeli během několika minut.

Muž v bílém plášti nám zevrubně vysvětlil situaci. Eddie leží na resuscitačním oddělení a o jeho stavu je v této chvíli těžké říci cokoli určitého. Synovu tvář, bělejší než obvazy a prostěradla, jsem viděl několik minut. Kolem něj neslyšně pracovala lékařská aparatura a pojednou mě napadla bláznivá myšlenka: Eddie to opravdu zmáknul! A teď odpočívá. Ale v čem mu teď mohu pomoci já, jeho otec? Bez matky mu nemohu pomoci v ničem. Snad kdybych byl v té chvíli na náměstí, ale takhle?

Chodbou se ke mně blížil statný muž v policejní uniformě, posadil se vedle mě a trpělivě mlčel. Nevím, jak dlouho to trvalo – hodinu nebo dvě – než jsem se pohnul a poznal v uniformovaném obru Bobbyho.

„Stalo se něco, Bobby?“ zeptal jsem se ho a nepoznával jsem vlastní hlas.

„Je to jejich vina, Johne. Tvého syna a Gastona Hervé. Nezlob se na moje mládence. Ti dva to provedli s takovou profesionalitou, že nikdo z mých lidí ani nestačil vystřelit na pneumatiku.“

Eddieho přítel Hervé ležel v sousedním pokoji. Utrpěl mnohem méně a mohl vypovídat.

A tak jsem se dověděl, že Eddie nechal předem převézt do Chicaga svůj stroj a sám přiletěl letadlem. Ve Velkém Johnovi se setkal s Gastonem a oba se dali do práce na podrobném scénáři akce. Eddie nejednou opakoval, že „ďáblův tucet“, ti prokletí negři s černýma rukama, kteří zavraždili jeho matku, musejí být po zásluze potrestáni.

Televizní komentátoři, aby rozvířili hladinu veřejného mínění, připomínali svým divákům, že v obžalovacím spise chybí bod, který by se týkal úmyslné vraždy cestujících v taxíku. Prostinké myšlení měšťáka bylo rozjitřeno. Spisovatel James Goldrin ve svém interview pro chicagskou filiálku NBC dokazoval, že jeho mladí krajané se stali oběťmi sociálního řádu, mravní bídy své vlasti a celého kapitalistického systému a že nenesou žádnou vinu. Mass media jako by úmyslně bušila na kovadlinu chorobné představivosti dvou mladíků, jako by se je snažila dohnat k tomu, k čemu mělo záhy dojit. A číše přetekla: oba chlapci ztratili vládu nad svými emocemi. „Když je to takhle, tak je potrestáme sami!…“

Později, když jsem přemýšlel o své vlastní práci, jsem popadl celý svůj život jako kus popsaného papíru a mačkal ho, trhal a cupoval na kousky, jen abych ho mohl nečitelný vyhodit na smetiště. Čím jsem se lišil já, který se vždy pokládal za nezávislého reportéra, od televizních gangsterů, kteří terorizovali svého diváka a udržovali ho v neustalém strachu?! Každodenní tragické události – vraždy, znásilnění, loupeže, noční děs materializovaný v zločinu, to vše se divákům předkládalo jako jediná a skutečná podstata života, jako jeho fatální východisko. „Udeř! Zacpi mu hubu. Namotej mu střeva na kliku dveří! Vytrhni mu jazyk! Zabij! Zabij! Zabij!!!…“

Když televize vysílala zvláštní interview s vůdcem teroristů, bylo ovzduší rozžhaveno do krajnosti. Eddington klidným hlasem objasnil divákům cíle své organizace: osvobození pětadvaceti miliónů rukojmích.

Reportér v první chvíli upadl do rozpaků, protože neměl ani potuchy, o koho se jedná.

„My všichni jsme se v téhle zemi stali rukojmími,“ objasnil mu ochotně Eddington situaci. „Přišli jsme o svou práci, o své rodiny i o své morální krédo. Co jsme pro vás? Jenom špinaví negři… A když se pozvedneme, abychom bojovali za svá práva, střílíte nás jako vzteklé psy.“

„Jste si jist, že s vámi souhlasí všichni barevní?“

„Naprosto! Ostatně ta cifra může být také dvakrát vyšší. Celkem je v USA padesát miliónů barevných. Připravili nás o všechno, dokonce o právo doufat. Vzpomínáte si na slova Martina Luthera Kinga? ‚Máme svůj sen!..‘ Zabili ho. Můj mladší bratr Nonney snil o tom, že se stane nejlepším hráčem baseballu. Zastřelili ho. I na mne už čeká smrt.“

„Eddingtone, vy jste přece umělecl Copak jste opravdu chtěl vyhodit mrakodrap do povětří?“

„Rozhodně!“

„Proč jste zvolili způsob tak naivní: ohrožení bezpečnosti celého města?“

„Pro mě je ten dům i celé Chicago symbolem rasismu. Ale nejen Chicago! Všechna americká města jsou dnes naplněna bombami hněvu. Stačí už jen stisknout knoflík…“

„A Velkého Johna byste opravdu dokázali vyhodit do povětří?“

„Nejen Velkého Johna! Celou Ameriku!“

„Za co vlastně?“

„Za všechno! Dříve nebo později k tomu stejně dojde. My jsme jen naznačili cestu, ale kráčet po ní budou jiní. Budou moudřejší a úspěšnější než jsme byli my…“

„Podle mého názoru to všechno příliš dramatizujete. Copak není možné se domluvit? Vždyť…“

„Pozdě!“ skočil reportérovi do řeči Eddington. „Už celá století sice mluvíme stejnou řečí, ale nemůžeme si porozumět.“

Reportér vrtěl hlavou.

„Jsme pro vás jako hluchoněmí. Jako obludy z vesmíru. Nepřátelé…“ Eddington se hněvem zalykal. Po krátké pauze pronesl slova, která pak den ze dne opakovaly všechny deníky, slova, která předurčila jeho osud:

„Nenávidím vás! Hluboce vámi opovrhuji. Byl jsem vždycky rukojmím v zemi, kde jsem se narodil a vyrůstal.“

Slovo NE! vyplulo na povrch života města znovu. Tentokrát se objevovalo na zdech největšich staveb a lidé se mu v posvátné hrůze vyhýbali. U nápisů držela stráž ozbrojená policie.

Maloměšťák se roztřásl spravedlivým hněvem. Byl to hněv tryskající až z mělčin jeho malé dušičky. Pozice MY a ONI byly rozděleny rychle a bezezbytku, jen poměr byl různý: dvacet pět miliónů rukojmích a dvě stě miliónů pánů. Pánů země se však zmocňovala panika.

V hloubi duše jsem se pokoušel Eddingtona obhájit. Hájil jsem ho před sebou samým. Kam bych asi dospěl já, kdyby mi zabili bratra? Nejspíše bych jako civilizovaný člověk nepřipravoval výbuch mrakodrapu. Určitě ne! Z celé mé rodiny zůstal naživu už jenom syn. Jsem proti extrémům, bojuji jenom za sebe, za naši budoucnost – moji a synovu. Copak ten podivín opravdu věří v osvobození miliónů svých krajanů?…

Komentáře o soudním přelíčení, k němuž mělo záhy dojít, byly v prostřihu doprovázeny Mariinými portréty a záběry z jejích módních přehlídek. Jen stěží si dovedu představit, jakým peklem nenávisti k domnělým vrahům musel projít Eddie, jehož tak bláhově podporoval věrný Gaston Hervé.

„Zacpeme jim huby! Naděláme z nich mrtvoly! Pošleme je do pekla, ty zatracený černý huby!!!“

Tohle vřeštění troglodytů znělo stovkami televizních kanálů Ameriky… „Naděláme z nich mrtvoly! Jen počkejte, černý huby!“ zaječel Eddie, když vyjížděl ze svého úkrytu za jednou z budov…

V čem vlastně spočívala moje největší životní chyba? Napadlo mě, že ačkoli jsem po celý svůj život odmítal pracovat jen proto, abych probouzel v lidech ty nejnižší pudy, pohyboval jsem se ve vyježděných kolejích… A tak, dříve, než jsem přišel o svůj vlastní svět, ztratil jsem své nejbližší… Proč právě já, který jsem se snažil ochránit svoji ženu i syna před hrůzami našeho světa, proč právě já jsem přispěl k jejich osudovému konci? Čím se liším od těch, kteří z plna hrdla ječeli: „Zabte je!“

Eddie zaparkoval svůj stroj v úzké uličce vzdálené od budovy soudu pět set, snad šest set metrů. Prohlédl si ještě jednou řemeny, jimiž byl i se svým vozíkem připoután k automobilu, a pak už jen trpělivě čekal. Hodinu, možná víc.

Gastor Hervé, který měl své stanoviště na rohu ulice, mu konečně dal smluvené znamení. Hrozivý černý stroj tiše roloval do středu ulice, a pak v jediném mžiku vyrazil dvousetkilometrovou rychlostí vpřed jako dravá šelma dychtící po krvi. Nejspíš se už nedovím, jak se na sedadle vedle mého syna ocitl Gaston Hervé.

„Smrt vrahům!“ křičel můj Eddie. (Tak to alespoň říkají očití svědkové.)

Vše, co následovalo, bylo dílem několika okamžiků.

Rychlost synova vozu byla nepředstavitelná. Nikdo netušil, že se objeví na náměstí před soudem, kde právě z vězeňského autobusu obklopeného kordonem policie vycházeli muži. Lidé, kteří se přišli na náměstí podívat, i sami policisté pojednou pocítili blížící se neodvratnou smrt, ohlédli se a rozběhli se všemi směry. Přímo k autobusu se řítilo obrovské monstrum, za jehož volantem bylo vidět bledou tvář s dlouhými vlasy, jež se tolik podobala starým rytinám.

Před majestátní soudní budovou stál v té chvíli osamělý vězeňský autobus, z něhož vystupovali, mhouříce oči před bodavými paprsky poledního slunce, obžalovaní.

Jako první kráčel Rem Eddington – kapelník orchestru a mladý pamětník starého dětství Ameriky. Vystoupil ze tmy vězeňského auta do oslepujícího jasu prostoru, vztyčil hlavu a spatřil nápis EDDIE na černém stroji, který se na něj řítil.

Později budou nedokončená blues Rema Eddingtona vydána na atraktivním elpíčku a celý náklad bude rozprodán během několika hodin, tentýž osud potká i dva další dotisky. Autor bude in memoriam vyznamenán jednou z exkluzivních cen. Jenže o to už nebude mít zájem ani Rem, ba ani Eddie…

Eddie poznal Eddingtona okamžitě. Kolikrát viděl v televizi tu výraznou ebenovou tvář! Zdálo se mu, že v té chvíli zbělela… Ale vůdce teroristů, vrah a komponista explozí neucouvl, neupadl, stižen křečemi strachu, nepokusil se uhnout. Naopak! Vykročil směrem k Eddiemu. Jako by poprvé v životě zaslechl to zvířecí vytí „Zabte ho!“ adresované tentokrát přímo jemu. Až dodnes chápal ten křik po svém: trýznilo ho to, naplňovalo bolestí a nutilo, aby hledal východisko. Pak dospěl k přesvědčení, že je třeba pomstít se celému světu. Teď, v jediném okamžiku, který byl mezi ním a ocelovou špicí smrti, nad níž trůnila v rámu bílá tvář jeho vrstevníka, pochopil vše a učinil v mučivé nejistotě svého života jedinou možnou volbu – vykročil vpřed, vstříc Eddiemu…

Ocelový nárazník potrhal povrch autobusu a zastavil se až těsně u okraje chodníku. Na dlažbě ležely nehnuté tři postavy: Rem Eddington, saxofonista Paul Austern a bílý bubeník Ernst Johnson. Dva černí a běloch, který vyšel z autobusu jako třetí.

Eddie! Eddie, co jsi to učinil?!

Za okamžik, který stačil k tomu, aby dav přišel k sobě, tu už byla opět policie, s pronikavým hýkáním se přiřítily sanitky. Reportéři křečovitě lovili atmosféru té chvíle… A kolem dokola hučel dav zvědavců.

Upozornil jsem Bobbyho, že rozrazím lebku každému, kdo přijde do nemocnice za mým synem.

Nepřišel nikdo.

Tisk slavil své krvavé orgie. Eddieho portréty, popis jeho dětských a jinošských zálib, restaurovaná historie, jež se odehrála ve Velkém Johnovi, to vše se objevilo na prvních stránkách deníků i večerníků. Několik mizerně exponovaných metrů filmu jakéhosi amatéra, jemuž se podařilo zachytit událost před soudní budovou, odkoupila televize za sumu, která vzbuzovala patřičnou úctu. Nikdo se ani slovem nezmínil o skutečnosti, že ani Eddington, ani nikdo jiný z jeho skupiny neměl s taxíkem zhola nic společného. Syn pomstil smrt své matky! Což mohl někdo pochybovat o tom, že „ďáblův tucet“ byl potrestán po zásluze?!

Řekli mi, abych šel k videofonu. Na obrazovce jsem spatřil kandidáta na úřad prezidenta Willyho.

„Zdravím vás, Barry!“ zahřměl hlas budoucího pána země. „Jak se daří našemu skvělému Eddiemu? Doufám, že jste si uchoval optimismus?“

Vysvětlil jsem mu co možná nejklidněji, že synův zdravotní stav je velmi vážný.

„Váš Eddie je v této chvíli miláčkem celé Ameriky, národním hrdinou této země!“ prohlásil Willy. „Nezapomeňte mu to vyřídit, až přijde k sobě.“

„Je to vrah nevinných lidí, senátore,“ řekl jsem mu na to. Pak jsem mu pro jistotu zopakoval větu z Goldrinova interview v novinách. Tomu teď už bylo všechno jasné: Eddie byl v jeho očích vrah, Eddington národní hrdina.

Willy se zamračil:

„Ach, jako vždycky přeháníte.“ Tvář se mu zvrásnila úsměvem. „Otcové nikdy nedovedou správně ocenit kvality svých dětí. Říkám vám to jako oficiální osoba: váš syn je národní hrdina!“

Najednou na sobě začal s křečovitou hbitostí trhat knoflíky košile. „Jen se, Barry, podívejte!“ Pod košilí měl senátor Willy tričko s řítícím se autem, dlouhovlasým řidičem s výrazným nápisem EDDIE. „Tohle tričko by měl mít na sobě každý můj volič. Co vy na to?“

„Má cenu nejspíš dvacet dolarů, že?“

„Pětatřicet!“ ohradil se hrdě senátor.

„Pětatřicet dolarů…“ opakoval jsem bezvýrazně. „Ale život má snad vyšší cenu…“

„Jestli chcete, pošlu vám svého lékaře. Tucet lékařů!“ Bylo vidět, že senátor si má slova o ceně života vyložil po svém.

„Ne, děkuji vám, senátore. Zdejší lékaři jsou opravdu dobří specialisté. Jsem rád, že jsme se viděli…“

„Ještě jeden malý problém by tu byl, Barry… Tak říkajíc, myšlenka vyslovená nahlas.“

„Pozorně vás poslouchám, senátore.“

„Vím, že máte magnetofonový záznam posledních slov mého dobrého přítele Hechta…“

„Ano, mám ho,“ odpověděl jsem co možná nejklidněji, ale všechno se ve mně napjalo.

„Doufám, že jste těm slovům porozuměl správně?“

„Naprosto správně!“ odpověděl jsem taktně Hechtovu mocnému příteli. „Fydom byl tím atentátem na mou osobu rozhořčen na nejvyšší míru.“

„Ehm, to není přesně ono, Barry… Nezlobte se, ale musím se vám k něčemu přiznat.“ Pohrozil mi šibalsky ukazováčkem. „Jde o to, že Fydom byl až po uši zblázněný do vaší ženy…“

„Chcete tvrdit, že to byl jediný člověk v tomhle bláznivém světě?“ zeptal jsem se Willyho s nevinným úsměvem.

„Jak tomu mám rozumět?“ zasyčel Willy a ucouvl před obrazovkou.

„Prostě miloval a nenáviděl, senátore… Má vůbec smysl o tom ještě mluvit?“ Pokrčil jsem rameny. „Moje žena je mrtvá, pane.“

„Hm, ovšem. Ano… Pochopitelně,“ drmolil senátor nesouvisle. A pak jsem se ho rozhodl dorazit:

„Nevyjádřil jsem se zrovna přesně,“, ohlédl jsem se, zda tu není nikdo další, a šeptem jsem pokračoval: „Mezi námi, Willy, ona totiž žije… Je někde tady… vidíte? Příště si s ní budete moci pohovořit…“

Kandidující senátor ztuhl jako socha a já ho s obrovským pocitem zadostiučinění vypnul…

Po řadu dnů žil Eddie v tajemné krajině snů. Jeho orgány, které nebyly schopny plnit svoji funkci, nahrazovaly ty nejmodernější přístroje. Lékaři se přede mnou netajili svým údivem, že je můj chlapec ještě naživu. Eddie nezápasil o život sám. Bojovala za něj i dosud nevyčerpaná síla Mariina nedlouhého života, síla jeho děda Joliota, který si zvykl vídat smrt už v dětství, a síla všech jeho předků, na niž jsem tolik spoléhal, když jsem trávil u Eddieho v nemocnici ty dlouhé bezútěšné dny.

Setkal jsem se s řadou pacientů, naslouchal jsem jejich prostému vyprávění a stížnostem, odpovídal jsem na jejich otázky o mém synovi. Tihle lidé prožívali tragédii mého syna opravdově a upřímně. Byli připraveni udělat pro něj vše, co bylo v jejich silách – podat sklenici vody, upravit polštář, popovídat si s ním, a přece dobře věděli, že mu to nemůže pomoci. Nikdy o něm neříkali, že je hrdina, tím spíše hrdina národní, ale byli pyšní na to, že je mezi nimi. Dokonce mi jako neslýchané tajemství sdělili, o čem diskutovali nejeden večer. Podle jejich společného názoru Eddie nemohl být nikdy díky svému zdravotnímu stavu odsouzen, což bylo štěstí v neštěstí. Zbývalo tedy už jen jediné: vyrvat ho společnými silami ze spárů smrti.

Jednoho večera otevřel Eddie oči a okamžitě mě poznal.

„Táto, odpusť mi to, prosím tě!“ řekl jako bezmocné dítě a opět se ponořil do říše snů.

Lékaři mi sdělili, že pokud se z toho můj syn vůbec dostane, zůstane díky roztříštěné páteři po celý zbytek života nehybný. Nikdo z našich odborníků by si netroufl provést operaci roztříštěné páteře úspěšně. Jen jediný člověk na světě už provedl řadu podobných operací – moskevský chirurg profesor Petrov. Zeptal jsem se, není-li možné pozvat Petrova k Eddiemu, a dověděl jsem se, že bude-li moskevský specialista souhlasit, budu muset odvézt Eddieho do Moskvy. Jenže zatím na to není ani pomyšlení.

Za nocí se mě zmocňoval neklid. Zůstal jsem s Eddiem sám, docela sám a celý svět kolem byl slepý a nepřátelský jako noc bez hvězd, jako vytí ledového větru nebo bušení do okenní římsy. Kdosi tajemný nás z té tmy nepřetržitě pozoruje: vidí nás oba ve slabém světle noční lampy.

Strach jsem necítil. Mám dost sil, abych se porval o synův život, o život všech dětí, které úpěnlivě prosí poté, co je potkalo neštěstí: „Táto, odpusť mi to, prosím tě!“

Bobbymu a jeho kolegovi Machollandovi se konečně podařilo dešifrovat předsmrtná slova miliardáře. Bylo jisté, že Hecht o připravovaném atentátu na moji osobu věděl, jenže příkaz k provedení akce nevydal on, ale někdo docela jiný. Mafie se rozhodla vyzradit „Lišákovi“ z losangeleské policie jméno člověka, který volal Kraftovi do baru Ivanhoe. Byl to specialista na reklamu Minnie Marley, známý v podsvětí jako překupník s narkotiky. To on řekl Kraftovi předem dohodnuté heslo, které barman zaslechl na paralelce: „Otevřete si v bance účet.“ Pak už Kraftovi nezbývalo než letět do Chicaga. Marley je v současné době nezvěstný a policie po něm intenzívně pátrá.

„Není tahle postavička k podpírání příliš nicotná pro tak vysokou hru?“ zeptal jsem se chicagského šéfa.

Pokrčil rameny. „Zatím můžeme vyslovovat jenom domněnky, nic víc… Mimochodem, Barry, znáte se se senátorem Willym?“

„Znám ho. Nedávno mi telefonoval. Proč se ptáte?“

„Je tu taková zajímavá maličkost. Yurick nám o tom řekl.“ Bobbyho tvář vyjadřovala starost. „Toho osudného dne byl totiž na návštěvě u Fydoma Hechta právě senátor Willy.“

„Co je na tom tak zvláštního? Jsou to přece staří přátelé.“ Řekl jsem to klidně, ale svaly se napjaly tušením blížícího se nebezpečí.

„Kraft totiž pořádá svoji předvolební kampaň z Hechtových prostředků. Což o to, samo o sobě to není ještě zločin,“ Bobby přimhouřil oči a významně se na mne podíval, jako by mi chtěl naznačit, že stojí na mé straně, „ale když si to probereme důkladně, mnohé věci se vyjasní.“

Teď už se nedalo pochybovat, že Willy věděl o atentátu také…

„To není on, to není on!“ vykřikoval šílenec, který prodlužoval vlastní život na úkor tragédií svých bližních.

„Doufám, že jste jeho slovům porozuměl správně?“ ptal se, nebo spíše familiárně radil senátor. Jeho slova ani nemohla vyznít v tomhle šíleném světě jinak než jako varování. A já, velký John Barry, jsem se v senátorovi kardinálně spletl.

„Opravdu prohlašuje Kraft, že rozkaz k odpáleni nálože dostal od ďáblova tuctu‘?“ zeptal jsem se Bobbyho.

„Je to pravda. Tenhle primitiv dokonce dokázal najít řešení přijatelné pro všechny. Eddington je přece už mrtvý, a tak stopy končí v prázdnotě.“

Zdánlivě nesouvisející události tragédie, která postihla moji rodinu, začínaly nabývat tvaru, seskupovaly se v úhlednou mozaiku příběhu. Naše setkání s Marii na Hechtově maškarním plese, kde Eddie přeskakoval autobusy, bylo jen generální zkouškou, za níž měla následovat naše vlastni budoucnost. Bylo počátkem scénáře, v němž prakticky nic nebylo ponecháno náhodě. Můj pobyt ve Velkém Johnovi jako by náhodou spadá do doby, kdy se teroristé chystají provést svoji akci, ale jeden z těch dvou – Fydom nebo Willy – okamžitě využije klukoviny černé skupiny – „John ručí za Johna“. Kraft pak už jen logicky dovrší dalekosáhlý plán: v celé zemi pozvedají hlavu rasisté, vlna nenávisti k barevným je připravena zaplavit celý světadíl.

Celá tahle banda mě upřeně pozorovala, zkoumala, experimentovala na mně jako na dvouhlavém teleti. Čemu se vlastně podobá tahle zrůda se svou kamerou? Čím může přispět velkému byznysu živočich, který se pokouší usměrňovat žalostné pozůstatky lidských citů a buší do kovadliny podvědomí lidí kladivem strachu? Zkoumali mě pomalu, beze spěchu, bezcitně modelovali ty nejrůznější situace, na něž jsem měl reagovat. Dokonce má smrt byla v projektu vyčíslena v dolarech a snad dokonce i v centech. V téhle bandě politizujících chameleónů, byznysmenů a zločinců si jen Hecht mohl dovolit jednat tak, jak se mu chtělo. Nenáviděl mě a tím více miloval Marii. Ale i Hecht nebyl ničím jiným než zločincem. Což musí člověk, který miluje, neustále zabíjet?!

Obrovský neviditelný mechanismus zla se dal do pohybu. Šílený stařec se utápěl v perverzních emocích a čerpal z nich životní sílu. Muž, který mi kdysi připomínal Abého Lincolna, využil poklesu prestiže vlády, jež nebyla schopna utišit rozjitřené hnutí černochů, a pokoušel se dosáhnout nejvyšší mety. Moje smrt, jež by byla objasněna jako pomsta rozzuřených černochů, byla výhodná pro oba. Dobře organizovaný rasismus je totiž tou nejjistější zbraní velkého byznysu…

„Poslyšte, Bobby, nevíte náhodou o nějaké nemocnici, která by byla dostatečně vzdálena od nepřátelských očí, uší a rukou?“ zeptal jsem se Bobbyho a hned jsem mu také vyložil obsah naší poslední rozmluvy se senátorem Willym.

„Mám pocit, že to všechno není náhoda,“ přiznal jsem se na konci svého vyprávění. „Byl bych rád, kdyby byl Eddie od toho všeho co nejdál.“

„Naprosto s vámi souhlasím,“ přikývl chicagský šéf.

„Nu což, pokusíme se najít pro toho chlapce bezpečné místo.“

Dvacátá čtvrtá kapitola

Na světě existoval jen jediný člověk, kterému bych mohl říci všechno na světě. Zavolal jsem Allaina.

Naslouchal mým slovům, nepřerušoval mě, jen občas procedil mezi zuby kletbu. Nakonec řekl:

„Odhadl jsi to naprosto přesně, Joliote. Jenže situace je mnohem složitější, než si vůbec můžeš představit. Tak teď poslouchej a masíruj si závity!“ V argotu, který jsme si zachovali ještě z dob studia, to znamenalo: Teď dávej pozor jako nikdy a všechno důkladně promysli.

„Poslouchám tě, Willy.“

„Chtěnechtě ses, chlapče, dostal do samého epicentra té nejtajnější a nejdestruktivnější války v dějinách lidstva. Přesněji řečeno, dostali jsme se do toho oba, ty i já. Rozumíš mi?“

„Kdybych řekl ano, tak bych asi lhal,“ zamumlal jsem nesouvisle. „Třeba je to z nevyspání, já nevím.“

Tiše se rozesmál a řekl mi slova, která na mě dýchla šťastnou dobou studii.

„Moc to žereš, kamaráde!“

A já místo odpovědi silácky zahvízdal, přesně jako jsme to dělávali ve školních lavicích.

„Tak teda poslouchej, Joliote! Porovnal jsem ty tvoje makabrózní reportáže se svými údaji a podařilo se mi z toho chaosu vydělit systém. Je ti tohle jasné? Teď ti trochu osvěžím paměť.“

„Tak dělej!“

„Pokud jde o tvoje staré reportáže o tom báječném trpaslíkovi Ginovi – nakonec se ti přece jen podařilo najít viníka. Opravdu je jím koncern Petroleum. Ale není sám. Mám stovky a tisíce fotografií znečištěných vod moří a oceánů, vyprahlých pouští na místech, kde dříve stávaly lesy, vyschlých koryt řek, které přestaly existovat. Co myslíš, Joliote, co tohle znamená?“

„Příroda umírá.“

„Hm, dobrá… Tak si vzpomeň na Tokio,“ pokračoval

Allain trpělivě. „Spojené státy tehdy provedly výbuch pod zemí a vyvolaly umělé zemětřesení. Nenapadá tě, proč to udělaly?“

„Oslabeni hospodářského konkurenta.“ Konečně jsem naplno formuloval to, co jsem si netroufl vyslovit ve své reportáži.

„A co tví poslední Tuaregové na téhle planetě?!“ Allainův hlas se chvěl vzrušením. „Kdo asi mohl provrtat v nebi díry a spálit ochrannou vrstvu ozónosféry?… No dobrá, pomohu ti. Existují jenom dvě velmoci, které by to mohly provést: buď my, nebo Sověti.“

„Všichni přece vědí, že Spojené státy usilovaly o získání sahelské ropy,“ zamumlal jsem, protože veškerá fakta začínala v mém mozku vytvářet ten nejstrašlivější obraz světa.

„Občas se za svoji vlast stydím,“ řekl smutně Allain.

Opravdu, Amerika se vždycky vyznačovala tím, že se hnala za blahobytem na úkor ostatního světa. Šest procent obyvatelstva planety si zvyklo využívat třetiny všech světových zdrojů. Kvůli jediné vyhozené plechovce – lhostejno, zda šlo o auto nebo konzervu – se využívalo energie řady zemí a národů, podplácelo se, vydíralo, používalo se ekonomického nátlaku, prováděly se státní převraty nebo se dokonce válčilo. Pro řadového Američana to byly záležitosti okrajové; vždyť od poloviny devatenáctého století, kdy tu došlo k občanské válce, se území Spojených států ani jedinkrát neproměnilo v bojiště.

Allain zatím pokračoval ve výčtu metod nejmodernější klimatologické války, jež dokázal jeho geniální mozek z nadhledu oběžné dráhy předvídat. Umělé tsunami splachující do moře města a vesnice zemi, které je nutno naučit strachu, blesky tisíckrát mocnější než jsou ty, na něž jsme si zvykli, jediným úderem ničící významné strategické objekty, tropické lijáky vyvolávající téměř biblickou potopu v kterémkoli bodě planety, akustické vlny probouzející šílenství posádek nepřátelských nebo jen neposlušných zemí… Desítky a stovky živelních pohrom, jak se dříve říkalo nepředvídaným přírodním fenoménům, vědomě naprogramované vojenskými specialisty, politiky a vědci, které si dokázali koupit, bylo teď možno pustit z řetězu s touž lehkostí, s jakou byl přednedávnem změněn směr pohybu uragánu Camilla. „Jak jsi tyhle zbraně nazval?“ zeptal se mě Allain. „Diovy zbraně.“

„Výstižný název.“ V jeho slovech jsem zaslechl úsměv. „Vždycky jsi měl představivost, Johne.“

„Jenže tenhle název jsem nevymyslel já, Willy. Přišli na něj sami autoři operace. Jak vidíš, nepostrádají humanitní vzdělání… Ale co podnikneme my dva?“

Odkašlal si jako v dobách, kdy ho volali k tabuli, a my ostatní čekali na každé jeho slovo.

„Musí se to vysvětlit lidem… Otevřeně a čestně! Slyšíš, Johne? Slyšíš?“ Zdálo se mi, že mě hledá pohledem schopným pronikat prostorem.

„Slyším tě, Willy,“ řekl jsem s ulehčením.

„Otevřeně a čestně!“ opakoval s umíněností vědce. „Je třeba varovat lidi, že takzvané Diovy zbraně jsou počátkem konce celé planety a vesmírného experimentu zvaného život… V porovnání s těmihle zbraněmi vypadá i supermoderní jaderná raketa jako sekeromlat. Už teď ničí Diovy zbraně naši zemi…“

„Jseš si jist, Willy, že tohle všecho dokážeš vysvětlit a prokázat?“

„Určitě, Barry, docela určitě!“ Náš rozhovor už byl příliš vážný, když Allain odmítl pravidla konspirace.

„Zapomněl jsi…“ pokusil jsem se ho přerušit.

„Ale ne, nezapomněl!“ křikl Allain. „Oni přece všechno dobře vědí! Elektronické ucho Pentagonu nepotřebuje odpočinek. Pracuje nepřetržitě.“ Allainův hlas teď přešel do křiku: „Johne, měl bys co nejdříve vzít všechny potřebné údaje z mé informační banky.“ Vzrušením těžce dýchal. „Času už zbývá málo.“

„Allaine! Aspoň chvíli si musíš odpočinout,“ křikl jsem na něho a vyťukal kód. Za několik sekund se na obrazovce objevily tabulky a fotografie a na stůl se hrnuly fotokopie. Znamená to, že se mi podařilo předehnat službu Bezpečnosti alespoň o deset patnáct minut.

Za okamžik jsem už volal Bobbyho. Napřed nemocnice pro Eddieho!

„Odpusť, že volám! Jak to vypadá s mou prosbou, Bobby? Našel jste něco?“

I Bobby se vyjadřoval telegraficky: „Něco mám! Měli bychom to už rozjet?“

„Ještě zavolám. Díky!“

Šéfredaktor televizních novin PBC Quinger, který mě znal už řadu let, můj návrh nadšeně uvítal. Slíbil jsem mu to nejsenzačnější odhalení, jaké si jen může představit – reportáž ze země i z kosmu, ale trval jsem na tom, aby se vysílalo večer, kdy se k obrazovkám dostane nejvíc lidí.

„Dobrá,“ řekl Quinger konečně. „Tedy v osmnáct nula jedna. Vedoucím pořadu je Wright.“

„Oukej! Ještě souhlas mého partnera!“ a zařval jsem na Allaina do té jeho dálky: „Můžeš v osmnáct nula jedna newyorského času? Stihneš to, Allaine?“

„Navážu spojení v osmnáct nula sedm,“ ozval se v mikrofonu můj vesmírný přítel.

„Dobrá, těch šest minut to potáhnu sám…“

Zašel jsem k Eddiemu. čelo měl chladné a oči zavřené. V krku se mi svíjel dusivý chuchvalec…

Teď do New Yorku!

Allainovy dokumenty jsem měl v brašně spolu s kamerou.

Letadlo Chicago – New York. Dvě hodiny letu a přemýšlení. Pak znovu taxi. Televizní studio. Čeho se vlastně bude týkat moje reportáž? Zatímco střihači montují nejlepší záběry, přemýšlím o zvláštním nápadu, kterému se dostalo názvu Diovy zbraně. Vidím mrtvé a sténající, znovu se mi před očima objeví sedmiletý stařeček Gino, i Eddie na mě upírá pohled s otázkou…

Ti, kdož byli zavražděni, zmizeli navždy, zranění sténají bolestí, živí dosud žijí. Ale což je nutné, aby na zemi nezůstal docela nikdo, dokonce ani jednooký stařeček Gino, který by měl příběh svého života znovu vyprávět svým vnukům? Ani Eddie, který se přece musí vyléčit, aby mohl znovu usednout za volant? Ani jediný Tuareg, který se bude dívat na zahrady kvetoucí v místech, kde kdysi byla jenom poušť? Což nezůstane naživu ani sám tvůrce strašlivých klimatických zbraní, aby měl možnost zničit své vlastní dílo zkázy a zachovat tak na zemi život?…

Volá mě Allain.

„Co se děje, Willy?“ ptám se. „Připravuješ se? Zbývá už jen 30 minut.“

„Máš ty moje materiály?“ opáčí kovově znějícím hlasem, který signalizuje, že se muselo stát něco hrozného. „Mám.“

„Situace se totiž zkomplikovala, starý,“ říká a já v jeho hlase pojednou slyším neobvyklý pesimistický tón. „Všechno je jinak. Moji šéfové mi poručili, abych to tady zabalil a posílají pro mě kosmickou loď.“

„Co to může znamenat?“ ptám se bezradně.

„To je přece jasné,“ zabručí. „Kde jsi teď vlastně, Joliote?“

Něco se ve mě zlomilo, hladina strachu opadla, cítil jsem, že musím kamaráda v jeho neštěstí podržet:

„Já? Kde bych byl! Na Zemi přece! V Rockefellerově středisku, FBC. Právě stříhám záběry pro naše společné vystoupení v osmnáct hodin nula jedna. Přesně jak jsme se dohodli! Rozumíš mi?“

„Neřvi, blázne! Hluchý ještě nejsem! Jen se neboj, nemám v úmyslu tady začít luxovat a balit… Za chvíli se do toho dáme…“

Dveře se otevřely a do místnosti s montážními stoly vstoupil šedovlasý muž.

„Zdravím vás, Wrighte!“ řekl jsem autorovi i hlasateli večerního vysílání oblíbeného programu Dnes večer ve světě.

„Proboha, Johne, co sis to zase vymyslel? Copak tomu všemu opravdu věříš?“

„Věřím, protože mám nesporné důkazy!“

Wright jen pokrčí rameny. Muže jménem Jimmy Wright zná celá Amerika. Každý večer zkoumají Američané po šedesát minut jeho tvář i vystupováni a není člověka, který by mohl cokoli vytknout jeho dokonalému obleku, kravatě, gestům, slovům, bonmotům, ba dokonce jeho věku. Jimmy Wright je stoprocentní Američan. Pokaždé vstupuje rychlým krokem do studia a obrací se na své diváky hned ode dveří. V tom okamžiku začíná člověk, o jehož soukromí skoro nikdo nic neví, existovat a stává se rázem důvěrným přítelem všech diváků televizní sítě FBC. Tak je tomu denně kromě neděle, přesně od šesti do sedmi večer.

Za chvíli mě volají k videofonu. Ani mě nepřekvapí, když vidím na obrazovce tvář senátora Willyho.

„Už se na tu vaši reportáž těším, příteli. Vždycky se na ni rád dívám. Jen jednu prosbu bych na vás měl… Měl byste se, ehm, ve vlastním zájmu, tak říkajíc, vyvarovat nepodložených zobecnění. Rozumíte mi, příteli?“

„Chcete snad komentovat mé vystoupení? Nebo vystoupeni mého přítele Allaina?“

„Příteli, říkám to nerad, ale upozornit vás musím. Přenos z vesmíru se neuskuteční! Ve vašem zájmu!“

A najednou pojistky, které ve mně dosud byly, vypadly. Přepálily se. Přiblížil jsem se těsně k obrazovce.

„Tak poslyš, Willy, můj dobrý a nezištný příteli… Jsem od studia vzdálen takových deset dvanáct kroků, víc ne… Co bys mi teď mohl udělat, milý příteli?!“

Prudce jsem se otočil a vyrazil ke dveřím.

„Stůj, Barry, stůj! Počkej, ty hlupáku!“ syčí za mnou videofon jedovatě. „Rozmysli si to! Tohle bylo poslední varování…“

„Už jsem si to rozmyslel, senátore. Jen na jedno se chci zeptat.“

„No prosím!“

„Senátore Willy! Proč jsi vlastně zabil moji ženu Marii?“

V té chvíli obrazovka zhasla. Obrátil jsem se k vysílačce. „Slyšels to, Allaine?“

„Všechno jsem slyšel! Každé slovo, Johne!“

„Co podnikneme?“ zeptal jsem se. „Co bychom podnikali! Zkrátka to rozjedeme. A určitě to vyhrajeme. Prostě to musíme vyhrát!“ řekl Allain.

Dvacátá pátá kapitola

Wright začal věcně a zdrženlivě výčtem nejdůležitějších událostí uplynulého dne. Hodnotící soudy zpravidla nevyslovoval – tuto činnost přenechával divákům, ale jeho mimika a jeho gesta byly dostatečně výmluvné. Především to byly jeho přimhouřené oči a jemně kolísající intonace hlasu, co přesvědčovalo, že večerní televizní zpravodajství FBC je skutečně nejoperativnější, a tudíž nejameričtější. Celá Wrightova skupina tu byla – hned za kamerami. Řinčení telefonů splývalo s rachotem psacích strojů a s decentním šustěním telexu. Ty nejdůležitější zprávy předával příslušný redaktor šéfovi a Jimmy je okamžitě zařazoval do svého pořadu.

Zprávy jsem příliš nesledoval. Na kontrolních obrazovkách se střídaly záběry z nejrůznějších koutů světa, titulky a poutače a nad tím vším se vznášel Jimmy Wright, zabíraný tu ve velkém detailu, jindy zase odsouvaný do malého rámečku až na samý okraj obrazovky. Koutkem oka jsem neustále sledoval tu obrazovku, na niž znehybněla Allainova tvář. Televizní společnost zakoupila kosmický kanál a už za několik minut se můj přítel měl představit na obrazovce miliónům diváků.

Zprávy skončily a kamera se zaměřila na mne. Oválný stůl, který nás dva rozděloval, byl docela malý, nicméně Jimmy vstal, přistoupil ke mně a stiskl mi pravici.

„A teď bych vám rád představil svého starého dobrého přítele, pana Barryho… Dobrý večer, Barry… Jistě o něm nemusím mluvit dlouho, protože vy všichni jste věrnými diváky Telekatastrofy… A teď se zeptám přímo pana Barryho: Tak co, Johne, čímpak nás budeš lekat dneska večer?“

„Globální světovou katastrofou,“ odpověděl jsem s klidnou věcností.

„Nu což,“ Wright se zlehka usmál a pokynul mi rukou. „Dej se do toho!“

Přímo fyzicky jsem cítil, jak se lidé ukrytí v útulné skořápce svých domovů u televizních obrazovek ušklíbli, jak se pohodlněji usadili a honem pozvali své ženy z kuchyně. A právě to jsem v té chvíli potřeboval.

Na obrazovce se objevily snímky lidského davu, z něhož se po chvíli vyloupl tlouštík, který všude hledal svoji tchyni, pak se divákům představily záběry zbořených měst a rozdrcených automobilů (to byla Dominikánská republika), o něco později zatopená pole v Panamě a hledání nezvěstných na ostrově Martinique. A já do toho řekl, že všichni lidé, které jsme právě viděli chodit po ulicích, mají společnou budoucnost: už zítra se mohou stát oběťmi. Klimatologická válka – strašlivá zbraň, kterou vynalezly Spojené státy – se už s úspěchem používá a jejím nejmarkantnějším příkladem je uragán Camilla.

„Máte nějaké důkazy?“ Wrightovo obočí se pozvedlo v obloucích údivu.

„Ovšem!“ odpověděl jsem a na obrazovce se objevila mapa, z níž jednoznačně vyplývalo, že uragán, který ohrožoval USA, byl poslán do Karibské oblasti nikoli náhodou.

„Mnohem více vám však o tom může říci můj přítel Allain Kopfmann, který pracuje na orbitální stanici… Zdravím tě, Allaine! Jsi připraven?“

„Jistě všichni znáte vědce světového jména, laureáta Nobelovy ceny…“ pokusil se uplatnit Wright, když vtom nám do vysílání vrazili půlminutovou reklamu.

„Poslyš, Johne, vy dva – ty a tvůj přítel z hvězd – jste si opravdu jisti, že to máte v hlavě v pořádku?“ zeptal se mě tiše Jimmy Wright.

„Což o to, pokud jde o nás dva – my jsme v pořádku,“ usmál jsem se na něj.

Nervózně sebou trhl:

„Tak je to tedy. To znamená, že to už brzy všechno skončí?“

„Cože?“

„No prostě skončí to. Amerika a všechno kolem.“ Opřel se o lenoch křesla a zamyšleně se díval na hodiny. „Jsem strašně unavený, Johne… Díky, že mi z toho všeho ukazuješ východisko.“

„Neděkuj, Jime,“ řekl jsem smutně (Jim Wright totiž nedávno oslavil své sedmdesátiny).

Opravdu bylo těžké tomu všemu uvěřit. Normálně uvažující člověk odmítal chápat skutečnost tak nelidsky krutou, tak absurdníma zrůdnou…

V jednom okamžiku jsme si oba, Jimmy i já, všimli, že Allainova obrazovka zhasla.

„Co se stalo, Jimmy?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny a zavrčel do mikrofonu: „Zkontrolujte spojení s Fénixem, mládenci! A hoďte sebou!“

Čas utíkal a já předváděl divákům další záběry. Umělé zemětřesení, umělá povodeň, umělé umírání nevinných…

„Co je s Fénixem? Kde je Allain?“ zeptal jsem se Jimmyho po chvíli a hlas se mi třásl úzkostí.

„Zákon schválnosti. Technika dovede vždycky kiksnout v nejnevhodnějši chvíli,“ ušklíbl se Wright. A pak znovu houkl na své hochy přimo do kamery: „Dělejte, chlapi. Ať je to v pořádku co nejdřív!“

Starý veterán Wright prostě neuznával beznadějné situace. I teď čekali všichni diváci spolu s námi, až se poruchu podaří odstranit.

A opět záběr střídá záběr a já mechanicky pokračuji ve svém líčení, co chvíli pohlížeje na mrtvou obrazovku, na niž byla před chvílí Allainova tvář.

Wrightovi podali list se zprávou. Podíval se na mne zvláštním pohledem a obrátil se k objektivu studiové kamery.

„Ehm, dámy a pánové, právě jsme dostali důležitou zprávu ze střediska kosmických výzkumů. Vesmírná laboratoř Fénix přestala v osmnáct hodin pět minut existovat. Podle předběžných údajů spáchal profesor Allain Kopfmann, jak jsem již uvedl, jeden z nejvýznamnějšich vědců našeho století, sebevraždu tím, že způsobil explozi orbitální stanice…“

„Allaine, proboha, Allaine!“ zařval jsem. „Co jsi to udělal!“

„Podle názorů lékařů střediska kosmických výzkumů trpěl profesor Kopfmann již delší dobu depresemi a zvláště v posledních dnech se jeho stav zhoršil natolik, že občas upadal do infantilních bludů…“

„To všechno je lež! Allain je zdráv! Naprosto zdráv!“ V tom jekotu jsem svůj hlas skoro nepoznával.

A pak mnou kdosi třásl. Jimmy stál nade mnou a v očích měl děs.

„Budeš schopen dotáhnout to do konce, Johne?“

„Jo, půjde to, Jimmy,“ odpověděl jsem s odevzdaností uštvaného dobytčete.

Jestli se zmíním o dokumentech, které mám ve své brašně, vyhodí tihle šílenci do povětří celé studio. A tak jsem raději vytáhl magnetofonovou kazetu.

Opět tu byl Allainův živý hlas, který varoval lidstvo před přízrakem Diových zbraní. „Tak poslouchej, Joliote…“

Nechal jsem pásek doběhnout až do konce. Pak jsem zabodl oči do objektivu:

„Několik minut před začátkem tohoto vysílání mě zavolal jeden člověk a varoval mě. Prý bude-li se naše reportáž týkat samé podstaty věci, bude znemožněna. Totéž varování vyslechl i Allain.“

„Kdo je ten člověk?“ Wright se nadzvedl ve svém křesle.

„Zeptal jsem se ho: ,Willy, proč jsi zabil moji ženu Marii?…‘ “

„Willy?… Senátor Willy?“

„Ano. Je to on. Senátor Willy.“

„Spojte mě okamžitě se senátorem, ať je kdekoli!“ křikl Jimmy na svého asistenta.

Senátor Willy se neozýval. Telefon nebral nikdo ani v jeho bytě, ani v úřadě.

A tak jsem se obrátil přímo do objektivu, protože jsem vůbec nepochyboval, že senátor náš přenos sleduje.

„Slyšíš mě, Willy?… Budeš muset odpovědět na nejdůležitější otázku celého svého života: Proč vlastně žiješ? Jaký smysl má tvůj život, Willy?“…

Později se proslýchalo, že po Wrightových tvářích stékaly toho večera slzy. Stalo se mu to prý poprvé za celých třicet let jeho působení v televizi.

Dvacátá šestá kapitola

Ze studia jsme se s Wrightem proplížili nouzovým východem na ulici, kde už čekalo auto s plnou nádrží. Nikdo nemohl mít tušení, že hlasatel, který vydělával milióny, jezdil nejraději v odřené žlutohnědé kraksně s malým obsahem. Na letišti Johna Kennedyho zajel Jimmy pro jistotu až na rozjezdovou plochu a vysadil mě přímo u letadla. Turbiny stroje už hučely, ale dvířka se otevřela a dolů sklouzl nouzový můstek. Rozběhl jsem se po schůdcích do útulného bezpečí okřídleného obra.

„Mnoho štěstí, Johne, a zlom vaz!“ zaslechl jsem ještě zdola Jimmovo volání a pochopil jsem, že můj život má v tomto okamžiku v zemi, kterou jsem právě opouštěl, cenu menší než použitá plechovka od piva.

Pilot chicagského letadla se na mě přátelsky zubil:

„Pořádně jste jim to dneska nandal, Barry… Sakra, copak ten zatracený déšť nikdy neskončí? Nemají v tom prsty třeba Rusové?“

„Ne, to nejsou Rusové,“ odpověděl jsem mu unaveně. „Tohle peklo si vymysleli tvoji krajané, chlapče.“ Pátral jsem v té mladé opálené tváři, dosud nezjizvené prožitou bolestí a utrpením, po sympatii a pochopení a zdálo se mi, že jsem je našel. Přikývl.

„Díky za informaci, Barry. Rozhodně ji budu umět využít… Co teď mohu pro vás udělat?“

„Zvládnu to sám, chlapče.“

Na chicagském letišti jsem se na pevnou půdu dostal opět po nouzovém můstku, zatímco letadlo zvolna rolovalo k budově. Bobby ve svém příslovečném přepychovém obleku na mě už čekal ve svém voze.

„Pořád prší,“ zavrčel vztekle.

„Jo, pořád,“ souhlasil jsem s nim.

„Podařila se ti neuvěřitelná věc, kamaráde. Hrábl jsi do toho vosího hnízda tak důkladně, že jsi je donutil k akci… Vidíš, já v tebe věřil od samého počátku… Co teď hodláš podniknout?“

„S tvou pomocí se musím především postarat o synovu bezpečnost. A potom? Ani nevím… Co bys mi radil ty?“

„Chceš radu? Práskni do bot, mladej! Taková je moje rada.“ Objal mě kolem ramen. „Utíkej, dokud máš ještě čas.“

„Jak to myslíš, Bobby?“

„Něco ti povím, Johne. Ty totiž nemáš ani tušení, kdo je senátor Willy. Tak se podrž – Willy je člen Velké trojky.“

Cítil jsem, jak mi ze všech pórů vyrazily krůpěje ledového potu.

Velká trojka! Supertajná rada dvou set padesáti nejmocnějších es finančního světa, politiků, vědců a generálů z USA, zemí Západní Evropy a Japonska. Scházejí se s železnou pravidelností jednou do roka a chtivýma rukama hnětou budoucnost světa k obrazu svému… Je s tebou konec, Barry! napadlo mě. Zatne-li Velká trojka do někoho svůj spár, končí to vždycky exitem. Ono je totiž možno odhalovat s větším či menším úspěchem mafii, CIA nebo třeba vládu, ale s Velkou trojkou se bojovat nedá.

Přikývl jsem: „Máš pravdu, Bobby. Beru roha… Doufám, že kvůli mně nebudeš mít nepříjemnosti?“

Chápavě se usmál: „Jsem už starý muž a mám právo na odpočinek. Když na to tak myslím, penze by nebyla marná.“

Vězeňskou sanitkou jsme Eddieho převezli na soukromou kliniku. Tam jsem také vypsal šek na půl miliónu dolarů, čímž měla být zajištěna synova nejbližší budoucnost.

Eddie se na mě díval, jako by se loučil navždy:

„Táto, co chceš podniknout?“

„Chci tě odsud vytáhnout, chlapče. Chci, aby ses postavil na vlastní nohy.“

Dvě řady bílých zubů se v tváři mého syna odhalily ve vlčím šklebu:

„Zvednout! Postavit na nohy!“ Otřásl se zpola hysterickým smíchem, ale v koutku očí se tajila bolest a zoufalá touha uvěřit v zázrak… „Prý jsi zase Američany z něčeho obvinil, táto!“

„Proč z něčeho, chlapče? Bylo to nanejvýš konkrétní. Obvinil jsem Spojené státy z nelidskosti… Ostatně, tady je svědek. Viď, Bobby?“

„Zatím musíš odpočívat, mládenče. Budeš to potřebovat,“ řekl Bobby a odvrátil se.

Eddie se už zase usmíval jako dítě. Přikývl: „Já to zvládnu, šéfe!“

Napadlo mě, že mám nejbáječnějšího kluka na světě.

Letěl jsem do New Yorku. Tam se mi také na paty nalepili ti, kteří mě měli odepsat ze stavu. Jen klid, říkal jsem si. Zabili ti ženu a nejlepšího přítele, ze syna ti udělali mrzáka a je zcela logické, že teď chtějí celou operaci dotáhnout až k definitivnímu dovršení. Bojuj s nimi, Johne, vyhlas jim válku! Přežij to a zachraň svého syna. Jen tak může mít tvůj další život nějaký smysl.

Loučil jsem se se starým životem navěky a cítil jsem v zádech prázdnotu, z níž bylo ještě třeba vysvobodit našeho, Mariina a mého, syna.

Jen abych věděl, že vše už pominulo…

Snad právě tohle zpívala krásná zpěvačka toho večera, kdy jsme byli s Marií naposledy spolu…

Dvacátá sedmá kapitola

Podařilo se mi otevřít oči a spatřil jsem bělobu stropu. Vzpomněl jsem si na sníh. V pokoji jsem sám. Je to opravdu Moskva? Docela určitě.

Vzpomněl jsem si i na to, že mi slíbili schůzku s profesorem Petrovem.

Až přijde, řeknu mu: Podívejte se, tohle je můj syn Eddie. Je vyšší než já, ale je to vlastně ještě docela malé dítě.

Nepomohou-li slova, sáhnu po šekové knížce. Zaplatím všechno. Požadujte jakoukoliv cenu. Mám tu několik miliónů…

Už slyším jeho suchý stařecký hlas: Léčíme zdarma. Zdarma od narození až do konce. Rozumíte tomu, Barry? A do profesorova hlasu nenadále vklouzne vlídnost: Mzdou za záchranu lidského života je přece lidský život sám… Znáte snad nějakou vyšší cenu, Barry?