Hana Prošková

Černé jako smola

Setkáme-li se po jisté době s přáteli, s kterými jsme se rozloučili navždy, nemůžeme se divit, že nás to setkání přivede do rozpaků. Člověk dělá nerad tečku za něčím, co pro něho něco znamenalo, ale když už ji udělá, je poněkud zmaten prostou skutečností, že někdo, kdo z nějakého důvodu přestal existovat pro nás, nepřestal existovat vůbec. Málokdo zmizí ze světa třeba proto, že jsme jím začali pohrdat. A přece žijeme v iluzi, že to, co se ztratilo pro nás, se ztratilo ze světa vůbec. A jde-li náhodou o někoho, za kým byl člověk nucen udělat tečku, protože se ten někdo dopustil zločinu (a k tomu způsobil člověku hromadu trablů a vnitřního nesouladu, protože tu byly momenty, kdy si člověk nebyl zcela jistý, jestli by nejednal na jeho místě stejně), pochopitelně upadne do rozpaků, když ho potká po třech letech v tramvaji. Když ho nadporučík Vašátko uviděl na plošině jedenáctky, v první chvíli si nebyl jistý, jestli jej Horác uviděl také. K tomu zaváhal, mohl si ho nevšimnout. A vtom už zkonstatoval, že ho Horác viděl, takže se na sebe podívali a pozdravili se současně. Když Vašátko přešel k němu na plošinu, Horác taky zrozpačitěl.

– Tak co, už doma?– řekl Vašátko.

Znělo to divně. Tak nějak hluše. Horác řekl, že už je doma tři měsíce. Ačkoli Vašátkovi svým způsobem vadilo, že se s ním setkal, stejně mu vadilo, že se Horác vůbec nepokusil o setkání. Ostatně je to divné, že už je doma; dostal přece i vzhledem k polehčujícím okolnostem osm let. Ve skutečnosti Vašátko sám několikrát změnil názor na jeho zločin. S odstupem času viděl spor jako vyřízený, přiklonil se jasně na stranu neudržitelnosti omluvy pro spáchaný zločin, kdežto tehdy, když ho usvědčil, měl pochybnosti, že vůbec šlo o zločin bylo to tenkrát, když Horác zabil člověka, protože nesnesl týrání dítěte. Jenže zločin zůstává zločinem, už proto, že rezignuje na každé jiné řešení, které přece existovalo i když z Horácova subjektivního aspektu i morální deptání dítěte bylo zločinem. Byla to ošklivá záležitost, která skončila soudem, kde byl Horác potěžkán i se svými subjektivními pohnutkami a shledán vinným. Potom zmizel a Vašátko za ním udělal tečku, ačkoli se ještě někdy k případu vracel, až si ho srovnal sám pro sebe, a tím byl Horác pro něho vyřešen. Až na to, že je poněkud trapné, když se váš vyřešený případ objeví v tramvaji a už je pozdě předstírat, že ho nevidíte.

– No tak fajn. A jak si vůbec žijete?

– Ale jo, ujde to, řekl Horác.

– Děláte už někde, nebo to zkoušíte na volné noze?

– Zkouším to,– odpověděl s tím starým, jen trochu nedůvěřivějším úsměvem.

– A co… Jste amnestovaný, nebo jak?

Odpověděl tónem, jako by ho otázka, znechutila, že měl velkou kliku, měl totiž malý pracovní úraz, tak vzhledem k tomu se k němu zachovali grandsky.

– Copak. Něco vážného?

– Nic vážného. Jen mi trochu začal haprovat oční nerv.

– Oční nerv, to může být nepříjemné, když malujete.

– Ale ne. Já vlastně nic nedělám. Vcelku mi to nevadí. Ostatně je to teď v klidu. A jak vám se daří?

– Ujde to,– řekl Vašátko.– Tak víte co, Horáci, co abyste se zas někdy zastavil?

– Já myslím, že máte moc práce,– řekl Horác.

– Práce pořád dost, no nic, ale stejně byste mohl…

– Já se vlastně špatně utrhnu, pořád někde lítám. Tak, musím ven. Jsem rád, že jsem vás viděl.

Potřásli si rukama a Horác vystoupil. Už je to tak, že by oželení přátelé neměli jezdit tramvají. Kdyby byl Horác tehdy umřel nebo skočil z okna, Vašátko by byl o jeho případu klidně popřemítal, pokud by si na to vzpomněl. Předtím ho viděl naposled v soudní síni, to byla poněkud drásavá záležitost, a Vašátko ho škrtl byť i ne s lehkým srdcem jako někoho, kdo z náhlého impulsu a víceméně bezdůvodně zbabral svůj život.

O Vašátkovi se obecně říkalo, že je „lidský“, jenže on sám o tohle označení nestál a ani je nepokládal za chválu. A vůbec mu připadalo poněkud trapné. Vykonával své povinnosti a jeho lidskost ho přitom trápila jako zadní rýma – něco, z čeho se nikdy docela nevyléčíte, ať děláte co děláte. U Horáce ta „lidskost“ dostala nenormální rozměry, Horác ji nechal, aby se utrhla z řetězu a způsobila spoušť. Soucit i lidskost jsou nebezpečné věci, když je neumíte udržet na uzdě. Ačkoli na to Vašátko nevypadal, měl s tím také občas co dělat, ale měl se důkladně v hrstí; a ostatně, co naděláte, mládí je pryč, do důchodu daleko a služba člověku časem vroste do kůže. Přátele sečtete na prstech jedné ruky, a to ještě byste museli být invalidní a aspoň o dva prsty přijít. A ti zbývající vás znají ze služby, mluvíte s nimi o službě a pro změnu zas o službě. S výjimkou Horáce. Kdysi si seděli, ačkoli Horác patřil někam jinam, pokud vůbec někam patřil. Zbabral si to, blbě si to zbabral. To byla hlavní myšlenka, kterou mu Vašátko po tom setkání věnoval, a taky poslední. A přece se s ním setkal znova za necelý měsíc. Ve skutečnosti vyhodil z hlavy i jeho adresu jako řadu adres, které udělaly místo jiným, takže při telefonickém hovoru s poručíkem Zelenkou, který řekl: – – –“on je tu nějaký chlap, co říká,“– – – vůbec na Horáce nepomyslel.

*

Sotva měsíc po náhodném setkání s Vašátkem byl Horác večer v biografu s jistou rozvedenou ženou od nich z baráku. Kipling někde napsal, že není chlap na světě tak chudý a tak ubohý, aby se nenašla na světě žena, která by seděla u jeho lože a potom pro něho plakala. Horác neznal tuhle Kiplingovu optimistickou myšlenku a také na tom nebyl přímo tak, aby některá musela zrovna sedět u jeho lože, i když byly doby, kdy na tom byl ne-li tak, aspoň přibližně. Vlastně to začalo všechno tím, že měli v lázních přechodně zavřeno. Tuhle obtíž, že mají v lázních zavřeno, i s přirozenými důsledky, musel vyložit jedné čtyřicetileté slečně, která se jmenovala Helena Šestková, bydlela o patro níž a přišla mu vynadat, protože jim prý nateklo do pokoje, což byl následek jeho sprchování bez sprchy a koupelny. Horác jí vyložil, že koupelnu nemá, a paní Šíchová, totiž sousedka, která bydlí přes chodbu, mu povoluje koupání jen sporadicky; neřekl, že jí taky sporadicky platí za úklid. Slečna Šestková prohlásila, že spolubydlící, o níž Horác věděl jen, že je zdravotní sestrou, má v úmyslu žádat úhradu na zkaženou blůzu, na kterou prý nakapalo. Ačkoli nevěděl, jestli se blůza přímo zkazí, když na ni nakape, vzal to na vědomí. Stejně vzal na vědomí „flek“ na stropě, který bude muset časem zaplatit, až si prý dají vymalovat. Té spolubydlící, jmenovala se Jana Zezulová, taková prostředně velká blondýna, hleděl jít s cesty, a když už ji musel potkat na schodech, tvářil se, že má náramně naspěch. A právě kolem ní procházel, s asociací „zkažená blůza“ – „flek na stropě“, „záchvat“, když ho zastavila a promluvila na něho.

– Nezlobte se na nás,– řekla vesele. –Ale opravdu jste nás málem vyplavil. Jak to děláte teď, prosím vás?

Odpověděl, že neholduje čistotě až na další.

– Heleďte, tak mě napadlo, že byste se moh klidně vykoupat u nás. Když nebudeme doma. Ale nesmíte mě shodit. Helena o tom nesmí…

– Děkuju, jste moc hodná. Ale to by asi nešlo, nemyslíte?

– Nemyslím. Když vám to navrhuju, tak si myslím, že to jde. Vy jste dopoledne doma, kdežto my dvě děláme. Jen mi klidně řekněte, kdy se chcete vykoupat. Já už to zařídím.

Zeptal se, jestli to zvlášť potěší sousedy, až ho uvidí vycházet z jejího bytu s třecím ručníkem kolem krku.

– To musíte nenápadně,– řekla Jana. –Páni… to je přece hloupost! A co je na tom… Když po sobě zahladíte stopy…

Horác se zeptal, jestli si představuje, že tam vleze okénkem od špajzu. Nabyl daru řeči, až se tomu sám divil. Tak to vlastně začalo, i když ne přímo koupáním, ačkoli se za týden skutečně vykoupal v jejich koupelně. A potom to byly prášky, přišel ji poprosit o prášek, došla mu algena. Jednou na něho zazvonila nahoře, jestli prý nemá trochu kafe, měl. Udělal jí kávu, ale nezdržela se, musí jít prý ještě trochu dělat, cosi opisuje na mašině. Přišel na to, že jí se Šestkovou není zrovna dobře, a nabídl jí a skutečně jí daroval druhý klíč od ateliéru s návrhem, aby si tam dělala, co chce, je jí k dispozici, on sám zatím pramálo dělá, vlastně pořád někde courá, což byla pravda. Nějak nemohl začít s malováním, ačkoli se tam na tohle nejvíc těšil. Hovořili o ničem a o všem, hlavně o penězích, měla jich pořád nedostatek, protože platila na dcerku, kterou měla kdesi na venkově u tety. A potom další projev důvěry, Jana mu věnovala duplikát klíče, aby se mohl vykoupat kdykoli ráno, když jsou obě dvě pryč. Ta holka je za všechny prachy, pomyslel, když ho napadla. A vůbec… situace za všechny prachy. Vyměnili si klíč, jako by… tomuhle by nikdo nevěřil, a on sám by tomu taky nevěřil. Na jednu stranu jak malý dítě. A na druhou stranu… co? Nic. Jasně, nebyl v situaci, prakticky ani vnitřně, aby někoho tahal do svého života, nebo aby někoho vůbec „táhl“. Krátce, neměl na to. Jednou si k němu přišla pobrečet, pohádala se se spolubydlící a potřebovala, aby jí někdo držel pět minut bradu nahoře, jak to řekla, než zase začne plavat. A mluvila s ním upřímně – snad jen do jisté míry, neměl ani tušení, jestli s někým chodí, a s kým. Ale krátce, bylo to docela fajn, a kdyby si byl Horác včas vzpomněl na to, co napsal Kipling, že není chlap na světě tak chudý, aby se nenašla… jak už bylo řečeno, bylo by mohlo být i leccos, co člověka napadne později, co všechno být mohlo a nebylo. A potom pár vzácných minut, kdy člověk cítí, že druhý na tom není o nic líp než on sám, a že je to možná někdo, koho Pánbůh uplácal ze stejného těsta, což nemusí být vždycky s výhodou, jako když se setkáme u někoho se stejnými zlozvyky a stejnou nechutí ke stejným jídlům. A také se může stát, jako v té krásné staré hře, kde se setkávají a poznávají nenarozené děti, že máme pocit, že tahleta je ona, i když se nám ani nelíbí, nebo ne tak, jak by nás nadchla některá jiná; jen pokývneme hlavou na zjištění, že se jí taky dělá nanic, když někdo řekne určité slovo, nebo že má chuť vlézt pod stůl, když se mluví o jistých věcech jistým způsobem. A snad právě proto, že to člověk ví, může počkat, jak se věcí vyvinou. Byl to tedy dost zvláštní pocit, kromě toho, že se mu líbila zcela obyčejně, obličej měla poněkud hrubý, ale postavu měla krásnou. Pocit, jako že někam přesně zapadá; někdy uhádl, co řekne, ještě než to řekla. A přitom opravdu nevěděl, koho má, – když byli ten únorový pátek na večeři a potom v kině. Kdyby byl býval dostatečně vzdělaný, byl by měl po ruce Kiplingovu optimistickou myšlenku, že totiž není na světě žádný chlap tak chudý a tak ubohý, aby…, jenomže Horác tak vzdělaný nebyl, a i kdyby byl tuhle optimistickou větu znal, nebyl by ji bral vážně. I když mu bylo jasné, že se odkládá něco, co by být nejen mohlo, ale i mělo, a že to, že se to odkládá, je nejen bláznovství, ale i nějaký hřích či co. A přitom se bavili celou večeři o hloupostech. Co by bylo, kdyby vyhrála na los padesát tisíc… Jednu chvíli to bylo na dosah ruky, když mu totiž líčila, jak si loni ušetřila na dovolenou a jela s holkou do Polska, A jak tam celých čtrnáct dní pršelo. A moře bylo studené, strašně studené.

– Ale ty ses přece vykoupala, viď.

– Já ano, když mě to stálo skoro dva papíry. Ale ona nechtěla, no… a představ si, že jsem jí kvůli tomu nařezala. Naplácala jsem jí… rozumíš, když tam nechtěla vlézt… ani jednou, jedinkrát.

Dal se do smíchu, a vtom si všiml, že jí stojí v očích slzy, rychle zamrkala, pohladil ji po ruce, najednou ji hrozně chápal, že si na to nemůže vzpomenout bez breku. Na tu propršenou dovolenou i na ten výprask. Za chvilku si otřela oči, obrátila list, začala, vykládat o té Heleně, na dálku ji snášela s humorem, a teď byla Helena už druhý týden na soupise nábytku v Klášterci nad Ohří. Drbala ji s upřímným požitkem, až byl čas jít do kina. Film byl dobrý, a přirozeně, hlediště vybuchovalo smíchem na místech, která nebyla vůbec směšná. Pobuřovalo ho to, ale ona film cítila s ním, neudělala chybu ani jednou, a na místě, které na něho zvlášť silně zapůsobilo, mu stiskla ruku. Po představení šli domů mlčky, až před barákem cosi prohodil, i to mlčení bylo příjemné. Přede dveřmi se na ni podíval, klidně ho pozvala dál, ale jen na deset minut na jedno kafe… víc dneska nemá čas. Vešel dovnitř a usadil se na gauči, zatímco šla postavit vodu na kávu. Byl u ní dvakrát, ale vždycky jen na skok, kromě toho koupání, ale teď to bylo jiné… a fajn. Jana se vrátila za chvíli, postavila před něho kouřící se šálek, ale s otázkou, kolik cukru, vyslovila přání, aby za chvilku vypadl, protože jí ještě někdo přijde.

– Vykašli se na něho,– zabručel.

– Neblázni. Náhodou to není vůbec to, co myslíš.– Vypadala pobaveně. Jasně, měla z něho psinu.

– Ne že bych se ti chtěl zrovna plést do… ale odlož to na jindy.

– To nejde. Jestli tě zajímá, oč jde…

– Nezajímá. Jen si myslím, jestli má telefon, že bys mohla dostat chřipku.

– Už je pozdě. A vůbec… když tě to nezajímá, tak ti to neřeknu. Jestli chceš něco vědět, tak mám zas rachotu, ale ne zrovna…

– Já se tě neptal.

– No proto. A usmála se na něho.

– Můžu si vypít to kafe, nebo mám jít hned?

– Vypij ho, co s ním chceš jinýho dělat.

Zapálil si. Usmála se, jak se přitom tvářil.

– No, chceš ještě něco vědět?

– Co děláš zítra,– řekl zachmuřeně.

– Zítra je sobota, mám vlastně volno, doktor je tam sám… naše doktor marodí, tak se tam s Martou nebudem plést dvě… já už jim to řekla. No… jen ráno něco mám… totiž jednu babičku.

– Na to jsem se neptal. Kam půjdeš na oběd?

– Normálka,– a upřímně zívla. –Páni, já jsem tak utahaná. Ty máš přece život… nikam nemusíš… a jak to s tebou vůbec stojí, už něco máš? Povídal jsi něco o nějaký obáál , a znova zívla. A víš, že je skoro půl jedenáctý? Dneska jsem vstávala v půl šestý. Člověk nemůže spát do deseti a potom chodit po doktorech jako někdo.

– To ti dnes přijde ta Marta, ne?– Přiměřeně ironicky.

– Prosím tě, neblbni už zase. Ujišťuju tě, že mi lichotí, že mě tipuješ na tolik nadbytečný energie. Poslechni, ty vypadáš, že v noci nechrápeš. Jestli špatně usínáš, dám ti prášek. Zaručenej, i na nerváky, jako jsi ty. Vem si ho třeba hned teď.

Byla to pravda. Špatně spal, a co mu předváděla jeho paměť, nebyl zrovna uklidňující film.

– Já ti to načasuju jak ten apatykář, co se splet jen o pár metrů, abys usnul v posteli, a ne na záchodě. Mluvila o těchhle věcech nepokrytě,– nezapřela profesi.

– Tak to sem dej. Pět minut mi ještě věnuješ?

Podala mu bílé kolečko, spolkl je s posledním douškem kávy.

– Moment, přinesu ti něco zajíst, aspoň keks, nic tu zrovna nemám.

Zatímco hledala keksy, prohlížel si obrazy na stěnách, každý pes jiná ves, a viselo jich tu zbytečně mnoho; zarámovaný „pohled na Prahu“, reprodukce Sedláčka, van Goghova snítka, pak zarámovaná fotografie koupajících se dětí, další dvě fotografie a vedle toho kresba, která připomínala Toyen, ale nebyla to Toyen, někdo ji sprostě okrocal. Vstal a přistoupil blíž, aby se podíval.

– Další číslo pořadu,– řekla. Vzal si od ní do hrsti pár sušenek.

– To abych vyklidil svoje číslo pro další program,– zabručel. –Takovej je život.

– Život je vůbec jeden z nejtěžších,– řekla. A znova to tu bylo, ta blízkost, bylo to až neuvěřitelné. I to, že měla stejnou zálibu ve vtipech jako on… a taky se jí někdy stalo, že ji vtip přestal bavit dřív, než přišla pointa.

– Tak se nedá nic dělat, ale ospalý nejsem.

– Snaž se. Musíš trochu chtít. Znáš to… no, ten vtip… „ta strašná osamělost“?

– Ne. Jak je to?

– Povím ti to zítra.– Podíval se na ni. Byla tak přesvědčivě utahaná a ospalá, že se na ni usmál a vstal. Kabát popadl jen přes ruku.

– Tak dobrá. Ale beru tě za slovo.

– Můžeš.

Vyprovázela ho na chodbu, otevřela dveře, zaváhal…

– Dobrou noc. A dík za dnešek.

Někdo přešel chodbou venku. Řekla s úsměvem: –Na shledanou zítra,– a zavřela za ním dveře. Vystoupil o patro, odemkl dveře ateliéru, pověsil kabát na věšák, pak usedl na postel a znova si zapálil. Prášek začal účinkovat, opravdu na něj sedla ospalost a bylo to tak příjemné, že se do toho pocitu ponořoval zvolna jak do vody. Jednu chvíli ho napadlo, že to byla pitomost, že šel domů, ale zase, když s ní předtím mluvil, měl pocit, že nemůže jednat jinak. Když dokouřil, svlékl se, zhasl, zalezl pod přikrývku a skoro okamžitě usnul. Těsně než usnul a než se mu přehnal před očima obligátní film, pomíchaný z obrazů z procesu a z vězení, vzpomněl si, jak se málem dala do breku, když vykládala o té propršené dovolené. Jenže člověk si může uvědomit, co být může a co by mělo být, ale nemůže ovšem vědět, že to už nikdy nebude. Probudil se v půl deváté s údivem a svěžestí někoho, kdo spal výjimečně dlouho, takže mu dá trochu práce, aby se vzpamatoval. Příjemně otupělý mozek a až na lehké brnění hlavy se cítil poměrně odpočinutý. A měl pořádný hlad. Sotva se oblékl, hodil na sebe kabát a šel na snídani. Když kráčel po ulici do protější hospody, ohlédl se na její okno; zdálo se mu, že ji tam vidí, a měl chuť se vrátit. Snědl rychle talíř polévky a vypil kávu, ale když se vracel, byla tam ještě, na tomtéž místě, za shrnutou záclonou; bodlo ho nějak u srdce a rozběhl se nazpět. Vystoupil bez dechu do čtvrtého patra a odemkl si, její klíč nosil pořád u sebe. Prošel chodbičkou, otevřel dveře do pokoje a vtom ji uviděl, právě v tom okně, jak ji zahlédl zdola, jako by něco dělala se záclonou, visela na šňůře, připevněné nahoře přes kliku ventilace, která byla pootevřená, visela v té strašlivé a tiché pozici, která nepřipouští pochybnost, a byl by teď potřeboval aspoň pochybnost. Pod jejíma nohama ležela převržená stolička, obyčejná stolička, kterou tu viděl, odkopnutá a překocená. Ani stín pochybnosti; ani stín naděje. Dotkl se jí, byla ztuhlá, mrtvá, šňůra kolem jejího krku byla hluboce zaříznutá, musela takhle viset už řadu hodin. Dotkl se jí ještě jednou, i jejích vlasů, nosila nádherný drdol, což byla jediná nepraktická věc při její nepořádné praktičnosti, ale teď měla vlasy rozpuštěny, i šaty měla jiné, než v kterých byla večer, takové vystřižené večerní, jako by se převlékla pro někoho, kdo ji takhle najde. Horác sáhl do kapsy jako ve snu, nosil stále u sebe zavírací nůž, odřízl ji, vzal ji do rukou a odnesl ji na gauč. Oči měla pootevřené… nabarvené rty a trochu pudru na tvářích, chtěla být přitom hezká. Zavřel jí prsty oči a pak si zapálil cigaretu. Ačkoli by byl toho slova sám nikdy nepoužil, ve skutečnosti mu pukalo srdce.

*

–… jsem si napsal, jak on se jmenuje, okamžik. Tvrdí, že je to vražda, soudruhu nadporučíku, ale podle mýho je to blbost, ta ženská se oběsila, ale on mi tady povídá, že…

– Kdo?– řekl nadporučík Vašátko na druhém konci linky. Měl na drátě poručíka Zelenku.

– Šel zrovna teď nahoru, on tu totiž bydlí. Promiňte, soudruhu nadporučíku, já ho mám v notesu a teď jsem ho zrovna někam… ano, volám od správcovy, v tom bytě telefon nemají… už jsem vás volal jednou, před deseti minutama, on totiž pořád, že by vás volal sám… jako že je to kriminální, tak jestli má nějaký extra důvody…

– Správně, řekl Vašátko. Podíváme se na to. Přitom se ohlédl na příslušníka Votrubu, který už se Zelenkou mluvil a s největší samozřejmostí se připravoval na „kvaltovku“, přinesl si už kabelu i fotoaparát a teď na Vašátka dělal „psí oči“. Vašátko ho do terénu neposílal, ten chlapec už měl svoje šrámy, ale na snímání otisků na místě byl odborník.

– No tak… vám se to nezdá? Říkáte… uškrcená?

– Ne, já bych to tipoval na sebevraždu, ale on ji našel ten chlap z baráku a pořád tvrdí…

Votruba otevřel kabelu a podíval se, jestli je všechno v pořádku. V jeho chlapeckém obličeji bylo napsáno přání, aby Vašátko nařídil „kvaltovku“. Aby se něco dělo. Přání, které člověka také s lety pustí.

–… tadyhle to mám, nějakej malíř… Horác se jmenuje, a měl od jejího bytu klíče.

– Dobrá.– Vašátko se obrátil k Votrubovi, který na něm visel očima. –Sežeň mi staršinu Málka… před chvílí byl ve vrátnici. A co se na mě tak díváš, člověče, přirozeně, ty taky. A zčerstva.

*

– Tak jak to vypadá?– –Vypadá to zrovna na to, řekl Zelenka. Hlavně že jste tady. Ale vypadá to na planý poplach. Vašátko neodpověděl a prošel chodbičkou do pokoje. Ze všeho nejdřív mu padly do oka nápadně světlé odbarvené vlasy té mrtvé, která ležela na gauči… moc pěkné vlasy, skutečně, a pěkná holka, to také, jak tu ležela v těch tmavých vystřižených šatech. Votruba i Málek se na ni také zadívali, pohled to byl poněkud zvláštní… ty vlasy všude kolem ní. A pak si všiml Horáce a kývl na něho. Horác se opíral o zeď v koutě a kouřil. Tak už spolu kdysi prodělali leccos, člověk si na to mimoděk vzpomene. –Tak co vy tady, Horáci?– To už se sklonil k mrtvé, prohlédl její hrdlo, paže, hlavu, rozepjal šaty, ne, ani stopa po násilí, jen ta typická rýha na krku; ani stopy, že by byla předtím něčím omráčena, žádná modřina, podlitina, nic… Zvedl pohled k oknu, kde ještě visel kus šňůry z ventilační kliky, a ta převrácená stolička…

– Kde máte tu smyčku.

Zelenka mu ji podal. Vašátko podrobil prohlídce uzly, vtom vzhlédl a setkal se s Horácovýma očima. Horác byl pořádně bledý a teprve teď si Vašátko všiml něčeho, čeho si nevšiml v tramvaji, protože měl Horác rádiovku. Měl na hlavě širokou jizvu, která začínala ve vlasech a končila uprostřed čela. Přece jen to bylo víc než škrábnutí.

– Promiňte. Dá se něco poznat z ty smyčky? Vašátka nějak rozladilo jeho „promiňte“.

– Ovšem. Z postavení uzlu a odření provazu, chápete. Když vrah někoho uškrtí a potom předstírá oběšení, nikdy se nepodaří uzly tak zadrhnout. Ostatně při sebevraždě máte také jen jedno jediné místo odření či největšího zatížení, ono se to musí… vyšetřit podle odření provazu. To víte, pro laika by byla smyčka jako smyčka. Prozatím je to v pořádku. Smyčka odpovídá. Inu, ještě se na to důkladně podívám.

– On mi tady tvrdil, že ví betonově, že byla zavražděná… hned jak jsem přišel. Že prý má důkaz či co, řekl Zelenka.

Votruba opatrně narovnal stoličku, prozkoumal zblízka její povrch a zadíval se na Vašátka. Vašátko se také sklonil nad stoličkou; byla tu zřetelná stopa jehláků, střevíců s jehlovými podpatky, které měla mrtvá na sobě. Málek vrhl přes rameno pohled na Horáce a zabručel: Holenku, takovouhle věc udělá každej sám! Jakpak jinač.– –Budete tu brát otisky?– zeptal se Horác. –Pročpak vás to zajímá? –Proč? Jasně, tady jde o někoho, kdo… –Prosím vás, co si myslíte! řekl Málek.

Vašátko se teď vrátil ke stolu, usadil se, vzal do ruky kabelku mrtvé, otevřel ji a prohlížel obsah. Občanský průkaz, kapesník, růž, sponky, lístky z tramvaje, tužka, plnicí pero… cítil, že se na něho Horác upřeně dívá. Trochu zvláštní, co on tady zrovna… A vypadá poněkud sešle. Možná že pije. –Posaďte se semhle, Horáci, a vyložte mi, co máte na srdci.– Horác přistoupil, ale nesedl si. –Tak copak? Vy si myslíte, že jde o zločin… hm, proč vás to vůbec napadlo?– –Z mnoha důvodů,– řekl. Vašátko se na něho krátce podíval. –Tak mi řekněte aspoň jeden z těch mnoha, řekl otcovsky. A zapalte si. Horác si zapálil.

– Já s ní byl večer v kině… a předtím jsme byli na pouti,– zamumlal. Vašátko měl na jazyku mírně ironickou odpověď, ale místo toho znova ukázal na židli. Horác si sedl.

– Tak mi vyložte všechno, jak to bylo. Ale nejdřív, jak jste se dostal do bytu?

– Dala mi klíč. Už tuhle… položil na stůl patentní klíček.

– Dobrá, dobrá… vy jste ji šel ráno navštívit?

– Totiž, viděl jsem ji zvenčí… zahlíd jsem ji.– Horác vypadal dost podivně. –Zdálo se mi… že tam stojí… v tom okně. A když jsem se vracel… stála tam ještě.

– A vy jste měl podezření, že se něco stalo?

– Ovšem.

– Dobře… ale teď co se týká toho včerejšku. Vy si myslíte, že jste s ní mluvil naposled… kdy?

– To je to. Já myslím, že jsem s ní nemluvil naposled já.

– Proč si to myslíte?

– Řekla mi to.

– Co vám řekla přesně?

– Že ještě někdo… že někoho čeká,– řekl nezřetelně. Vašátko zakýval hlavou. –Dobrá, Horáci… ovšem… ale to přece neznamená nic z toho, co tu tvrdíte.– Horác se na něho pozorně zadíval. –Vy si myslíte, že ji někdo uškrtil, viďte, a pak předstíral sebevraždu. Jenže… my to poznáme, chápete? Docela prakticky, nemůžete někoho přinutit, aby vystoupil na židli, vstrčil hlavu do smyčky a udělal si to sám.– Horác polkl. –No, tak nám povězte, co máte na srdci.

– On jí vyhrožoval,– řekl Horác po krátké pauze.

– Víte to jistě?

– Ovšem.

– V jakém smyslu jí vyhrožoval?

– Bylo tu vydírání a… vyhrožování na životě. Mohu to dosvědčit. V každém případě… šlo o trestní delikt.

– Tak vy říkáte, že šlo o bezprostřední následek jeho vyhrožování?

– Ano.

– Neřekla vám, o koho jde?

– Ne. Prosím vás… musíte přece zjistit, kdo u ní byl! Musel přece nechat nějaký otisky! Ohlásil se jí… čekala ho, přišel k ní v noci hned potom, co mě poslala pryč. Dám na to krk. Boha, přece to nesbalíte a nepůjdete od toho…!

– Bez starosti. Tak vy podáváte udání na trestný čin vyhrožování a vydírání… co? Pachatele neznáte. Budete mi o tom muset povědět něco bližšího. Co vám přesně řekla?

– Nebylo toho moc, ale bála se ho… a… snad na ni něco věděl, čertví…

– Měla s ním poměr?

– To nevím.

– V kolik jste od ní odešel vy?

– Vrátili jsme se z kina, pak jsme si u ní vypili kávu. Odešel jsem domů asi po jedenáctý. Ale věřte tomu, tady se stal zločin, já sice nevím přesně… Prosím vás, budete brát ty otisky, viďte?– Horác vypadal až nemocně. Vašátko teď vstal, přistoupil k Málkovi a prohodil: –Tak na věc, soudruhu staršino… kouknem se po té návštěvě, ne?– Votruba tu stál s aparátem, s hlavou trochu na stranu jako honící pes, který čeká na rozkaz. –Vemte to… Napřed udělejte snímek pro archív, když už to tu máte. No… a ty otisky vemte taky, podíváme se na to. Vidíte, je tu spousta prachu, je to viditelný i pouhým okem… Skutečně, předměty byly krásně zaprášené, jedna radost… kdyby šlo skutečně o vraždu; ale tahle eventualita nepadala v úvahu. Málek odpověděl: –Provedu,– dál se nevyptával. Votruba přistoupil a za okamžik zazářil blesk.

– Smím tu počkat, než ji odvezou? zeptal se Horác.

– To byste se načekal.

– Nemyslím… slíbili, že přijedou brzo, měli zrovna volný vůz. Fakt… bude to brzo. Smím tady počkat?– Stál teď uprostřed místnosti s rukama v kapsách a na něco se díval; zdálo se, že ho upoutal kýčovitý obrázek Hradčan na stěně. A pak zavrtěl hlavou. –Co máte, Horáci?– Nějak neuměl odpovědět. Ten pohled na Hradčany visel totiž včera jinde, naproti, a místo něho byla ta Sedláčkova reprodukce; a místo ní zase… hledal očima kresbu na způsob Toyenky, na kterou se včera díval, ale i ta byla jinde, na místě fotky koupajících se dětí. Ksakru. Ale tamhle byl zase nástěnný kalendář. Kčertu, proč tohle udělala?

– Tak co je? Vašátko se zastavil u jeho ramene.

– Mně připadá, že ta Praha byla jinde. Bylo to tu včera nějak jinak.

– Dobrá, to si ještě povíme. Tady nemůžete překážet. Jestli mi chcete něco říct…

– Chcete jít ke mně nahoru?

– Snad to nebude tak dlouhé.– Vašátko nevěděl, proč tak briskně odmítl. Člověk se brání místu, kam kdysi chodil za poněkud jiných okolností. Za chvíli seděli oba dva v koupelně, Vašátko na bedně se špinavým prádlem a Horác na okraji vany. Oba si zapálili. Horác začal sám. Mluvil stručně a věcně, jen když vykládal o tom, jak ji uviděl na stejném místě v okně, trochu zachraptěl. Spolubydlící; její zaměstnání, včerejší večeře, kino, návštěva u ní. Vašátko čekal. –Dobrá, dobrá, Horáci, ale teď mi jde o tamtu druhou návštěvu. Tady něco neštimuje. Vy říkáte, že jí vyhrožoval, možná že už dlouho. Tak ona se vám svěřila, že se bojí o krk. A vy jste šel domů?

– Nechtěla, abych u ní zůstal.

– Dobrá. Beru na vědomí, co jste řekl, Horáci. Tvrdíte, že tu byly vyhrůžky. Čeho se přesně týkaly?

Horác se na vaně obrátil a upřel na Vašátka poněkud zvláštní pohled.

– Tak co vám o něm přímo řekla? Rozumíte, když budeme vyšetřovat, tak jakým směrem. Z jejího prostředí? Někdo ji pronásledoval? Bála se ho udat, nebo co vlastně?

Horác si zapálil novou cigaretu. –Poslyšte, já se vám musím k něčemu přiznat.– –Prosím.– –Ono to totiž není pravda. Já si to vymyslel.

Vašátko poněkud zrudl. –Jak tomu mám rozumět?

– Jak vám to říkám. Nezlobte se na mě. Víte, v tomhle smyslu jsem kecal. Dostal jsem vítr, že půjdete od toho, už ten poručík říkal, rozumějte… vyslovená sebevražda. A já musím vědět, kdo tam byl, a nemám možnost… tak jsem honem nevěděl, jak to udělat, aby se to rozjelo, tak jsem mu řek tohle.

– To zní zajímavě,– řekl Vašátko tónem, který nevěstil nic dobrého. –Tak jak to tedy bylo?

– Někoho čekala, to je fakt, ale tamto, co jsem o tom řek, není pravda. Tvrdila mi, že to není schůzka, ale na sto procent se to vzít nemůže. Mohla to být, i když říkala něco jako „rachota“. Nikdo jí nevyhrožoval, takovýho nic nebylo, to jsem si jako přidal. Ale já musím vědět, jak to bylo. Jen proto jsem…

– Chcete tím říct, že jste křivě svědčil.

– Nebyl jsem pod přísahou,– řekl Horác.

Vašátkův výraz ztuhl. –Prosím, když potřebujete být pod přísahou, když se mnou mluvíte, výborně, beru na vědomí.

– Tak mě přece pochopte!– řekl prudce. –Kdybych byl mluvil s váma hned. Já vím, že to byla blbost… byl jsem blázen. Tohle, co jsem vám řek teď, je pravda,– dodal tiše, –přísahám.

– To si schovejte k soudu,– řekl Vašátko mrazivě.

– Úředně pod přísahou nejste, a neúředně nejsem povinen vám věřit, po tom, co jste…

Horác se mu podíval přes rameno. –Dobrá, jak chcete. Po tomhle budeme mluvit jen úředně, soudruhu nadporučíku. Osobně s vámi nemám dál co mluvit.– Vašátko vstal. –Jak si přejete.

– Chcete-li se mne ještě něco zeptat, budu odpovídat.

– Teď právě ne.– Oba vyšli z koupelny, Horác zůstal na chodbě jakoby rozhodnutý nedat se vyhodit, když někdo zazvonil, Vašátko otevřel sám. Za dveřmi stála mladá světlovlasá žena bez klobouku a vyhrkla. Je tu Jana? Můžu mluvit s Janou Zezulovou? Já jsem její kolegyně… od nás ze střediska… mám od ní něco přinést… pan doktor vzkazuje.– Ale skoro současně úlek, křečovitý úsměv na Vašátka. –Je tady? Můžu s ní mluvit?

– Bohužel, sestři,– řekl Vašátko vážně. –Vaší kolegyni…

– Co s ní je?

– Já vám to řeknu,– pravil Horác. –Pojďte se mnou nahoru, sestři.

– Co je s Janou?

Vašátko řekl: –Vaší kolegyni se stalo neštěstí. Bohužel… sem teď nemůžete. Vyřiďte to taky panu doktorovi. Vaše kolegyně spáchala sebevraždu. Máte adresu jejích příbuzných?

– To není možný!– Něco říkala, rty měla teď skoro fialové, Horác ji podepřel, za dveřmi další kroky, nějaká sousedka či co; výbuch pláče, a tu je oba Vašátko mírně vyšoupl za dveře s poznámkou: „Vidíte, zdravotní sestra, a div se nám tu nesloží“.

Za čtvrt hodiny tu ještě seděl s mrzutým pocitem, že se tady plýtvá jeho časem, ale jednou daný příkaz neodvolal, poznamenal jenom, že postačí otisky na stole a na tom okenním rámu. A pak se skutečně dostavili z pohřební, bleskově, což nemívají ve zvyku. Vašátko přihlížel, jak mrtvou nakládají v pytli na máry a couvají s nimi úzkou chodbou a pak ven na schodiště; tohle je tečka za člověkem. A teď tu měl na stole obsah kabelky mrtvé, pár těch maličkostí, co zůstanou po člověku, občanka, kapesník, růž, pár sponek, pudřenka… účtenka. Dokouřil a šel si pro kabát. Zelenka už šel, a tihle už budou taky hotovi. A opět zvonek… –Soudruhu nadporučíku.– To už byl zase Horác. –Smím přinést sestře Kinzlové tu kabelu?

– Jakou kabelu.– –Prý nějakou igelitovou. Černou. Co se nosí na rameně.– –To prosím nemůžete. Ať si pro ni přijde sama. Proč ji chce? Je to její, nebo té druhé?– –Je to Janina,– řekl. –Jana měla dát injekci jedný pacientce. Ty injekce potřebují na středisku.– –Dobrá. Ať si sem přijde.

Za minutu se objevila malá sestra, uplakaná, ale zvládnutá, připravená k odchodu.

– Tak že bych si to vzala, soudruhu nadporučíku. Dvě ampulky, ona mi to včera říkala… Naše paní doktor stůně. Ona naše sestra někdy… Má totiž tu pacientku tady blízko. Injekce má v té tašce.

– Tak si to vemte, ale pak mi to potvrdíte.

Sestra se obrátila a šla najisto, okamžitě uviděla černou igelitovou tašku, co ležela v koutě opřená o židlí, zvedla ji, otevřela. –To je divný, ono to tu není,– zaslechl Vašátko. –Já se po tom podívám. Jen moment, když dovolíte.– Z momentu bylo deset minut, mezitím sestra Kinzlová rychle a nervózně hledala, otvírala zásuvky prádelníku, sahala do skříně, prohledávala koupelnu a hrabala se v zásuvkách stolu. Vašátko ji mlčky pozoroval.

– My bychom vám pomohli, sestři. Musím vědět, jak to vypadalo. No… takový dvě ampulky ve škatulce, i krabice s injekční stříkačkou a s jehlama. Ale nestarejte se, soudruhu, však já to najdu. Co to bylo za injekce? Žádná odpověď. Sestra prohledávala na chodbě kabáty.

– Sestři, pojďte mi to povědět. Byla to těžká pacientka? Sestra Kinzlová se objevila. Z jejího výrazu bylo Vašátkovi jasné, že nic nenašla a že se bojí otázek.

– Tak mi to povězte. Co je to za pacientku?

– Ta paní Kořánová v čísle dvacet… moc těžká pacientka, zašeptala. Ona měla Janu moc ráda. Chodí k ní pečovatelka…

– Co to bylo za injekce? Morfium? Z jejího výrazu byl okamžitě doma.

– V tom případě nebyl dodržen předpis.– Sestře už zase začaly stékat slzy. –Pochopte, soudruhu… vy si ani neumíte představit, co my toho máme! To si nepředstavíte… A Jana byla naprosto spolehlivá! A paní doktor leží a pan doktor teď nemá ani auto! Dyť se ještě nestalo, že by Jana něco…

– Odpovědnost za to nenesete vy. Kdo vás pro to poslal?

– Jéžiši… oni volali od Kořánů, že tam Jana nebyla… a jestli někdo přijde, tak jsem řekla panu doktorovi, že tam měla jít, neměl to zaznamenaný a zlobil se… a hned, ať k ní dojdu. Jana to asi dostala s sebou, aby nemusela ráno na středisko, má to k ty Kořánový kousíček…

– Na tom nezáleží,– řekl Vašátko. –Víte co, sestři, vraťte se na středisko a vyřiďte panu doktorovi, že tyto injekce nesmí podle předpisu dávat sestra, a my se tu zatím po nich podíváme. Uvidíme. Jestli ty injekce vaše sestra ztratila– – –

– To není možný. Kde by je mohla ztratit! Jestli myslíte, že je mohla dát někomu, komu nepatřily… vy jste ji neznal!

– Povídám, uvidíme. Ne, sestři, už je nehledejte, to nemá cenu. Prozatím na shledanou. Já si s panem doktorem promluvím sám.

Sestra zašeptala pozdrav a vyšla.

– Komplikace, co?– zabručel.

– Bytovou prohlídku, soudruhu nadporučíku?

– No… tak to seno hezky proberte, ať najdete tu jehlu. Škatule, dvě ampulky, a k tomu kovová krabička se stříkačkou. Zvláštní věc, skutečně… Není vyloučeno, že sama ty injekce někomu dala, popřípadě si píchla injekci sama a zoufala si ze strachu před následky; tohle ukáže pitva. Vašátko přecházel po místnosti s rukama v kapsách. Zastavil se u okna, hleděl na zbytek šňůry a najednou ho něco napadlo a sáhl nahoru; nahoře na rámu byl prach setřen, kdežto druhé okno bylo plné prachu. Přecházel a mračil se. Když se objevil staršina a za ním Horác, zastavil se uprostřed místnosti.

– Směl bych si ještě na něco mrknout?– řekl Horác.

– Okamžik. Zmínila se vám včera o tom, že jde někam s injekcí?

– Přímo ne, ale řekla, že má ráno jednu babičku.

– Dobře. Proč jste se o tom nezmínil?

– Zapomněl jsem na to. Neměl jsem tušení, že jde o tohle.

– Děkuju, to stačí.

– Smím se něco zeptat? Moh bych se podívat do jejího notesu?

– Jakého myslíte.

– Včera si psala do notesu útratu. Já to viděl. Po večeři. Platili jsme napolovic. Měla tam myslím jména a telefonní čísla

– Kde ho měla?

– V kabelce. Nenašli jste ho? Klíče taky ne, co?

– Soudruhu staršino. Podívejte se po těch klíčích,– řekl Vašátko chladně. Prohledejte kapsy kabátů.

– Zbytečný. Ty klíče tu nebudou.

– Uvidíme.

– Musel se přece nějak dostat z baráku, jestli ona už…

– Nemáme prozatím důvod se domnívat, že tu někdo byl v noci, po vás.

– Já vám to řek. Musel se přece nějak dostat ven!

Vašátko dělal, že neslyší.

Prošlo několik minut a nato se vrátil staršina Málek a položil na stůl dva patentní klíče na kroužku, hlásil: Tak tadyhle je máte. Měla je v kapse kabátu. Vážně. Horác po nich sáhl, jako by nechápal, že se zmýlil.

– Jakpak si to představujete, mladej, že někdo může někoho takhle tento násilím? Jak si myslíte, že to moh někdo udělat?– řekl staršina.

– Tak kdy to teda udělala.– Horác si přetřel čelo, jako by konečně uznal, že nemá pravdu. –Já to nechápu. Jak brzo potom, co jsem výpad já… To je příšerný. Přešel místnost a zastavil se před obrazem na způsob Toyen. Všechny obrazy byly v tuctových rámech, i ty fotky byly zarámované.

– Klíč už zpátky nedostanu?

– To jste uhádl.

– Na shledanou.– Od dveří prohodil: –Potřeboval bych se sem podívat.

– To bohužel není možné.

– Ono to… ty obrazy byly nějak jinak.– A náhle se podíval na nástěnný kalendář. Tenhle kalendář tu předtím nevisel…! A přitom… počet je stejnej!

– Myslíte, že někdo převěšoval obrazy?

– Možná že Jana… ale– – – Vašátko vstal. –Tak na viděnou. My si vás možná ještě zavoláme.– Horác vzal za kliku, ale ještě jednou se ohlédl. Něco se tu ztratilo. Ale jako v té Kimově hře… včera se na to díval, a přece, teď, když si má vzpomenout… kdyby se zbláznil… Ale pak uviděl Vašátkův pohled a zavřel definitivně. Vašátko si pomyslel něco o komedii, ačkoli Horáce znal až dosud jako víc než špatného herce. Další díl komedie ho čekal na středisku. V půl druhé mu otevřela sestra Kinzlová, doktor tu na něho ještě čekal, tlustý, zpocený, bílý plášť už visel na věšáku, doktor ještě nebyl na obědě a tvářil se, že by každého s chutí snědl. Kinzlová Vašátkovi otevřela dveře a šoupla ho k doktorovi jako k lvovi do klece.

– Tak co s tím máte, pane doktore? Vypadá to tak, že budete mít vyšetřování na krku?

– Já už jsem ji sjel,– řekl doktor a upřel na Vašátka oči podlité krví. –To ona udělala tuhle nemožnou paniku. Já o tom nic nevěděl… honím se jako blázen… doktorka si včera lehla s devětatřicítkou a teď ještě ke všemu čekám na vás.

– Já čekám na vysvětlení, pane doktore. U vás necháváte sestry, aby dávaly pacientům tyhlety injekce?

– Nikdy ne, vy jste se zbláznil, promiňte. Do té Zezulové mi jaksi nic… je to tragická věc a my toho máme všeho dost… ale ona patří k doktorce Černý. Tak se posaďte.

– Tak jakpak to bylo, prosím. Nahlásíte doufám ztrátu. Ty dvě ampulky morfia kolikpak je to jednotek? No, nenašli jsme je. Tak myslím, že teď bude na místě…

– Já už vůbec nevím, co je na místě, a vůbec nevím, kde stojím! Je to všechno nesmysl,– řekl doktor. Doktorka už tu byla, vstala kvůli vám z postele, jen si teď odskočila pro něco… ona vám to poví sama. Mně do toho vlastně nic není.

– Trochu divné tvrzení, pane doktore. Vy jste tam přece sestru Kinzlovou poslal.

– Čerta starýho, to už je v tom kterej čert!– zabručel.

– U Kořánů ji čekali, jenže tam už jsou všichni jako blázni, a tady naše Marta hned, div se nepřetrhne, že prý to Zezulová má doma… co prý, že tam nešla, a samý zmatky. Tak jsem ji vyrazil… celou hodinu jsem tu byl sám, div se tu báby nesepraly, já nechtěl doktorku tahat z postele, vypadalo to na pneumonii, ale pak tam zavolám a dovím se, že je to blbost. Dala jí včera injekci a dneska dostat neměla, leda při výjimečných bolestech. No, co je mi do toho… Kořánová není moje pacientka a ona vám to vysvětlí.

– Paní doktor? Tak ona vstala?

To si pište, že kvůli vám vstala. Jestli si to odnese, co dělat. Přijela sem… a já vám řeknu upřímně, že už mám toho všeho až po krk. Jsem z ty dřiny utahanej k smrti. Kdybyste mě zavřeli, ještě vám poděkuju.

– Tak mi vysvětlete, jak to, že vaše sestra hledala ty injekce u Zezulové v bytě,– řekl Vašátko.

– Když vám to mám vysvětlit, tak vám to asi nevysvětlím, protože ženská je ženská. Možná že jí slíbila, že se na ni přijde podívat, a ona si z toho udělala tohle. Zeptejte se jí sám, ale už mě nezdržujte, probůh.

– Musím vás upozornit, že je to vážná věc a my jsme si ji nevymysleli,– řekl Vašátko.

– Ať si ji vymyslel, kdo chtěl… sestro Kinzlová!– Vešla Martička, zvedla k němu vážné oči, už neplakala.

– Tak co vám říkala ta Zezulová,– zabručel doktor.

– Musím vám říct, že jako sestra byla dobrá a že se mi to ještě rozleží, že už ji tady nebudeme mít. Kdybych sám pošel, ani si toho nevšimnu.

– Jana mi řekla, že se tam mrkne, jak je ty babičce,– zašeptala. To je fakt, že jsem napřed myslela, že jí bude dávat injekci místo paní doktor. To jsem si myslela. A když volali od Kořánů, že tam nebyla, tak jsem myslela, že to má ještě u sebe, a děsně jsem se lekla.

– Tak ona myslela, myslela, a já jí za to vynadal, co se do ní vešlo. A vyrazil jsem ji, ať za Zezulovou dojde. Už chápete? Vycucala si to z malíku. Sestra Zezulová žádný injekce neměla.– Odkašlal si a upřel na Vašátka doktorský pohled: –Vy mně se zdá taky moc kouříte. A co játra, nezlobí?

– Občas. Toho já si nevšímám.

– Jen si nevšímejte a zkuste přehlídnout cirhózu, zabručel krvelačně. Víc spát a míň těch černých kafat. A míň kouřit. Kolik kouříte?– Ozval se klíč, doktor si oddechl a podal Vašátkovi ruku. – Tady máte naši paní doktor. Ona je ještě mladá, tak ji moc nepoděste. Na viděnou za příznivějších okolností.– Stiskl mu ruku, hodil na sebe kabát a vypadl. Téměř současně vešla doktorka, byla v kožichu, měla opar na rtech a upřela na Vašátka horečnaté oči.

– Moc mě mrzí, že jste kvůli mně vylezla z postele, paní doktorko. Je tu taková věc… ale snad bychom to spravili bez vás.

– To sotva, co se dá dělat, taková věc se musí hned vyjasnit.– Doktorka zakašlala a rozepjala si kožich. Objevila se Martička, doktorka ji zahnala pohledem. A pak klíč, otvírání almárky… –Tak se podívejte, soudruhu nadporučíku. Ukážu vám naše zápisy i doklady o použití léčiv, co spadají pod kontrolu. Přesvědčíte se sám, že máme všechno v pořádku.– Položila na stůl knihu zápisů o použití a ještě další úřední lejstra; Vašátko je pečlivě studoval a tvářil se, že tomu rozumí. –Podívejte se, soudruhu nadporučíku, tadyhle máme přesně vedeno, kolik která pacientka dostává jednotek a kdy je dostala. Diagnóza, to se vás netýká. Přesně to odpovídá. Ta Kořánová dnes neměla dostat, je to běžné, že v rodině nejsou dostatečně informováni. Injekce dávám pochopitelně sama. Můžete se zeptat pečovatelky, která naši pacientku ošetřuje, členové rodiny jsou většinou mimo dům. Šlo o omyl… naše Marta se spletla. Kromě toho byla strašně rozrušená… já jsem z toho taky ještě, to vám přece nemusím– – Přitiskla si na ústa kapesník a zakašlala. Tak tohle bude nějaká habaďůra, pomyslel. Přirozeně, že se v evidenci chyba nenajde… měli přece už čas zařídit, aby se nenašla.

– Všechno uznávám, paní doktorko. Ale víte, sestra se někomu zmínila, že má ráno jednu babičku.

– Tak se tam chtěla zastavit soukromě. Byla soucitná, uměla to s lidmi, pacienti na ni čekali, ale žádné injekce nemohla mít. Vyloučeno.– Zavřela knihu a vstala.

– Dobrá, myslím ovšem, že bude dobře být na tyhle případy krajně opatrný… už to, že mohl vzniknout tenhle nápad. A při tragickém případu, jako je tento– – Doktorka na něho upřela uslzené, horečnaté oči. –My to tady nemůžeme pochopit. Jana byla tak pracovitá, takový… silný člověk. Nemůžeme tomu věřit… Ale ty injekce neměla, soudruhu, to je absurdní. Jsme připraveni předložit naše zápisy komukoli… Věřte, že kvůli tomu to nebylo. Já to nechápu. Nechápu, že naše sestra… s námi nebude.– Zaslechl zavzlykání. Marta plakala za dveřmi.

– Tak podle vás sestra žádné injekce neměla u sebe?

– Už jsem vám to řekla.– Počkala, až Vašátko prostuduje zápis, zavřela knihu a vstala. –Nezlobte se na nás, že jste kvůli nám ztratil tolik času.– Upřela na Vašátka vyčítavé oči jako z horečky a přejela si rukou spánky.

– A teď mi prominete. Ono mi ještě není docela dobře.– Vašátko jí podal ruku a vyšel. Sestra ho pouštěla ven a zamkla za ním. Všiml si, jak se jí ulevilo, že v té zátěžkávácí zkoušce obstála. Zahráli to do autu… jinak by se musel moc mýlit. A teď Lebedu, pomyslel Vašátko.

*

Další jednání tragédie se odehrálo v nebi, totiž bůhvíproč se Vašátkovi vtírala podobnost speciálního archívu, kde pracoval nadporučík Lebeda, s nebeskou byrokracií; možná, že to bylo tím, že z jakéhosi záhadného důvodu mu Lebeda připomínal Pánaboha z Čapkovy povídky o několikanásobném vrahu Kuglerovi. Lebeda byl stejně zaprášený a stejně vševědoucí. Říkalo se o něm, že zná každého morfinistu i křestním jménem a že také každému tyká. Jeho oborem byla evidence; měl v evidenci všechno, co se týkalo té zvláštní nemoci, která v člověku utlumí morální instinkty a přiměje starou ošetřovatelku, aby píchla těžkému pacientovi vodu místo morfia. Lebedova evidence byla dokonalá jak pařížský policejní systém v maigretovkách, kde se rozsvítí výstražné světlo na mapě Paříže, kdykoli se stane zločin. Vašátko si přišel k Lebedovi o radu, přirozeně, Lebeda měl už případ hlášen, ale kontrola dopadla dobře, na středisku měli všechno v pořádku, neinformovanost sestry, planý poplach. Zezulová spáchala sebevraždu a vlastně už není co vyšetřovat. A přece je tu něco, co Vašátkovi nechce dát pokoj, bere mu to spánek… čertví, co je to, možná, že takový pud; sestra přece nehrála komedii, když hledala ty ampulky, hrála ji později, když ji instruovali, jak má mluvit. I ty otisky… všechno dopadlo záporně. Nikdo do bytu nepřišel, kromě Horáce. Sestra sama nebyla morfinistka, to je prokázáno mimo pochybnost… Udělala to někdy před půlnocí, podle všeho byla v bytě sama, případ se může klidně uzavřít a dát do šuplete. A přece…

– Toho Horáce tu vedeného nemám, řekl starý nadporučík Lebeda. Prohlídli jste mu kvartýr?

– Ovšem. Dáváme na něho pozor… ale na něho vlastně nemyslím, zabručel. V tom smyslu se mi nejeví. Kromě té kolegyně je ve hře ještě někdo… Rostislav Holý, kamarád té Kinzlové, ale se Zezulovou měl známost. Pak je tu ta spolubydlící, ale byla zrovna mimo Prahu. Myslete si, že jsem blázen. Ono tu vlastně nic není…

– Jak to, že ne,– pravil starý pán. –Tak já vám něco řeknu, u Rosti bych tu měl kartu. Měl štěstí, zatím to sám nepotřeboval. Jen se před dvěma roky do něčeho zaplet u těch Galašových. Galaš je doktor, ale museli jsme mu zabavit diplom. Rosťa… víte, on je nedostudovaný medik, taky muzikant, povoláním laborant, asi šestadvacet. Moment, dojdu pro jeho kartu.

Když se Lebeda za několik minut vrátil, byl schopen nastínit stručný Rosťův životopis.

– No vidíte… ten Galaš u něho týden bydlel, my ho tehdy sháněli, Galašová vymýšlela pohádky… nakonec ho Galaš stejně udal, aby kryl skutečného dodavatele. Neumíte si představit, jak tihleti tvrdě bojují. Rány pod pás nebo kudlou do zad, to je normální příznak.

– Myslíte, že je takový chlap omluvitelný?

– Jak vy se díváte na homosexualitu. Jakmile člověk ze své úchylky spáše zločin, je zločinec, ale z toho neplyne, že tu nebyla úchylka.

– Prosím vás, s tím morfinismem, co je na tom?– zeptal se Vašátko prostě.

– Co na tom je… To vy, pozemský červe, plazící se v prachu, nemůžete posoudit… Je to takový pocit, jako že ztrácíte tohle bídné tělo a váš duch obcuje s nebeskými kůry. Kromě jiných příznaků. Jedním z nich je moral insanity. Absolutní ztráta morálních zábran.

– Týká se to ovšem jen psychotiků. Normálnímu člověku se to stát nemůže.

– Snad. Upřel na něho hluboké, smutné oči. Ale kdybyste třeba přežil havárku a dostal pár dávek… inu, vy nejste ten typ, ale nepřísahal bych na to, dokud jste to nezkusil.

– Mluvíte o tom, jako byste to zkusil vy.

Starý pán se usmál. Vašátko si znova vzpomněl na toho Pánaboha… –Tak se mi zdá, že jste si z toho udělal „casus conscientiae“, případ svědomí, co? Zkoumáte morální příčinu, ne? Vždyť ta sestra spáchala sebevraždu,– řekl Lebeda.

– Ano… to je právě to. Něco se mi na tom nelíbí. Myslíte, že se ztráta dvou ampulek nedá zatušovat?

– I dá,– řekl tiše. –Dá se všechno, ale jestli se ta pacientka přesně pamatuje, kolik toho a kdy dostávala…

– Ta stará paní už na hovor nebyla. Moc se namáhala promluvit, aby mi řekla, že ta sestra byla moc hodná. Rozumíte, pořád si nejsem jistý, jestli ty injekce nebyly ve hře.

– Kde jste sebral Rosťu?

– Jednoduše. Od neděle jsem dal sledovat tu malou sestru a hned večer se za ním rozběhla, sešli se ve vinárně. A domovnice z jeho baráku je někdy viděla pohromadě všechny tři, Zezulovou znal také. Tak podle vás to Rosťa Holý nepotřebuje? Zvláštní termín.

– Zvláštní, ale pravdivý. Je to potřeba silnější než hlad.

– Podle toho by morfinismus nebyl zločin. Myslíte, že se to nedá zvládnout?

– Jen v jistém smyslu, a platí to jen pro někoho.

– Ale morfinismus je zločin.

– Morfinismus sám o sobě není zločin, chcete-li, je to hřích proti sobě samému,– řekl starý Lebeda vážně.

– Kdybyste si na pustém ostrově vařil makovice a užíval opium, prosím, zničíte se, a je to vaše věc; stáváte se nebezpečným jen ve společnosti, protože sáhnete ke všem prostředkům, abyste drogu získal. Člověče, morfium ani kokain nejsou nepřátelé číslo jedna, ani marihuana, ono je to u nás sporadické, i když neříkám, že nejsou zhoubné, ale heleďte, na obzoru máte pořádné mraky… to máte fenmetrák, meprobamat, ale i algenu, psychoton, sedolor, neurotamin, neuralgen a ještě fůry zahraničních preparátů. Dnešní lidé jsou chodící pytle živící se drogami. Ujišťuji vás, že na tuhle evidenci už nestačíme.

– Ale jak to dokázat… jak to dokázat!– zabručel. –Jak? Nemáme nic… absolutně nic.

– Co chcete dokázat?

– Že ji někdo k sebevraždě dohnal tím, že jí ukradl… nebo z ní vymámil ty injekce.

– Nebyla hysterka?

– Podle všeho ne, ačkoli, Vašátko si vzpomněl na ty její rozpuštěné vlasy a ten zvláštní úbor. Vyloučit to nemohu.

– Možná že se mýlíte.

– To je to, co si říkám už pár dní…! Vždyť já bych to moh uzavřít! Uložit i bez „pomníku“… Všechno dopadlo negativně, výpovědi v domě, otisky, všechno. Ale jen si to představte, ta ženská byla rozvedená, starý ostřílený kozák, a najednou… po schůzce s přítelem, z ničeho nic, někdy kolem půlnoci se oběsí… a druhý den vypukne poplach s těmi injekcemi. Mně se to nelíbí… mám pocit, že to nemůžu jen tak uzavřít… už pro klid svědomí. A ještě ke všemu je tu taková zvláštní věc…

– Jaká?

– Horác nám tvrdil, že prý kdosi převěsil obrazy na stěnách.

– Že převěsil obrazy? Proč?

– To nevím. Zjistili jsme jen, že jsou otřeny z prachu. Otisky žádné. Ale podle stop na stěně, bude na tom něco.

– To je divný, zabručel starý pán. Proč by někdo převěšoval obrazy? Není to bluf?

– Nevím… Kdyby to byl udělal on, proč by na to upozorňoval?

– Existuje zvláštní druh kombinačního myšlení,– pravil Lebeda, kterému se říká „za roh“. Přijde na to, k čemu se použije. Je to ten člověk, který měl klíče?

– Ano. A náramně se divil, když se klíče té Zezulové našly. Nemůžeme ovšem vyloučit, že existují další duplikáty klíčů, Zezulová byla podle všeho bohém… Ale přece, podívejte se, on sám nás upozorňoval na možnost zločinu. Je to těžká věc…

– Myslím, že vám to nezávidím.

Těžké bylo na tom pro Vašátka i to, že by byl ještě před těmi třemi lety o Horácově nevině nezapochyboval; bylo to absurdní… vlastně přesto, že ho tehdy sám usvědčil ze zločinu. Ale znal ho, aspoň byl přesvědčen, že ho zná. Ale bůhví, co se s člověkem může stát, jak se může někdo vnitřně změnit za okolností, které mohou slabšího člověka zlomit.

– Nebude vadit, když se na toho Rosťu podíváte,– řekl Lebeda. A ozvěte se brzy… Když budete cokoli potřebovat…

*

Vašátko přišel na to, že muzika je strašná věc; ačkoli hudbě nijak nerozuměl, byl na ni citlivý, a melancholický rytmus džezu a neustálé opakování mu vnikaly do krve a do mozku, ono je to něco bezútěšného a přitom to člověka opíjí. Člověk si mimoděk na všelicos vzpomene, co v životě být mohlo a nebylo; páni, muzika je hrozná věc, a ono je lepší na některé věci nemyslet. Ostatně, támhle na pódiu hraje ten Rosťa a nehraje špatně, myslel si Vašátko, sice neslyšel jeho nástroj zvlášť, ale podle Rosťova soustředěného výrazu odhadl, že je dobrý. Kolik je mu let… vypadá mladší, ale je mu už šestadvacet. Mladší než Zezulová. A Martička Kinzlová je tu také, sobota večer, a dívá se na něho takovýma očima. Vašátko se začetl do novin, když se o přestávce Rosťa doploužil k Martičce, chůzi má poněkud línou; a za dvě minuty už Vašátko seděl u vedlejšího stolku proti cizímu páru a opět četl, byl v civilu a zdálo se, že Rosťa s Martou se mají o čem bavit… prozatím ho nevzali na vědomí. Rozmluvu nevyslechl, jen sem tam slovo, ale měl dojem, že ti dva… inu, něco tu nehraje; napřed útočil on a její hlas byl slzavý, ale pevný, potom se to obrátilo, ona naléhala a Rosťa se dotčeně hájil. Jednou, dvakrát padlo jméno „Jana“, mluvili o ní… Bída, že je tu takový rámus… Když Rosťa kráčel kolem Vašátka zpět na pódium, Vašátko vstal.

– Okamžik, soudruhu Holý. Nadporučík Bezpečnosti Vašátko. Na pět minut… ale stačí, až dohrajete.

– Radši hned, řekl Rosťa sebevědomě. Já se nerad na něco těším. Oni na mě ten moment počkají. Tak co máte?

Vašátko pokynul na místo vedle sebe, Rosťa usedl a okamžitě si zapálil. Bledý, zajímavý obličej… sem tam nepříjemná grimasa.

– Rád bych věděl, jak to bylo s vámi a s Janou Zezulovou… víte, oč běží… spáchala sebevraždu.

Okamžitě protiútok, s patřičným sebevědomím. Pokud vím, sebevražda není trestný čin, nespadá do vaší kompetence, a co bylo mezi mnou a Janou, to byla čistě naše i soukromá věc. Odmítám odpovědět.

– Prosím. Odmítáte na vlastní riziko. Stýkáte se ještě s manželi Galašovými?

– Ne. Už jsem je neviděl půl roku.– Stejný tón, ale Vašátko konstatoval první signál k ústupu. –Byla to tenkrát ode mne blbost… vůbec jsem nevěděl, jak to s nimi je… A teprve nechápu, co s tím teď chcete vy. A mezi mnou a Zezulovou… jestli to chcete vědět, tak jsme se rozešli, počkejme… je to už měsíc. Byl to pokus, co se nám nevyved, a abych byl přesnější, ona se rozešla se mnou.

– Od té doby jste ji neviděl?

– Ale viděl, jenže jenom tak, zcela obyčejně,– řekl Rosťa. –Jako se lidi vidí… byli jsme kamarádi. Zkrátka jsme si nesedli, to je všecko. Ona mi vyčítala, že moc piju, a mně zas šlo na nervy, že se tak honí za těma prachama… tomu doktorovi přitom dřela z blbosti, a když já potřeboval něco udělat nebo opsat, nikdy neměla čas. Nemyslete, že jsem na ni měl nějaký vliv… ona si stejně dělala, co chtěla.

– Komu opisovala?

– Přece… já nevím, jak on se jmenuje, ale nějaký zvíře… tamodtud, kde před lety dělala laborantku. Proč to udělala, to skutečně nevím, a u ženských člověk nikdy neví, nezdá se vám?

– Mluvíte také často se sestrou Kinzlovou?

– Po tom vám ale už vůbec nic není.– Nový útok. –Moc rád bych věděl, proč mě otravujete, když o nic nejde. Nejste přece kancelář pro mravopočestnost, nebo jste se na to přeškolili?

– Kdy jste se vrátil domů minulý týden, myslím v pátek v noci na sobotu?

– Kdy? Asi v devět.

– Mýlíte se, nebo se vám zastavily hodinky. Vrátil jste se v jednu.

– Tak možná v jednu… byl jsem u Toma Wagnera.

– Tam jste byl do jedenácti. Kam jste šel potom?

– Potom jsem… potom jsem se zastavil ještě u jednoho kluka, ale on nebyl doma. Čekal jsem před barákem, a když jsem se ho nedočkal…

– Až do jedné?

– Nemáte na tohle právo! řekl Rosťa. Já si budu stěžovat. Víte dobře, že o nic nejde… tak z jakého titulu– – –

– Kdyby o nic nešlo, neptal bych se. Víte, co je také zvláštní, soudruhu Holý? Divím se, že jste ještě na světě.– Rosťa udělal nervózní grimasu… vyvalil na něho oči.

– Inu proto… že jste se tak zaměstnával myšlenkou na odchod z tohoto nehostinného světa, nedivte se, že se divím, že mrtvá je ona, kdežto vy se těšíte dobrému zdraví.

– Kdo vám tohle řek,– zamumlal. Spodní, nervózní pohled… –To je nesmysl. Sprostá lež.

– Vaši přátelé, snad neměli důvod, aby sprostě lhali,– řekl vážně. –Připustili, že z vás měla zamotanou hlavu. Vy ovšem za nic nemůžete. S doktorem Galašem se sice občas vidíte, ale to také nehraje roli. Že byste byl na ni vykonával nějaký nátlak, to také nepřipustíte, viďte. Ale když jste v jedenáct odešel od svého přítele…

– To je lež! ozval se Rosťa. A zachvěl se… Já na tohle nemám nervy! Já za to fakt nemůžu! Byl jsem strašně zničenej, když jsem se to dověděl od Marty. Nemůžu za to! A jestli si myslíte, že ona… tak Jana mě nebrala vážně, nebyla taková, aby zrovna kvůli mně, protože já kecal… aby provedla něco takovýho! Za nic nemůžu!

– Podívejte… nevyšetřuju vaši morální zodpovědnost, ale jde mi o něco jiného. Asi už víte, že doktor Galaš je už zase na klinice?

– Neviděl jsem ho asi rok.

– Mýlíte se, nebo se mýlí on. Malá recidiva… chřipka se mu vrátila. Dostal jste předvolání?

Rosťa si jen olízl rty, neodpověděl.

– No tak… zítra se dostavíte na vyšetření,– pravil Vašátko mírně. –Potom si spolu ještě pohovoříme. Zatím na shledanou.

Rosťa zabořil obličej do rukou. Když Vašátko vstal, uviděl planoucí oči Martičky, upřené na něho, zlobila se… Kráčel ke dveřím, cestou se zastavil u vrchního a zaplatil útratu. Viděl, že Rosťa už sedí u Martičky, ovinula mu ruku kolem krku, utěšuje ho… jak by ne, rozhodla se, že ho bude chránit, i kdyby… i kdyby co? Mohl být Rosťa vinen? Ale jak? Když se Vašátko oblékal v šatně, slyšel už zas hudbu a zdálo se mu, že rozeznává saxofon, hlas mučivý, pronikavý a výmluvný, jako by někoho k něčemu přemlouval opravdu, muzika je strašná věc.

*

– Poslyšte, soudružko Šestková… vy skutečně nemáte tušení, proč to vaše spolubydlící udělala?– pravil Vašátko tiše. Seděl na gauči a pozoroval slečnu Šestkovou, která přecházela pokojem a stále něco upravovala a utírala. Bylo to tu podstatně úpravnější, než když tady byl naposled, ještě chybí krajkové dečky, ale už tu zavládl zcela jiný styl. Slečna Šestková odpovídala na půl úst, ale nijak nervózně, nedala se vyrušovat. Vašátko zapadl tento týden až po uši do nového případu… šlo o loupežné přepadení, Málek si šel pro Kořínka do bytu k jeho milé, ale nenašel ho… Kořínek bude střílet, napadlo Vašátka, je tu ještě ta věc u Libeňského mostu, a ostatně spoléhá na sníženou příčetnost. Mladý Votruba byl za ním, moc rád by se nechal prošpikovat, jako by mu nestačilo už jednou; tak to na světě je, někdo by rád ke stolu, a kdo je u stolu, chtěl by do terénu, i když je Votruba mnohem lepší na tu nimračku… jednou z něho bude odborník. Přestože měl starosti, neodpustil si návštěvu u slečny Šestkové, která se vrátila z Klášterce a vypadala, že má největší starosti s tím, jak si garsonku přeorganizovaí a uklidit.

– Skutečně to nevíte?

– Jak to mám vědět,– řekla slečna Šestková.

– Neměla poslední dobou nějaké větší těžkosti?

– Ale neměla, řekla pokojně. Myslím, že neměla. Ale člověk nikdy neví, že ano. Ona si žila, jak chtěla… to se člověk pak nemůže divit.

– Jak to bylo s její známostí s tím… ženatým mužem?– zeptal se Vašátko a zapálil si.

– Prosím vás, ne, soudruhu, já hrozně špatně snáším kouř. Bylo to utrpení, když mi tu Jana pořád kouřila. Kromě toho se kouř natáhne do záclon… já to pořád cítím.

Vašátko stopl cigaretu. –Přece o ní musíte něco vědět. Vždyť jste spaly na tomhle gauči… obě, ne?

– Bylo to nepohodlné, i když je gauč rozkládací, ale co jsme mohly dělat! O tom jejím… já vím jenom, že byl ženatý. Sama mi to prozradila. Říkala o tom, že tuhle lásku má jako zavekovanou…

– Zavekovanou? Jako ve vekovce?

– Ano. Mně to připadá poněkud sprosté… On se pro ni někdy zastavil a pak spolu odjeli. Já s tím nesouhlasila, tak jsme o tom nemluvily. Záclony už jsem vyprala… Věřte mi, že je mi nanic, když si vzpomenu, co se tu stalo… Ale co dělat, vystěhovat se přece nemohu.

– To ovšem nemůžete. Garsonka je přece vaše, ne?

– Ovšem. Moje. Já sem musela Janu vzít, protože se zřekla svého pokoje ve prospěch jedné mé příbuzné. Zhluboka povzdechla. To jsem ovšem byla přesvědčená, že se lépe přizpůsobí tomu, že tu není sama.

– Ale vycházely jste dobře, viďte.

– Ovšem,– pronesla slečna Šestková. Vzala prachovku a otřela neexistující prach na polici. –Co se dá dělat… já mám ráda pořádek.

– Máte dobrou paměť, slečno Šestková?– řekl Vašátko,

– Mám.

– Mě by totiž krajně zajímalo, jak to bylo s těmi obrazy. Když jste přijela, byly na místě?

Slečna zamrkala, usilovně zapřemýšlela. Ona mi to Jana tady všechno nějak přetento… to dělala, jakmile jsem vytáhla, paty.

– Podle vás to udělala ona?

– Ano, kdopak jinej. Jana měla jiný gusto než já. Ale nábytek i obrazy jsou moje, neměla na to co sahat.

– Podívejte se, slečno… my bychom potřebovali vědět, jak byla ta původní konstelace. Říkáte, že vám Jana Zezulová převěsila vaše obrazy. Můžete si vzpomenout, jak byly předtím?

– Dyť jsem to zas vrátila, jak to bylo.

– Co ten kalendář. Měly jste ho na stěně?

– Nemám ráda západoněmecký kalendáře,– řekla slečna vážně. Jsou to přece nevkusné kýče, a Jana si to chtěla pověsit, protože jí ho daroval ten její… Tak jsem ho zase dala pryč.

– Místo čeho pověsila ten kalendář?

– Místo toho mýho Sedláčka. To je nádherná reprodukce.

– Ano, ale ten tu visí. Mě by zajímalo, místo čeho přišel ten Sedláček.

– Dyť vám to povídám.

– Muselo přece něco vypadnout, když něco přibylo,– pravil Vašátko. Ztratilo se vám něco?

– Kdepak, to bych poznala. Z mýho se nic neztratilo.

– Neuměla byste, prosím, vyjmenovat… myslím, se zavřenejma očima, co jste tu měla, bez těch Tater? Byl by to nejlepší způsob, jak si vzpomenout.

– Dobrá, dobrá, já to zkusím.– Slečna zavřela, oči a začala rychle vyjmenovávat, ale byla okamžitě v koncích. –Jo, a ještě toho van Gogha tu mám– – – vyjmenovala pouze tři, a zapomněla na Hradčany. –To je těžký… já si nevzpomenu.

– Nenapadá vás nějaký důvod, proč hýbala s těmi obrazy?

– Dyť musela bejt vedle sebe. Lidi z domu povídali, že se před sebevraždou převlíkla a rozpustila si vlasy… tak tohle asi souviselo… Asi už nevěděla, co dělá.

– Ještě otázku… Pracovala pro někoho? Myslím vedlejší výdělky?

– Do toho já nikdy neviděla. To víte, Jana byla na prachy, honila se za nima, někdy přišla, a že to oslavíme, když si vydělala nějakou stovku, ale nechtěla říct, odkud to má. Jen se smála.

– Tu práci, kterou opisovala, už odevzdala?

– Aspoň jsem tu nic nenašla, tak asi ano. Mašina je celá vytlučená… taky je moje.

S tím, že je mašina její, slečna Šestková víceméně skončila, pak došlo na stížnosti soukromého rázu, na Janin nepořádek, lehkomyslnost, kouření, špatné známosti, a dokonce cynismus, brala prý všechno na lehkou váhu, a ještě si dělala legraci. Na malou peníze posílala, to je pravda, a hodně posílala, a jenom kvůli tomu dítěti někdy brečela, protože se jí stýskalo. –A vidíte. Ani to dítě jí to nepřekazilo,– řekla slečna Šestková tvrdě. Tohle u mne není matka. Kdyby si byla vzpomněla na dítě, ale jí bylo všechno jedno.

*

Už jsou tu další instrukce, další rozbor dalšího případu, který Vašátko prohovořil s poručíkem Tomšů a se staršinou; Kořínek zdrhl; jsou tu komplikace… ve středu zátah, Málek ho zatkl opilého a je to pod střechou. Je to zvláštní život; Vašátko si vzpomene na výrok doktora Kouřila, že kdyby byl mrtvý, ani by si toho nevšiml. Konečně klidná chvíle, a Málek si najednou vzpomene na případ Jany Zezulové, jako by už to bylo bůhvíkdy, dávno.

– Soudruhu nadporučíku… víte, že jsem si na to tuhle vzpomněl? Jak to vlastně bylo… ukradli jí ty injekce, nebo ne?

– Podle kontroly ne, ale já bych za to nic nedal,– zabručel, že to udělala přece jen kvůli tomu. Jarka Votruba mu položil na stůl obálku… materiál nového případu.

– Já si myslím,– řekl plaše, –jestli dovolíte, soudruhu nadporučíku, že to muselo bejt kvůli… no jako z lásky.

– Proč si to myslíte?

– Protože měla rozpuštěný ty vlasy,– řekl prostě.

Vašátko se usmál. –Vy jste ještě mladý. Vy v tom vidíte tohle, že měla rozpuštěné vlasy, ale mně se zase zdá, že s těmi injekcemi tu byla nějaká habaďůra… i když pořád ještě nevím, jaká. Krk na to, že se vám o tom zdálo?

– Já nevím, o čem se mně zdá,– řekl Votruba.

– A víte, že jsem si na to taky vzpomněl?– řekl Málek.

– Mnou teda jen tak něco nehne… Podle my praxe bych dal krk na to, že se pomátla a udělala si to, jen je divný, že nenechala dopis. Sebevrazi přece vždycky nechávaj dopisy.

Vašátko mlčky přikývl. Je to záhadná věc, ale devadesát devět procent sebevrahů vždycky cosi napíše na rozloučenou, je těžko říci, proč je nutná korespondence, ale je to tak. Zezulová dopis nenechala, ale na druhou stranu, neexistoval jediný důkaz té pozdní návštěvy potom, když Horác odešel. Podle otisků byl u ní na návštěvě jedině on. A sousedé spali; jen jedna žena o patro níž se probudila nějakým zvukem, asi jak Zezulová odkopla stoličku, ale nevěnovala tomu pozornost a hned zas usnula. I na okně se našly otisky Zezulové – i tu smyčku si připevňovala sama… S Rosťou to dopadlo negativně. Nebyl morfinistou, s Galašem se ten týden nesetkal, alibi sice neměl, ale stejně se nedalo prokázat, že by byl Zezulovou v noci navštívil. A kdyby, pomyslel Vašátko, co by to znamenalo? Vraždu? Vraždu ne… Spíš výstup, a tohle mohl být následek. Nebo Zezulová prostě ampulky pohřešila a kvůli tomu ztratila hlavu? Ale co ten zvláštní úbor? Nekonečné, marné přemýšlení. A čas ubíhá…

K Velkému muži, náměstku ředitele ústavu, Vašátko pronikl přes důrazný pokus sekretářky mu v tom zabránit. Napřed narazil z její strany na stěnu chladu a tvrdé odmítavosti. Když se mu podařilo prorazit bariérou, octl se před prošedivělým, mohutným mužem kolem šedesátky, který na jeho první otázku odpověděl briskně: –Neznám.

Nabídl Vašátkovi filtru, ale zatvářil se, že jeho minuty jsou příliš cenné státu, aby se dalo s nimi hazardovat. Na Vašátkovu poznámku, že dotyčnou musí znát, protože tu byla před několika lety zaměstnaná, odpověděl, že nemůže znát všechny zaměstnance, čímž myslel osobně, blíže znát. Zběžně ji ovšem znal, ale už řadu let ji neviděl.

– To je zvláštní, že jste ji řadu let neviděl, soudruhu náměstku, když pro vás pracovala… opisovala pro vás nějakou práci. Jsou svědkové, kteří…

– To jsem jí zprostředkoval, řekl Velký muž. Potřebovala si přivydělat… chápete, to jsem obstaral telefonicky.

– Někdo jí ovšem musel tu práci donést, ne?

– Soudruhu nadporučíku, upozorňuji vás, že nemáte právo klást podobné otázky a že si zjistím, k jakému účelu… mám totiž pochybnosti o vaší kompetenci.

– Ujišťuji vás, že si to zodpovím. Zezulová totiž zemřela za poněkud zvláštních okolností, jak asi víte… musíme objasnit všechny souvislosti… byl bych vám vděčný, kdybyste nám pomohl. Jistě chápete– – –

– Co se jí stalo?– vyhrkl Velký muž. Nevěděl to skutečně, nebo to předstíral? Vašátko viděl, jak rukou mačká kapesník, pak vstává od stolu… skutečně, postavil se k oknu a zadíval se ven.

– Já to nevěděl,– zašeptal po chvíli. –Vážně ne.

– Spáchala sebevraždu,– řekl Vašátko. –Postaral jsem se o to, aby to nepřišlo do novin. Jsou tu takové okolnosti…

– To není možné.– Velký muž se zase otočil, zahleděl se na Vašátka zaraženýma očima. –Zezulová nebyla z těch, kterým povolí nervy. Vyloučeno. Já s ní mluvil naposled před… před asi čtrnácti dny. To je strašné. Co o tom víte?

– Šlo s největší pravděpodobností o sebevraždu. Oběsila se na prádelní šňůře,– pravil Vašátko a nespouštěl oči z jeho mohutného, zarudného obličeje. –Ale je tu možnost… nemůžeme vyloučit, že byla zapletena do nezákonné manipulace s opiáty.

– Strašné,– opakoval doktor a najednou těžce usedl, zakryl si na vteřinu obličej oběma dlaněma. –Já vám povídám, že se mýlíte… Vyloučeno… Nemohu si to s ní srovnat. Tak… životná… energická… a kromě toho měla dítě. Ona to nemohla udělat…

– Bohužel,– řekl Vašátko mírně. –Znal jste ji dobře?

– Já vám to řeknu. Ale žádám vás o přísnou důvěrnost. Vzhledem k mé rodině… manželka… trpí srdeční vadou a ostatně… teď už to nemá smysl, co? Náš vztah se stejně časem změnil… Před lety byl náš vztah poměrně velmi blízký, a i když se změnil, občas jsme se vídali. Nevolali jsme si tak často, abych se divil, že se neozývá. Práce, kterou mi odevzdala před dvěma týdny, byla disertační práce mého syna. A teď mi řekněte vy… Náhoda… je vyloučena?

– Bohužel.

– A že mi nic neřekla!– zamumlal doktor. –Jestli měla malér, že mi to neřekla! Já na ní nic nepozoroval… Kdysi jsem si dělal výčitky… Víte, co ji k tomu dohnalo?

– Ne zcela jasně. Ale není vyloučeno, že ztratila či prodala svěřené injekce morfia.

– To je šílenství!– vybuchl doktor. To vykládejte někomu jinému. To je směšné… To by byla nikdy… Spíš nemoc, náhlá deprese.– Hlas se mu zachvěl. Buďte tak laskav, soudruhu nadporučíku… já mám teď důležitou poradu a jak vidíte, jsem rozrušen, musím být sám. Ale byl bych vám vděčný, kdybyste mě zavolal, až budete něc… Předpokládám, že naše rozmluva zůstane mezi námi.

Když se Vašátko octl venku, stál před otázkou – věděl to ten člověk či nevěděl? A další věc, na kterou narážel… jako by narážel přímo na zvláštní povahu té mrtvé, a kdyby nevěděl, že skutečně spáchala sebevraždu, skoro by se dal přesvědčit, že to nemohla udělat.

*

– Páni, ta ženská měla vlasy, škoda jich,– zabručel staršina Málek, když si spolu prohlíželi poslední snímek mrtvé, který přinesl Votruba. Jestlipak někoho napadlo, aby jí je ustříh!

Jarka se trochu otřásl. –To by přece nikdo neudělal… když už byla mrtvá.

– Ale víš ty, kolik se platí za takový vlasy? Děsný prachy. Vsázím se, že to někdo na soudním udělal.

– To je tedy perverze,– pravil Jarka. –Ustřihnout vlasy mrtvý.

– Víte, že jsem si na ni mockrát vzpomněl, jak tam ležela v těch krásnejch šatech, s těma rozpuštěnejma vlasama,– řekl staršina. –Podle toho by člověk řek, že to udělala někomu natruc… aby to dala ňákýmu chlapovi… Slyšel jsem o takovým případu, jak si ženská u svýho milýho podřezala žíly, ale udělala to, když nebyl doma, a von přišel a našel ji, a div se nezbláznil. No jo… já už mlčím, náš mladej na to nemá žaludek… Ani sežrat se neumí, představte si to. Co bys dělal, člověče, kdybys přišel k tomu případu, jako já před párma měsícema, jak mě zavolali k tomu důchodci, co tam ležel celej tejden… a už byl…

– Přestaňte,– zabručel Vašátko. Votruba byl přece jen poněkud jiného zrna, přes všechno „otužování“.

– A co, soudruhu nadporučíku, ukradli jí ty injekce, nebo ne?

– Podle kontroly to byl omyl. Co Horác…?

– Sedí doma, nehne se skorem z baráku,– pravil staršina.

– Ale dyť to musel bejt on, kdo byl u ní naposledy, a potom ty pohádky o ty návštěvě… Nikdo z baráku nic nevěděl, a klíče měl taky on, našel ji on, tak mi nejde do hlavy, co tím sledoval.

– Mně se nelíbí to, že se ztratil její notes s telefonními čísly,– řekl Vašátko. –Jestli má v tomhle pravdu…

– Ona to udělala někdy kolem půlnoci,– pravil staršina vážně. –Ten malíř povídal, že od ní šel pryč někdy po půl jedenáctý, ale nikdo ho neviděl, jenom to tvrdí. Co jestli tam zůstal a viděl, co udělala?

– Myslíte, že by moh bejt na světě člověk, co by se na to jen koukal a nedělal nic, aby jí v tom zabránil?– pravil Votruba tiše. –Takovej člověk neexistuje. To by ani nebyl člověk.– Vašátko se na něho podíval, ve skutečnosti tahle myšlenka napadla i jeho. Měl zase pocit, že je tu něco neurčitého, tak zvrhlého, že se to brání určité představě, něco černého, co je skryté v nitru i jinak normálního člověka. Prvky sadismu… uspokojení nad takovouhle podívanou… ta černá, skrytá stránka lidské duše, ta strana, kterou si subjekt ani nepřizná to vždycky černá a ve stínu, jako odvrácená strana Měsíce.

– To snad ani není možný,– zašeptal Jarka. –Člověk by moh třeba zabít… ale dívat se na někoho, kdo se chce zabít, a nic proti tomu neudělat, to není lidský.

– A přeci se to už stalo,– zabručel staršina. –Já měl jednou případ manželů důchodců, a jen si to představte, von se voběsil, zatímco vona klidně večeřela… jenže vona měla pokročilou sklerózu. Podle mne jsou lidi schopný všeho… Mají v sobě něco… když do toho šáhnete, je to jak rozlitá smola… nikdy se toho nezbavíte. Co když von jí řek, že umřou spolu, a potom neměl kuráž? To nevíte nikdy. Třeba jí sám ten špagát nahoru uvázal. Já měl jednou případ…– Staršina byl jak chodící encyklopedie hrůzy. Jarka opakoval: –To není možný, že by u toho někdo byl. Dyť s ní chodil. Tomu já nevěřím. I to s těma obrazárna… to nemohlo bejt kvůli tomu.

– Kdo ví, co s tím dělali,– pravil staršina. –Třeba se mu nelíbilo ňáký pozadí. Já kumštýřům nevěřím. Proč by si byl vymejšlel ty pohádky. Nikdo jinej tam nepřišel, jen von.

Vašátko ještě jednou pohlédl na snímek mrtvé a pak jej odložil. Skutečně, nebylo tu nic trestného, a přitom to byl černý případ… z málokterého měl tak ošklivý dojem. Nebylo by zlé, kdyby se dalo promluvit s Horácem, ale s mimoúřední řečí je definitivně konec, jeho chyba. Vašátko si nepřiznal, že to není jen Horácova chyba, ale na tom už nezáleželo.

*

– Cože tu sedíte tak potmě, pane Horác.– Paní Šíchová vešla bez zaklepání a rozsvítila. Horác tu opravdu seděl potmě na posteli s cigaretou v ruce. Měla od jeho bytu klíč, ale Horác stejně jakživ nezamykal. Paní Šíchová se vydala rovnou k polici, kde měl uloženy všelijaké drobnosti, a začala se v nich přehrabovat. Pokládala jeho chatrnou domácnost za svůj protektorát.

Do řeči mu právě nebylo, kdežto paní Šíchová měla chuť si popovídat. –Heleďte se, kampak jste dal můj otvírák na konzervy, co jste si tuhle půjčil?

Horác se za onen otvírák omluvil a prohlásil, že ho najde, ale nehnul se, opíral se zády o stěnu a pokuřoval.

– To je hrůza, co… s tou Zezulovou. Víte, co se povídá? Že prej prodala nějaký léky pod rukou, a když to na ni prasklo…

– Jak můžete opakovat takový kraviny,– zašeptal.

– Vono to muselo kvůli něčemu takovýmu bejt. Říkala to Hýblová, a ta má neteř školní sestrou. Nač to vlastně někdo dělá, když si dává to morfium? Co tím jako chce?

– Nirvánu,– zabručel Horác. Sáhl pod postel a vytáhl láhev, byla prázdná. –Zkrátka to, co nás tu minulo… jako to blaho, od ty doby, co nás archanděl Michael vyhnal z ráje.

– Jděte, pane Horác. Člověk by řek, že jste bud nalitej, nebo tomu věříte.

– Praxe to potvrzuje,– zamumlal. –Můžu třeba věřit, že lidi zmoudří, to je víra. Můžu věřit, že svět bude lepší a nebudou války, ale to je taky víra. Ale že existuje ďabel, to není víra. To je zkušenost.

– Že se vám chce si dělat psinu. Taková pěkná ženská, a je pryč. A to dítě ubohý. Její tetka tu byla, chudák, chtěla aspoň její fotku, ale vona ani žádnou doma neměla. Jen prej měla doma fotku ty malý. To bych ráda věděla, kam jste dal ten votvírák. Když si něco půjčíte, vy nikdá…– Horác se ani nehnul, jen se mu zdálo, že se mu zastavilo srdce. To, co si vyvolával v paměti který mezi těmi obrazy chyběl… najednou si vzpomněl; byla to jedna z těch fotek. Ano koupající se děti, pak nějaká malá žabka… to byla ta její; ale ještě tam byla jedna. Co na ní bylo, už si nepamatoval… Neuvěřitelně těžké, vyvolat si tak jednoduchou věc, jako pár obrazů na stěnách… ale byla to ta fotka, co zmizela; obrazy zůstaly… přibyl kalendář. Měl pocit, že je na ní nějaká dívka… ale taky se mohl mýlit, holka v plavkách… mohla to být ona? Jenže tehdy se nepodíval pořádně, bavila ho kresba na způsob Toyen, ale co to bylo vedle ní? Ale proč by byl někdo odnesl fotografii? A vtom ho něco napadlo; vstal, měl pocit, že mu srdce roztrhne hrudník, šel na chodbu ke kohoutku a napil se vody.

– Copak je vám, pane Horác?

– Nic.

Vrátil se a praštil sebou na postel.

– Nemožně si to tu zválíte, pane Horác. Nemožně.

– Poslyšte,– zašeptal. –Proč myslíte, že se někdo převlíkne a namaluje… a přečeše, když se rozhodne spáchat sebevraždu?

– Ježíšmarjá, já vám nerozumím,– ozvala se s úzkostí.

– Asi aby byla hezká, ne?

– Možná,– zamumlal, –ale člověk to může udělat taky proto, že neví, že se rozhod spáchat sebevraždu.

– Co to povídáte, pane Horác,– vzala za kliku. –Jak to, že to neví, když chce? Když si uváže ten špagát… ježíšmarjá, myslíte, že vo tom neví, co dělá?

– Přirozeně… ví, co dělá, jenže si může myslet, že to není proto, aby spáchal sebevraždu… protože to všechno může být z jiného důvodu. Může to být jen „jako“… víte, co to znamená „jako“? Člověk to nemusí vědět… protože ve skutečnosti nemusel chtít sebevraždu spáchat. To je na tom to strašný.

Paní Šíchová se na něho podívala ještě jednou a vyšla. Horác chvíli nehybně ležel a pak se podíval na hodinky. Bylo deset. Ted už je na všecko pozdě.

*

– Je tady, soudruhu nadporučíku,– hlásil staršina. –Dostavil se pro něho Nedobyl… von ho ten člověk urazil, tak chce podat trestní oznámení. Jsou s tím potíže.

– Pošlete je sem oba,– řekl Vašátko.

Za okamžik k němu vešel příslušník Nedobyl, všecek rozpálený spravedlivým hněvem, a Horác, který měl ,,kamenný“ výraz, ale vypadal napjatě a unaveně. Nedobyl hlásil, že jej Horác při služebním výkonu urazil, řekl prý o něm, že je vůl. Horác namítl, že to byla samomluva, řekl pouze, že je tu někdo vůl, čímž myslel sebe. –Já vím dobře, koho jste tím myslel,– pravil uražený Nedobyl. Od časů Rakouska-Uherska a císaře pána doznal tenhle vtip jen málo variant. Horác tvrdil, že za to, co si myslel, nemůže být stíhán. Trapná klukovina. Vašátko si dal opakovat výstup. Horác vypadal mizerně, byl bledý a napjatý, a tvářil se, že ho to ani trochu nebaví.

– Proč jste se nedostavil, když jste dostal výzvu?

– Já na to zapomněl, ale půjdu tam, když na tom trváte. Jen ne dneska, prosím vás, mám šíleně moc práce. Moh bych s vámi mluvit mezi čtyřma očima?

Vašátko pokynul Nedobylovi, aby se vzdálil.

– Potřeboval bych se podívat do toho kvartýru… Máte klíč?

Vašátko odpověděl, že je to přece soukromý byt, a Šestková se už vrátila.

– Jenže já tam potřebuju jít, když ona není doma. Chtěl bych se tam po něčem podívat.

– Vaše věc.– Vašátko stál proti němu, také si nesedl.

– Co se týče toho vyšetření… podívejte se… podle otisků jste byl v bytě pouze vy. I když vás já osobně nepodezřívám…

– Děkuju, řekl Horác. Koho podezříváte?

– Z krádeže kohokoli, s kým ten den mluvila, a kdo mohl mít eventuelně rezervní klíč.

– Z krádeže,– řekl tiše. –A z vraždy?

– Nevyšetřuji vraždu. Jen okolnosti sebevraždy, které mohl někdo využít.

– To je správný,– zašeptal. –Ona to mohla být sebevražda. Jenže taková, při které člověk nemusí vědět, že to vlastně chce udělat. Protože to vůbec nechce udělat.

– Jak to myslíte?

– Prosím vás! řekl prudce. Myslíte, že by si rozpustila jen tak vlasy před tím? Vždyť jí musely překážet! A že by se převlíkla a namalovala si i oči… proč? Z hysterie? Ale ona nebyla hysterická. To ovšem vy nemůžete vědět. Já to vím. To všechno mělo nějaký účel aspoň myslím. Tohle člověk zrovna nedělá, když ho popadne deprese a chystá se umřít.

– Chcete říct, že se rozhodla náhle?

– Chci říct, že se vůbec nerozhodla.

– Myslíte, když někdo vystoupí na stoličku a dá hlavu do smyčky, kterou si sám uvázal, že neví, co chce udělat?

– Ano. Protože to moh taky udělat z jiného důvodu, chápete? Ostatně je otázka, jestli si tu smyčku připevnila sama, ten rám byl otřený, všim jste si? Ona nemusela vědět, že jde o tohle… toho, kdo tam s ní byl, musela znát, ale ne dost. Ne dost, aby věděla, že on nesmí vědět, že má doma ty injekce. Jen tohle mohla být náhoda… že se mu asi prořekla! Já si totiž začínám myslet, že ne Jana… ale on se rozhod náhle. Možná že k ní šel… taky kvůli něčemu jinýmu.

– Dedukujete na základě předpokladu ze vzduchu,– řekl Vašátko. Chtěl Horácovi nabídnout cigaretu, ale raději mlčel.

– Přece ne úplně ze vzduchu. Víte, co se v tom bytě ztratilo? Jedna zarámovaná fotka. Přemístil ty obrazy, aby to nebylo vidět. Na jedno místo pověsil kalendář.

– Fotografie… proč myslíte, že by někdo odnášel fotografii?

– Ze stejného důvodu jako její notes, řekl. Možná, věnování nebo podpis. Z opatrnosti… jenže to byla chyba.

– Vy si myslíte…

– Ano… Ona říkala, že je to „rachota“. Já pořád dumal o něčem, co se týkalo její práce, jako ve středisku. Jenže tohle mohlo být něco jiného. Co když někomu pózovala? Co když dělala fotografický model? I třeba jako akt… Proto to tak tajila… Ale přísahal bych, že to nebylo poprvé.

– Akt? Byla přece oblečená.

– Ano. Bože, vždyť tohle moh někdo chtít jako ilustraci ke krimi, nebo jako humoristickou fotografii, nebo něco absurdního, černého– – – Kdyby ten kdosi věděl, že je nirvána na dosah, a tadyhle byl někdo, kdo tomu překážel, myslíte, že by nemoh říct: „Potřebuju ještě něco… něco takovýho… černýho? Tak pozor, vyletí ptáček…“ a pak by přistoupil a zabil by svůj model jen tím, že by mu podtrhl…

Horác se všecek zadýchal. Jeho vzrušení se přeneslo i na Vašátka, který nehnul brvou a upjatě ho pozoroval.

– To je ovšem fantastická hypotéza.

– Ano.

– Co jste chtěl v tom bytě?

– Podívat se, jestli si neschovávala ilustrované časopisy.

– To ovšem… Skoro automaticky otevřel levou zásuvku psacího stolu, ale zapochyboval o své paměti… klíč, který si nechával v rezervě, zmizel.

– Pokusím se to zjistit… bez toho. Smím jít, soudruhu nadporučíku?

Vašátko přikývl a Horác šel ke dveřím, zamumlal pozdrav a vyšel.

*

Když se Vašátko vracel pozdě odpoledne z porady, která ne a ne skončit, čekal na něho na chodbě mladý Votruba, měl sice po službě, ale na chlapecké tváři měl napsáno, že má pro Vašátka krajně důležitou zprávu. –Co je, Jarko?– –Soudruhu nadporučíku. Tak to přece našli.

– Co?– –Ty ampulky i stříkačku. Ta ženská sedí zrovna u staršiny. Nějaká Šíchová. Už to přinesla. Našla to u něho vyhozený v kbelíku na smetí.– –To je absurdní,– řekl Vašátko. –Přece není idiot.– –Já si to taky myslel, ale vůbec to nechápu. Co vy myslíte?– upřel na něho pohled věrného psa. –Já původně myslel, že mu stála modelem.– –Nežijeme v secesi,– řekl Vašátko krátce. To už kráčel rychle chodbou, sešel se schodů, Jarka o krok za ním, vrazil do dveří ke staršinovi Málkovi. U jeho stolu na židli seděla starší žena, vzpomněl si na ni, hovořil s ní, když se informoval u všech lidí v domě. A na stole něco leželo…

– Tak si to představte, soudruhu,– začala paní Šíchová.

– Já dneska celej den gruntuju, potom domeju nádobí, a řeknu si, teď vyhodím to svinstvo ven, a když jako vemu ten jeho kýbl, co von strká na chodbu před byt, a teda to přesejpám do svýho, aby mi to tam nesmrdělo, tak hned koukám, co von to vyhazuje, dyť je to stříkačka, a hned do toho šáhnu, a v tom svinstvu najdu tyhlety, jak se tomu říká. Jen se na to koukněte. A něco je na tom napsanýho. Vašátko zabručel: Správně, sáhl po stříkačce, byla prasklá, vzal do ruky jednu z ampulek a přečetl drobný nápis.

– Když si představím, že vo tom včera mluvil a nestyděl se,– pronesla. –Ani se nestyděl, když jí to sám ukrad, a vona se pak chudák… Von povídal, že je to nirvána a blaho jak v ráji.

– Je doma?

– Není doma. Vod rána nebyl doma. Já myslela, že ho máte tady, když pro něho přišel příslušník.

– To zařídíme,– řekl Vašátko zachmuřeně. Vzal ampulky i stříkačku k sobě. –Jednala jste správně, soudružko.

– Teda, tohle je zatracená věc!– řekl staršina Málek.

– Že si to ten blbec nechal doma…? Není to podvrh?

– Vyloučeno, ozval se Vašátko klidně. Nesmysl… Spoléhal na to, že už má po prohlídce, tak se tím nezatěžoval. Dojdu si pro něho osobně.– Jeho hlas zněl poněkud nezvykle bodře. Vyšel z místnosti, vrátil se do své kanceláře, otevřel zásuvku, předměty vložil dovnitř a zamkl. Kdyby ho byl někdo viděl, byl by se divil jeho výrazu. Jeho obličej byl přísný, skoro ztuhlý. Ztracená fotografie… ale jak…? Vzpomněl si na Horácova slova, že se „vůbec nerozhodla“. Měl přitom podobné pocity jako Horác včera večer. Zdálo se mu, že ho něco tlačí u žaludku… Vybavilo se mu několik zvláštních chvil, ale to snad není lidské…

*

Horác měl intenzívní dojem „publikační exploze“. Neuvěřitelné, kolik existuje časopisů. Když člověk shání kšeft, je jich málo, ale když něco hledá, je jich ohromné množství. Nejhorší je, když člověk hledá něco, o čem vlastně neví, že to vůbec existuje, a jestli, kde a kdy to mohlo být. A přece měl jakousi představu toho, co hledá. Hledal tam vlastně ji, Janu, její tvář nebo postavu, a byl přesvědčen, že ji tam někde najde, ale ne jako portrét. Hledal akt. Zdálo se mu, že by ji poznal, ačkoli ani to nebylo stoprocentně jisté. Byl si už vlastně jist, že někomu pózovala… tohleto mohla být ta „rachota“, s kterou se nikomu nesvěřila, ani Martě. A nemohlo to být poprvé. Jana ho musela znát natolik, aby byla ochotná udělat pózu k čemukoli… bůhví, co jí namluvil, třeba to měla být fotografická ilustrace ke krimi; a zas ho neznala tak, aby věděla, čeho je schopný, jestli se mu nějak prořekla o tom, co má doma, anebo jestli to už věděl. Nemusel by to být zrovna akt, ale portrét sotva… nebyla by se s tím tak úzkostlivě tajila, kdyby bylo šlo jen o portréty. Tipoval ho na tajného profíka; znal přece spoustu kluků, co fotili na kšeft, ale možná, že ji fotografoval jen soukromě a kšeftoval s fotkama aktů… to by bylo zlé, kdyby vůbec nepublikoval. A teď už trčel řadu hodin v půjčovně časopisů a probíral se ročníky, které přinášejí fotografie, číslo za číslem. Fotografie. Voják. Květy. Vlasta. Magazín. Dvakrát nebo třikrát už měl pochybnost, ale nic… pořád nic. Neuvěřitelné, kolik je časopisů, kde se sem tam objeví akt. Listoval v nich rychle, ale dumal nad každým aktem, tím déle, čím byl nezřetelnější. Prolistované odnášel a vypůjčoval si další. Číslo za číslem. Letošní i loňské. Nad jedním aktem se mu zarazil dech, ale ne… podle krku to nebyla ona. A přece ji právě na tohle odhadl… Jana tak zoufale potřebovala prachy. Byl by přísahal, že s ním už spolupracovala, už proto, že odnesl její fotku. Z chorobného strachu, aby se toho někdo nedomákl… jestli to z ní nějak vytáhl, že ty injekce má doma, a sám zrovna neměl přístup k tomu blahu… pak jí přece sám předepsal pózu; a ona určitě i tohle, klidně byla ochotná sama strčit hlavu do smyčky. Ale pak stačilo, aby stoličku odkopl…

– Tady se nesmí kouřit.– Nějaký starý pán se pohoršené obrátil. Horác cigaretu zhasl a šel odnést ročník Fotografií na stůl.

– Co to vlastně hledáte,– řekla mladá úřednice, když už po sto patnácté kvůli němu vstávala.

– Jednu fotku.

– Vy v tom pracujete?

– Jo. Pracuju v Herpetologický stanici,– řekl Horác. Vrátil se na místo obtěžkán tentokrát volným ročníkem loňského Magazínu. Nové a nové fotografie, slečny v plavkách i bez, obrysy, linie, slečny, z kterých byla vidět jen polovina… A možná že je to všechno nesmysl; ne jeho hypotéza, ale tenhle způsob, takhle ji nikdy nenajde. Je to cvokařina. A možná že už ji měl a že ji nepoznal. Ale vtom starý pán, začtený do Světa techniky, pohoršené vzhlédl. Horác vydechl a znova si zapaloval; protilék krajního vzrušení. Stopl cigaretu, ale nespouštěl oči od jedné fotky na stránce. Má ji; je to ona. Až do tohohle okamžiku nevěřil, že ji najde. Ale tenhle pruhovaný akt, to byla určitě ona… sedící postava z podhledu… byl to pruhovaný akt, který se jmenoval Čtvrttóny. Z obličeje tu byl jen tvar brady, ale hrdlo a ramena… to bylo její. A byla to dobrá fotografie. Značka „Severýn“. A hned o dvě stránky dál „Čárky a tečky“, umně přerušovaná fotografická kresba aktu se spodní částí profilu, ale byla to její energická brada a ústa, i když chyběly oči. Tatáž značka. Uvědomil si, že se s touhle značkou už setkal, nevěděl už kde a kdy, ale byly to akty. Určitě… nepózovala mu poprvé. Vzhlédl jako ve snu, půjčovna s hlavami čtenářů se mu rozplývala před očima. Podíval se ještě na obálku, říjnové číslo, chvíli se rozhodoval, co teď… ohlédl se ke stolku, mladá obrýlená úřednice někam odešla. V náhlém impulsu popadl číslo a strčil si je za bundu. Pak pečlivě sebral ostatní časopisy, odnesl jí je na stolek a bleskově se vytratil. Vrátnicí prošel jakoby nic, v šatně na sebe hodil kabát a vyrazil ven. A pak kráčel s rukou v kapse a s cigaretou v druhé průchodem Klementina a dál po nábřeží, jako by mu bylo jasné, kam chce jít. Když narazil na první telefonní automat, vytrhl se ze sna a vstoupil dovnitř. Značka Severýn. Tohle by moh vědět… Popaměti vytočil číslo starého známého Tondy Šauera.

– Tady Horác. Ahoj. To jsi ty, člověče?

– Kdo jinej, ozval se Šauer na druhém konci. Jsi ještě živej?

– Poslechni, mám k tobě prosbu, ale hrozně to spěchá. Potřebuju vědět, kdo je to značka Severýn. Dělá fotky. Akty. Nemáš tušení, kdo je to?

– Počkej. Jméno nevím, ale jednou měl ňáký věci společně s Pepíkem Lezeckým. Tonda Šauer se živil restaurátořinou, ale také fotografoval a měl mezi profíky i amatéry hromadu známých.

– Tak se zeptej Lezeckýho.

– To nemůžu, vodjel akorát do Varšavy.

– Tak mi to prosím tě honem někde zjisti.

– Nač to chceš vědět?

– Potřebuju se s ním sejít.

– Hned?

– Hned, ještě dneska,– řekl Horác.

Malá pauza. –Ty jsi divnej,– ozval se Tonda Šauer.

– Já ti řeknu, že ho vosobně nikdo znát nebude, pokud já se pamatuju, von vosobně s žádnejma klukama nepeče. Vod něho chodějí zrovna ty fotky. Ty já znám. Takový trochu samá kudrdlinka, trochu přešvihnutý co do ty dekorativnosti… víš… jako ty štrikovaný dečičky…

– Boha, nekecej o dečkách. Neznáš nikoho, kdo by mi zjistil, kde bydlí?

– Hele, tak jestli to půjde, zjistím ti to,– řekl Šauer po krátké úvaze. –Zavolám Evě. Ta v tom Magazínu dělá. No… kolik je teď? Já ted někam musím. Brnkni si za dvě hodiny.

– Dřív ne?

– Ale co s tebou je, ksakru,– řekl Šauer. –Co se ti stalo?

– Tak já přesně za dvě hodiny volám,– řekl Horác.

– Zatím ahoj.

Značka Severýn. Řekl Šauerovi pravdu. Potřeboval se s ním sejít.

*

Teprve v půl deváté se dověděl adresu, a po deváté hodině zazvonil podle adresy u dveří, které hledal. Za chvíli se ozvaly kroky, někdo otevřel, byla to zcela neznámá, vysoká, prošedivělá paní a řekla srdečně: –No to je dost, že se taky někdy ukážeš! Ty jseš ale, že se k nám nikdy ne, přijdeš podívat! Jakpak se mají Váchalovi? Ta je teďka ráda, co!

Uvítání působilo jako rána palicí… v životě ji neviděl. Neznal žádné Váchalovy. Toho, koho hledal, viděl jednou v životě. Ale vešel do chodby, byla zpola zacpaná zaprášeným nábytkem, z jedné strany trůnila starodávná kredenc, na které stály vázy se zbytkem starých květin, všude se válely všelijaké drobnosti, jako by si tu někdo hrál. Z druhé strany stála police plná krámů sotva se dalo projít. Vysoká paní se mu postavila do cesty. –Promiňte, já jsem jen šel kolem, tak jsem si řek, že se tu stavím, zamumlal. Kvůli jedny fotce.

– No pravda! řekla vysoká paní přívětivě. On náš dělá takový nádherný fotky… no nádherný, jenomže voni ho pořád srážejí. Nedívejte se, že to tu není uklízený. Já se k tomu pořád ne a ne dostat.

Horác zůstal stát opřený jednou rukou o kredenc. Srdce mu silně bilo. Když se dověděl tu adresu, počítal snad se vším, ale s tímhle ne… možná, že udělal chybu, měl jít napřed… ale tohle chce tu věc ověřit. Vysoká paní natáhla ruku a pohladila ho po vlasech.

– Jseš hodnej, že se taky dáš vidět… Víš, já mám tolik práce, že se k uklízení nemůžu dostat. Musím pro každýho zařizovat tolik věcí! Včera jsem byla u ministra kvůli tomu řádu. Tak jsem se vrátila pozdě… neměla jsem čas uklidit– Zašeptal: –Vždyť je to tu hezký.

– Že ano. Ale ty kytičky, voni rychle schnou. Musím jim vyměnit vodu. Já se hned do toho dám. Měl pocit, že to uvítání už jednou prožil. Něco se mu vzpříčilo v hrdle soucit; nemohl se podívat na blázna bez sympatií, bez pocitu solidarity v tom nejhorším… Bůh s námi nakládá špatně. Stará paní ustoupila před ním kupředu, bylo tu skutečně místo, aby prošel jen jeden člověk, chodba byla dlouhá jako ve starých bytech. Došla až na konec, byly tu ještě další dveře po straně, ale zaklepala přímo na ty protější: Přišel ti kamarád, slyšíš! pak se otočila. Musíš moment počkat. Víš, on teďka pracuje. Mohli bysme mu všechno pokazit. Až to bude mít, on tě sám pustí.– Zamumlal: –Počkám. Nebudu ho vyrušovat.

– Ty chceš počkat tady? No, jak chceš… Nechceš něco sníst? Pamatuješ… když jsi byl malej, co jsi se k nám najezdil! No vidíš… Na dvorku jsme měli houpačku. No a pamatuješ… dycky ses chtěl pořád houpat… já vám to musela počítat– – Zasmála se, cítil srdce až v hrdle, v životě ji neviděl, ale skutečně mu hlavou bleskla vzpomínka na nějaký dvorek a houpačku, tohle bylo nespravedlivé… je to kruté. Dvorek a houpačka… Polkl, měl silný pocit „déja vue“ – – – že to už všechno kdysi prožil a že ji snad někde viděl a zapomněl na to, jako by byl on šílený, a ne ona… A vtom v těch protějších dveřích vrzl klíč. Ten na druhé straně odemkl. Stará paní vzala za kliku, prohlásila: –Už tam můžeš!– pootevřela, přistoupil ke dveřím, a tu ho energicky všoupla dovnitř. Žluté světlo… Byla to prostorná, starobylá koupelna, zařízená, jako fotografická laboratoř. A někdo v klotovém plášti se skláněl nad pracovní deskou. Ted k němu otočil hlavu.

Horác si uvědomil, že měl pravdu… ten člověk tam tehdy byl. Ale viděl ho jen jednou v životě. Jeho jméno se dověděl teprve před půlhodinou. Ale byl tam… tehdy. Proto… žádné otisky, žádné stopy, proto se našly klíče.

– Promiňte, že jsem vám sem tak vpad,– řekl cize. Měl strach, že ze sebe nevypraví slovo. Byl to on… byl to fotograf… a spolupracoval s ní, byl to autor Čtvrttónů, a současně… Já přišel kvůli ty fotce. Víte, kvůli který… Potřeboval bych soukromě fotku Zezulové, kterou jste dělal.

– To jste na špatné adrese. Tu fotografii, kterou myslíte, mají u nás v archívu, obraťte se na ně, ať vám zapůjčí negativ.

– Ale já myslím jinou… ne tu, jak ležela na gauči. Tu, co jste udělal předtím.

– Nevím, kterou myslíte. Jde vám přece o snímek, co jsme pořídili tam… co?

– Ano, ale ne ten, jak ležela na gauči… Myslím jinou fotku. Myslím na ty stoličce, když byla ještě živá.

– Jak to myslíte? Obrátil k Horácovi chlapecký obličej. Vypadal sinale, ale to asi bylo světlem. Byl to on… ten, co Janu fotografoval, fotograf kriminálního oddělení VB, kolik mu je, asi málo přes dvacet, ale dělal s ní, dělal s ní už předtím, s tímhle koníčkem se tajil, ona také… možná, že chtěl pak vyrukovat s velkým dílem… udělat díru do světa… doktoři… tohle musejí zjistit doktoři. Možná že přece jen udělal chybu… že ho překvapil.

– Já nevím, o čem mluvíte. Povídám, obraťte se na náš archív.

– Ona to přece o vás nevěděla, řekl tiše. Tohleto byl váš koníček, a tamto druhé… Ona s vámi přece dělala. Já našel ty fotky. Pózovala vám… co jste jí řek, že má udělat? Nač to mělo být? Ilustrace ke krimi, nebo co vlastně?

– Spáchala sebevraždu,– řekl Jarda Votruba. Jeho obličej byl pořád tak neuvěřitelně chlapecký. –Nevím, o čem kecáte. Já ji neznal… nikdy jsem s ní nedělal… dělám něco absolutně jinýho.

– Ted lžete… Já jsem svědek. Vy jste s ní pracoval, mám tadyhle důkaz… dělala vám fotografický model.

– To nebyla vona. Jeho hlas byl teď trochu jiný, cizí a jako bezzvučný.

– Je to ona. Já ji poznal. Tohle jste měl přiznat, je to zjistitelné. To, že tohle zapíráte… rozumíte? Ale jak se to stalo, že vám řekla, že to má u sebe doma? Ptal jste se jí? Nebo prostě mluvila o práci? Já vám věřím, že jste tam nešel s tím, abyste ji zabil. Až pak…

Jarda Votruba se teď obrátil ke skříni a otevřel ji. Okamžik zaváhal, zase se na sebe podívali… Horác si uvědomil, že má ten člověk výraz jako teplouš… bůhví, v čem to bylo, měl takové měkké, psovské oči… je to ubožák.

– S tou nirvánou se rozlučte,– zabručel Horác s rukou na klice. –I jestli vám nedokážou vraždu, já to vím… V každém případě v tom jste… Udělal byste líp, kdybyste se přihlásil sám. A vyšel na chodbu, před očima mžitky rozčilením, stará paní ho chytila za rukáv: –Co tak brzo? Ty jseš ale… Jaroušek se bude zlobit… Co tak pospícháš?– – –

Promáčkl se kolem ní a octl se mezi kredencí a policí… Byl si teď jistý, ale jeho unavený mozek ho přesvědčoval, že je ještě nekonečná cesta k důkazu, to jest k Vašátkovi a k zákonu, a že má před sebou nezdolatelnou překážku vysvětlování. Vtom něco cvaklo, otočil se… Votruba teď stál na druhém konci chodby a držel něco v ruce. S pocitem tlaku u žaludku si stačil uvědomit, že ta cesta asi nebude tak nekonečná…

*

– Sklaplo mu to… Už neměl zájem,– řekl Vašátko zachmuřeně. Horác za ním přišel až třetí den po události, a stále tu visel stín rozpaků. Ostatně to byl Vašátko, kdo způsobil, že po prvním výstřelu, kterým se Votruba nestrefil do Horácovy hlavy, roztříštil jen jednu z váz v jeho těsné blízkosti, obrátil zbraň proti sobě. Pro Vašátka to byl ošklivý moment, když uslyšel na schodech výstřel. Bleskly mu hlavou jisté špatné zkušenosti s Horácem… Horác ho vlastně napadl dřív než myšlenka, že Votruba spáchal sebevraždu. Sotva uhodil do dveří, třeskl druhý. Ozvalo se zaječení… výkřik, ale Horác otevřel. Byl živ, a Votruba… ten mladík s psovskýma očima, který dostal loni frčku, protože prodělal zranění, – ten tu ležel na druhém konci chodby s průstřelem spánku. Sklonil se k němu, aby zjistil, jestli žije. Byl to konec. A nato mu vyhrnul nohavici a spatřil to – to něco, s čím se zatím Votrubovi podařilo vyklouznout z prohlídek. Byly to stopy, které zanechávají opakované vpichy injekční jehlou. Bylo to strašné… i to, že ho začal podezřívat až dnes. Dnes, kdy si uvědomil své nepříjemné pocity při některých jeho projevech oddanosti, a kdy si převaloval v hlavě tu ztracenou fotografii. To už pochopil, že je možné, že dělala někomu fotografický model. Ale ten člověk by byl měl nechat otisky… přece neměl celou návštěvu rukavice. A pak ty klíče… dost podivná shoda okolností, že by byl měl vlastní klíče. Ale co když je někdo odnesl, a pak je do bytu vrátil? Až teprve dnes, kdy měl jistotu, že se někdo pokouší svalit na Horáce vinu, uvědomil si, že má z toho chlapce smíšený dojem, a řekl briskně, že je vinen Horác. Večer si zavolal Havelku z Votrubova pracoviště. Informoval se na jeho soukromý život. Vyznělo to smíšeně. Náznak, že Jarka není jen smolař, kluci říkali, že je možná teplouš, ale aby mu nekřivdili… A fotoamatér, ano, to se o něm ví. Dělá s tím zatím fóry, ale publikuje, pseudonym zatím klukům neřekl, ať prý hádají. Hodný, tichý chlapec. Místy trochu moc plachý… A Vašátko si uvědomil, že neví skoro nic o lidech, o kterých by něco měl vědět. Jarku litoval; před rokem ho málem vyškrábli hrobníkovi z lopaty. To bylo snad ze všeho nejhorší… že člověk někdy neví, co si myslí někdo, koho denně vídá…

– Měl před rokem zranění,– zašeptal Vašátko. –Když byl někdy divný, tak jsme to připisovali tomu šoku. Jsou to těžké věci. Dověděl jsem se, že byl homosexuální a stýkal se s jedním doktorem… on totiž nedávno umřel. Asi si ho tím připoutal, a když umřel, Votruba už byl ztracený… Věděl jsem, že jeho matka není normální, ale sám měl dobrou inteligenci, výborné posudky, pilný, tichý, trochu zakřiknutý. Jako odborný fotograf výborný. Já ani nevěděl, že je fotoamatér.

– Byl to hlavně kumštýř,– řekl Horác tiše. –To si neberte, že byl náhodou u vás. Kumštýř bere zaměstnání vždycky z nouze. Stejně dobře moh dělat průvodčího nebo laboranta. Byl fotografem v první řadě, to druhé až potom… důležitý pro něho bylo tohle, on k vám nepatřil, takovej nikdy nikam nezapadne. A možná že to byl svým způsobem následek toho zranění. A vrozená nervová labilita. Viděl jste jeho mámu?

– Předtím ne. Rozumíte, člověk si říkal, že už ho jednou vyškrábli hrobníkovi z lopaty. Měl sníženou schopnost, ale jako fotograf vynikající. Ale to, že ho měl člověk tak blízko, a přitom nevěděl, že…

– Co člověk ví o někom,– řekl Horác. –Ale jak jste na to přišel vy?

– Víte, když se to našlo u vás, zatraceně se zúžil okruh… Inu, a pak ty klíče, napadlo mě, že je mohl někdo vrátit do bytu. Potom ta ztracená fotografie… Jestli jste měl pravdu, v té věci, že mohlo jít o fotografickou pózu… A ještě tentýž den se někdo pokusil svalit vinu na vás. A najednou mě napadlo, že tam tenkrát fotograf byl a že ho snad i osobně znám.

– Nevěřil jste, že bych byl schopný si to píchnout?

– Tohle zrovna nemyslím. Spíš hodit ty ampulky do kbelíku se smetím. To poslední rozhodlo… Kdo vlastně věděl, že v tom lítáte vy? Jedině lidé z baráku, vaši přátelé, a pár našich lidí.

– Nemám přátele,– zabručel Horác. –Jen známé, a neviděl jsem důvod, abych se o tom šířil.

– Tohle mě napadlo také.

– Pak už jste mě nepodezříval?

– Ne,– řekl Vašátko úsečně.

– Předtím ano?

– Ve skutečnosti ne,– zabručel Vašátko.

– Ty Čtvrttóny byly vynikající fotka,– řekl Horác.

– Ono to chce tu jistou citlivost, i k tomu, aby moh člověk vstoupit do nirvány. I když ho tam přivede ďábel. Zlobíte se ještě na mě?

– Myslím, že jsme si řekli pár nepříjemných věcí,– řekl Vašátko. Horác se na něho rychle podíval. –To je pravda. A něco z toho jsem pořád ještě nespolk, od vás.

– Tak na to zapomeňte,– řekl Vašátko.

2-Muž s kočkou

Nadporučík Vašátko vystoupil z vozu. Po levé jim zůstal bohnický vršek, jak se to tu jmenovalo… Na rozdělu. Zkraje pár bouraček a tamhle parcely a zahrádky… jednoposchoďový domek, stavba, tohle bude ono. Přešel blátivou cestu a zastavil se u hloučku lidí. Hlasitě o něčem diskutovali, ale když k nim přistoupil, zmlkli. Vašátko si všiml, že v tom chumlu nejsou jen dospělí, ale taky děti, docela malí kluci. Tady nemáte co dělat, mládeži. Jděte si hrát jinam.

Ucítil na sobě vážný pohled jednoho kluka. Nějaká stará žena, která vedla za ruku docela malé děvčátko s bezvýraznýma očima, se zastavila na dva kroky od něho.

– Bez legrace. Jděte pryč.

– Ale našel ho Pepa Huráňů.

– Na tom nezáleží, kdo ho našel. Slyšeli jste?– Kluci se odklidili o deset metrů dál, ale zůstali u staveniště. Staršina Hamza s Hronkem už prolezli pod lešením dovnitř, Vašátko obešel sud s asfaltem, hromadu kamení a písku a vlezl dovnitř dírou pro dveře. Byla to jedna z těch početných staveb, které se začnou, ale pak to kdesi uvízne, nesežene se materiál nebo vyplivne melouchář a stavba ustrne na mrtvém bodě. Aspoň mu řekli, že se ten domek staví už rok. Ale byli s tím už dost daleko, vyhnali domek až do krovu. Mezitím Vašátko prolezl do zadní místnosti v přízemku a zabručel: –Prosím, ustupte,– protože i tady byl shluk lidí. Ksakru, rozšlapou to tu jak dobytek. Lidi se před ním rozestoupili. Někdo klopýtl o pozinkovanou vanu, co tu ležela na betonu. Vašátko šlápl na prázdný papírový pytel od cementu. A nyní to uviděl, totiž mrtvé tělo, co leželo pod oknem, totiž pod dírou pro okno. A nebylo pouze vidět, bylo už také důkladně cítit… šířil se tu dost pronikavý hnilobný zápach. To je už… nejméně den, možná dva, pomyslel Vašátko. Byl to poměrně mladý muž v ošumělé balónové větrovce a ve špinavých hnědých kalhotách, ale nohy měl trochu pokrčené, ztuhl v takové podivně schoulené pozici, a ještě tohle… na prsou mu ležela mrtvá, ztuhlá mourovatá kočka. Vypadalo to tak zatraceně divně, že Vašátko podvědomě sáhl do kapsy pro krabičku cigaret a zapálil si. I kvůli tomu zápachu. Ostatní také kouřili. Nikdo nemluvil, čekali, až co pronese… troubové, co tady vykládat. Obličej byl už úplně mrtvolný, plný hnědých skvrn. A ta kočka; taková obyčejná mourovatá, se žlutým pruhem na hřbetě, ale v páteři hned za hlavou měla černou ránu. Člověk v životě viděl dost mrtvých, ale tenhle mladý chlápek s tou kočkou na prsou… tohle působilo tak abnormálně, že člověku zamrzla řeč. Hamza si odkašlal. Vašátko se otočil k někomu, kdo stál u něho. Byl to starší muž ve staré vojenské čepici z Kotců. –Jak jste ho našli? Kdo ho vlastně našel?

– Kluci ho našli, soudruhu nadporučíku, je to teprva tři čtvrti hodiny. Voni to tady prolejzali a Pepa Huráňovejch vobrátil tuhle vanu a našel ho pod ní. To von byl takhle skrčenej, ponivač ho někdo tak našteloval. A eště byly přes to naskládaný ty prázdný pytle. Kluci řikali, že vidět nebylo dočista nic, jen tam něco smrdělo. Kolem tý šestý hodiny ho našli. Pepa hned běžel pro Zimu, ale nenašel ho doma. Tak se zastavil pro mě, já bydlím až Na Božínku…

– Ta kočka ležela na něm?

– Jo, tak, jak to vidíte. Tu kočku měl ležet takhle na sobě. Voni jen vodházeli ty pytle a vobrátili tu vanu, jestli na to moc makali, to nevim, ale na něho zaručeně nikdo nemáknul. Teď si vzpomínám, tu vanu měli venku na dešťovou vodu. Ale vona je lehká…

– Jo, ta vana bejvala venku,– řekl někdo.

– To von ji vzal a položil ji přes něho.

– Ňákej blázen, soudruhu nadporučíku. Dyž zabil i to zvíře.

Vašátko se sklonil nad mrtvým. Mrtvolu kočky vzal opatrně do novin a odložil ji vedle něho na zablácený beton. Byla tlustá, ztuhnutí už povolilo. Otočil se k mrtvému, nemusel jím ani pohnout, aby mu bylo jasné, kam to dostal, někdo mu zasadil dvě rány nožem, jednu trochu níž do prsou a druhou k srdci, na bundě byly černé skvrny a látka byla probodnutá. Mrtvolka kočky měla kolem tlamy taky to černé, chuchvalec černé krve, a podle něčeho by byl řekl, že měla zlomená žebra, ale usmrtila ji ta rána nožem k páteři. Vašátko se narovnal. Cítil na sobě napjaté pohledy těch kolem. Jako by člověk moh vstát a rovnou jim říci, kdo byl vrahem… Je to vošklivý, řekl někdo. Volno z toho nebylo nikomu.

– Šacovali jste ho?

– Ne,– řekl starý muž ve vojenské čepici. –Nikdo z nás na něho nemáknul. Ledaže kluci… ale já myslím, že taky ne.– Vašátko mrtvého prošacoval. Balónová kazajka mu byla dost dlouhá, a když ji vyhrnul, zjistil, že mu čouhá z kapsy kalhot hrdlo láhve, vytáhl ji, byla to ta čtvrtlitrovka vodky, podle viněty, ale prasklá a prázdná. Vašátko vytáhl špunt, přičichl k němu a zavrtěl hlavou. Možná že neměl čich, a pak ten zápach kolem… V druhé kapse měl jen kapesník, dvoje klíče a peněženku. Podle hmatu občanku v bundě neměl. –Ale našli jeho tašku,– řekl starý muž horlivě. –Támhle Jirka ji má. Byla až u vlezu za těma prknama.

Jmenovaný Jirka ji Vašátkovi podal. Nebyla to aktovka, ale obyčejná igelitová nákupní taška, skoro prázdná. Vašátko tu našel jen balíček toaletního papíru, tvrdou čtvrtku chleba a starý řízek v papírovém pytlíku, k tomu sáček karamelek. Otevřel peněženku, mrtvý tu měl skoro dvě stovky, pár lístků z tramvaje a jinak nic.

– Ale my víme, kdo je to, soudruhu,– řekl muž v čepici.

– Voni ho tady lidi viděli… von si sem chodil makat. Von je ňákej příbuznej tý Navrátilovy, já přesně nevim, čí to je, ale voni se na tom podílej asi tři rodiny. Ta Navrátilová určitě.

– Víte, jak se jmenuje?

– To ne, ale lidi říkali, že prej seděl a teprva nedávno se vrátil. Takovej tichej člověk to byl.

– Byl tu někdo včera?

– To ne, neviděli nikoho.

– Voni s tím uvízli, pronesl někdo. Aspoň měsíc se tu nedělalo.

– Já viděl akorát jeho, řekl muž v čepici. Este jsem si řek, jestli jim to má postavit sám. Ale von se taky nepřetrh.

– Prosím vás, kdybyste šli laskavě všichni ven.– A teď tu Vašátko zůstal sám… zamračeně se podíval na tělo a na mrtvolku kočky. Zatraceně ošklivá věc. Už to, jak mu ji vrah položil na prsa… vypadalo to, že tu zapracoval šílený mozek. Vašátko se podíval na podlahu kolem. Přes beton byla položena dvě prkna, ale na podlaze bylo tolik rozšlapaného bláta, že mu bylo jasné, že stop se bude muset vzdát. Nalezlo sem zbytečných lidí, včetně dětí. A najednou se sklonil… co tohle je, krucinál? Vypadalo to jako kolečko z proštípnutého lístku tramvaje, ale když se sklonil, škrábl nehtem a zvedl to, zjistil, že to není z lístku, byla to barevná cetka, takové dvou či třímilimetrové kolečko, a tamhle je další. Přisedl do dřepu a zjistil, že je tu těch lesklých barevných cetek zašlapána celá spousta, ale co to mělo znamenat? Možná že to tu dneska rozházely ty děti, když si tu hrály. Sebral těch cetek několik, byla to barevná kolečka s dírkou uprostřed, vytrhl ze zápisníku list, vložil pár koleček doprostřed, sbalil papír a strčil ho do kapsy. Znova se ohlédl. Mrtvý měl výraz, jako by ho přitom pozoroval. Ležel v té schoulené pozici jako ti mrtví, které takhle pohřbívali na úsvitě dějin, a vedle něho ta kočka jako oběť. Škaredý případ; už kvůli tomu, že ho našli tak pozdě. Vašátko si navlékl rukavice a zvedl vanu, aby vyzkoušel její tíhu. Zjistil, že má sotva deset kilo, byla z pozinkovaného tenkého plechu. A bylo mu také jasné, že se na ní vystřídala celá řada rukou; otisky tu byly, ale čerstvé, jestli ty pravé. Pytle byly potrhané a špinavé… Konečně vyšel na vzduch a zamířil k Hamzovi, který stál na staveništi uprostřed hloučku. V chumlu byly i děti.

– Tak tadyhle si už vzpomněli, jak on se jmenoval,– řekl staršina. –Karel Hlubina, ale kde bydlí, to nevědí.

– Kdo ví, jak se jmenuje?

– Já.– Přihlásil se starý chlápek v kabátě pod kolena.

– Já s nim mluvil asi před tejdnem naposledy. Chodil sem někdá na celej den a tu kočku si brával s sebou z domu. Říkal mi, že si má aspoň s kým povídat. A taky mi řek, že ta Navrátilová je jeho manželka, a já se ptal, proč se menuje jináč, a von, že prej si nechala dívčí jméno kvůli rodičům. Tak von tu dělal na svým.

– To nejni možný, já ji tu viděl s někým jiným,– řekl muž ve vojenské čepici. To bude vomyl. Vím, jak vona vypadá. S tim druhým tu bejvala vidět už vloni. A tenhleten by byl na ni mladej.

– Děkuju, soudruzi, ale dovnitř už nechoďte, jasné? Ať tam nikdo nechodí. Tadyhle soudruh staršina si napíše vaše jména. A co, panstvo… Který je ten Pepa Huráňů?– Přiblížil se asi jedenáctiletý kluk v otrhaných texaskách.

– Tys ho našel?

– Jo.– Kluk se mu podíval vážně do očí.

– Bylo to dost zlý, co?

– Jo. Já napřed do ty vany strčil a že jako pod tím něco je.– Vypadal, že je na to přiměřeně hrdý. –Tak jsem to vodklopil. A hned jsem začal křičet na kluky a voni přišli. Támhle Jirka zvracel.

– Podívej se, tam na zemi jsou zašlapané takové, no,– Vašátkovi se nedostávalo výrazu, sáhl do kapsy a vytáhl složený papírek. Předvedl mu červené a modré cetky.

– To jste tam rozházeli vy?

– Ne. My jsme to neviděli. Já vůbec neviděl, že tam něco takovýho je.

– Hráli jste si tady už včera?

– Ne. Včera jsme byli kopat.

– A předevčírem?

– Předevčírem jsem tu nebyl.

– Dobrá… Ta kočka ležela taky pod tou vanou?

– Jo. Akorát na něm. A byla taky chcíplá. Jirkovi se z toho udělalo zle. Já jim řek, ať jdou někomu říct.

– Správně. A teď už běž a nechoďte sem.– Vašátko dokouřil cigaretu a odhodil nedopalek. Rozhlédl se kolem; vedle staveniště byla další parcela, kde se začínalo stavět, vypadalo to taky na svépomoc. Nebyl tu nikdo. Zahrádky všude dole stály v záplavě zářijových barev, zelená, červená, žlutá. A začínalo se šeřit. Obytné baráky jsou vlastně jen z kraje a z toho pár bouraček, zatraceně pusté místo, když se to tak vezme. Mezi dnem se obytné domky vylidní, a pokud se tu nedělá, zbude tu pár důchodců,– jestli. Tohleto je končina stranou od sídliště a stranou od linky. Někde nahoře zahřměl aeroplán. Vašátko se po něm obrátil a spatřil nad plání opožděného draka. Drak…

– Hotovi?– řekl Hamzovi.

– Ano, soudruhu nadporučíku. Voni řikaj, že von sem vážně chodil a řikal, že je to jeho. Ale s tou Navrátilovou prej snad ani nežil.

– To zjistíme. Špatný je, že je tu určitě od včerejška, ne-li od předvčerejška.– Vašátko se opět vrátil dovnitř, teď už tu bylo šero. Hamza vešel za ním. –Heleďte se, tady na zemi jsou takové… čertví, co je to… mrkněte.– Hamza se podíval, ale nic neviděl. –Takovéhle papírové tento… jako se hází při maškarních plesích. Jenže Vašátko nebyl už dlouho na maškarním a nebyl si tím jist.

– A že se po tom chlapovi nikdo nesháněl, když takhle zmizel. Krev má pod sebou. Musel padnout na místě, vrah ho nechal tak, jen přes něho překlopil tu vanu. Ale musel ji přinést zvenčí. Víte, že tu nemáme krev nikde jinde, ledaže to lidi zašlapali. Tu kočku přece neoddělal přesně na tom místě jako jeho.

– Ono to vůbec není jen tak, chytit a zabít takovou kočku,– řekl staršina. Vrhl na mrtvého zachmuřený pohled a zatáhl z cigarety. –I když to asi byla taková domácká, líná kočka, že ji sem jako bral a věděl, že mu neuteče. Víte, já se jednou pokoušel oddělat takovou potvoru, jednoho polodivokýho kocoura. A představte si, že se mi to nepovedlo. Von se vám na mě vrhal jak pardál… Já šel na něho holejma rukama, chtěl jsem mu zakroutit krkem. Takhle do pytle a do vody, to jo. Ale jinač…

– Jemu se to podařilo, jak je vidět.

– To jenom, že měl v ruce tu kudlu. Já slyšel vo případu, kdy kocour bránil svýho pána. Některý kočky jsou chytřejší než psi. Jeden můj známej měl kočku, která žrala cigarety. Na mou duši, měla ráda to nikotinový opojení. Když jí dali žrát, co nechtěla, radši jen pila vodu a žrala ty cigarety. Aby zahnala hlad.

Vašátko se usmál.

– Musel bejt zvrhlej, soudruhu nadporučíku,– řekl staršina. Ňákej blázen, a k tomu sadista, že mu nestačilo zabít člověka. Musel zabít i to jeho zvíře. A ještě mu ho takhle položil na tělo. Neříkám, že by bylo lepší, kdyby zabil jen člověka, ale řekněte, jestli je tohle lidský. V životě jsem to neviděl.

Vašátko něco zabručel a opatrně sáhl na mrtvou kočku. Podle hmatu jí někdo přerazil žebra, asi silným kopnutím, a pak ji dobil. Ošklivá věc. A nejošklivější na tom je, že od vraždy minul nejméně den. Sám by to tipoval aspoň na třicet hodin.

– Možná že křičela vo pomoc,– řekl Hamza, –a von se lek a zabil ji taky.

– O prachy nestál,– zamumlal Vašátko. –Někdo si s ním vyřídil účty. To zjistíme. Jestli je to mukl, třeba někoho do něčeho navez. Pomsta, či co.

Hamza prohlásil, že okamžitě pomyslel na něco takového, hned jak ho uviděl s tou kočkou na bundě. Někdo mu to takhle spočítal.

*

Ještě tentýž večer sehnali Hlubinovu manželku, dostavila se za Vašátkem v půl deváté a měl s ní v kanceláři hodinový pohovor. Byla to elegantní čtyřicetiletá žena s mazlivým hlasem a tvrdýma očima, které si pořád vytírala, takže na konci hovoru se zmohla na důkladné slzení. Vašátko se dověděl hromadu zajímavých, ale pro případ nedůležitých podrobností. Na první otázku, jak to, že se po něm nesháněla, odpověděla, že u ní vlastně nebydlel.

– Ale je u vás hlášený, a rozvedeni nejste.

– To je pravda… Kdyby byl chtěl, byl by moh. Taky u nás sem tam přespal, ale on spával u toho, s kým se jako vrátil. U kamaráda. To je ovšem kriminálník, jestli to nevíte, soudruhu… měl sedět na doživotí pro vraždu, no a teďka ho pustili. Před ňákýma měsícema, po čtrnácti letech.

– Ptal jsem se vás, soudružko, jak to bylo s tím bydlením. Tak vy jste ho nečekala domů?

– Ne, na mou duši. Já myslela, že šel k tomu Gabíškovi. Ale my spolu už předtím nežili, soudruhu. Abych byla upřímná, von byl Kája impotentní.

– Proč jste se nerozvedli, když byl odsouzen?

– Protože mi ho bylo líto,– řekla Navrátilová měkce. –Nechtěla jsem ho zničit. Ale nežili jsme spolu. Dostal to hlavně za to, že nechtěl dělat, za potulky a příživnictví, i když jsem ho hájila, soudruhu.

– Z čeho žil?

– To já ani nevim, já ho neživila. Ale on Kája měl z čeho bejt živej, ten domek v těch Budějovicích jsme pak prodali…

– Jaký domek?

– Byla to vlastně vilka, voni to jeho koupili hned po válce, já dostala připsat polovinu, když jsme se vzali, poněvadž měl Kája strach, aby mu to nezabavili, a já na tom byla skrz někoho lepší. Voň mi dal plnou moc, abych to prodala, no a teď z toho stavíme, ještě společně s jinejma. Ale nežili jsme spolu, soudruhu. Ani předtím.

Vašátko si ji pozorně prohlédl. Dost pochopitelně, tohle byl důvod proti rozvodu, ta společná vilka. Společné peníze, z kterých by mu musela vyplatit podíl. Hubená, elegantní, aspoň o dvanáct let starší než ten Hlubina.

– Souhlasil s prodejem?

– Ovšem. Dyť mi to podepsal při návštěvě v tom nápravným zařízení. Měl to za čtyři, ale pustili ho za tři.– Vašátko už byl o Hlubinově případu informován, přirozeně, jakmile člověk přijde do vězení, je evidován – a podrobně. Hlubina vyfasoval poměrně vysoký trest především za to, že pasivně přihlížel, jak jeho kámoš zbil svou oběť do bezvědomí. Dali mu spoluvinu, protože zbitý měl těžké zranění. Hlubina byl o osm let starší než druhý a soud se domníval, že on je iniciátor. Ve skutečnosti to tak být nemuselo a Hlubina tvrdil, že mu v tom bránil. Svědky ovšem neměl a jeho kámoš tvrdil, že Hlubina dělal zeď. Soud vzal v úvahu, že je Hlubina individuum štítící se práce, a napařil mu čtyři roky, ačkoli… nemusel být vinen. Ale byly tu potulky, chrápání v seníkách a v čekárnách, drobné krádeže, tedy chování, na jaké už byl vlastně starý; kdyby mu bylo dvacet, ale v pětadvaceti je to horší. Uznali mu slabší inteligenci a nervovou labilitu, ale nic víc. Z vězení měl všechny posudky dobré. Ale bylo zatraceně zvláštní, že měl takovouhle legitimní manželku. Byla si toho vědoma. Vysvětlovala to Vašátkovi dlouze a široce, a mezitím si vytírala oči kapesníkem.

– – –Tak i když jsem musela uznat, že si to zavinil, bylo mi ho líto. A když se vrátil, zase jsme se smířili. Byl chudák tak rád skrz ten domek. Chodil tam sám dělat, byl na to hrdej. Ale spát, to zas u mne nespal. Ale radil se se mnou ve všem. Na ňákou těžší práci se necejtil, zlobily ho nervy. Já mu poradila to statování u filmu, sama jsem tam zavolala a Kája tam taky párkrát byl… ještě mi o tom vypravoval, že si ho tam všimli. On měl Kája takový hluboký smutný oči…

– Statoval ve filmu?

– Ano. V tom filmu… u pana režiséra Nádvorníka. Ale byl tam jen párkrát. Představte si, že tam měl taky něco říct… já měla za něho takovou radost. Kájovi to bylo jedno. Nejradši měl klid. Trvale zaměstnanej nechtěl bejt, a já se mu nedivila. Chodil na ten náš domek, a jináč jsem mu dávala něco já. Byl hrozně skromnej. Spotřeboval pro sebe málo. Dyť ani nekouřil, ani nepil.

– Kdo se ještě podílí na té stavbě?

– Bohumír Zbejša a manželé Koubkovi.

– Mám tady, že ta Koubková je sestra toho Zbejši.

– Ano, soudruhu nadporučíku. Taky si to do toho vrazili.

– Ten Bohumír Zbejša u vás bydlí?

– Je u mne hlášenej jako podnájemník. Už je osmej rok rozvedenej, byt nechal manželce. Kájovi nedali nic, žádnou cimru, i když já mám jenom kuchyň a pokoj.

– Proč by mu dávali byt, když je hlášený u vás?

– Ale vždyť se ke mně nevešel. Z toho důvodu chodil přespávat k tomu Gabíškovi, tomu dali cimru v rozděleným bytě tamhle v Holešovicích. Já bydlím na Letný… to už máte poznamenáno. Jenže, když je u mne hlášený ten soudruh Zbejša… Pracuje jako referent na ministerstvu zdravotnictví. Tohle vyslovila náramně významně. Ministerstvo zdravotnictví. Vašátko se mírně usmál.

– A vy pracujete, soudružko, ve Státní spořitelně… v jaké funkci? Vedoucí účetní odbočky. Výborně. Ještě mi dejte laskavě telefonní číslo, kdyby bylo zapotřebí.– Sklonil se a psal. Hlas, který diktoval, zněl sebevědomě.

– A teď se pokuste si vzpomenout, soudružko, s kým se váš manžel po návratu stýkal.

– To je to, nad čím teď pořád přemejšlím,– pravila návštěva pohnutě. Nemůžu na nic přijít. U toho Gabíška tedy spal, ten Gabíšek dělá prý nočního hlídače, tak se zrovna střídali. Jináč nevím. Kája byl takovej tichej… takovej ochotnej, hodnej, ale samotářský povahy, měl rád děti a zvířata, podle toho se pozná hodnej člověk. Ale jestli to tam, soudruhu, nemáte, tak ten Gabíšek byl puštěnej na podmínku, měl vlastně odsedět osmnáct.

– To všechno víme, soudružko. Kočku měl taky váš manžel u vás?

– On si ji přines, ale já mu to nedovolila, tak si ji zas odnes k tomu Gabíškovi. Já kočky doma nestrpím.

– Měli jste s manželem domluveno, že bude bydlet v tom novém s vámi?

– Ovšem, soudruhu nadporučíku. On si to taky přál. Byl by dostal krásnou garsonku. Měli jsme to rozpočítaný na čtvrtiny. Všichni po třicíti… ještě by to vylezlo vejš, a to jsme si chtěli vypůjčit. Nemělo to přesáhnout sto padesát, soudruhu. Ale v dnešní době… Povolení jsme dostali už vloni.

– Když Hlubina byl v nápravném zařízení.

– Na něho ne, přirozeně, ale na mě. Totiž na soudruha Zbejšu. Ten to všechno zařizoval. On by vám to vysvětlil dopodrobna, kdybyste potřebovali. To víte, nepraktická ženská… já vám toho moc nepovím. Vašátko nepatrně zvedl obočí. Nevypadala zvlášť neprakticky. A tenhle chlápek s podprůměrným kvocientem inteligence zřejmě paríroval, dělal všechno, co si přála. Do bytu se nevešel, šel tedy jinam. Potřeboval peníze a ne stavbu; a chodil makat na stavbu; nějaký majetek tu byl a přišel o to tichou cestou. Byl by asi potřeboval někoho, kdo by se ujal jeho záležitostí. Místo toho se na to vykašlal a chodil statovat do filmu. Potřeboval slušné místo. Místo toho se zas propadl do ničeho, a takhle skončil. Ze všeho mu asi zbyla ta kočka a ta zašla s ním. Bídný osud. Podle posudků z vězení se tam choval bezvadně, projevoval vůli začít znova, proti zkrácení trestu nebyly žádné námitky. Podprůměrně inteligentní chudák, který se na světě motal bez opory a bez rady. Člověk znal tyhle typy. Proč si ho ta ženská brala? Asi proto, že… byl mladší. A že měl kdesi cosi v těch Budějovicích. A přitom nebyl ani ničím vyučený, učení přerušil a pak střídal místa, až zůstal natrvalo venku. Pozdě v noci Vašátko nemohl dlouho usnout a měl jakousi filosofickou náladu. Ono je to tak… některý případ vypadá jako tečka za něčím i když je to zločin; třeba tečka za nesnesitelným životem, který někdo nese jako hrnec vražený na hlavu a nakonec ho rozbije. Tenhle případ mu připadal jako otazník, nebo vykřičník; jako výčitka společnosti, vykřičník ubohého, nanicovatého života, který takhle skončil. V necelých devětadvaceti letech. Tenhle dojem si utvrdil, ještě když mluvil s tím Gabíškem. Poslal si pro něho staršinu Hamzu s vozem a Hamza ho přivezl kolem desáté večer ze služby; malý, ramenatý, něco přes padesát, ale vypadal značně starší; hrubý, tuctový obličej, na kterém člověk okamžitě poznal, že má před sebou mukla. Těžko říci, podle čeho. Takového něco nedůvěřivého v pohledu, jistá otrlost a lhostejnost… ten chlap skoro předpokládal, že ho zašijí, a tvářil se na to lhostejně. U muklů máte zhruba dvě sorty; buďto ty, na kterých vidíte, že udělají všecko na světě, aby se tam nedostali zpátky, a druhé, kteří si zvykli na všechno kašlat. Gabíšek patřil zřejmě k těm druhým. Hamza ho také zbytečně informoval, už věděl, oč jde.

Na první otázky, které se týkaly pouze jeho, odpovídal krátce a neochotně, a nakonec prohodil: –Dyť to přeci víte.

– Dobrá. Odkdy Karel Hlubina přespával u vás?

– Od tý doby, co ho ta jeho vyhodila. Kdy, to už nevim.

– Kdy jste s ním mluvil naposled?

– Předevčírem, než jsem šel na službu.

– Jak děláte?

– Dvanáctky. Vod osmi do vosmi ráno.

Další otázky kde dělá, jak dlouho tam dělá, v kolik chodí domů, a konečně, co dělal včera od té doby, kdy přišel domů. Série otázek stará jako svět; výslech se provádí pořád stejně. I ta domovní prohlídka. Vašátko dal totiž Hamzovi příkaz, aby se zastavili s vozem pro Gabíška a s Gabíškem se podívali u něho doma, jestli něco podezřelého nespálil v kamnech, a aby vzali s sebou svršky, které měl včera na sobě včetně ponožek. Gabíšek byl mírně přinucen, aby se převlékl do čistého, ostatní bylo připraveno putovat v balíku na vyšetření. I tohle bylo nějak hrozně staré… vždycky se to tak dělalo, asi ještě za Rakouska a možná ve starém Římě, i když existují spolehlivější prostředky, jak zjistit skvrnu od krve na šatech. Hamza řekl, že Gabíšek poslechl beze slova, jen se tvářil nerudně. A teď se zase tvářil nerudně. Obličej to byl tak tuctový, že měl Vašátko pocit, že už ho měl v životě víckrát v práci, ačkoli ho viděl poprvé. Nabídl mu cigaretu. Gabíšek odmítl a vzal si svou. Na otázku, co včera dělal, odpověď z něho lezla jak z chlupaté deky. –Jo, včera… napřed jsem se umyl. Pak jsem šel chrápat. Pak jsem nemoh usnout. Pak jsem se oblík. Pak jsem…

Ukázalo se, že Gabíšek nešel spát, ale místo toho si zajel „do města“ vybírat dárek pro jednu známou. Zastavil se v Bílé labuti a v Perle (to se říká vždycky). Díval se do výkladů a někde i vlezl dovnitř (nevěděl přesně kde). Zastavil se na Národní třídě v uzenářství a snědl kus ovaru (lístek neměl). Vrátil se tramvají zpátky (zase lístek od tramvaje chyběl). A potom prý šel navštívit jednoho známého, také bývalého vězně, který prodává odznáčky v ulici Na zátorách.

– Jak se jmenuje?

– Zdeněk Čiháků.

– V kolik jste k němu dorazil?

– Asi v půl dvanáctý.

– Přespal u vás Hlubina na včerejšek?

– Jako kdy? Včerá nepřišel.

– A v noci na včerejšek byl u vás?

– Jo, ale už byl pryč, když jsem přišel ze služby. Postel byla zválená.

– To máte dohromady jednu postel?

– Mám eště kanape. Ale dyž jsem ve službě, tak von spává v mý posteli.

– Byt je váš?

– Můj. Dostal jsem ho náhradou.

– Rodinu nemáte?

– Měl jsem. Manželka umřela… před čtyřma rokama.

– Věděl jste, kam Hlubina odešel?

– To zas já věděl, že von chodívá do těch Bohnic.

– Večer jste ho nečekal?

– Vlastně čekal, ale věděl jsem, že má klíč, a taky vobčas šel ke svý starý. Tak jsem si nedělal starosti.

– A dnes jste se po něm sháněl?

– Co bych… myslel jsem, že voň se zas ukáže.

– Víte, s kým se stýkal kromě vás?

– Nevím.

Další otázky, jak to bylo s Hlubinou ve vězení a s kým se setkal z propuštěných vězňů, kdo ještě za ním chodil. Gabíšek odpovídal stereotypně, že neví. Buďto skutečně nevěděl, anebo někoho kryl; ale bylo tu ještě jedno anebo.

– Už můžu jít? řekl Gabíšek chladně. Nebo si mě tu necháte?

– Můžete jít.

Tohleto byl typ, ten chlap; lhostejný, tvrdý, otrlý… léta ve vězení udělala své. Ale ta krvavá záležitost… to byla něčí pomsta; člověk měl pocit, že… že to byla skoro důsledná, obřadná, až perverzní pomsta. Jestli to byl tenhle člověk, proč až teď?

– Podíval jste se tam důkladně?– zeptal se Vašátko staršiny. Odpověděl, že sebral skoro všechny svršky, které připadaly v úvahu. Gabíšek se musel před ním převléknout do čistého, cosi tam měl. Vzali s sebou i svršky, co měl na sobě. V kamnech byly nějaké papíry, ale včera v nich netopil.

– Dobrá,– řekl Vašátko.

*

– Tak pojď, Horác, řekl Gabíšek. Sešli se u Hlávkova mostu v pět odpoledne, Horác se o něco málo opozdil. Po Jateční ujížděl bez přestávky proud vozů, byla právě špička. Student na rohu vyvolával Večerní Prahu. Přešli do Jateční a pak kráčeli vedle sebe po chodníku, Gabíšek měl na sobě tmavý havelok, byl mu poněkud dlouhý, a na hlavě měl čepici. –Musel jsem si vzít tohle,– prohodil cestou. –Ten druhej, co normálně nosim, mi zabavili. A taky košile a kalhoty. Vzal jsem si tyhle, ale nejsou mi akorát. Chtěl jsem si je dát zkrátit.– Horác se zeptal, jak to proběhlo. Ve skutečnosti už spolu mluvili ráno telefonem. –Nevolal jsem k těm lidem u vás v baráku moc brzo?– zeptal se Gabíšek. –Ne, voni brzo vstávaj. Klidně tam můžeš volat, jsou dobrý, vždycky mě zavolají. A většinou je někdo u nich doma. Moh bych někam volat já tebe?

– Těžko. Já nemám u nás s domácíma žádný styky a ty lidi, co bydlej vedle, se tvářej, jako že si myslej, že je jednou vykradu. Ale v noci mě můžeš volat na stanoviště. Nejlíp asi v jedenáct.

– Tak ty myslíš, že tě vážně sbalejí?– zeptal se Horác.

– Moc bych za to nedal. Dyť kvůli tomu jsem tě volal, abys vzal k sobě moje kaktusy. Voni by do ty doby zašly. Zastavíme se potom u mě doma a já ti je dám s sebou. Mám tři. Jeden je akorát do květu.

– Tak jo. Jak často je mám zalejvat?– zeptal se Horác. Zatímco Gabíšek dával přesné instrukce ohledně pěstování kaktusů, kráčeli dál dlouhou Jateční ulicí podél řeky. I řeka už byla podzimní. Jen sem tam bylo vidět na bezech černé bezinky, a listí žloutlo.

– V kolik musíš nastoupit?

– Musím tam bejt v osm, to znamená, abych vyrazil trochu po sedmý, a vona, jak jsem ti to říkal, vona to mívá akorát v šest, v pátek… A dneska je pátek.

– Viděl jsi vážně někdy, že by byla měla nějaký vidění?– zeptal se Horác.

– Já ne, ale znám lidi, co u toho byli. Vostatně, my nemůžem vidět, co vona vidí, má přece zvláštní milost,– řekl Gabíšek vážně.

– A nezdá se jí to jenom?

– Když to vemeš takhle, tak tenhle život není vo moc víc, než že se nám něco zdá. Co je na začátku? Bůh. A co je na konci? Zase Bůh. A co je mezi, to sou jenom vobrazy, co vidíme skrz jeho vůli jako skutečný věci… rozumíš? Ale vono to není takový, jak to vidíš. Ale ty nejseš eště tak daleko, abys tohle pochopil. Hele, Horác,– řekl starostlivě, –dyž jsem ti slíbil, že tě tam vemu… máš ale čistý svědomí?

– Nemám.

– A maso jsi dneska žral… viď.

– Žral,– řekl Horác. –Měl jsem k obědu vuřty. To se nesmí?

Gabíšek měl o mase zvláštní teorii, ačkoli v kriminále nemohl nejíst, co bylo. Tam se seznámili a Horác o něm věděl, že je tak trochu mystik. Gabíšek se tam obrátil na víru, i když to byla dost zvláštní, svojská víra. Horácovi bylo jasné, že kdyby měl za sebou takový život jako Gabíšek, musel by si najít víru, aby se z toho nezbláznil. A vůbec… Gáby mu tam víckrát pomohl a Horác ho měl rád, a samozřejmě ho navštívil, jakmile se dověděl, že je doma, a dnes se dověděl tu krajně znepokojivou zprávu, která mohla mít pro Gabyho osudné následky, ale možná, že tím byl víc znepokojen než on. Gaby udělal dispozice jen ohledně kaktusů. Krk na to, že se ani pořádně nehájil… přijal devízu, že ty hrůzy v životě jsou jen sen, který přijímáme od Boha.

– Gaby. Už jsi s nima mluvil?

– Mluvil.

– A co ti řekli?

– Zatím mě pustili domu.

– Máš ňáký lístky z tramvaje nebo vůbec něco? Máš svědky, že jsi někde byl?

– Nic nemám… Hele, Horác… jestli nemáš víru, musíš si aspoň myslet, že se z tohohle všeho jednou probudíš.

– Nevím, jestli zrovna stojím o to, abych se z tohohle probudil,– zabručel. –Totiž, přijde na to, do čeho. Kdybych se měl probudit do stejnýho svrabu, jako je tady…

– Takhle nesmíš mluvit,– řekl Gabíšek. Byla to zvláštní věc… vlastně mu Gaby vykládal o téhle své známé už v létě, hned při jeho druhé návštěvě. Seznámil se v kostele s jedním františkánem, který dělal v teplárně, a ten mu o ní řekl. Gaby, ačkoli do kostela chodil, měl zvláštní, nepříliš ortodoxní víru, která jaksi pojímala všechny víry tvrzením, že Bůh nám sesílá takové sny, jaké potřebujeme. Horác ani nevěděl, jestli věří v Kristovo božství. O té paní, která byla mrzákem, mu ten františkán vykládal, že měla občas vidění minulé války. Horác neshledával nic povzbuzujícího v tom, že někdo vidí válku. Ale možná že ještě teď leckdo vidí ve snu válku, i když nemá vidění. On sám měl tolik rozporů, směřujících někdy k víře a někdy proti, že se je ani nesnažil překonat. Gaby mu tehdy slíbil, že ho s tou paní seznámí, i když jaksi není věřící. Jejich hovory byly vlastně pokračováním hovorů ve vězení. Vzpomínali spolu na kriminál jak jinak, když se sejdou muklové a hovořili o otázkách víry. U té ochrnulé paní se prý scházel jen malý kroužek přátel, farář s tím nechtěl nic mít, přirozeně; Horác chápal, že františkáni, pracující v teplárně, jsou jakási zvláštní sorta řeholníků podle mnohých přísnějších duší na pomezí hereze, takže chodí všude. Kromě františkána ji navštěvuje nějaký pojišťovák v důchodu. Horác měl odjakživa bytostné sympatie k mrzáčkům, a nechtěl Gabyho zklamat… Gaby to pokládal pro něho za mimořádnou čest. A teď tam konečně spolu šli Jateční ulicí… tu strašnou věc za zády, Horácovi to dělalo značné starosti. Podíval se na řeku. Tamhle někde uprostřed stála pramička. Na hladině byl odlesk slunce. Bože… člověk mohl mít tisíckrát pocit, že nežije doopravdy, že se mu to zdá. Ale že by ty noční můry byly od Boha…? Vlastně je každý člověk grand, který je schopen věřit v dobrou, všeobjímající bytost… Gaby teprve. Jenže pro něho byl Bůh všechno a za vším. A tohle všechno byly jen slupky.

– Hele, Gaby.– Horác si teď zapálil. Podíval se na odlesky slunce na řece. –Slunce je taky sen?

– Taky,– řekl Gabíšek tiše. –Ale jestli si zas myslíš, že Slunce je míň živý, než jseš ty… tak se mejlíš. Slunce je „živok“.

Horác už od něho ten termín slyšel… Živok… Živok je jméno pro tvora se samostatným, ale rozdílným životem, jaksi z jiného řádu. Země je také „živok“.

– Poslechni… a to my se zdáme Bohu, nebo jak to je?– řekl Horác. I o tomhle už mluvili.

– Tak… jenomže to si neumíš představit. My se zdáme Bohu a zas navopak… Von se zdá taky nám, skrz všecko.

– To tedy musí mít zatraceně špatnej spánek,– řekl Horác. –Když se mu zdáme my…

– Takhle nesmíš mluvit.

– Hele, a co to všechno zlo,– – – Obvyklá, prastará a nikdy nevyčerpaná námitka proti každé ortodoxii, i když ji reprezentuje jeden jediný osamělý člověk, který je ochotný Bohu odpustit. Zlo… všechny ty hrůzy. Na to Gabíšek odpověděl, že „zlý věci“ se rodí tam, kde není dost světla. Až se z toho probudíme, zjistíme, že to nebylo.

– To je náramně snadný.

Věděl, že to není snadné… pro něho ne. Znal dobře jeho historii, v tom élendu se lidé nejvíc sblíží. Podle Gabíška byl i ten élend v kriminále jen sen, který se nám jeví jako skutečnost. A zlo v životě bylo dvojnásobné zdání, protože bylo nedostatkem čehosi. A přitom Gáby znal až příliš dobře zlo z vlastní zkušenosti, i když je jaksi neuznával vzhledem k Bohu; v tomhle ohledu projevoval značnou sílu vůle. Kdysi zabil svého tchána, který byl opilec a trápil rodinu. Naneštěstí na útěku těžce zranil člena Bezpečnosti, který ho přišel zatýkat. Začal v kriminále s doživotím, a vrátil se skoro po patnácti letech, před třemi měsíci, sám, teď už skutečně sám.

– Heleď… Gaby. Co se tam jako dělá?

– Dělej, co dělaj ty druhý. Ale to je jedno.– Horác se zeptal na tu ochrnulou. Byla to zvláštní záležitost, ale u Gabyho se člověk ničemu nedivil. Ačkoli se stala ta strašná věc s tím Karlem Hlubinu… Horác ho znal z vězení také, ale ne tak dobře jako Gabyho. Musíš mi to všecko povědět, Gáby.

– Povím ti všecko… tak tadyhle to je.– Byl to oprýskaný starý dům. Gabíšek se zastavil u dveří a upozornil Horáce, že v čísle domu je jednička a trojka. I čísla měla pro něho svůj význam. Gabíšek stiskl kliku a vedl Horáce po několika schodech do suterénu. Otevřela jim starší drobná žena, která vypadala překvapivě normálně. –Pojďte dál, prosím. Zrovna jsem prala, ale už mám pověšeno. Tak pojďte.– Gabíšek Horáce vážně představil. Horác si sundal kabát, pověsil ho na věšák a vešel za Gabíškem do pokoje. První jeho dojem bylo zklamání… pokoj nebyl ani bizarní, ani zvlášť chudý, obě staré sestry měly byt zařízený sektorovým nábytkem, a dalším zklamáním byla ta ochrnulá paní… nevypadala ani trochu asketicky, spíš jako hranatá selka, ačkoli seděla na vozíku pro nemocné. V pokoji už bylo několik ženských… všechny mluvily. –Jak se daří, Gábišku,– promluvila ta na vozíku, drsně, skoro hlučně. –Pročpak jsi tu minule nebyl?

– Nemoh jsem, sestro. Tohle je Horác… můj kamarád. Já s ním seděl. Von si přál k tobě přijít. Říkal mně vo to mockrát.

Vtom se Horác setkal s jejíma očima, byl to pohled až nepříjemný, ale uvědomil si, že má modré oči. Všichni si sedli a její drobná sestra přinesla šálky čaje a sušenky. Tedy normální čaj o páté… totiž o šesté. Za chvíli se dostavil onen františkán zaměstnaný v teplárně, chlap jak hora, sedl si vedle Horáce a rozhovořil se o platech a o práci… k nerozeznání od každého děláka. Františkán byl teď vyučeným topičem a vykládal, že dva z jejich řehole přesedlali na kominictví, ale jednomu z nich to nedělá dobře… byl to takový učenec, snad proto. Teďka už si něco hledá. Možná že něco budou potřebovat v Památníku písemnictví, ale na úklid už tam mají. Konečně se dostavil důchodce pojišťovák.

– Tak se pomodlíme, bratři a sestry,– řekl veliký františkán. Všichni vstali, až na ochrnulou, a pomodlili se několik známých modliteb, které Horác už nějak dávno zapomněl, ale přece si je matně pamatoval. Bylo to podivné… Nespouštěl z ní oči, ale po modlitbě se už zase rozpředl docela normální hovor, zaslechl, že se jedné ženy ptá, jak se Karlíčkovi vede ve škole a jestli už má její muž pokoj s těmi žílami. Jedna z žen se jí zeptala, jestli se má či nemá volit. Slečna ve vozíku řekla, že bylo milé, že jí posledně přišli do bytu s urnou, a že to byl pan Balouch odnaproti. Kdysi byl při volbách rámus… lidi byli veselí, ale taky se prali. –Pamatuješ, jak přišel strejda s monoklem na oku,– řekla její sestra. Obě se srdečně zasmály. Františkán řekl, že nynější volby jsou šaškárna, ale jak Bůh chce. Půlhodina uběhla za hovoru o všelijakých lidských starostech. Ve tři čtvrtě na sedm řekla slečna ve vozíku, aby zas brzy přišli. A znova povstali a modlili se. Horác ještě nikdy na podobném sezení nebyl a nevěděl přesně, co má dělat. Teprve když vstal Gaby, zvedl se také.

– Můžu ještě přijít?– zeptal se v náhlém impulsu ženy ve vozíku.

– Můžeš, bratře,– řekla mu hlasitě. Viděl, že Gabíška pokřižovala. Skutečně nevypadala jako asketa… byl to výrazný, tvrdý obličej, velký nos i brada, nic zvlášť jemného tu nebylo.

Když vyšli ven, Horác zhluboka nadechl… snad to bylo přece jen trochu šílené.

– Viděla něco, Gaby… nebo jsem to nepoznal?

– Ne… to by nám byla řekla. Ale má zvláštní milost dycky,– řekl Gabíšek. V každej moment svýho života. Ty to necejtíš, viď.

– Ne.– Copak cítit, bylo tam trochu cítit zelí… jinak nic. Ale oči měla krásné, to je fakt… Gabíšek se neurazil, když mu řekl, že cítil jen zelí.

– Ty teprva začínáš Boha hledat, ponivač jsi nic neprožil.– Snad ne… proti Gabymu málo. Bože… jsou to škaredé sny, co se rozdílejí z té hlavní správy. O tom by moh Gaby leccos říct. Nastoupili do tramvaje, Gaby musel co nejrychleji domů, aby se připravil na službu a předal mu ty své milované kaktusy. Páni, řekl si v duchu. Všiml si nenápadného muže v montgomeráku, který šel proti nim už předtím v Jateční. Musel by se moc mýlit… Tohle znamená, že už nad Gabíškem drží ochranu. Dobře to s ním nestojí… Co se stalo…? Horác s Gabíškem vystoupil, muž v montgomeráku se coural ve slušné vzdálenosti za nimi. Doma mu dal Gabíšek ze všeho nejdřív tři neúhledné kaktusy, z nichž jeden měl poupě, zabalil mu je do novin a složíl mu je do síťovky. Horác tupě seděl a pak začal hledat cigaretu.

– Gaby. Ještě jsi mi neřek, jak to bylo s Karlem.

– Vodkrouhli ho v těch Bohnicích,– řekl Gabíšek. –Zapal si, ale nic k pití nemám. A dělej, já už budu muset jít. Zalejvat je musíš obden, a nesmíš s nima házet.

– Ty máš vážně vítr, že tě vezmou?

– Koho jinýho,– řekl. –Když začnou čmuchat kolem, já jsem tu jedinej. To je mi jasný. A co se taky bavit… dyk je to fuk.

– Jak Bůh chce,– řekl Horác. Neblbni, Gaby. Kde Karel dělal?

– Nedělal. Napřed to narazil na žaludek a pak si začal kurýrovat nervy, ale co já vim, s žádnýma klukama nebyl. Ten Pánek, co ho do toho navez, je ještě tam. Tak nevim, Horác.

– Je to hrozný,– zamumlal. Gaby si sbalil chleba a kousek salámu, do termosky si nalil meltu. –Co tvý alibi?

– Pro ně asi není dobrý,– zabručel. Pak se na něho podíval jasnýma očima. –Voni stejně nic nemůžou, to si jen myslej, že můžou.

– Můžou zatraceně moc, jestli to dopadne nejhůř. Co Karlova stará?

– Dyť byli zadobře. To, že ho vyhodila, nehraje roli… von přeci dělal, co voni chtěli.

Gabíšek byl hotov, Horác sebral jeho kaktusy a vyšli ven, Gabíšek zamkl s poznámkou, že „voni maj stejně klíč od bytu“. Venku si všiml chlápka v montgomeráku a sotva znatelně se usmál. Běž domu, eště si tě budou volat.

– Mně je to přece fuk. Teď se svezu s tebou a řekneš mi do písmene všecko, cos dělal, rozumíš? Znám tvý moresy. Před nimi si kušovat můžeš.

V tramvaji projevil Gabíšek obavu, že Horác s kaktusy moc neopatrně zachází, a vzal si je na klín. A víš, že jsi mi ještě dlužnej svou fotku? řekl Horác.

*

V jedenáct večer seděl Vašátko ještě ve vinárně U Šuterů, kam chodíval obvykle v pátek a scházel se tu se známými, kteří aspoň věděli, kde bude k dosažení. Tentokrát se za ním přihnal dost nepříjemný člověk, který měl k němu stejně obtížnou prosbu, takže Vašátka otrávil. Nadporučík Chládek, který slíbil přijít, zavolal, že dnes nemůže. Vašátko měl chuť na víno, dal si po večeři dvě deci a pak ještě jednou, a teď tu seděl jaksi osaměle a nerudně; tohle se člověku stává, když práce vyplní i místo, kde vlastně nemá být… Dopil a chystal se zaplatit, když se objevil Horác, usmál se na Vašátka od dveří, sundal si kabát a přisedl k němu.

– Co s vámi je, člověče,– řekl Vašátko. Neviděli se už zase pár týdnů, ačkoli předtím řadu měsíců neminul pátek, aby jej Horác nevyhledal, buďto tady, nebo v kanceláři. Znal už Horáce natolik, že zkonstatoval, že je náramně citlivý, ale chvíli mu trvalo, než objevil ta citlivá témata. Vlastně se nepohádali, jenom…

– Co by se mnou bylo? Nic.

– Já myslel, že zas přemíláte nějaký moje výroky odposledně.

– No, blbý řeči jste měl.– Podíval se na něho otevřeným, trochu zamyšleným pohledem. –Ale mě už to přešlo.

– Jaký řeči?– najednou se upamatoval. –S tím se nemusíte ztotožňovat. Na vás jsem to nemyslel.

– Právě proto. Když já to nemám rád… když mě chcete vyjímat z ňákýho kalu. To si radši vyberu ten kal. Ale nechme toho. Co pijete?

Objednal si koňak, což způsobilo, že Vašátko dostal také chuť na koňak. –Při penězích?– Horác se zašklebil.

– Nestojí to za řeč, ale dneska to potřebuju. Dostanu malej kšeft, tak můžu pít na dluh.

– Já se vás chci také něco zeptat. Vy jste byl dneska u toho Gabíška. Odkud se s ním znáte?

– Z Leopoldova. Jasně… Dobře ho znám.

– To už vám stačil dát vědět, co se stalo?

– Jo… zavolal mi k sousedům.

– Chtěl se vám svěřit?

– To zrovna ne, ale svěřit mi kaktusy. Aby mu nezašly, kdybyste ho sebrali.

– Vida! Tak má nahnáno?

– Z toho nemusíte nic vyvozovat. Tohle napadne každýho, kdo tam už byl. Mě taky.

– Nepřehánějte. Ale musí se vám nechat, že máte styky v různých společenských kruzích.

– Fakt.– Horác se usmál. –To víte, před Gabíškem bych se tu nesměl s vámi takhle předvádět. To bych se ve slušný společnosti zkompromitoval. Gaby má zásady, je tvrdej.

– Nebaví se ze zásady?

– Ze zásady.

– Víte, já na tyhle zásady moc nevěřím. Ostatně, neměl k tomu Hlubinoví nějaký vřelý vztah, že šli bydlet spolu, co?

– Máte o nás zatraceně falešný představy,– řekl Horác. Vrchní jim přinesl koňak, Vašátko pozvedl skleničku, ale Horác si s ním nějak zapomněl přiťuknout, což vždycky dělal. –Gabymu dali za jeho bejvalej kvartýr nemožnou díru, a Karel neměl nic, i když bylo jasný, že ke starý a k tomu jejímu jít nemůže.

– To snad nebylo tak zlé.

– Pro mukly je dobrý všecko.

– Gabíšek nebyl politický, to snad víte, ne?

– Já taky ne,– zamumlal.

– Neserte mě s tímhle už zase.

– V tom není žádnej rozdíl. Co bych vám líčil… já patřil zatraceně dlouho mnohem spíš k nim než k vám.

– Nechte toho, Horáci. Vy víte, jak to myslím.– Vašátko dopil a objednal dvakrát znovu. Horác se teď na něho podíval…

– Tomu vy nerozumíte,– řekl. –O tom člověk nemá představu, dokud tam není. To je pro vás tatarština, i když do toho děláte. Tam… tam záleží tak pekelně na všem. Na každý ztracený lžíci, na každý volovině. Všechno možný, i blbina, může ohrozit ty ostatní. Pak je buď– anebo. Buď se dá člověk koupit nebo zastrašit, nebo si nesmí zadat, chápete? Někdy má sprostej vrah čest a je solidární a vy se na něho můžete spolehnout. Ale co bysme si líčili.– Bylo to poprvé, co z něho něco vylezlo, a vypadal vzrušeně.

Přišla další brandy. Horác sáhl po skleničce, Vašátko natáhl ruku a ťukl svou o jeho, až to břinklo. –Pokračujte.

– Někdy je to divný,– zašeptal. –Já měl nejvíc konfliktů s těma grázlama, co to měli jen za pár. Takoví, co to mají na doživotí nebo za moc, jsou většinou lepši, oni si to v sobě nějak převracej… každej jináč. To člověk musí, aby se nezbláznil. Nějak se s tím musejí srovnat. A když se člověk nezlomí a není z něho bomzák… Ale tomu nerozumíte. Vy nevíte, co je v tom za rozdíl, mukl, co si uchoval čest, a mukl, co se vykašlal na každou čest. Tam na tom… strašně záleží. A na všem. Víc než tady.

– Připouštím.

– Gaby to měl taky napřed na doživotí, a kdyby byl ten chlap, kterýho zranil, umřel, byl by dostal provaz. Měl za sebou příšernej život. Kluci mi řekli, že se jednou pokusil o útěk a dostal takovou nakládačku, že ležel celej den v bezvědomí. Víte… útěk… to je něco šílenýho. Já to zažil jednou… ten alarm. To vyletí čáp a okamžitě… čtyři tisíce chlapů ve zbrani honěj toho jednoho jak zajíce. Uzavřou se tři okruhy… znáte to…

– Napijte se.– Přirozeně, že znal tohle nutné opatření, ale na Horácově obličeji mohl číst jeho rub. Co bych vám líčil. Gaby měl tedy čest. –Jen vám řeknu,– Horác se zhluboka napil, –že teda jednou, když už jsem vůbec nemohl, tak mě z toho Gaby tahal. To byste padnul. Docela mysticky. Leželi jsme nahoře… on mi povídá: Hele, vole, vyser se na to, a pak mi začal docela vážně dokazovat, že je to sen.

– Sen? Jak to myslíte?

– On je trochu berkeleyovec,– řekl s úsměvem, –to byl Berkeley, ne, co napsal, že nás nic na světě nemůže přesvědčit, že naše vjemy jsou skutečnost? Až na to, že ho Gaby nikdy nečet. Ostatně věří v duchovou podstatu vesmíru.

– Je normální?

– Myslíte, že je normálnější si myslet, že je to všechno skutečný?

– Rozumně, Horáci. Co ten Hlubina. Byl jeho kámoš?

– Gaby ho měl rád, protože mu jednou zachránil život,– řekl prostě. –Ne Karel jemu, naopak. To je psychologickej zákon… vztek máte na toho, koho shodíte.

– A jak? Pane vrchní… a na můj blok, prosím.

– Docela normálně,– řekl klidně, –Karel bomzoval a kluci ho chtěli oddělat.

– Myslíte, že by byli mohli?

– Ale jasně… To přece víte, že se to tam děje, dost často… A dřív… Nejstrašnější je, když vám dají na celu skutečnýho cvoka. Taky to dělají, s gustem. Napřed přestanete spát, a pak si řeknete, že ho bud zabijete, nebo se zblázníte. A za mne už to bylo lážový, proti dřívějšku. Tak se na Karla domluvili a Gáby se postavil proti. Nepředstavíte si, co je k tomu potřeba za kuráž. A pak si ho půjčil a Karel od té doby sekal latinu.

– Napijte se.– Horác pozvedl skleničku a přímo se na Vašátka podíval; už ho to přešlo. –No, a dál?

– Dál nic… Já s nima celou dobu nebyl, jen asi rok. Ale vím, že ho Karel poslouchal. On už byl takovej typ, ten Karel, slabej, trošku divnej… ale když byl s Gabym, byl dobrej. Potřeboval, aby ho někdo držel. Nebavil se, myslím, že se svěřoval jen Gabymu.

– Zato ho odkrouhli teď. To víte?

– Vím.

– Gabíšek alibi nemá. To taky víte?

– Protože coural po Praze.

– Trochu divné po noční, ne? Ještě že neřek, že šel do galérie.

– Proč? Já bych se nedivil. Umíte se vmyslet do mentality někoho, kdo seděl skoro patnáct let? Je tu teprve tři měsíce. To je člověk jak v Jiříkově vidění, a je nadržený na dívání, obchody, krásný věci, obchodní domy. A taky se ještě v Praze dobře nevyzná. Já se nedivím, že vám nemoh říct přesně, kde byl.

– Člověče, když se řekne Perla nebo Bílá labuť, to je – nic. Koukejte, ten chlap byl zavražděn dopoledne, od takových deseti do dvanácti, protože ve dvanáct tam už přišel nějaký Štolc na svou zahrádku a nikoho neviděl. Ono… když je mrtvola starší, neurčí vám to na deset minut, i když vám to napíšou. Musíte to vzít s opravou. Gabíšek byl v půl dvanácté u toho Čiháka Na zátorách, ale do té doby alibi nemá, je mi líto.

– Poslyšte, on chtěl koupit dárek, nějakou vázu, a pak to nekoupil. Vsadím se, že sám neví, kudy všude chodil. Ale podle toho, co mi líčil, se někde stavoval, v nějakém kšefte s uměleckými předměty. Zkuste to s jeho fotkou. Těch zákazníků tam nemají zas tolik, aby si nevzpomněli na chlapa, co chtěl koupit vázu.

– Vám se zmínil, že kupoval vázu? Mně ne.

– Vůbec vám neřek, že chtěl koupit dárek?

– To ano.

– Já bych to zkusil. Podle toho, co mi líčil, bych tipoval Vodičkovu ulici. Ještě jsem neměl čas se tam zeptat. Co jeho svršky?

– Čisté,– řekl Vašátko a napil se, přitom upadl v pokušení objednat ještě jednou. Otisky tam nenechal, ale to není… rozhodující. –Pane vrchní…– Horác poznamenal, aby to tentokrát napsal na jeho blok.

– Dobře, když chcete. Podívejte se, Horáci… věc se má tak… Ten chlap, jak jsem zjistil, se skutečně s nikým nestýkal. Umíte si představit, že někdo oddělá člověka, co žije jak důchodce, chodí statovat, pak na svůj domek, a jinak vydrží celé hodiny sedět v parku, sypat ptákům a čumět na děti? Byl to… pasivní člověk. Nikomu nepřekážel, ba ani té manželce ne… A teď si vezměte, že ho najdete mrtvého, aspoň třicet hodin. Vyšetřil jsem alibi všech propuštěných vězňů, co by byli přicházeli v úvahu. Všichni jsou přespolní.

– Gaby to neudělal,– řekl Horác tiše.

– Chcete říct, že by toho nebyl schopný?

– Asi tak.

– Myslím, že už dokázal opak, nezdá se vám?

– Právě proto, že už to udělal jednou!– řekl vzrušeně.

– Ne přesto, ale právě proto! Vy si myslíte, že chlap, co si odseděl skoro patnáct let za vraždu, je disponovanější se dopustit vraždy než někdo jiný? Že přijde domů a za tři měsíce to udělá zas? Strašně se pletete. Já znám mentalitu vrahů. Z autopsie.

– Neblázněte, člověče.– Vrchní jim přinesl další sklenice s nažloutlou tekutinou a k tomu po sklenici vody. Vašátko se napil.

– Říkáte, že se s nikým nestýkal a s nikým neměl spor.

– Do jisté míry.– Vašátko se krátce zasmál. –Pokud se ta lapálie v tom filmu dá brát jako spor.

– Jaká lapálie v jakým filmu?

– Při tom statování mu dali říct asi čtyři slova, co měl vyslovit někdo jiný, nějaký důchodce… a ten z toho měl málem infarkt. Jenže tohle není smrtelné, už si na to ani nevzpomněl. Mám to od jeho kolegy.

– Co říkají o Karlovi doktoři. Léčil si přece nervy, ne?

– Mám toho hromadu. Plyne z toho jen to, že vyšetření bylo v začátku. Spousta učeností, ale možná, že chlap simuloval.

– Tak je tedy Gaby pro vás jediný, kdo přichází v úvahu,– řekl Horác zachmuřeně. –Vždyť je to blbost! Kdokoli z těch přespolních si moh udělat čas a přijet, kdokoli! To přece nemůžete vědět! Co ta Navrátilová?

– Horáci.– Vašátko se napil, postavil skleničku a podíval se na něho. –Tohle nebyla žena.

– Proč?

– Víte to o té kočce?

– Nevím.

– Zabil i jeho kočku a mrtvolu mu položil na prsa. Oba přikryl plechovou vanou, co tam byla venku, na dešťovou vodu. Byla to brutální záležitost. Tohle žena neudělala. Ten její je nějaký Bohumír Zbejša, referent ministerstva. To je vyloučeno, člověče.

– Myslíte?– zašeptal Horác a zhluboka se napil.

– Šlo o akt pomsty… o brutální akt pomsty. Prachy mu nechal v peněžence. Co jsem ještě našel… prasklou láhev, úplně vyschlou, vodka v ní asi nebyla, i když měla vinětu, prozatím ještě nemám hlášeno, co v ní bylo.

– Karel nepil,– řekl Horác. –,Démon alkoholu‘ pro něho neměl přitažlivost. Co dál?

– Našli jsme tohleto,– sáhl do kapsy a vysypal na stůl před Horáce několik barevných cetek. –Jak z maškarního plesu. Bylo to tam zašlapáno… a ještě je tam toho spousta. Z čeho by to mohlo být?

– Tohle bylo navlečeno na niti,– zašeptal. –Hergot… to se přece nenosí. Já bych tipoval, že je to z nějaký hračky, z panenky nebo z černouška. Vždyť je to jen takovej papír. Někde jsem to viděl. Oni to navlíkají na tak mizerný nitě, že se za to jen vezme a je po tom. Ale co to má s tím co dělat?

– To si zjistíme,– zabručel. –Ale kdo měl s sebou hračku? Ten útočník?

– Ale proč by byl měl tohle s sebou on? Nač? Pro koho?

– Uvidíme. A víte, co je ještě zajímavé? Tu kočku nezabil přímo tam, ale asi dvacet metrů odtud. Hamza tam dnes byl a jedna ženská mu ukázala místo, kde prý bylo trochu krve tam u té bouračky. Smyl ji déšť. Ale byla tam. Myslela, že si někdo rozbil koleno.

– To je zajímavý. Jak zabil tu kočku?

– Bodnou ranou, ale napřed ji musel nakopnout, a tak, že ji zranil. To chce brutální náturu, člověče.

– Ano. Nedal byste mi pár těch koleček? Já si nemám s čím hrát. Vašátko mu s vážnou tváří odpočítal polovinu. Horác vytáhl z kapsy notýsek, vytrhl z něho list a začal slinit kolečka, sestavoval z nich na papíře nějaký obrazec.

*

Byl to den, který začal šťastně a skončil nedobře, jak už na to byl Vašátko zvyklý, ačkoli nebyl pověrčivý. Hned ráno si zavolal vedoucí hračkářství z Holešovic, předvedl jí barevné cetky, a dostal odpověď, že je to ono… byla to ozdoba, co nosí určitý druh černoušků na krku místo korálků. Ano, nitě jsou mizerné a velmi snadno se trhají. Jsou s tím obtíže, protože se to stane už někdy v krámě. Vašátko ji požádal, aby mu zjistila, kdy byli prodáni poslední černoušci v její prodejně. A bude-li to možné, ve všech prodejnách ve čtvrti. Vedoucí byla ochotná, inteligentní mladá žena. Když jí Vašátko vysvětlil, oč jde, projevila sama iniciativu. –To víte, soudruhu nadporučíku, že je těžké si na zákazníka vzpomenout. Ale někdy si člověk vzpomene. My se pokusíme si vzpomenout. Mám tam moc dobrou spolupracovnici. Já takhle z hlavy nevím, ale s ní si vzpomenu… potřebuju ji, abych si osvěžila paměť. A zavolám Sejkorový a… udělám, co budu moct.– Začátek byl slibný. Hračkářská akce se rozběhla. Řidič Malát, co měl službu na lince autobusu, si vzpomněl, že vezl nahoru muže s kočkou. –Jo, eště se ptal, jestli se za kočku platí. Já mu řek, jestli ji má v kapse, tak za ni platit nemusí.– Vzpomněl si, že to bylo někdy před desátou, v deset už byli nahoře. Podle fotografie nikoho jiného nepoznal. Ale aspoň něco… tím se osudná doba zkracuje; od čtvrt na jedenáct… do tři čtvrtě na dvanáct; ten zahrádkář by ho byl uviděl na útěku. Zlé je, že je to tam takový zapadákov, tyhle zahrádky a parcely, je tu cesta pro útěk. Vašátko telefonoval na další místa. Pověřoval další spolupracovníky ověřováním alibi tuctu lidí, kteří Hlubinu znali z vězení. V téhle věci byly nějaké nezaplacené účty z minula a musí se vyšetřit jaké. I když měl Hlubina posudek z vězení víc než dobrý, ono tu asi leccos nehrálo. Ani ne za dvě hodiny telefonovala vedoucí hračkářské prodejny. Hlas měla vítězoslavný: – – –Soudruhu. Tak jsme si s Olgou vzpomněly. Na poslední dva. Jeden… to je dýl. Druhýho jsme prodaly v pondělí takovýmu chlápkovi. Byl takovej děsně plachej… tmavý oči, dost mladej, hubenej, měl dlouhej krk. Jestli si přejete, tak zavolám ještě do…

– Není třeba, moc vám děkuju, soudružko,– řekl Vašátko. Popis se hodil na Karla Hlubinu.

Tak tedy on, ale pro koho hračku měl? Figurovalo tu dítě? Pokračováním v téhle akci byl pověřen staršina Hamza. Vašátko věděl, že má sám děti a náramně to dovedl s lidmi, vytáhl z každého cokoli chtěl, uměl to zkrátka. –Bylo by potřeba zjistit, co se stalo s tou hračkou,– řekl Vašátko. –Možná že to nepůjde snadno. Zkuste se zeptat tam v okolí, jestli některé dítě nedostalo takového černocha… anebo víte co, kupte ho. Zajděte za vedoucí Daníčkovou do prodejny v Plynární a kupte tu věc tam. Ono je to jednodušší… Je to vlastně jen taková věc na okraj, ale přece… chápete. Možná že tím něco vyleze. Zkuste to.

– Provedu, soudruhu nadporučíku.– Tak tohle byla hračkářská akce, která vypadala docela slibně. Odpoledne se karta obrátila. Telefonovali z laboratoře, že jim k té láhvi nedošel špunt (bordeláři, vždyť jim to poslal!) a že vyšetření se zdrželo z těch a těch důvodů. Vašátko vyšetřoval dvě hodiny, co je se špuntem, až znova volali, že ho našli. V šest večer dostal první výsledky ohledně některých alibi, telefonicky. Dopadlo to co možná nejhůře. Všichni ti chlapi byli v práci. Ani jeden z nich v Praze. Po šesté Vašátkovi volal nějaký výše postavený muž z ministerstva zdravotnictví a velice stroze a naštvaně potvrdil alibi onoho Bohumíra Zbejši. –Onen pracovník byl u mne dopoledne na poradě, soudruhu é…, ale dovolte, abych se podivil vašim metodám. Když přece víte, že je soudruh Zbejša u nás zaměstnán, není snad zapotřebí shánět o něm informace po straně. Opakuji, že se divím. Velice se divím a se mnou další soudruzi. Doufám, že vám tohle postačí.– A praštil sluchátkem. Vašátka by tohle nechalo zcela chladným, kdyby… kdyby se tu rýsovala nějaká cesta. Gabíšek… jedině on. Mohly tu být nějaké účty z minulosti. Ale Horác řekl, že tomu Hlubinoví zachránil život. A tahle brutální vražda… Bude ho zapotřebí dát prohlédnout na psychiatrickou kliniku.

*

Příští úterý si Vašátko zašel na kliniku osobně, ačkoli mu vlastně výsledek nebyl nic platný. Měl doktory rád, a věc ho natolik „bolela“, že z toho sám přestával spát a nechutnalo mu jíst. –Ten chlap je duševně zcela zdráv,– řekl doktor Zadák. –Jsou tu jisté komplexy, co dávají ráz nátuře, jako nedůvěřivost, averze k některým institucím, uzavřenost, ale to všechno je přirozené. Uvědomte si, co má ten chlap za sebou. Po klinické stránce…

– A co ten Hlubina?

Zadák řekl, že on ho nevyšetřoval, hovořila s ním zatím jen psycholožka Trnavová a jednou ho vyšetřoval doktor Jirouš. Dvakrát prý vynechal, chodil nepořádně. –Víte, u nás je to do jisté míry jako s oborem alkoholiků. Když někoho přivezou v deliriu, je to jasné, a také je pozdě. Do jistého stadia potřebujeme spolupráci pacienta. Ale i ta spolupráce potřebuje delší dobu… Některé příznaky jsou společné více poruchám, nemusejí být průkazné. A absolutní nemožnost spolupráce, to je vždycky vážný příznak… Zajděte si za soudružkou, ale napřed– co máte na srdci vy?

– Nespím,– řekl Vašátko s úšklebkem.

– Berete na to něco?

– Když já si na prášky nechci zvykat.– Doktor prohlásil, že je to babský předsudek, a předepsal mu prášky pro spaní. S Trnavovou měl Vašátko delší rozhovor, z kterého nebyl moudrý. –Víte, on mi toho ten Hlubina napovídal spoustu, o dětství, o své rodině, o vězení, naprosto jako zdravý člověk. Až jsem se divila, co u nás jako chce. A přece, víte, měla jsem z toho všeho dojem komplexu, on se pucoval, snažil se, abych ho viděla v co nejlepším světle, rozumíte? Jsou pacienti, u kterých je to naopak, řeknou na sebe strašné věci, někdy i horší, než je pravda. Trpěl nějakou úzkostí, ale nebyl schopen mi to objasnit. Spíš nechtěl. U psychoanalýzy jsme zůstávali trčet hned na začátku. Nechtěl spolupracovat. Mám pocit, že nebyl docela upřímný.

– Máte pocit?– zabručel Vašátko. Připadalo mu to komické, myslet, že člověk na sebe vyvalí všecko jen tak. Jako by byla upřímnost pacienta samozřejmostí.

– Ale ano. K nám jsou většinou pacienti upřímní. Potřebují se někomu svěřit, přirozeně. Narážíme tam, kde je pacient povídavý a svěřuje se jinde. Člověk, který něčím trpí, se obvykle svěří nám.

– Byl blázen?

– Nebyl. Ale také nebyl zcela normální, řekla mladá psycholožka klidně. Jako většina lidí.

*

Prášek Vašátkovi nepomohl, protože hračkářská akce zklamala. Hamza zjistil, jak se to má s tou hračkou, dřív než čekal. Už v neděli měl dítě, které mělo dotyčného černouška, byla to asi pětiletá žabka, prý pitomá, nějaká opožděná či co; bydlí v téže ulici a hlídá ji její babička, která už je poněkud špatná. Jenže ta holka tu hračku našla, dokonce ukazovala Hamzovi místo na cestě, kde ji našla… prý tam ležela, tak si ji vzala. Byla to pravda?

– Prosím vás, bavte se s ní,– zabručel Hamza poněkud nevhodně. –Nezlobte se na mě, soudruhu nadporučíku, ale ta holka byla dočista pitomá, člověk by řek, ještě kousek, a bude pro zvláštní školu. A přece bych řek, že mluvila pravdu. Řeč s ní byla jak rozprávka. Dyť mluvila jak tříletý dítě, a to ještě… my děti ve třech letech namluvily romány! A ona jen… „to“… „tamhle“… „co“, a pořád dokolečka. Já vám nemohu dát na sto procent, že je to pravda. Ale můj dojem je, že… spíš ano; ta babička říká, že přišla s tím černochem už k obědu.

*

V pátek večer byl Vašátko u svého přítele nadporučíka Chládka na večeři. Při večeři se jakžtakž držel společensky na výši; žertoval s jeho manželkou, dobíral si jeho starší dceru a vykládal vtipy. Po večeři Chládek pustil muziku, měl báječné desky. Sotva je manželka na chvíli opustila, Vašátko zhasl… něco se s ním dělo. –Co s tebou je, člověče? A už pár dní. Co si zase bereš?– Vašátko vypadal trestuhodně. Chládek řekl, že je to skandální, zadělávat si na infarkt z jiných než z ryze soukromých důvodů.

– Věc se má tak… Ten případ znáš, už jsem ti referoval. Liduprázdno. Mám tu manželský pár… přicházeli by v úvahu docela jen nepřímo, motiv by byl, ale člověče… tohle by žena neudělala. Kromě toho byla v práci, i on. A ten kriminálník, ten chlap, na kterého jsem myslel… nebyl by to stačil. Tohle vím od soboty. Od té doby…

– Co by nebyl stačil?

– Prodavačka v těch uměleckých předmětech si na něho vzpomněla. Taková obrýlená, tmavooká holka. Ani nevěděla, že mu potvrzuje alibi. Řekla mi, že si tam skutečně tehdy asi v půl jedenáctý takový chlápek kupoval vázu, ale pak si ji nekoupil. Poznala ho podle fotky. Prodavačka ve Vodičkově ulici. Že prý si to pamatuje, protože byl celý spletený. A teď si to vezmi. Prakticky nemoh dojet mezitím nahoru, leda taxíkem. Víš, že jsem vyšetřoval i taxíkáře? Vyloučeno… Do té doby ho nemoh zabít, nebyl by se dostal včas dolů, a potom už taky ne. Ten prodavač odznáčků je sice taky bývalý mukl, ale politický, a nemá na Hlubinoví sebemenší zájem. A věděl i o klukovi, který si kupoval odznáček a Gabíška tam v půl dvanácté viděl. Rozumíš? Prakticky by na to nestačil.

– Ty si myslíš, že musíš mít výsledky přes noc. Někdy něco vyplave, člověk ani neví jak. Pamatuješ se na případ v Ostrovní?

– To bylo něco jiného.

– Vyplave některý z jeho kámošů.

– Já na tohle tipoval, rozumíš… To byla pomsta, ne loupež. Byla to brutální a důsledná záležitost, člověče. Ale chybí mi otisky… a vůbec… to hlavní. Teď vyšetřujeme, odkud měl ten chloroform, ale…

– Chloroform?

– V té vyschlé flašce, jak jsem ti říkal, našli stopy… Dost podivná věc, co? Tohleto zjistíme. Ale vcelku se mi to nejeví… To hlavní… nemáme.

– Z tebe mluví čirá rozmazlenost,– řekl Chládek, –Jsi rozmazlenej tím, že máš „pomníků“ málo. Tobě se ještě nestalo, že jsi uvíz? Mně se to stalo tolikrát, že jsem teď dobrej už jen na teorii. Já ti o tom napíšu takovou zprávu, že ji hned někde přetisknou. O dezintegraci, a– – – Vašátko jen potřásl hlavou. Půl hodiny zarytě mlčel, pak se omluvil a odešel.

*

Bylo už deset, když se zastavil na sklenici vína U Šuterů; v jisté náladě potřeboval být sám. Jenomže u Šuterů našel Horáce, který se tvářil, že je v náladě, kdy také potřebuje být sám.

– Člověk by si měl vymyslet jinou hospodu,– řekl Vašátko se smíchem. –A vy to víte taky, že je tu riziko, že mě tu potkáte.

– Dneska jsem s tím zrovna nepočítal,– řekl Horác. Přesto se posadili zase ke starému stolku, který se zrovna uvolnil. Horác si přenesl k Vašátkovi pití. Mluvili chvíli kolem dokola, oba se vyhýbali hovoru o vraždě. –Poslyšte, co vy si o tom myslíte,– řekl Vašátko najednou.

– Už jsem vám to řek.

– Neřek jste nic. Já se vás taky vlastně neptal. Jaký jste měl vy z toho dojem?

– Divnej,– zašeptal.

– Zvrhlá, ale důsledná pomsta… nějaký vyřízený účty, co?

– Proč zrovna pomsta,– řekl Horác.

– Proč? Že zabil i jeho kočku.

Horác zamumlal, že člověk může mít i jiný důvod, proč zabíjet kočky.

– Jaký například?

– Že někdo vůbec nesnáší kočky. Víte už, kdo to byl?– Vašátko se krátce zasmál. –Nedívejte se tak vyděšeně, člověče. Myslím, že už mu nemusíte dělat advokáta… má alibi.

– Ano, řekl Horác. Říkal jsem vám to. Ale kdo jinej?

– Naleju vám čistý víno. Jeho manželku vylučuji. Toho jejího rovněž… to není ten typ. A z jeho známých z kriminálu nemám toho, co byl ten den v Praze. Nepodařilo se nám to zatím… rozumíte.

– To nemusel být připravovaný zločin,– zamumlal.

– Neříkám, že to byl čin náhody. Ale jestli tipujete na blázna, to moh být i někdo cizí… kdokoli… kdo zabíjí bez důvodu. Tu kočku aspoň zabil bez důvodu.

– Ale prosím vás, Horáci,– prohodil Vašátko bručivě.

– Tohle… dobrá… ale co si myslíte? Každý, kdo je v podezření, že je cvok, je přece v evidenci… ví se o všech.

– Stačilo by, kdyby se nevědělo o jednom,– řekl Horác.

– Ale nechme toho.

– Dobrá.– Vypili v přátelském mlčení každý dvě sklenice vína. Pozdě večer se rozešli na stanici tramvaje a Horác odjel domů. Než ulehl, byl v pokušení zavolat Vašátka, ale pokušení bylo poměrně slabé, takže mu snadno odolal. Věděl totiž o jistém důvodu, proč se zabíjejí kočky…

*

Druhý den, v půl šesté v pátek, se zastavil u Gabyho a přinesl mu zpátky jeho kaktusy. Gabíšek byl klidný a docela dobře naložený. –No vidíš, a já už myslel, že je budeš opatrovat do aleluja. Tak nevím, proč se na mě vybodli. Chceš kafe? Ale já teď jdu pryč.– Horácovi bylo jasné, kam chce jít, byl pátek a měl v úmyslu navštívit tu známou v Jateční ulici. Horác prohodil, že je vlastně pozván také. Gabíšek se převlékal, měl nyní lépe padnoucí kalhoty, už mu je z Bezpečnosti vrátili. Horác čekal, mezitím vzal do ruky knihu, co se válela na posteli. –Ty, nech to,– zabručel Gabíšek. Podíval se na desky. Byla to nějaká taková knížka; otevřel ji a četl: „protože trpí s námi, my opět, pozdvihujíce utrpení tvorstva“… jasně, taková nějaká knížka. Nech to, řekl Gabíšek. Horác knihu zavřel. Gabíšek byl hotov a vyšli společně. –Gaby, já zase žral maso,– řekl Horác cestou.

Cestou mlčel, ale deprese na něho padla až tam… v tom cizím bytě vybaveném sektorovým nábytkem. Hned na chodbě jim ta malá šedivá ženská řekla, ať jdou klidně dál, sestře nebylo docela dobře, jenom si trochu lehla, ale nebude jí to vadit, je na návštěvy zvyklá. Už jen pouhý fakt, že se usadili ještě s dalšími ženskými u stolu, zatímco ta ochrnulá ležela v posteli, byl deprimující. Každý člověk má právo, aby nebyl očumován, když si lehne; tohle byl středověk, i když s každým srdečně promluvila a tvářila se, že jí to nevadí. Minule mu to všechno připadalo bizarní a trochu komické. A dnes jen smutné a deprimující. Podíval se občas na tu šlachovitou, silnou ženskou v posteli pod peřinou, na každého se usmála a každému z nich podala ruku, ale dnes to cítil jako něco strašně smutného. Byla srdečná i vážná, ale to nic nezměnilo na tom, že byla hysterka a mrzák, a protože sama nemohla mít nic ze života, zbyl jí tenhle exhibicionismus. Chudák… je to vlastně jen ubožák. Začalo to všechno jako minule, trochu společenského žvástání, otázky po zdraví a po zdraví tisíce známých; nato Otčenáš a pak nějaké další modlení. Najednou hrozně zatoužil po cigaretě a začal dumat, jestli se to smí, nebo jestli s tím musí na chodbu. Z těch lidí, co tu předtím pili čaj, se mu svíralo srdce… už proto, že něco čekali, cokoli, nějakou puklinu do té náramně pevně uplácané skutečnosti… Viděl tu šedivou starou paní s prostým a odevzdaným výrazem, když drmolila modlitbu, a Gabíška s tím strašným, hrubým, dojemným obličejem, když se modlil. Ale vždyť je to magořina… nemohl z něho spustit oči. Pak si zase všichni sedli a po chvíli zase začali hovořit. Možná že tu chyběl dlouhý františkán z teplárny, který sem vnášel kus nezdolného optimismu. Horác na něm poznal, že tu chromou pokládá za dobrou ženskou, „božího člověka“, ať je jakákoli. A možná že františkáni smějí věřit kromě předepsané víry ve všechno, co není přímo zakázané. Důchodce pojišťovák si sedl vedle něho a otravoval ho… měl takové protivné způsoby, žoviální, a přitom chtěl vypadat zbožně.

– A kdepak jste vy zaměstnán?– šeptal mu do ucha.

– Nejsem. Držím se na volný noze.

– A jak to děláte? Já totiž– – A potom se stalo něco podivného, ale tehdy mu to ani tak nepřipadalo. Zvláštní bylo, že to viděl dřív na Gabíškově obličeji než na ní. Celý Gabíškův obličej se stáhl, jako by se měl dát do pláče. A pak se Horác podíval na tu ochrnulou v posteli. Její tvář se skutečně změnila, byla to hluboká a přetvořující změna, i když to byl tentýž obličej, její rysy zkřehly a zpřísněly. Najednou se trochu v posteli nadzvedla – lehce, jak se mu zdálo, a naklonila se dopředu. Bylo to, jako když člověk někoho poslouchá a přitom se na něco dívá. Místo aby ostatní ztichli, vypukl šum. Někdo strčil do židle. Jedna z těch ženských řekla drsným hlasem: Jéžiš, Maria!– Horác se díval na ten obličej, vlastně na tu pozvednutou hlavu… v životě tohle neviděl. Bylo mu z toho všelijak, ale byl by rád věděl, co se děje… Její oči měly neuvěřitelně niterný výraz, ale byl by přísahal, že vnímá. A pak se její oči za něčím pootočily, jako když se člověk dívá na něco v dálce, co pomalu mění místo. Byl to skutečný zážitek a netrval déle než pět minut. Jedna ženská se za ním zeptala: –Co vidíte?– Horác se otočil, myslel, že mluví na něho. Další dvě klečely u stolu. Pohled na tu pozici ho nějak nesmyslně rozčiloval. Konečně odpověděla, napřed jen: „Ano, ano“, a potom někam ukázala a řekla: –“Ptáci“, nebo „čápi“, nebo možná něco jiného, dobře jí nerozuměl. Ptáci! Proč ptáci?– Gabíšek hlasitě zavzlykal. Horác se na něho podíval… Gaby se opíral o takové vysoké čelo postele a plakal, tiše, po tvářích mu stékaly slzy. Jako kdyby mu dal někdo písemně, že je to všechno pravda, že je Bůh, a že je tenhle život jenom sen. A najednou to Horác nemohl vydržet. Otevřel dveře, vypadl na chodbu, napřed si zapálil cigaretu a pak si oblékl kabát, a vyšel ven. Chodil v dost divné náladě sem a tam po chodníku, až se docela setmělo. Zuřivě kouřil, ale nějak se o něho pokoušela zimnice. K tomu se dalo do deště. Konečně se objevil Gabíšek, bylo už půl osmé.

– Ty dneska nejdeš na šichtu,– zeptal se Horác nesvým hlasem.

– No, ono se to dnes neposere,– řekl Gáby už zase normálně. –Tak pojď. Chceš se někam najíst? Nebo víš co, já doma něco seženu. Něco k pití mám taky.– Horác se k němu přidal a kráčeli na stanici. Teprve za chvíli se zeptal, co to bylo. Gáby zašeptal, že to přece sám viděl.

– Dobrá, ale tak mi řekni, ksakru, proč… dyť je to nesmysl. Proč by někdo viděl ňáký ptáky? To si můžeš zajet do jižních Čech na rybníky a uvidíš je taky. Co to viděla, nebo co to povídala?

Gabíšek o tom odmítal mluvit. Horác cítil, že pro něho to bylo smrtelně vážné. A možná ještě vidí v duchu to neviditelné hejno, jak si táhne někde v oblacích… ty neviditelné ptáky, na které jim ukázala. Třeba si myslí, že je ráj plný čápů. Možná že jsou tam i rybníky. Pršelo teď důkladně. Zastavili se na refýži, stáli tu sami, ostatní čekající se schovali pod nejbližší římsou domu. –Ty, Horác. Dyť to víš… vona je skutečně viděla,– zamumlal Gabíšek.

Horác se několikrát zachvěl, byla mu zima. Připadalo mu absurdní, že tu teď stojí na refyži a baví se o tomhle.

– Ty, Gáby. Dyť ta ženská je blázen. Neexistuje jiný vysvětlení.

– Existuje. Dobře to víš.

– Pro mě ne.– Horácovi teď cvakaly zuby. –Ta ženská je blázen, a ty… ty jsi přece vrah, Gaby… Dyť já dávno vím, žes to byl ty. Hned jsem to věděl, jak mi to Vašátko řek… s tou kočkou. Gaby mlčel. Já ti předtím pomoh… s tím alibi, ale to jsem si ještě myslel, že to není možný. Pak jsem to nechal platit. Rozumíš? Ale vím to.

– Akorát ti jede tramvaj,– řekl Gabíšek prostě. –Běž, a práskni to.

– Gaby,– zašeptal Horác. –Byl Karel úchylnej?

– Byl. V kriminále se mi přiznal, že zabil děvčátko. Ale to mi všecko nemusíš věřit.

*

Za dvacet minut Horác seděl na židli u něho v bytě a Gabíšek seděl na posteli proti němu. –No tak. Odkdy to teda víš. Proč jsi nic neřek?

– Hned jak mi Vašátko řek o tý kočce,– řekl tiše. –Že zjistili, že byla oddělaná jinde než zrovna tam… Jasně že nikdo nehonil tu kočku, ale kočka jeho. Nikdo za ní nešel, ale ona šla za tebou, byla na tebe přece zvyklá, tys byl taky její majetek. Proto chtěla s tebou a tebe napadlo, že se s ní vrátit nemůžeš. Tak jsi ji zabil taky.

– Já ji napřed kop, a dyž jsem viděl, že jsem ji zranil, musel jsem ji dobít,– řekl klidně, jako by mluvil o někom jiném. Bylo to dost blízko. Víš, já tam zahlíd ňáký dítě, a tak jsem se schoval zpátky do stavby a tu kočku jsem dal k němu. Když byl čistej vzduch, sebral jsem tu vanu… byla tam akorát u vlezu, a schoval jsem je oba. Von nevěděl, že ho zabiju, když mě uviděl. Myslel, že jsem ho přišel jen zvizitýrovat. Ale já už měl kudlu pod kabátem. A voň jde ke mně a povídá: –Ahoj, Gaby,– a jak se mi natočil, já ho bodl a pak ještě jednou.– Horác přikývl. –Víš, já už nemoh. Už jsem nemoh, člověče. Nemoh jsem ho hlídat. A taky bych ho nebyl uhlídal. Ale von… von se mi předtím svěřil, Horác. A já viděl, že to na něho zase začíná lízt… Už jsem nemoh, dovopravdy.

– A ta panna? Pro koho to bylo?

– Nevim. Ale přines to domu. Napřed řikal, že je to pro neteř toho Zbejši. A pak jsem se málem napil toho svinstva, co si vopatřil, ani nevim kde. Jen jsem čich a zatočila se mi hlava.

– Chloroform?– zašeptal Horác.

– Nevim, co je to. Ale bylo to v ty láhvi od vodky.

– Proč jsi ho tehdy neudal.– Horác důkladně chraptěl.

– Dyť stejně seděl. Voň chtěl začít novej život. Já mu tehda slíbil, že to neřeknu. A tam stejně… Horác pochopil. V kriminále nebyly děti. Ale dyž jsme vylezli, bylo to horší. Napřed teda ne, ale pak jsem viděl, že s nim nejni všecko v pořádku. Šel teda k doktorům, ale neřek jim nic.

– Proč jsi jim to neřek ty.

– A komu. Se mnou by se akorát někdo bavil. A byl bych musel říct to první. A voni by ho byli voběsili.

– A Bezpečnosti jsi nemoh?

– To teda ne, Horác, to jsem nemoh.– Horác si doplnil: „to jsem ho radši zabil sám“… –To jsem nemoh, dovopravdy. No ale měl jsem strach. A von blbec ještě chodil chrápat ke mně. Von mi věřil. Ale ten den jsem akorát zjistil, že tu pannu vzal s sebou. A ten smrad v ty láhvi taky zmizel. Tak jsem se sebral a jel jsem za nim. Po ty kočce jsem ani nevzdech.

– Ale jak moh brát s sebou kočku? Gaby, jak by to byl moh udělat, kdyby měl s sebou kočku?

– Heleď, to já napřed chtěl, aby si ji bral. Říkal jsem mu, že by mě doma přes den budila. Ale nebyla to pravda… Já mu ji nutil jako posichrování proti tomu, co v něm jako bylo, chápeš? Až mě napadlo, že to neni žádný posichrování. Voň si ji nosil v tašce, a vona byla taková pokojná Míca, tu by byl moh vzít s sebou bůhvíkam a udělat, co chtěl. Dyť voň měl i tu Mícu jako lákadlo. Já viděl, jak ji dával dětem tahat. Hlas se mu zachvěl.

– A bylo tam ňáký dítě?– řekl Horác s hrůzou.

– Nebylo. Taky by to byl nemoh províst tam. Byl by ho musel někam vodlákat. Ale přece měl něco políčený… já myslim, že právě na takový jedno dítě… vona byla dost velká, ale neuměla ani dobře mluvit. A furt se tam courala… dycky jsem ji tam viděl. Však jsem tam nebyl poprvníkrát. To před ní jsem se musel schovat,– Gabíšek vdechl kouř a potrhl nervózně rameny. Možná že by byl akorát nic neudělal. Ale já už to nevydržel. Tu pannu jsem tam našel. Jak jsem ji vytáh, jen jsem šáh, a něco se z ní sypalo, takový tento… Nevěděl jsem, jestli ji tam nemám nechat, ale pak jsem ji zahodil.

– V kolik jsi ho zabil.

– Něco před jedenáctou. Pak jsem se vrátil takovejma oklikama kolem těch zahrádek, na tramvaj jsem pro jistotu nesed. A v půl dvanáctý jsem už seděl u Zdeňka ve kšefte. Jen mi neni jasný, proč mě nechali pak bejt.

Hele, Gaby… já se chyt toho, jak jsi mi říkal… toho dárku. A toho, že se nevyznáš v Praze. Vzal jsem si od tebe fotku. Ještě ten samej den, co jsme spolu kecali, jsem udělal takový opatření. Ten večer jsem zajel za jednou holkou, co prodává ty umělecký věci… taková moc fajn holka a věří mi, až zbytečně moc; a ty jsem dal do péra, co má říkat. Povídal jsem jí, že je to pro dobrou věc. Horác si znova zapálil. Jasně… vona by možná pro mě udělala víc… Tak ti dodala alibi, žes tam chtěl kupovat vázu, a poznala tě podle fotky. Jenže… ještě tu samou noc jsem věděl, žes to byl ty. Od tý doby jsem jen převracel v hlavě, proč jsi to udělal.

– Proč.– Gabíšek se zadíval do prázdna. –Asi proto, že jsem už na to nemoh myslet.

– Jim jsi to měl říct.

– Nemoh jsem,– opakoval temně, –nešlo to… A taky by mi to nevěřili. Ani teďka. Karel mně furt říkal, že už že ne… ale já… já to na něm viděl. Já byl jedinej člověk, kterýmu von tyhle věci říkal. A tamto… Už to nebylo možný. Já si řikám, že to nebylo možný, ale přece… vod ty doby… Gabíšek přestal mluvit a šel pro láhev, byly to asi slivky, protože láhev neměla vinětu.

– Neboj se, já to neprásknu,– řekl Horác tiše. –V tomhle můžeš bejt klidnej.

*

Koncem září, ale za rok od události, seděl Vašátko na břehu Lužnice a Horác se válel kousek od něho v trávě a pokuřoval, Vašátko podnikl malý výlet za rybami, a protože mu v poslední chvíli Chládek odřekl, vytáhl Horáce, který se u něho objevil zrovna v pátek večer. Horác byl špatný rybář, ale náramně tichý společník. Vydržel celé hodiny nepohnutě sedět, dívat se do pitoma nebo pozorovat ptáky, kteří se začínali sletovat a podnikali první kolektivní lety… sem a tam, zakroužili oblohou a zase se vraceli.

– Bylo to moc fajn,– řekl Horác na zpáteční cestě vlakem.

V první části cesty seděli sami v kupé. Vašátko mluvil o rybaření. Horác ho poslouchal, ale měl zas ten duchem nepřítomný výraz.

– Bylo to ohromný,– opakoval na otázku, jestli se nenudil. –Vlastně jsem už moc dávno neviděl ptáky. Kromě holubů a vrabců, přirozeně. A kromě…

– Nevěděl jsem, že vás zajímá ornitologie.

– Vlastně mě nezajímá. Ale jednou jsem zažil takovou věc… viděl jsem neviditelný hejno,– řekl s trochu křivým úsměvem. A ne sám. S Gabíškem.

– Stýkáte se s ním ještě?

– Umřel,– řekl Horác prostě. –Před třemi týdny. Po operaci… Selhání srdce.

– Hm. Tak si na svobodě dlouho nepobyl.– Horác rychle vzhlédl. Vidíte. Když jsem ho pustil, dostal jsem nový tip…

– Taky mukl?

– Ano, ale nedokázali jsme mu, že byl v Praze. Měl jednou kvůli Hlubinoví korekci či co. Palávek. S vámi jsem o tom nemluvil, vy byste zas prohlašoval, že toho není schopný. Ale staré účty tu byly. Nevíte o tom něco?

– Ale vždyť to byl…– zamumlal a podíval se na svoje boty. –Přece… ta kočka. Víte už přece, jak to bylo s tou kočkou.

– Jak to myslíte?

– Přece… Nikdo ze sadismu nehonil kočku. Taky by ji byl asi nechyt.

Vašátko se na něho zkoumavě podíval. –Poslyšte. Už mě párkrát napadlo… ale dopovězte to.

– To nebyla žádná pomsta,– řekl tiše.

– Dobrá… dobrá… ale jak to víte, že o tohle nešlo?

– Panebože, nikdo nešel za kočkou, ale ta kočka šla za někým. Chápete? Kdyby to byl pes… Pes by třeba vyl, nebo by útočníka napad. Ale kočka? Kočičí nátura je královská. To je – zcela lhostejná.

– Tak vy říkáte, že za ním šla… ale proč? Lákal ji něčím?

– Vůbec ne. Šla za ním, protože byla jeho. Totiž, taky jeho. Protože s ním chtěla domů. A on ji s sebou vzít nemoh. Proto ji zabil.

– Horáci.– Vašátko se mu podíval do očí.

– Jasně… byl to přece Gaby,– řekl zadrhle. Oba si zapálili cigaretu. –Ale nešlo o žádný… účty z minulosti. Já vám nelhal, když jsem vám vykládal, že není schopnej… zločinu. Tohle nebyl zločin. Taky byla pravda, co jsem vám povídal… jak toho Karla výtah z bryndy, jenže… věděl o něm ještě mnohem víc. Karel byl úchylnej. Přiznal se mu… tam… kdysi… že kdysi zavraždil dítě. Gaby to neprásk, ale když spolu vylezli ven… viděl na něm, že má znova tyhle… myšlenky, chápete to? A taky zjistil, že se na něco připravuje. V ty láhvi, kterou jste našli, byl asi chloroform, ne?… Gaby mi řek „nějakej smrad“, a že se mu z toho zatočila hlava. A Karel koupil pannu.

Horác zvedl pohled k Vašátkovi. A pak rychle… –Víte, to alibi… to byla moje práce. Já se chyt toho jeho dárku a sehnal jsem jednu holku, co prodává v tom kšefte, jak jsem vám povídal. Byla to moje známá. Přísahala kvůli mně křivě… já ji do toho zátah. Ale věřte mi, tohle jsem zařídil, ještě než jsem věděl to o ty kočce. Než jsem pochopil, že to udělal Gaby.

– A pak,– řekl Vašátko. Poněkud chladně.

– Pak jsem si lámal hlavu, co se to stalo… až jsem to uhád, a potom mi to řek sám. Zabil ho… ze strachu, že se stane něco strašnýho. Nevěděl si rady. Vám by to byl neřek ani za nic…

– Proč to nehlásil na psychiatrické klinice.

– Protože nevěděl jak. A nevěřil, že by se s ním někdo bavil. Kromě toho nechtěl říct to… o tom prvním zločinu. Bál se, že ho neuhlídá. Tu kočku, tu mu vlastně dával s sebou Gaby, myslel, že by ta kočka byla jistá překážka, kdyby chtěl… víte co. A pak dostal strach, že ani ta kočka… a že by mu nezabránilo nic na světě. Karel byl… ztracenej. Já vám to nemoh říct, dokud byl Gaby naživu. Teď vám řeknu naprosto všecko.

– Tak?– řekl Vašátko. Horácova vina byla mimo diskusi. –Jste ochotný mi dosvědčit, co jste mi říkal teď?

– Já? Samozřejmě,– řekl udiveně. Že se ptáte. Mně šlo o Gabyho…

– I s možnými důsledky?

– Ovšem.

– Jenomže co… nač to člověku bude,– pomyslel Vašátko o něco později, kdy vlivem osminky vodky přestával uvažovat pouze jako nadporučík Bezpečnosti. Horác vypil vodky poněkud víc, a důvěřivě mu začal vykládat, jak byli s Gabíškem u nějaké ochrnulé a jurodivé, která měla vidění nebeských ptáků… mimo prostor a čas. Horác byl sebevrah. Vůbec si neuvědomoval, že je na krok od zatčení.

– To jste chodil celý týden, věděl jste, že to byl on, a klidně jste zaranžoval jeho alibi?

– Klidně ne,– řekl Horác vážně. Bylo mi z toho zatraceně mizerně… Ale věřte mi, že s tou holkou jsem to smluvil, ještě než jsem za vámi přišel. Věděl jsem, že se bude Gaby hájit víc než chatrně, a měl jsem hrůzu, aby do toho zase nespad… nevinně. Já věděl, že mi ta holka naprosto věří a že udělá, co budu chtít. Tehdy jsem tamto ještě nevěděl…

– A potom?

– Pak to bylo horší. Mockrát jsem vám chtěl zavolat. A pak jsem toho nechal. Pochopil jsem, jak to s tím bylo. U Gabyho to nebyl zločin… Neměl obtížený svědomí. Poznal jsem to u ty ženský. Člověk, co si takhle přeje, aby na druhý straně něco bylo, třeba jen ptáci… nebo andělé, co vypadají jako čápi… to je jedno, to si člověk nepřeje, když je skutečnej zločinec. Gaby cítil, že má za Karla odpovědnost. V kriminále mu zachránil život, ale pak si s ním přestal vědět rady. Co byste byli s Gabym udělali, kdyby vám byl nedoved vysvětlit, proč ho zabil?

– Vám to patrně vysvětlil.

– Ano, ale já to uhád… poznal jsem to. Teďka se mi zdá, že měl Gaby stejně pravdu.

– V čem, prosím vás.

– Že je tenhle život jenom druh snu,– zašeptal. –A že se nám jen jeví jako skutečnej, protože člověk nemá srovnání.

– Horáci,– zabručel Vašátko. Ještě se nerozhodl.

3-Případ v Es dur

– Co vy si myslíte o tom Vošahlíkovi,– řekl Vakule, když kráčel vedle Horáce k Mánesu. Měl nepříjemný zvyk, že se vždycky ptal, co si člověk myslí, ještě než něco řekl. Vakule pracoval v Universitce jako knihovník, ačkoli byl hudebním vědcem, a odtud se s Horácem znali.

– Já? Podle mne je to fenomenální talent.– Horác polkl sliny. Začínal ho bolet zub. Kromě toho celá ta věc ho jaksi mrzela.

– Já bych tomu zrovna neříkal talent, rozhodně ne tvůrčí. Muzikantství a tvůrčí talent jsou dvě věci. Když jsem ho slyšel poprvé, měl jsem dojem, že Bach vstal z mrtvých. Ale heleďte… ono to nic nebude. Neslyšel jste v ty jeho předposlední improvizaci názvuky druhýho Bachova varhanního koncertu? Ono to sice není to, co dělal Bach. Ale byl by to moh dělat Bach. On z toho Bacha žije. Když nějaký talent žije z někoho, je otázka, jestli vůbec žije.

– Doufám, že ještě žije,– řekl Horác. –Kromě toho, že žije z buřtů a z piva.

– Jestli to nevíte, já ho dal dohromady s Machulkou,– řekl Vakule vážně. Právě na teď jsem jim smluvil schůzku. V pět v Mánesu. Vy taky jdete tímhle směrem, co…? Machulka jako psycholog má o něho ohromný zájem. Tuhle si ho byl poslechnout a moc se mu to líbilo.

– Než jste mu vysvětlil, že to nic není.

– To jsem neřek.– Vakule se zastavil a zatvářil se mimořádně. Tvářil se většinou mimořádně. Machulka přece do tohohle dělá, je to případ přesně pro něho. Jako fenomén i jako… Dal jsem vám číst ten článek o těch dvojčatech s fenomenální početní pamětí? Až na to, že jsou ta dvojčata jinak dementní.

– Vošahlík je prostě geniální,– zabručel Horác.

– Čemu tak říkáte? usmál se Vakule. Jeho improvizační schopnost se zakládá na fenomenální paměti a mistrném ovládání nástroje. Tomu bych zrovna neříkal…

– Tak to zkuste.– Horác byl jeho improvizacemi od prvního momentu uchvácen a všechno ostatní mu bylo jedno. Vošahlík improvizoval skutečně, jako kdyby improvizoval starý Bach, kdyby byl naživu; ale nebyl to Bach; byl to Vošahlík. Byly to zázračné a strhující improvizace ve stylu, který byl mrtev. Byl to celý svět, který znova ožil. Někdo by se divil, že člověk může být dojatý k slzám čtyřhlasou fugou. To bylo právě to, co se Horácovi stávalo. Kvůli Vošahlíkovi dokonce vstával, i když měl na něho poslední týden smůlu. Improvizoval většinou po mši v jednom pražském zastrčeném kostele, kde byl stálým varhaníkem, dokonce i bydlel v sousedním baráku v bytě po kostelníkovi, takže na něho mohl farář zabušit z kůru, když zaspal. Jinak byl pochopitelně na roztrhání, a když zaskakoval jinde, bral to za něho starý Sopuch, což se poznalo při prvním tónu. Horác sem teď chodil den co den a stálo mu to za to. K věrným posluchačům, co tu vídal, patřila i jakási slečna v takovém nebeském kožichu a v chlupaté čepici. Stála vždycky za sloupem, ale k Vošahlíkovi asi nepatřila, protože na něho nikdy nečekala. Horác věděl, že se Vošahlík živí také kondicemi, ale jako pedagog nevynikal, občas na hodiny zapomínal. A osobně byl ohromně fajn, ani trochu snob. I přátele měl takové posbírané. Když někdo něco potřeboval, stačilo říct. Hergot… fenomenální paměť a mistrné ovládání nástroje. Vakule se znova zastavil. –Víte, nezlobte se, ale vy jako neodborník nemůžete odhadnout, co pro další vývoj potřebuje.

– Čtyřikrát denně jíst a v noci postel a peřinu. Pochybuju, že potřebuje radit.

– Neměl jsem dojem, že by se mnou mluvil nerad, naopak,– řekl vážně. –Minule jsem ho upozornil na všechna místa, kde se brodil ve svém vzoru. Já vám něco řeknu, Horáci. Je to vážnější, než si myslíte. Vy se zatraceně mýlíte, že by mu v tom bylo dobře. Jestli už nevězí v tvůrčí krizi po uši, tak ji má před sebou, nebo do ní právě padá. Možná že je na tom hůř, než si myslíte.

– Pokud vím, v prachový krizi je pořád.

– Člověče, copak vy necítíte, že jde dolů?

– Jak můžete vy cítit, že jde dolů, když nevíte, kde byl předtím a z čeho jde vlastně dolů,– zabručel. –Ostatně, Bach je svět. Jsou tam hory a moře, a… někomu se tam může nelíbit klima. Když je tam někomu dobře, co ho ksakru nutíte, aby šel pryč?

– Jestli v něm vůbec něco je, co by se dalo zachránit,– zamumlal Vakule. –Jste na omylu, že vy mu pomůžete tím kadidlem. Tak jsme tady… Na shledanou.– Chtěl mu podat ruku, ale Horác prohodil: –Jdu tam taky. Jestli nebudu překážet. Potřebuj u s ním taky mluvit.– Vakule se nezatvářil nadšeně, oba zabočili do průjezdu a Horác otevřel dveře kavárny. Zase polkl, zub ho bolel, a kromě toho začínal mít silně smíšené pocity, že Vošahlíka v dobrém úmyslu předhodil znalcům. A přitom se Vakule napřed tvářil náramně nadšeně…

– Pět,– zabručel Vakule. –Tak jsme přesní.– V kavárně už čekali Vošahlík i doktor Machulka, ale ještě se neznali, tak seděli každý u jiného stolku. Horác zakýval na Vošahlíka. Velký, ramenatý mládenec s hrubým, skoro tuctovým obličejem vstal od svého piva a sýrového nářezu a podal ruku malému psychologovi, který také vstal. –Vošahlík.– –Machulka,– řekl malý doktor a klidně si ho prohlédl. Horác zjistil, že je tu nejstarší, ačkoli doktor měl vědeckou plešku. Usadili se, Vošahlík si k nim přenesl svůj půllitr i talíř.

– Musím vám říct, že moc hezky hrajete,– začal Machulka. Vošahlík se rozpačitě usmál a něco zabručel.

– Víte, posledně jste mi slíbil, že tadyhle doktorovi odpovíte na pár dotazů. Soukromých i jiných. Platí to ještě?– Vošahlík přikývl, ale zatvářil se nešťastně. –Podle toho na co. Když to musí bejt… Horáci, co se tak křeníš?– Horác vysvětlil, že ho bolí zub.

– To mi nemusíš líčit, pronesl Vošahlík soucitně. To je, jako bys chtěl popisovat pražskýmu drožkářovi panoráma Hradčan.

– Máte fantazii,– podotkl Machulka. –Hm… zajímá vás literatura?

– Podle toho která. Tak nevím, co byste chtěl ode mne slyšet.

– No tak, chtěl bych vědět, jak to děláte.

– Jak? Inu, já bych vám to… třeba hned zítra…

– Nemyslím, jak hrajete. To jsem slyšel. Mě by zajímalo, jak je to s tou vaší vnitřní totožností…

– Co,– zamumlal Vošahlík.

– Inu, jak se vmýšlíte do toho Bacha. Kdy to u vás začalo a tak dál. Děláte vícehlasé fugy na vlastní témata?

– Někdy,– zabručel Vošahlík. –Jindy zas ne. Včera jsem improvizoval na tohle téma,– a tichounce je zapískal.

– Zpívá se to na slova „máme novej tépich“.

– Nebo ještě na jiný slova,– řekl Horác.

– Tak si berete zásadně bachovská témata?

– Tohle zrovna není,– řekl Vošahlík. –Ačkoli je to původně chorál.

– Podívejte se, pane Vošahlík, tady doktora by zajímala ta jistá stránka věci,– řekl Vakule. –Problém přisvojení. Vy jste se s Bachem tak vnitřně ztotožnil, že jste si ho přisvojil… nebo to šlo opačně? Kdybyste mu vyložil, jak to s tím u vás je.

Vošahlík se na něho nechápavě podíval.-No, to je fakt… že jsem ho měl dycky jako rád. A mám. A co z toho?

– Kdy to u vás začalo?

– S tou muzikou? No, my to máme v rodině.

– Nemyslím s muzikou vůbec,– řekl doktor. Zdá se mi, že u vás muselo dojít k bachovskému komplexu současně s jistým… potlačením ostatních stránek vaší tvůrčí osobnosti. Děje se ve vás něco, když slyšíte moderní hudbu?

– Podle toho jakou,– zabručel. –Když se mi to líbí, zahraju si to.

– Nezlobte se, ale projevuje se to u vás i jinak, myslím ta vaše fixace na Bacha? V soukromém životě myslím. Přizpůsobujete se snadno změnám prostředí, nebo s tím máte těžkosti?

– Mám samý í těžkosti,– zamumlal. –S prachama… s lidma… některý velebný páni mě serou…

– Podle svého názoru nejste pružný. A jste s vaší prací spokojen? Máte z ní uspokojení, nebo cítíte, že se dostáváte do vzduchoprázdna?

Vošahlík na něho upřel zamračený pohled, a nic.

– Tedy vás vaše tvorba neuspokojuje. A v soukromém životě… máte s tím obtíže, co?

– S čím.

– Když máte jednat… rozhodovat se, viďte… Když vás něco přinutí opustit vyježděnou kolej. Nepřekonatelný odpor ke změně… viďte…? Nepříjemné pocity před lidmi? A co, trvá to podle vás dlouho, nebo to pozorujete až poslední dobou?

– Poslední dobou, zabručel, na mou duši, máte recht… Je to se mnou furt horší. Docela vážně. Něco se mnou je.

Vakule se vážně zadíval na Horáce. Machulka se na Vošahlíka povzbudivě usmál. –Z čeho máte dojem, že nejste docela v pořádku?

– To nevím… možná, že to nic není… v muzice se to zatím neprojevuje, ale fakt, jsem divnej. A furt mě to pronásleduje. Někdy i v noci.– Machulka se mírně usmál. –Copak vás pronásleduje?

– Es,– řekl Vošahlík.

– Es? Jaké es?

– Jednočárkovaný. Přesně tohleto.– A tiše je zapískal.

– Jak poznáte, že je to es?

Teď se usmál Vošahlík. –Můžete mu to věřit,– řekl Horác. Má absolutní sluch.

– No, mám prostě vidinu es,– řekl Vošahlík zachmuřeně. –Začínám to mít tadyhle, ukázal si na čelo. Pořád o něm vím. Jako by mělo barvu nebo kterýho čerta… Mám pocit, že je modrý.

– Zajímavé. Tak vy máte pocit modrého es. To je poměrně běžné…

– Je to fakt častý?

– Ano, poměrně častý příznak u psychotiků. Barva zde má zástupnou funkci. Malíři zas někdy v barvách cítí tóny, viďte, pane Horác. Nedávno mi jeden pacient vyprávěl, že při pohledu na jisté plátno slyšel Patetickou.

– Spíš Humoresku,– řekl Horác.

– Tak vy máte halucinovaný vjem hudebně barevný. Míváte i skutečné barevné vjemy spojené s hudbou? Stupnice se vám promítá do barevné škály, co?– Machulka se na něho pátravě zadíval, –Zkoušíte taky sám malovat, myslím, co slyšíte?

– Ne,– řekl Vošahlík nešťastně.

– Ale trochu malujete, co? Nebo nemalujete? Možná že o tom nevíte, ale jako hudebník máte patrně latentní výtvarný talent.

– Myslím, že nemám,– řekl Vošahlík a napil se piva.

– To nemůžete vědět. Musíte mít přece i jinak smysl pro estetično. Díváte se rád na obrazy?

– To ano, jenže tomu nerozumím.

– Chodíte často do galerie?

– Do galerie ne, ale do depozitáře často.

– Proč do depozitáře?

– Protože tam znám skladníka a mám to blízko.

– Dáte v hodnocení více na vlastní nebo na cizí úsudek?

– No, když vám Šebánek řekne, jako ten skladník, tohle je tak a tak starý a stojí to tolik a tolik, tak na něho dám, ale když řekne, tohle je lepší, tak na něho nedám, jasně.

– Máte oblíbené obrazy? Díváte se na ně rád sám, nebo v něčí společnosti?

– Ale no… když jsem sám, koukám na to sám, a když jdu s kamarádem, koukám na to s kamarádem.

– Spojujete běžně optické vjemy se sluchovými? Promítají se vám barevné vjemy na hudební pozadí?– Vošahlík na něho hleděl, jako by to nechápal. –To ne… Akorát když slyším to es… třeba v noci… to es je jako modrý. A přitom je hovno slyšet, promiňte. Když čumím na nějakej pěknej obraz, třeba na toho anonyma z toho dvanáctýho století, ten má pozadí s takovejma hvězdama… tak zrovna na žádnou muziku nemyslím, to dá rozum. Ale fakt je, že něco se mnou je… poslední dobou teda.– Ačkoli Horáce zaměstnával zub, při poslední zmínce rychle vzhlédl. Vakule se tvářil krajně starostlivě. –Hlavně že si to uvědomujete… Bude to pro vás fuška, myslím, vzhledem k ty fixaci na Bacha, ale zdá se mi, že…

– Prosím vás, u pana Vošahlíka jde o docela běžnou věc… docela všední psychoneurózu,– řekl Machulka. –Přiznávám, že to může mít kořen v tvůrčích problémech, ale taky nemusí. Sluchová halucinace se mu spojila s vizuální, což může mít obojí zástupnou funkci. Tón je zde ve spojení s fixní představou barvy. Modrá barva je většině lidí příjemná. Tedy příjemný vjem se vám spojil s příjemnou barvou.

– Mně to není příjemný,– řekl Vošahlík. –Mě to nasírá.

– Smím vás pozlobit osobními otázkami? Nemoce ve vaší rodině… a pak, stáří a zaměstnání rodičů?

– Maminka má revma,– řekl zamyšleně. –Tatínek je šedesát, varhaník. Dvě sestry zpívají ve sboru, brácha je členem orchestru v Plzni, druhej brácha je v rozhlase, no ale ten teda dost pije.

– Smím se vás ještě něco zeptat? Váš sexuální život je v pořádku?

– Čerta starýho, jděte do prčic,– zamumlal Vošahlík.

– No, nezlobte se.

– Nic se nestalo. To je taky odpověď.

– Vyložte si to jak chcete.

– Nemusíte na tuhle otázku odpovídat, jestli si nepřejete.

– Ale co… von jí ňákej blbec něco nakecal, když to mermomocí chcete vědět… že ze mne nic nebude. Taky něco o ty fixaci na Bacha. Předtím se jí to líbilo, ale teď si taky myslí, že bych se měl vobrátit jak rukavice. Jinak nemám, co bych řek.

– To stačí,– řekl Machulka přátelsky. –Váš sexuální život tedy není v pořádku, a vaše obtíže toho druhu se vám spojily s problémy vaší tvůrčí… potence. Tak vidíte. Tady máte to svoje modré es! Chápete už, že má zástupnou funkci? Místo obtížné vzpomínky slyšíte to es. Jste vlastně knižní příklad, jestli vám to nevadí. Vaše obtíže s tvorbou a námitky vaší snoubenky se vám spojily v obtížnou představu, kterou podvědomě potlačujete, ale přirozeně jste ji nepotlačil zcela, což se projevuje tím modrým es. Chápete?– Vakule se znova vážně podíval na Horáce. –Ovšem, ale tato vaše fixace… pokud ovšem neshledáte za vhodné to říct doktorovi sám, ve vašem soukromí… nemáte nic, co byste mu dalšího řekl?

Vošahlík dostal výraz, jako by zkoumal své nitro. –To je všechno možný, ale rád bych věděl, proč mě zlobí zrovna to es na manuálu.

– To si třeba jen myslíte.

– Myslím? Předevčírem bylo večer o takovou osminu tónu níž, v pondělí skoro o čtvrt tónu vejš, a dneska zas o chlup níž… Takhle mě to sere už hezkejch pár dní. Furt jinač…

– Nezdálo se vám něco? To bude asi opět…

– Jakýpak zdálo. Slyším to.

– Třeba je to změnou vlhkosti.

– Je tam furt stejně a furt jak v morně.

– Měříte někdy v kostele teplotu?– zeptal se Vakule.

– Co bych ji měřil, sobě ji taky neměřím.

– A to byste měl! prohlásil malý doktor. Víte, tento psychoneurotický stav bývá někdy doprovázen mírnými teplotami.

– I kdybych měl choleru, přece poznám, jestli je to čistý nebo není. Tak nevím. Od techniky nejsem, jinak bych se na to kouk…

– Třeba ti tam vlezla myš,– řekl Horác.

Vrchní jim přinesl kávu. Vošahlík si poručil další pivo.

– Na mou duši, já to nechápu, zabručel. Teď akorát to už zas slyším, jaksi vidím… A přitom, jak jsem tam vodpoledne na chvilku vlez, bylo to zas falešný…

– Žijete pravidelně?

– Jéžiši, furt rajzuju po kostelích, a to mi dají vždycky vědět, až jako večír, jak se o mně dohodli. Voni jsou velebný páni děsný zmatkáři. Já to zas musím zavolat Sopuchovi od Jasnejch, kdy má za mě nastoupit. Ale zejtra ráno jsem zas doma, v sedm. Cvičím akorát odpoledne, nebo jak ukradnu hodinu.

– Taky bys moh říct člověku dopředu, kdy funguješ, aby zbytečně nevstával,– řekl Horác.

– Jak ti to mám říct, když to sám nevim. Tak zejtra, ale jestli chcete něco lepšího, tak za tejden budu mít koncert u Martina ve zdi. V šest večer.

Machulka si to poznamenal. –Co dělá Jasnej?– řekl Horác. Jasného znal, byl při některé jejich hodině a poslouchal, když Vošahlík vyučoval. Jasný byl z těch vzácných lidí, kteří se na stará kolena vrhli na studium staré hudby, a Vošahlíka náramně ctil. Jinak pracoval v Charitě.

– Copak Jasnej… Kdyby měl člověk tu píli,– řekl smutně, tak už ze mne něco bylo.

– A co páter Bartoník?

– Moc fajn. Akorát mi tuhle vynadal, že jsem tomu klukovi zahrál nahoře po mši Okovy. Uznávám, že to zrovna nesedne ke mši… No ale, když si vezmeš tu muziku, co se hraje při svatbách, je mi z toho blivo. Nebo při funusech. Doufám, že se na mým funuse nebude hrát nic.

– Na mým taky ne,– řekl Horác. –Tak ty hraješ ke mši šlágry?

– Ke mši ne. Udělal jsem to Lojzovi k vůli… Tuhle jsem si ho zavolal… je ohromnej sluchař. Sice ho vyndali i z ty zvláštní školy…

– Dementní?– zeptal se Machulka.

– Moc muzikální,– odpověděl.

– Víte, s tím es na manuálu, tak se mi zdá, že pocit, že jste pronásledován, způsobuje, že…

– Ale starýho čerta! Hele… Mám ještě ňákou chvilku čas. Pojďte se mnou, já vám to předvedu.

– Ale ovšem, rád…– Dopili kávu, Horác zakýval na vrchního. A za čtvrt hodiny už kráčeli ke kostelu, Horác s rukou na tváři, zabraný do myšlenek. Vošahlík odemkl kostel, vystoupili za ním po strmých schodech na kůr s varhanami; byl úzký a dlouhý, takže mechanismus zabíral větší část, a byla tu zima, že šla všem pára od úst. Starobylé varhany stály ve středu, takže varhaník, sedící na lavici s nohama na pedálech a s rukama na manuálu, se mohl opřít o přední stěnu mechanismu varhan. Vošahlík zapjal elektriku, usedl a dotkl se rukama kláves. Varhany ožily… Prostor se naplnil tím nenapodobitelným, zvláštním, chvějícím se zvukem, který je typický pro varhany. A pak se ozvala jen jedna píšťala.

– Je to níž, nemůžu si pomoct,– zabručel Vošahlík.

– Mně se to nezdá,– pravil Vakule.

– Hergot… Ty, Horác, doběhni pro Lojzu. Bydlí akorát vedle v domě… Zimovic. Von se sice furt toulá, ale v tyhle zimě…

Horác poslušně seběhl po schodech a zamířil k domu, kde měl Vošahlík „služební“ cimru po kostelníkovi, který umřel, a zazvonil u bytu s cedulkou. Otevřel mu výrostek s hlavou plnou dlouhých černých kučer, na první pohled poněkud mdlé inteligence, a zahleděl se na něho z podhledu. Horác vyřídil Vošahlíkovu prosbu. Kluk potřásl černými kučerami a vydal se s ním do kostela tak, jak byl, ve špinavých texaskách a v příšerně otahané bundě, a vyběhl po schodech tiše jako kočka. Vošahlík se na něho od varhan přátelsky usmál.

– Hele, Lojzo. Poslouchej. Ozvala se zase píšťala.

– Níž,– pravil Lojza mračně.

– Tak vidíte, panstvo.

– Ví vůbec, co to je?– řekl Vakule tiše Horácovi. –dyť je to imbecil.

– Proto může být muzikální.

– Hele, umíte to… Lalala?– řekl kluk. –Vsadím se, že to nesvedete.

– Teď nemám čas. Tak ti děkuju. Zas se ukaž.– Lojza vypadl stejně neslyšně, jak přišel. Těm ostatním nevěnoval pohled. Vošahlík zůstal zamyšleně sedět, jako by na něho padla nepřekonatelná pasivita. Horác k němu přistoupil. –Ty, já s tebou chtěl mluvit… Posledně jsi říkal, že sháníš pro někoho flek. Něco bych věděl, jde o místo skladníka. Pro koho to honíš?

– Ale… pro toho Strouhala. Je to bejvalej mukl.

– Nejmenuje se Ruda? Horác poněkud zaváhal. Odkud ho znáš?

– Od pátera přece. Chodí tam s Jasným na mariáš. Já tam chodil taky, ale čas není.

– Já s jedním Rudou Strouhalem seděl. Není takovej vážnej… a takovej jako… že si tě veme stranou a kecá do tebe?

– Já nevím… proč? Ale s tím flekem, to by pro něho nebylo. Umí jazyky.

– Ty, Vošahlík,– zašeptal Horác. –Jestli myslíš toho stejnýho, tak bych s ním teda mariáš hrát nechtěl. Jako mukl byl charakter pod psa. Ale to je fuk… Ty, jak jsi kecal o tom anonymovi. Kdy jsi viděl naposled Šebánka?– Vošahlík jen zamrkal, jako by se v něm něco ozvalo, ale hned to uhaslo. –Ale jo… byl jsem u něho… počkej.– Najednou vstal. –Ježišmarjá, pojďme honem. Slíbil jsem, že budu v půl osmý na Karláku.

*

– Je to vážnější, než si myslíte,– pronesl Vakule na ulici, když je Vošahlík opustil. –Já to vlasně chtěl sdělit jen tadyhle doktorovi, ale snad byste to měl jako jeho přítel taky vědět. Já pořád čekal, kdy se jasně projeví. To, že se neprojevil, se mi nezdá zrovna… nejlepší příznak.

– Jakej příznak,– zabručel Horác. Zub se mu bouřil. Mráz mu nedělal dobře.

– Podívejte se na tohle… tuhletu knihu mi posledně půjčil.– Něco vytáhl z aktovky a podal to doktorovi; byl to nedávno vydaný kriminální román kteréhosi amerického spisovatele. Horác si vzpomněl, že to s Vošahlíkem kupovali. Podívejte se na zadní stranu desek. Horác se podíval… Byl tu obtisknut neumělý exlibris, linoryt, s varhanní píšťalou a nápisem Johann Sebastian Bach. Horác strnul. –Tohle si dal udělat, pravil Vakule vážně. Označuje tím svoje knihy. Byl jste vůbec někdy u něho doma? Nebylo vám tam nic nápadné?

– No…

– Víte vůbec, že musí mít doma všechno tak, jak to měl Bach?

– Nesmysl. Copak vůbec ví, jak to měl Bach?

– Nemusí to vědět, může si to jen myslet,– podotkl doktor. –Tohle je dost vážné.

– Tak tohleto vím od jeho blízkých přátel… Má tam dřevěnou postel s vysokým čelem, krucifix, starobylou bibli, svícny, a musí to mít přesně tak, jak to měl starý Bach. Už to chápete?

Horác přirozeně viděl ty věci, ale jaksi ho přitom nic nenapadlo.

– Právo na podivínství by mělo být zaručeno ústavou,– zamumlal.

– Tohle už není jen podivínství. Chápete, že to jeho ztotožnění s Bachem není normální… Končí to tím, že se člověk podpisuje „Bach“. Divný je, že to doktorovi sám nepřiznal. Možná že sám cítí… Nezlobte se, že jsem vás neupozornil, že něco podnikám. Ale člověče, já to poznal z jeho tvorby,– řekl Vakule, –že tu musí být něco netento… a zjistil jsem tohle.

– Nechte si to pro sebe,– řekl Machulka vážně Horácovi.

– Přímými otázkami byste mu moh ublížit. Mně se nelíbí ani ta představa, že je tu kdesi cosi s těmi varhanami.

– Vždyť to falešný es potvrdil ten kluk,– namítl Horác.

– Nevylučuji, že ho instruoval. Heleďte, každý psychotik používá rozumu… a to někdy dost rafinovaně. Tohle vypadá jako počínající stihomam.

– To není možný.– Horác se díval z jednoho na druhého. V zubu mu bodalo, ale byl tu horší pocit… úzkost.

– Podívejte se. Ta halucinace es, to ještě nic není. Ale představa, že mu kdosi cosi provádí s varhanami… to je horší. Jeden náš pacient, náhodou hornista, trpěl představou, že mu někdo poškodil nástroj před koncertem, ačkoli ho nedal na vteřinu z ruky. Máme celou řadu pacientů, kteří jsou přesvědčeni, že televizní poruchy jsou jen kvůli nim. Váš přítel se cítí obětí tajemného tento, kdo mu rozlaďuje záhadným způsobem varhany. A k tomu je tu to rozpolcení… zachovává Bachovy zvyky a dává si do knih jeho jméno. Hm…

– Hergot, copak ví, jaký měl Bach zvyky namítl Horác. Cítil sám, že je to slabé. Tohle zjištění jím otřáslo.

– Nemusí to vědět, pravil doktor vážně.

– Tak se nezlobte, ale vidíte, že člověk nemůže žít beztrestně z někoho,– zabručel Vakule. –Je to obráceně případ skladatele Leverkühna od Manna, čet jste to? Tam zešílel člověk, který hledá, kdežto tady… někdo, kdo nehledá, protože nehledá.

– Na shledanou.

Podal jim ruce s pocitem, jako má pacient; který musí poděkovat za hrozivou diagnózu. Přitiskl si ruku na tvář a skoro se rozběhl pryč. První jeho myšlenka byla běžet za Vošahlíkem, ale to poslední bylo příliš vážné. A potom ho napadl páter Bartoník. Za čtvrt hodiny zazvonil u jeho dveří, které také dobře znal. Otevřela mu maminka pátera Bartoníka.

– Pojďte dál… Budeme právě večeřet, ale…

– Já bych radši počkal, pronesl. Kdyby měl páter dvě minuty čas…

Objevil se otec Bartoník, v civilu. Byl ještě mladý, hubený, prima chlap, jako vždycky. –Prosím vás, důstojnosti, neměl byste doma prášek? Mně totiž hrozně rozbolel zub… a chtěl jsem se taky zeptat…

– Prášek! Hned vám ho najdu. To vás lituju. Pojďte dál, prosím.

Horác byl zatažen do osvětleného vlídného pokoje, u stolu seděl pan Jasný, ale ten druhý… to byl skutečně Ruda Strouhalů. Vstal, přistoupil k Horácovi a podal mu obě ruce. –Horáci! Vidíš… Našel jsem přístav. Nikdy v životě jsem nedoufal…– Mezitím se páter Bartoník přihrnul s několika druhy prášků a přinesl i minerálku. Horác věděl, že by ho mohl s nějakou prosbou vzbudit i v noci. –Bolí to moc?– řekl soucitně. Pan Jasný se na něho usmál a stiskl mu ruku. Dělal dojem knihovníka nebo právníka, a byl to nesmírně slušný a známý člověk, dlouholetý pracovník lidové strany a jeden ze sloupů Charity. –Vidíte, vidíte, že taky někdy přijdete, a to jenom když vás něco bolí. Proč se nezastavíte někdy na déle? Pilně pracujete, viďte.– –Ani ne.– Horác spolkl prášek a zapil minerálkou. –Já jsem ve skutečnosti přišel… chtěl jsem se zeptat… co je vlastně s Vošahlíkem?– Ruda Strouhal ho vzal za rameno a rychle zahovořil:

– Please… don’t speak about the friend of us this way… Not in his presence, please. I beg you… Too old… too good… very painful for him… too.

– Hergot, mluv česky,– řekl Horác. –Co tohleto má…– Páter Bartoník se na něho výmluvně podíval, udělal malý pohyb rukou. Horác ho následoval na chodbu. –Co má co kecat anglicky, zašeptal. Co se děje? Vy máte taky dojem, že Vošahlík není normální? Proč ten chlap mluvil anglicky?– Páter Bartoník zdvihl obočí, –Protože šetří Mírka… víte přece, jak ho má rád. Nedá na něho dopustit. Pro Mirka by to bylo velmi těžké.

– Co vlastně?

– Vykládal vám také, že mu někdo rozlaďuje ty varhany?

– Máte z toho dojem, že není normami?

– Bože chraň, tak zlé to snad nebude… je jen přepracovaný. Má tu sice poslední čas takové zvláštní… nápady, ale to dělá ta jeho citlivost. S tím se u muzikanta musí počítat. No nic… Vy si o něho děláte starosti, viďte…

– Znáte dobře toho Strouhala, důstojnosti?

– Jestli narážíte na to, že nebyl politický… tak mi neřeknete nic nového. Já to vím. Ale myslím, že právě člověku jeho kvalit je třeba pomoci… lidsky pomoci. Tak co… už to nebolí? A zastavte se zas někdy… a Vošahlíka pozdravujte.

Horác si s ním stiskl ruku, pozdravil a seběhl se schodů. Změnou teploty se mu zub zase rozbolel, ale měl v sobě prášek, věděl, že se to za chvíli usadí. Ale co…? Namířil si to ulicí směrem ke stanici tramvaje, bolest se skutečně poněkud usadila, ale co se neusadilo, byla úzkost. Strach o Vošahlíka… On sám nerozeznal, jestli to es bylo skutečně níž. Jestli je to skutečně začínající stihomam, pak je to strašné. Ale ten kluk to poznal. I když se nedalo vyloučit, že už mu to Vošahlík sám říkal. To exlibris… to bylo peklo. Zatraceně… ten Ruda Strouhalů… jestli stojí za tolik jako konvertita, zač stál jako mukl, tak to není valné. A přitom mu dlouho trvalo, než to poznal. Ruda seděl za nějaké podvody, a uměl to s klukama i s bachařema. Ty podvody by člověku nevadily jako to, že byl taková zvláštní kurva. Vždycky nastrčil někoho jiného… Jasně že nechtěl drbat Vošahlíka před Jasným… starý pan Jasný by ho byl bránil, držel na něho jako vášnivý milovník staré muziky. Jasnej byl fajn… znal se s páterem léta, chodil k němu jak domů. Ale to, že Vošahlík jmenoval zrovna toho anonyma, když si vzpomněl na nějaký obraz… zatraceně… potřeboval by s ním mluvit. Buďto dělal, že to neví, nebo to opravdu neví. Šebánek tam měl přece návštěvu… dověděl se to dneska od Šauera. Horác se zastavil. Pak se obrátil a vracel se po nábřeží nazpět. Konečně zabočil do dlouhé, nenápadné ulice. Po chvíli rozmýšlení zaklepal na okno v suterénu, které bylo chráněno silnou mříží. Když se nic neozvalo, postavil se za dveře, zazvonil a zase čekal. Až za deset minut někdo odemkl.

– Vy jste mě polekal, pane Horác,– řekl starý třaslavý hlas. –Co chcete?

– Jen na strašně malej moment. Bolí mě hrozně zub, pane Šebánek. Nemáte doma prášek?– Do jisté míry to už zase byla pravda.

– To nevíte, kde je támhle na Karláku apatyka?

– Nezlobte se.– Horác už vkročil do dveří. –Hele, pane Šebánek… já se o vás dověděl otřesný věci… Je to pravda, že tu byli?

– Ježíšmarjá, nekecejte a pojďte.

Sestoupil s panem Šebánkem do jeho služebního kvartýru, Šebánek odemkl a vešel první, Horác zakopl za dveřmi o nějakou botu, bylo tu plno krámů a neustlaná postel, obraz Šebánkova duševního rozpoložení. Tak co je, pane Šebánek? Vy si to ňák berete… Starý skladník si sedl ke stolu a dal hlavu do dlaní, vůbec nereagoval. Co s váma je? Vy to tu máte, jako kdyby byli taky u vás. Šebánek zvedl hlavu, ale tvářil se, že nedoslýchá.

– Já to vždycky říkal, že by to šlo. A vy jste to taky věděl. Jenže páni nahoře na to reagujou, až když se něco stane, co?

– Já chtěl dneska umřít, tak mi nebylo do uklízení,– ozval se Šebánek. Pro mě je to hanba, a nač bych byl dýl na světě, když k tomu došlo za my přítomnosti.

– Že se nestydíte za tyhle řeči. Celý léta jste se klepal, aby se sem nevloupali, až tu budete. A teď to máte za sebou. Horší to už nebude.

Starý pán se na něho zahleděl. –Já vám řeknu jen to, že pro mě je tu něco horšího.

– Máte strach, že to budete platit?

– Jen ňákejch čtyři sta padesát tisíc,– zamumlal. –Tak uznejte, že mi může bejt jedno, jestli jsem na světě nebo ne.

– To už vám může bejt fuk, jestli je to pět set tisíc nebo pět miliónů. Stejně na vás bude erár škodnej. Jak dlouho tu chcete bejt, dejme tomu?

– Myslel jsem, že ňákej ten rok eště vydržím. Ale teď už nechci.

– Musíte chtít, pane Šebánek. Dyť vás může hřát pomyšlení, že si na vás stejně nic nevezmou. Kdyby vám chtěli strhnout měsíčně dvě stovky, to by z vás nedostali ani za sto let. Starý pán se sotva znatelně usmál. Dyby to bylo jen tohle, tak je mi to fuk.

– Tak co vám není fuk? Copak vy za to můžete? Nesmysl. A vůbec, jak to zvládli?– Pan Šebánek najednou vstal, vzal ze stolu silnou baterku, ačkoli Horác věděl, že dole je zavedeno světlo, podíval se na hodinky a zabručel.

– Mám čas… večír jsem nebyl vod ty síly, abych tam šel. To víte… jsem vod ty doby jak v blázinci… bezpečáci a všechno dohromady… ale vono to se mnou stejně nebude dlouho trvat. Pojďte, jestli to chcete vidět. –Moc rád.– Šebánek vyšel z bytu a zamkl za Horácem, potom prošli další schody dolů, Šebánek odemkl jednoduché dveře a pak prošli dalšími dveřmi, pobitými plechem, které se nikdy nezamykaly kvůli požáru; kdyby dole vypukl požár, nikdo nikdy by se už k obrazům nedostal. Sestupovali do bývalé zednářské lóže, kde byl umístěn hlavní sklad galerie, Horác to tu nesčetněkrát viděl, ale pokaždé ho to fascinovalo… bylo tu několik sklepních sálů, od podlahy až ke stropu regály naplněné obrazy… tisíce, desetitisíce obrazů. Šebánek píchl hodiny a podíval se na vlhkoměr. Pokračovali do vedlejší místnosti stejně šeré a zaprášené, kde by si člověk ničeho nevšiml, kromě pár kusů skla na podlaze. Horác se podíval vzhůru.

– Stejně to byla metoda, kterou mi vyfoukli,– poznamenal. –Dyť jsem na to přišel já, že se ta vnější mříž dá odemknout obyčejným klíčem od komína. Já to zkoušel. A potom vyříznout jedno sklo ventilačky, vymáčknout druhý…

– Vy jste to někomu vykládal?– zašeptal Šebánek.

– Já? Neměl jsem komu. Ale je to jasný, že tohle je místo nejslabšího odporu. Tohle každej pochopí, kdo začne dumat, jak se sem dostat. Koukejte. Prostě a jasně. To okno je z ulice, hned při chodníku. Postavím si zeď, potom odemknu tu mříž, vyříznu jednu ventilačku, promáčknu druhou, to mám jen dva metry, abych se spustil na vršek toho regálu. Dolů je to hlubší, ale to už…– Zatímco Horác rozvíjel teorii vloupání, Šebánek zíral nahoru, jako by tam visel provaz pro něho, a najednou se musel opřít. –Bez psiny, dyť vy jste jak stěna… Je vám špatně? Docela vážně, dyť je to chyba nedostatečných bezpečnostních opatření. Vy za to absolutně nemůžete. Pojďte, opřete se o mě.– Pan Šebánek se vytrhl a pokračoval v obchůzce. Byl tu těžký sklepní vzduch. Horác se po chvíli ozval: –Víte, co je mi jenom divný? Že klofnuli vůbec něco dobrýho. Největší problém je tady v tom, umět si vybrat. Dyť tu máte, nezlobte se, devadesát procent šuntu.– Šebánek se na něho podíval jaksi podivně, znova píchl a nato se vraceli touž cestou ze sklepa. Jejich kroky duněly. Když se octli přede dveřmi jeho bytu, zabručel: –Tak dobrou noc.– –A co ten prášek? Vážně nic nemáte?– Starý skladník odemkl dveře bytu a nechal ho vejít. Doma se vrhl na židli, opřel lokty o stůl a hlavu položil na desku.

– Vy jste se zbláznil. Copak jste to ukrad vy? Spíš v tom lítá ten druhej skladník, kvůli denním návštěvám.

– Tischler byl zrovna marod. Byl jsem tady sám,– zašeptal.

– Vy máte povinnost píchnout čtyřikrát za den a dvakrát v noci. Nic víc. Co je vám do toho? Slyšet jste je nemoh.

– Hele, pane Horác… nechte mě bejt a jděte domu.

– Jen jsem se vás chtěl ještě zeptat… Znáte Vošahlíka?

– Neznám,– řekl hluše.

– No přece toho báječnýho varhaníka. On vás zná. Jak to, že vy ho neznáte? Povídal, že sem za vámi občas…

– Co povídal?– Šebánek teď vypadal poděšeně. –Vodkud to víte?

– Od něho. Tak znáte ho…? Chodil sem za vámi? Sám, nebo s někým?

– Na to vám nevodpovím,– pravil tiše. Nikomu. Jim jsem to taky neřek. A dlouho to se mnou trvat taky nebude.

– Co jste neřek?– Šebánek mlčel. –Copak vy za něco můžete? Co si to berete k srdci?

– A přeci mě už udali, že za mnou chodívali známí a nezapsali se,– pravil pan Šebánek se zoufalým odhodláním.

– A jedna ženská odvedle… že jsem byl akorát tu noc nalitej. Ježíši. Za celý my působení na mě nebyla jediná stížnost. A teď jsem udanej, že jsem nekonal svou povinnost.

– Blbost. Nemoh jste je přece do bytu slyšet. Dyť je to v podzemí.

– A přeci… já vás moc prosím, pane Horác… Tohle je jenom mezi náma. Voni mě taky vyšetřovali, jestli jsem někomu vo tom anonymovi nevykládal. A vo tom Vivarinim. Nikdá bych byl vo tom s cizím nemluvil… jen když kamarád chtěl poučit, tak jsem ho poučil.– A najednou zašeptal s nějakou hrůzou: –A voni věděli, kde ty skvosty jsou!

– Tak vzali ty dva? Toho anonyma a Vivariniho?

– A ještě k tomu ňáký nymfy, ale to je šunt, to namaloval ňákej drogista z konce devatenáctýho století.– Šebánek už byl poloviční kunsthistorik.

– Tak to znalci nebyli. Museli mít od někoho informaci.

– Pane Horác,– zašeptal zlomeně. –Já přísahal, že jsem byl tu noc sám a že jsem spal.

– A s kým jste pil, jestli mi to můžete říct?

– S Vošahlíkem. Jak bych ho já neznal. Vždyť jsem sám muzikant. Von přišel s tou slivovicí z domova a voslavovali jsme Bachový narozeniny. Bylo to v předvečer jednadvacátýho.

Horác se na něho díval, jako by dobře nechápal.

– Jeho táta bejval varhaníkem v Budějicích a je to můj starej kamarád,– pravil těžce. –Já ho nemenoval, to jsem ňák nemoh, kdyby mě zabili. Ale jestli von vo tom něco věděl, tak už tady nechci bejt. Tu slivovici že prej posílá jeho táta. Tak jsme ji votevřeli.

– Chodil k vám sám… nebo s někým?– Upřel na něho oči. –Heleďte. Já, dyž někoho přived Vošahlík, tak jsem ho nekoumal. Dyť Vošahlík mně byl drahej… skrz tu muziku, co dělá. Já mu tak věřil… A teď bych radši umřel.

– Komu jste vykládal o tom anonymovi?

– Vošahlíkovi přece, zašeptal. Tomu jsem to tu předváděl. Taky jsem mu vo tom povídal. Ať si přived třeba kamaráda z venkova. To mi bylo jedno.

– Jak vypadal ten kamarád z venkova? Nevypadal takhle?… – Okamžitě ho napadl Ruda Strouhal a popsal ho, pan Šebánek zavrtěl hlavou.

– Ne, ten byl jako malej… ale nepamatuj u se, jak vypadal.

– Nebyl tu s tím Jasným?

– S panem Jasným? To je blbost… ten sem ani nechodí, toho znám z kostela, a vůbec je všudy známej jak falešnej pětník. Ten ne, vostatně ten by za Vošahlíka vycedil krev, dyť von je pro něho vtělenej Bach. Tohleto je ňákej takovej… docela nenápadnej, dyť si ani nevzpomenu, jak von vypadal. Vůbec nic neřikal, a měl čepici a brejle. A šálu… Pane Horác. Já bych byl musel udat Vošahlíka. A to jsem jeho tátovi nemoh udělat. Von by z toho umřel.

– To je tedy zatracený. Zatraceně zvláštní,– zamumlal.

– Myslíte, že už je Bezpečnost má?

– To mně neřekli… ale pochybuju, dyž si mě včera zas volali. Votisky asi ten chlap nenechal. A o Vošahlíkovi nevědí. Vode mne teda ne, pane Horác.

– Poslyšte… on snad není docela v pořádku,– řekl Horác tiše.

– Jak v pořádku?

– S nervama.

– To teda by bylo eště dobrý, kdyby byl blázen,– pravil Šebánek. Ale já vo tom pochybuju.

– Nemluvil jste o něm s páterem Bartoníkem? Nebo s tím panem Jasným? Ten se u něho přece učí. Nevykládali o něm něco?– Šebánek se hluboce zamyslel. –Ne. Já nic nevim.

– Nemluvil jste o těch obrazech ještě před někým jiným? Třeba před tím Jasným?

– Ale jděte, ten se přece vo takový věci nezajímá. Ani vo prachy, ani vo vobrazy. Na toho by nikdo s prachama nepřišel. Ten má vyšší zájmy.

– Ale ten Strouhal zaručeně ne. Dost se divím, co tam dělá.

– Pan Jasnej má na něho jistě dobrej vliv… to je vzácnej člověk, a žije příkladně. Vošahlíka dycky uctíval. Ale to se nedá vemluvit… jestli ten Vošahlík něco věděl. Vy si to neumíte představit, pane Horác, když člověk má udat přítele… a k tomu takovýho muzikanta. Já už tu stejně dlouho nebudu, a tak…

– Musíte tu bejt,– řekl Horác vážně. –Prosím vás, buďte rozumnej. Možná že už ty obrazy mají, a toho Vošahlíka si podám… nebojte… uvidíte, že to bylo nějak jináč… ještě nevím jak, ale projeví se to. A teď… nemáte tu jeden sedolor?

Za chvíli ho Šebánek vyprovodil k domovním dveřím. Ve dveřích Horác prohodil: –Uvidíte, že se to nějak… a s těma prachama si nedělejte hlavu.

– A víte, že ty prachy mi jsou natom fuk?– zašeptal starý pán.

*

Začalo to vesele bolet, sotva vylezl z tepla do zimy, cítil to až v uchu, přitom už kráčel ulicí k nábřeží. Tohle bylo tedy k padnutí… Vošahlík v něčem lítal, to bylo jasné, ale vědomě, nebo nevědomě? Krk na to, že ho někdo uhnal… Vošahlík neuměl nikomu nic odmítnout a dalo se s ním šíbovat jak s kufrem. Bachovy narozeniny. Ale Strouhal byl podivný konvertita. Stejně zvláštní konvertita, jako byl Vošahlík zvláštní komplic, v téhle věci. Je jasné, že informace být musely, a jistě si musel někdo napřed obhlídnout terén, musel být informován, ale znalec to nebyl, jinak by se nedřel s těmi nymfami. Strouhal by se byl nikde osobně neukázal, na to byl moc chytrý. Zaručeně má alibi. A ten druhý… kdyby byl z fochu, už by ho jistě měli. Mohlo se to odbýt primitivně, bez vozu, a pak někam do bytu… asi tady v blízkosti, to je nejspolehlivější, jeden činitel a jedna „zeď“, to by bylo stačilo. Ale Vošahlík… v tomhle případě je Vošahlík svědek. Jak to, že ho ještě nevzali? Třeba o něm skutečně nevědí… Jestli je Vošahlík vážně s nervama trop, není to kvůli tomuhle? Nebo naopak… někdo využil toho, že je trop? Ruda u pátera Bartoníka, to je trochu divná kombinace. Měl by mu říct, co to bylo za kurvu mukla. A vždycky to za něho odnes někdo jinej, uměl se ohromně dekovat, a pracoval psychologicky. Odpornej chlap… Je to peklo… Mezitím došel k domu, kde bydlel Vošahlík, vystoupil nahoru a zazvonil. Smůla… Vošahlík nebyl doma. Čekal venku víc než hodinu, až promrzl na kost a bolestí zubu sotva viděl na oči. Vošahlík je určitě někde v hospodě. Tohle není možný… Modré es… Musí si ho půjčit ráno. Odmítl po krátkém zaváhání myšlenku na zubní pohotovost a vydal se na cestu domů. Cestou na tramvaj se pokusil zavolat Vašátkovi. Když už má člověk smůlu, jde to na levačku. Ani Vašátka nenašel doma. První, co doma udělal, bylo, že si nařídil budíka na šest hodin, a teprve potom spolkl tři sedolory, kterých měl zásobu. Dlouho nespal, v poloomámení se mu pořád vracela myšlenka na Vošahlíka… viděl ho v kajzrroku s fajfkou a v takovém podivném klobouku, potkal ho takhle na ulici a Vošahlík mu povídal: –Musím tohle nosit… Já jsem Johann Sebastian Bach.– Přitom se Horác docela zpotil… Pak spolu zas seděli v hospodě, Machulka se k němu naklonil a zašeptal: –Už pro něho jedou… pomůžete nám ho dát do ochranného úboru? Věděl, že jde o svěrací kazajku, ale přinesli něco jako úbor pro potápěče. Vošahlík si to začal oblékat a najednou vyhrkl: –Jéžišmarjá, dyť mám hrát dnes v šest u Víta!,– páter Bartoník potřásl soucitně hlavou a zašeptal: –Vy jste trochu přepracovaný… V léčebném zařízení jsou taky varhany… budete moci cvičit… zařídil jsem, aby je tam poslali za vámi.– A potom viděl žluté vypískované cestičky, to byla Horácova obligátní představa hrůzy, totiž žluté, točící se vypískované cesty, nic než to, ale probudil se zalitý potem. A okamžitě vyletěl… zaspal totiž budíka. Naštěstí ne o moc; teď bylo čtvrt a něco…

*

Ve tři čtvrtě na sedm a pět minut zazvonil u Vašátka telefon. Vašátko se právě holil, měl namydlenou jednu tvář, přišel z koupelny a zvedl sluchátko. –Haló. To jste vy? Co tak časně?

– Musím do kostela,– řekl Horác.

– Hm? udělal Vašátko. No… dobrá… a co je?

– Jak to stojí s tím depozitářem?

– Já to nedělám,– řekl úsečně. –To si neberte. Je to otázka jednoho dne… pár hodin… s tím si starosti nedělejte. Byl jste kvůli tomu volán?

– Ne… na mě se zapomnělo. Ale z branže to není, co?

– Myslím, že ne. Ale nedělejte si starosti, vážně… už tu něco je… asi se čeká, až to bude pohromadě.

– Strouhal… jestli ho neznáte… on se vrátil pár měsíců přede mnou, má alibi?

– Myslím, že má… ale jak vám povídám, není to můj případ. Jestli mermomocí chcete, dojděte si za nadporučíkem Polívkou, ale nevím, kde bude dnes k maní. Máte nějaké zvláštní informace?

– Od Šebánka.

– Ty bude mít taky. Radši běžte, ať jste včas na mši.

– Jo… já volám tady odtud, z budky.

– Mluvíte nějak divně.

– Mám oteklou držku… To nic… Poslyšte, vyznáte se trochu ve varhanách?

– No, jako kluk jsem u nás na venku… ale co vás chytá?

– Nevíte, jak je to s výškou tónu u varhan?

– Inu, pro výšku tónu je rozhodující výška vzduchového sloupce nad jazýčkem píšťaly,– řekl Vašátko. –Já nevím, jaké varhany myslíte, ale běžně je to tak, že se vzduch vhání měchem poháněným motorkem do píšťal, no nevím, jaké je tam máte, u starých varhan jsou dřevěné a zastrčené v takovém,– Vašátko se zamyslel. –Proč?

– Dají se vyndat?

– Musejí se dát vyndat. To máte takový mechanismus.

– Čím to může bejt, když je to falešný?

– Inu, když se píšťala rozklíží nebo navlhne dřevo… U nás se stalo, že dovnitř vletěl vrabec a některou pokácel. Ale co s tím máte?

– Já ne, ale Vošahlík… ten varhaník. Jde tu o to, proč jako slyší to modrý es.

– Jaký modrý es? Prosím vás… já bych se šel holit.

– Měl včera na to téma pohovor s doktorem… já mám z toho všeho příšerně blbej pocit. Jen teda pocit, ale vážně… To es slyší buď níž, nebo vejš… mně se to nějak nechce líbit,– říkal Horác na druhém konci. –Nemůžu věřit, že by byl cvok… myslím, že ho z něho někdo dělá a že se mu to teda podaří. Nechtěl byste jít taky na mši? Je to blízko u Mánesa… máte to kousek.

– Zatím necítím potřebu,– řekl Vašátko. A dodal:

– Opovažte se toho Vošahlíka imbildovat, jestli o tom něco ví. To bychom spolu dohráli, Horáci. Jestli ho nechávají v klidu, mají k tomu důvod.

– A nechtěl byste sem jít,– ozvalo se slabě. –Já už budu muset. Já bych vám to všechno řek…

– Máte nahnáno, že jste se zas v někom splet,– zabručel Vašátko.

– To ne… mám vítr z toho es,– řekl Horác a zavěsil.

*

Vyšel z telefonní budky a dal se do běhu… do kostela dorazil skoro bez dechu, ale byl čas, ještě se nezačalo. A najednou si uvědomil, že je to první den, co Vošahlík hraje zase „doma“, chodil sem denně, a vždycky mu řekli, že starý Sopuch… a přitom Vošahlík pokaždé říkal, že bude hrát spíš doma; a nato byl sehnán a poslán někam jinam. Možná že byl i v tomhle abnormálně pasivní, nechal sebou vláčet jak s kufrem. A páteru Bartoníkovi to bylo jedno… neměl pro muziku zvlášť vynikající smysl, ačkoli mu lichotilo, že tam má Vošahlíka… měl už přece jen renomé. Vystoupil po schodech na kůr všecek zpocený; po práškách a probděné noci se obyčejně silně potil. Vošahlík právě přišel, ale za ním se táhl ten černovlasý Lojza… Horác zaslechl, že něco říká… ale naléhavě, náramně Vošahlíka otravoval. Vošahlík se široce usmál a kývl hlavou. Lojza se postavil z jedné strany. Vošahlík usedl k varhanám… elektrika, rejstříky a nyní se ozvaly první akordy. Lojza se mu zamračeně zadíval na ruce. Horác pocítil zvláštní úlevu… možná, že to byl všechno jen výmysl… nic s tím není, nejvýš je něco falešně, a z toho se nestřílí. Vydechl a rozhlédl se kolem, a pak dolů z kůru. Bylo šero, u oltáře svítily svíčky, stál tu jako obvykle páter Bartoník a dva ministranti. Málo lidí… ale tamhle u sloupu… na mou duši, byla to ta slečna v modrém. A tamhle, až v první lavici, klečel Jasný, usilovně zabraný v modlitbu. Rudu tady nikde neviděl. Pár starých babiček v předních lavicích. Nyní varhany umlkly, ozval se páter Bartoník.

– Ty, to je psina,– zabručel mu Vošahlík do ucha.

– Představ si, tady Lojza mě tak dlouho tento… já se s ním vsadil.

– Oč?

– O pivo. Že zahraju celou mši bez toho es, toho, co včera…

– Fakt?– Horáce to nějak nerozesmálo. Upřel oči na Lojzu, ale Lojzův výraz byl neurčitelný… těžko říci, jak se tvářil.

– Proč to má hrát bez es,– řekl Horác nahlas.

Lojza se jeho tónem poděsil, najednou se otočil a byl pryč.

– Co na něho řveš,– řekl Vošahlík klidně. –Je to pitomec, ale dobrej… já mu slíbil ty Okovy… a vostatně je to náramnej sluchař. Tak co by… Dyť je to sranda.– Horác pocítil z ničeho nic tlak na žaludku… asi následkem jeho nočních kombinací. Rozladěné varhany… ale proč by nemohlo být es falešné…? Ale pokaždé jinak? To by znamenalo, že někdo přece… Ale proč by mu někdo rozlaďoval varhany? To je přece absurdní nápad. Ostatně, včera odpoledne to přece zkoušel. A denně tu hrál starý Sopuch. Tak co… A ten kluk, vždyť je přece zaostalý, to ho jen tak něco napadlo… je to hloupost. Ale proč tak pitomě rychle vypad? Třeba mu s tím něco vyved a teď má strach… Ale vždyť je to napolo blbeček. Povzdechl, sáhl si na oteklou tvář. Podíval se po kůru, u zábradlíčka stálo několik zpěvaček pokročilého věku. Těsně u něho seděl Vošahlík, nohy na pedálech a ruce na manuálu, zády se opíral o stěnu mechanismu. Vypadal jako vždycky, když seděl na téhle lavici, soustředěně a bezstarostně. Páter Bartoník se u oltáře obrátil. Vošahlík kývl zpěvačkám hlavou, zpěvačky sborem odpověděly. –Ty, Vošahlík,– zabručel Horác těsně u jeho lokte, –já ti musím něco říct.– Podle zvyku se mu podíval na ruce, a vtom tu byl zas ten pocit, že mu někdo zatlačil na žaludek. Všiml si, že Vošahlík před ním ještě ani jednou nevzal tu klapku, tu, o kterou se vsázel s tím Lojzou. Byla to náhoda? A najednou si všiml, že to dělá vědomě, už měl na ní prst, ale nevzal ji, a přitom se na Horáce zašklebil. Horác znal tohleto z dětství, když hrával s otcem na čtyři ruce a dělali všelijaké vylomeniny… ale na tohle absolutně nemůžete dávat bacha! (Vošahlík uměl hrát i zády k piánu, a v jisté náladě to předváděl. Uměl strašně mnoho… kromě toho, co bylo „navrch“.) Ale vždyť je to blbost! Nesmysl… Přestože si opakoval, že je to nesmysl, cítil, že se začíná potit. Za to mohla ta noc… V noci si říkal, že jsou jen tři možnosti; buďto je Vošahlík blázen, má halucinace, a to es je pořád buďto stejně čisté, nebo stejně falešné, a on to neslyší; anebo ho někdo schválně nervuje to se nedá vyloučit; anebo… tohle byl vlastně jen pocit; Vošahlík slyší to es správně, a to by znamenalo, že mu s tím někdo něco dělá… a to vlastně denně. To by zas mohlo mít dvě příčiny; buďto… někdo ty varhany tajně spravuje nebo tajně s nimi něco dělá, a to, co s nimi dělá, se týká jen Vošahlíka… nebo to rozlaďování má účel, který se týká jen jeho, zapleteného do nějaké… dejme tomu aféry. Ale zas na druhou stranu… Kdo může mít klíč od kostela? To může být celá řada lidí. Kromě Vošahlíka páter, potom některá ženská, co tu uklízí, ten Jasný taky, a ostatně, sebrat klíče Vošahlíkovi není kumšt, daly by se mu ukrást brýle z nosu, kdyby je měl…

Přešel k zábradlíčku a podíval se dolů. Pan Jasný nyní vstal, aby uvolnil místo jedné babičce, poklekl vedle, a pak se mu nějak ztratil. Měl by se mrknout, jestli tu není někdo… jestli tedy Vošahlíka hlídají. A pak se podíval na noty, položené na zábradlíčku, bylo to Díkůvzdání od Kořenovského, ale všiml si tří béček. Vrátil se k Vošahlíkovi. –Heleď, musím s tebou mluvit. Nech toho na moment.– Vošahlík pohnul rty, ale Horác věděl, kam ho posílá.

– Potřebuju klíč od toho mechanismu.

– Nemám,– řekl Vošahlík.

– Ty, mně se nelíbí, jak se ten kluk vyděsil. Nedělal ti s tím něco?

Vošahlík ho poslal ještě jednou na určité místo.

– Ty… koho všechno učíš na varhany? Kromě toho, že děláš ňákým lumpům vola?– Vošahlík se na něho podíval a neodpověděl.

– Hergot… ty nevíš, do čeho jsi navez Šebánka? A sebe taky… co? Víš vůbec, koho jsi tam Šebánkovi přived?– Vošahlík jen pokrčil rameny, zatvářil se nechápavě. A pak odpověděl s pauzami při hře: – – – no, já nevím – – – jdi do prdele, jo? Já už jsem z toho stejně – – – trochu zmagořenej – – – tak mě nech bejt – – – jo?

Horác zpozoroval s hrůzou, že se jedna ze zpěvaček chystá na sólo a bere do ruky noty. –Nech toho, prosím tě. Všechno ti vyložím potom. Nenasral jsi někoho– – –? Nemáš pocit, že tě chce někdo– – –? – Bezprostředně nato se ozval mírně rozkývaný soprán. Tak je to tady, a nestalo se nic… co taky! Jenže mrkl Vošahlíkovi po rukou a zjistil, že píseň transponoval do F dur. Možná že v té hře pokračoval ze psiny, snad se tím sám bavil. Zpěvačka se nahoře přiškrtila a udělala na Vošahlíka nechápavý obličej.

– Sursum corda,– ozvalo se slabě zezdola.

– Přestaň. Vážně. Řeknu ti to potom.

– Jdi do prdele,– řekl Vošahlík. –Teď nemůžu.

Seděl tu jako skála. Najednou Horác poznal podle pár úvodních taktů, že se Vošahlík chystá zahrát jedno z Bachových preludií. Jeho výraz se změnil, nějak zpřísněl… sevřel rty… Tamto byl mus, kdežto tohle byla Věčná Krása, a teď si byl Horác jistý, že se na tu sázku s klávesou es vykašle… Bleskově se rozhodl. Beze slova si přisedl na lavici vedle něho, popadl ho oběma rukama, a vší silou ho vyhodil z jeho místa. Vošahlík se na něho podíval, jako by Horác dostal záchvat šílenství, a dal mu vzápětí silnou ránu pod žebra. Varhany umlkly. Dole se ozval šum. Horác roztáhl ruce a oběma rukama objal manuál, jako by ho chtěl bránit.

– Ses vožralej nebo co?

Místo odpovědi se tu Horác roztáhl. Dával pohledem najevo, že se už na varhany hrát nebude, leda přes jeho mrtvolu. Přes pult uviděl pohoršené obličeje hudebních dam. –Nejde to!– zavolal do ticha ostrým hlasem, zněl mu cize. –Varhany se porouchaly!– Šum zdola zesílil. Rozeznal hlasy a ženský výkřik: –Chuligáni!– –Kdo je tam?– zeptal se někdo. Ted se sem všichni pohrnou… ale je to fuk… jistý to není… ale přesto, pro to jedno zatracené procento… hrát se nebude, dokud se na to někdo nekoukne z druhé strany. Ale jestli sem přijdou… K jeho údivu se ozval Vošahlík. –Elektrika!– pronesl hlubokým hlasem. –Vono to nejde!

– Orémus!– pravil dole páter Bartoník.

Šum se zvolna utišoval. Horác se podíval na Vošahlíka. Vzdal to, občas se na něho znepokojeně podíval, jinak hleděl mračně před sebe. Vypadal, že těžce přemítá. Na všechno, kromě muziky, měl dlouhé vedení. Horác zůstal sedět na místě, nohy na pedálech a ruce na manuálu, skoro přemáhal chuť to zkusit… jestli se přece jen nezbláznil… třeba… s velkou pravděpodobností… udělal zbytečně scénu. Vošahlík ho roztrhne. Dostane od pátera Bartoníka vynadáno. Budou se muset vymluvit na měchy nebo na něco… Zpěvačky už zase pěly, a bez varhan bylo slyšet, že jsou falešně. Když se setkal s Vošahlíkovýma očima, měl pocit, že ho těmi obavami nakazil, teď to byl Vošahlík, kdo se tvářil nejistě. A hluboce zamyšleně… jako by si ve své geniální lebce převaloval nějaké věci, které mu nedošly… Stál tu trochu přihrbený, veliký, s těmi širokými rameny a obličejem déláka, a opíral se o zábradlí, jako by chtěl potvrdit, že se mu udělalo nevolno. Bude to ještě dlouho trvat? Už ne… Páter Bartoník dole prohlásil: –Jděte, mše je skončena.– Zpěvačky odpověděly sborem: –Bohu díky.– Pak ještě požehnání, sloka písně, možná, že je dnes nějaký svátek, ale Horác nevěděl který… a pak bylo po všem.

– Tak,– zabručel Vošahlík. –Teď mi není jasný, koho z nás dvou odvezou vocaď ve svěrací kazajce.– Zatraceně, přece měl špatné svědomí… Kdyby je měl čisté…

Horác vstal od varhan a přistoupil ke dvířkám, za kterými se skrýval tajemný mechanismus varhanních píšťal; klíč nebyl, ale dveře nedržely tak pevně, takže je Horác krátce vyrazil. V první chvíli měl pocit, že se octl v bludišti. Jakživ by byl nečekal, že je tu vůbec prostor, ve skutečnosti si vždycky myslel, že jsou varhany placaté. Bylo to jako v menším skladišti, po stranách i nahoře celé sady píšťal, těch, které nejsou vidět. Vypadaly, jako by z něčeho rostly. –Která je to, ta… jednočárkovaný es?

– Takhle od oka to nevím,– řekl Vošahlík. Podle hlasu se už zcela nakazil, jeho hlas nezněl zrovna klidně. –Možná že by to měla bejt tahle oktáva. Že bych to zkusil vzít na manuálu…

– Tak se napřed na něco podívej,– zašeptal Horác.

Bylo to šílené… ale bylo to tady. Napřed si všiml jen toho, že je po zemi veden drát. Tak nenápadně, že kdo by jen vešel, a nic by nehledal, určitě by drát přehlédl. Jenže odkud vedl? Horácovi se rozbušilo srdce, když zjistil odkud… Vedl z otvoru jedné z píšťal. A končil kdesi vpředu v tom bludišti, ale tam už je přece stěna mechanismu, o kterou se opírá varhaník, když sedí na lavici. Musí to být tadyhle dole… pod tou spodní sadou. Horác klekl na zem a natáhl se, konci prstů ve tmě něco nahmatal. Co je to, kčertu… Vlezl po čtyřech až k tomu. Bylo to kovové… A pak zjistil, co je to… Bomba stlačeného plynu propanbutan. –Ksakru. Pojď se podívat. Anebo ne. Nemáte tu někdo kleště nebo nůžky?

– Co tam je,– ozval se Vošahlík basem. Za ním nahlédla tlustá zpěvačka, která neodešla ze zvědavosti, a podávala mu nůžtičky. –Nebude vám vadit, když je ztupím?– a přestřihl drát. A pak vytáhl ze sady onu píšťalu es. –Tak se na tohle podívej!– zašeptal. –Pěkná práce… V tom je vidět kus píle. To je to pivo, o který ses vsázel. Tohleto a tamta věc, je to bomba plynu, chápeš už? Bylo to zařízeno na es. Dovnitř vpravili monočlánek. Je to zařízeno, jestli se nepletu, na malej elektrickej okruh. Monočlánek stojí asi šest kaček. A ta bomba asi osmdesát, co? Něco na tom stojí práce. Tak to máš jednu smrt za šestaosmdesát kaček. Zdá se ti to drahý?

– Myslíš, že to mohlo někoho zabít?– zeptal se Vošahlík nechápavě.

– Zabít? Tohle by bylo rozmetalo kůr. A z tebe by asi nenašli dost, aby tě mohli pohřbít.

Vošahlík vzal píšťalu do ruky. Skutečně, vršek píšťaly byl nádherně vyříznut a vložen zpátky jako přesně zapadající zátka, takže si Horác prohlédl primitivní, ale důmyslné zařízení na proud vzduchu. Proud vzduchu, který by vnikl do píšťaly, měl nadzvednout proužek staniolu, který by se dotkl plechové destičky, napojené na monočlánek. Drát, který byl veden odtud, musel končit v bombě žhavícím tělískem… taky za pár kaček. V tomhle případě by stačil proud monočlánku, aby se zapálil stlačený plyn a aby došlo současně s úderem es k výbuchu… Jednoduché… ale vtipné… a precizní práce. Tohle musel zavádět odborník, nebo někdo, kdo si umí „hrát“ s elektrickým zařízením. Ostatně výbuch propanbutanové bomby stačí demolovat domek. A akce by zůstala anonymní… vraždil by proud vzduchu, který by nadzvedl monočlánek. Z bomby by také nezůstalo nic – ze zařízení samozřejmě ne… Horác se otočil a podíval se na Vošahlíka. Byl nějak pobledlý.

– Už chápeš, co to bylo za pivo?

– Ne… fakt… nic nechápu. Nepraštil jsem tě moc?

– Mně se zdá, že ses dal na cestu zločinu,– řekl Horác.

– Tak by tě tohle nemělo překvapovat. Nezradil jsi náhodou partu jako ta Máňa?

– Já to nechápu.– Svraštil čelo… usilovně přemýšlel.

– Dyť je to volovina… Já nechápu, co jsem komu udělal.

– Koho jsi to prováděl v tom depozitáři?

– Já nevím, jak se jmenuje… ňákej známej z venkova.

– Víš jistě, že byl z venkova?

– Von to říkal.

– Kdo ti ho navěsil?

– Já už nevím… Ňákej kamarád od pátera.

– Ne Rudův?

– To asi ne… ale co bych ho tam nevzal, dyť na tom nic nebylo.

– A co když jsi pil s Šebánkem?

– Normálka.

– Komu jsi říkal, že jdete spolu pít?

– Proč bych to neřek… Řek jsem to. Komu, to už nevím.

– Ty, Vošahlík,– řekl Horác úpěnlivě. –Je to fakt, že sis dal dělat exlibris na Bacha? Ty se podpisuješ Bach?

– Ale blbost… označoval mi to přece Jasnej, abych si je poznal, von mi to tam napráskal, mně to přece nevadilo… aspoň se poznají… mně se vždycky každá slušná kniha zaběhne. Mně je to přeci fuk.

– Člověče,– vydechl Horác. –Kdo z těch tvých kámošů je fachman na elektriku?

Vošahlík se na něho podíval a místo odpovědi zamumlal:

– Di… to neni možný.

Ve dveřích se objevil páter Bartoník s poněkud upjatým výrazem, který říkal, že když už byly nesnáze, mohly se řešit jiným způsobem.

– Dobrý den, důstojnosti,– řekl Vošahlík. –Máme tu nějaký trable s varhanama.

– Tak co, už vám to zas jde? Co s tím je?– řekl páter Bartoník. –Víte, přece jen by bylo bývalo případnější, kdybyste to byl dohrál a podíval se na to až potom.

– Jestli by byl měl nač se dívat, a jestli by byl, kdo by se na to díval,– řekl Horác.

– Taky bych rád věděl, proč je venku Bezpečnost,– řekl páter Bartoník.

– Já bych chtěl napřed toho Lojzu,– řekl Vošahlík.

– Já myslím, že bys mu měl dát to pivo, a kromě toho bys mu měl zahrát ty Okovy,– řekl Horác.

– Ted rozhodně ne, prosím,– řekl páter Bartoník.

*

Za deset minut stál Vošahlík před kostelem, ale ještě než odjel s nadporučíkem Polívkou, stačil promluvit s dívkou v modrém, která tu na něho čekala, dneska poprvé; Horác usoudil, že to asi způsobil pohled na vůz s bílým pruhem, že si dala na čas, aby zjistila, kdo s ním pojede. A když zjistila, že jde o Vošahlíka, zatvářila se poprvé, že sem chodí z jiného důvodu než poslouchat jeho muziku. Za půl hodiny se Horác dostavil na Bezpečnost a byl zavolán do místnosti, kde zasedal nadporučík Polívka s Vošahlíkem. Pár minut po Horácově příchodu vešel jako by nic Vašátko a sedl si na židli. Vošahlík byl stále ještě krajně pobledlý a přejížděl si rukama oči a čelo.

– Nezlobte se, soudruzi, ale já to nevěděl,– zašeptal.

– Já neměl ánunk… že by mohlo o něco jít. Zrovna toho anonyma… to je fakt, že jsem ho měl rád, taky jsme o tom kecali… u Jasnýho i jinde. Toho chlápka bych snad poznal… ale no…

– Předpokládám, že ho poznáte,– pravil přísně Polívka. Nato se otočil k Horácovi. –Z čeho jste usoudil, že jde o pokus o vraždu?

– Jak se to má s výškou tónu u varhan?– pronesl Vašátko bručivě.

– Mě to jen napadlo… Vošahlík si stěžoval na to, že slyší es a že ho zlobí es u varhan, tak jsem myslel, že ho někdo schválně nervuje. Ale nebylo by mě to napadlo, kdyby se s ním byl nevsázel ten kluk.

– Alois Zima,– pravil Polívka. –Tváří se, že neumí mluvit.

– Ale umí,– zašeptal Vošahlík. –Taky zpívá.

– On vás varoval? pravil Vašátko a nahnul se dopředu.

– Tohle jsem v životě… varoval vás, nebo jak to bylo?

– Chtěl, abych to nehrál, totiž to es… napřed abych vůbec nehrál,– zabreptal Vošahlík. –Pak se se mnou vsadil o pivo, že nezahraju celou mši bez ty klávesy.

– Něco musel vědět, řek bych, že byl taky „v tom“,– řekl Polívka. –Prokopce máme od včerejška od večera, ale drží jak Chelčický, nikoho nejmenoval, že prý všechno sám. On je expert na trafiky, tak se divím, že se pustil do umění. Poslyšte, pane Vošahlík. Vy jste učil pana Jasného hře na varhany?

– Jo. Každej tejden hodinu.

– Nepozoroval jste na něm něco?

– Ne. Co bych měl pozorovat.

– Neměl nějaké divné řeči?

– Ne nevšim jsem si. Jenom…

– Jenom?

– No, jenom vždycky, když jsem hrál já a pak jsem přestal, von si k tomu vždycky honem sed, jako že to už okoukal a půjde to, zabručel Vošahlík. To je jen takový dětinství.

– A šlo mu to?

– Ale vůbec ne. Snahu měl, ale je absolutně tvrdej. Naprosto amuzikální. S tím se nedá nic dělat.– Vašátko zaujatě vzhlédl. –To je zvláštní, že po tom tak toužil, když je amuzikální.

– To se stane,– řekl Horác. –Já to zažil u některých lidí, co chtěli být malíři… U muziky je to horší. Totiž, srovnání víc bije do očí. Malířem může být každý… nebo si to aspoň každý může myslet. Kdežto varhaníkem…

– Urazil jste ho nějak?– zeptal se Vašátko.

– Já? Ani v nejmenším. Nesmysl… Vycházeli jsme bezvadně. Jen jsem mu tuhle řek… a von to docela uznal.

– Co jste mu řek?

– Že jsem takový dřevo ještě neviděl,– řekl Vošahlík vážně. –Ale myslím, že si to zrovna moc nebral.

– Asi ne,– řekl Vašátko suše. –Ten pan Jasný je původním povoláním elektrikář, co?

– Elektrikář? zašeptal Horác.– Byl bych ho odhad na právníka.

– Neuvěřitelné je, že by byl jeden svědek umlčel druhého svědka,– zabručel nadporučík Polívka. –V životě jsem takový případ neměl. Ten Prokopec, ten by sám od sebe nerozeznal Mánesa od Picassa. On je svým způsobem charakter, nikoho neprásk, to je skoro Chelčický! Ten v tom přece nemá… s tím mi to neštymuje!

– Bože… ale Jasnej, to je blbost,– zašeptal Vošahlík a znova si utřel čelo. –On je přece takovej, rád poučuje, od náboženství po muziku, ale když ty voloviny vydržíte, tak s ním vyjdete. Ale krást… nebo vraždit? Potřásl zoufale hlavou. Dyť se tak strašně chtěl naučit na to hrát. Furt a furt mi vykládal, že jsem se vtělil… promiňte, ono je to blbý opakovat, ale že se Bachovo nadání vtělilo do mne, a takový medy. Hele, Horác. Řekni jim, že je to blbost!

– Zavolejte prosím, ať předvedou soudruha Jasného.– Vešel starý pan Jasný, úhledný, čistý jak ze škatulky, v doprovodu příslušníka, a nesmírně vážný. Rozhlédl se sebevědomě po všech, bez nejmenšího náznaku nejistoty. Horác na něho upřel oči. Tenhle vážený, dobročinný člověk… všude oblíbený, dlouholetý pracovník Charity… Vypadal teď nejen úctyhodně, ale skoro prorocky.

– Pane Jasný,– vyhrkl Horác. –To vy jste dal udělat Vošahlíkovi ten exlibris? Vy jste mu to sázel do knih? A vy jste řek Vakulemu, že musí mít všechno, jak to měl Bach?

– Myslíte si, že on je Bach?– zabručel Vašátko.

Pan Jasný se po všech sebevědomě rozhlédl a odpověděl slavnostně: –Ne. Já jsem Johann Sebastian Bach.

*

Horác se dostavil k Vašátkovi druhý den nato, už bez Vošahlíka, který odjel hned ráno do jednoho středočeského města, kde měl mít varhanní koncert. Horác ho vyprovázel na nádraží a zjistil, že necestuje sám, čekala tu na něho ta slečna, a Vošahlík se tvářil, jako že tvůrčí i jiné problémy z něho spadly. A nyní Horác jako obvykle zdržoval Vašátka, který mu krátce vyložil, že případ v depozitáři je uzavřen, ačkoli Prokopec zarputile tvrdí, že vloupání provedl jen on sám, bez cizí informace a pomoci. Anonym z dvanáctého století byl zadržen večer na hranicích, kde se, včetně Vivariniho, pokoušel o ilegální přechod hranic v cizím voze, zabalený do plátna a vydáván za malířské náčiní. Nymfy u pramene, onen šunt a výtvor nějakého drogisty z konce devatenáctého století, se našly ve sklepě paní H., která byla přítelkyní pana Prokopce a tvrdila, že neví, jak se jí ty nymfy dostaly pod hromadu uhlí, a že kdyby to byla věděla, byla by je vyndala, protože tím musely velice trpět. Bylo to skutečně krásné dílo a také jediné, které si Prokopec vybral bez ohledu na zisk podle vlastního vkusu. Cizí příslušník, který anonyma a Vivariniho odvážel, tvrdil, že je koupil bez znalosti věci za valuty od zcela neznámého muže na Václaváku, který je asi prodával jako křen.

Prokopec se přiznal, ale trval na tom, že věc provedl z vlastní iniciativy a bez cizí pomoci. Strouhala prý nezná.

U Strouhala se valuty nenašly, a alibi mu potvrdil páter Bartoník. Co se týče Jasného, první informace byla od něho, v jeho bytě, a pak nastoupil Vošahlík jako „spojka“.

– Jak to, že nepoznali, že jde o šílence?

– Ať visím, jestli to Ruda nepoznal,– řekl Horác. –Když jsem se tam večer stavěl, byli u pátera oba, a Ruda nechtěl, abych před Jasným o Vošahlíkovi mluvil. Musel vědět, že je Jasný Vošahlíkem posedlý a že se něco chystá… pokud mu to nedal sám do péra.

– To zní divoce. Jak to bylo s tím méblem po Bachovi?

– Tohle všechno musel šířit Jasný, ale vážně, jako od Vošahlíka. A přitom měl Vošahlík mébl a všechno po tom kostelníkovi. Možná že se mu to líbilo. A Vakule to stoprocentně spolk. Držel teorii, že se Vošahlík musí zbláznit z toho svého Bacha.

– Kdo je to Vakule?

– Ale, hudební vědec. Jinak je normální. Ale sehnal kvůli Vošahlíkovi psychologa, a málem ho poslali společně do Bohnic. U toho Jasného, začínám to trochu chápat; on Vošahlíka napřed zbožňoval a uctíval, a pak to zbožnění přešlo v nenávist, když cítil vlastní neschopnost. To se podvědomě cítí. Možná že si myslel, že jeho umění přejde na něho… Ale to, co nechápu, je úloha Rudy. Jestli využil informací těch obou, a potom… Nevím, jakej je psycholog Machulka. Ale Ruda je psycholog vynikající. To předchozí je ovšem nedokazatelné, protože svědectví blázna není průkazné.

– Ano, ale jen si představte, kdyby se to bylo povedlo; Jasný by byl v Bohnicích – jako že tam půjde stejně a Vošahlík by byl po smrti, jako druhý svědek. Já myslím, že je za touhle cvokárnou jeden chladný mozek… ale to je jedno, to už je hypotéza. Ten chladný mozek moh využít chorobné představy někoho, kdo mu podléhal. Musel vědět, že je Jasný blázen.

– Bach… Páni, on si myslel, že je Bach, a proto si chtěl odklidit druhého Bacha z cesty!– řekl Vašátko zadumaně. Co se týče Lojzy, nepřiznal se k ničemu, dělá, že neumí mluvit, ale našli jsme u něho tři stovky neznámého původu, a včera si koupil celý uherák a pár blbostí včetně láhve destilátu.

– To byl Lojza, co jim dělal zeď? Ale co věděl o tom es?

– To je záhada, co věděl o tom es. Ale je to kočičí nátura, a možná, že ho zajímalo, co tam pan Jasný v noci robí… vždyť on musel to svoje zařízení denně štelovat, chápete? Podle toho, kdo to ráno hrál… a to se dověděl vždycky až večer. Jestli od Jasného dostal prachy, aby mlčel třeba nevěděl, ale trochu tušil, oč jde.

– Rozhodně musel mít tušení, že jde o něco nebezpečného. Řek bych, že Vošahlíka zachránily ty Okovy, jinak by byl Lojzovi „šmafu“ jako celý zbývající svět. Lojza se zaangažoval jen kvůli tomuhle, i když měl vítr, že v tom bude lítat… Ale jak to ten Jasný proved, to je mi stejně záhada.

– To není záhada. Vylíčil nám to podrobně, s náramnou hrdostí, a řeknu vám, že přitom člověka mrazilo. Co prý to bylo za fušku, když musel vždycky v noci jít, ohnout ten staniol nebo vyndat ten monočlánek; tím své zatížení vlastně vypjal. Potom prý vyzkoušel to es, jestli funguje… Není divu, že to es znělo pokaždé trochu jinak, ono je to s tou výškou tónu náramně choulostivá věc, prakticky má na ni vliv všechno.

– Já nevěděl, že je Jasný bývalý elektrikář… vystupoval vždycky jako vyšší úředník nebo právník. Vlastně je od něho ještě slušný, že nechtěl oddělat toho starýho Sopucha a přepínal to svoje pekelný zařízení kvůli němu.

– Čím dál tím líp… A co je vlastně na tom Vošahlíkovi?

– Jděte si ho někdy poslechnout. Je to zázračnej improvizátor. Absolutně nenahraditelnej… jedinej ve Střední Evropě. Druhej neexistuje.

– Řekněte, druhý takový… blbec je slabé,– zabručel.

– Připlete se mezi grázly a přihrává jim, a přitom nic nechápe, ničeho si nevšimne… je to možné?

– Je, Vošahlík si nevšimne ničeho, co ho nezajímá. A protože ho nezajímá skoro nic, kromě muziky, v praktickým životě se s ním dá šíbovat… a on nic nevidí. Vždyť toho Jasnýho klidně učil a vůbec si nevšim, co se s ním děje. Ale to uvidíte, až ho uslyšíte. Je to, jako kdyby Bach vstal z mrtvých… a ještě něco navrch.

– Hlavně že není mrtvý on, zamumlal Vašátko.– V životě jsem to neviděl, takový zlepšovák pro kostel. Co páter Bartoník?

– To je prima chlap… To máte taky trabl, když k vám někdo někoho přitáhne, nemůžete ho vykopnout, i kdyby se vám nelíbil. Doktor taky nemůže vykopnout pacienta. A ten Jasnej… nechoval se nijak zvlášť nenormálně, až mu začal strašit v hlavě ten Vošahlík a to jeho zázračný nadání.

– Vy myslíte, že mu je záviděl?

– To bych řek… Závist je strašná věc.

– Jde ovšem o chorobu.

– Ale nevíte, jak to u něho začalo. Já myslím, že ho začal nenávidět, protože byl tak nadanej a tak fantasticky to uměl; i když ho uctíval jako Bacha. A řek bych, soukromě, že to Ruda prokouk. A že byl jako hlava u ty akce v depozitáři, ale to už záleží na vás. Prosím vás, proč nechali Vošahlíka chodit, když na něho měli tip?

– Polívka má svůj způsob. Nechal ho hlídat, ale dal ho prozatím k ledu.

– Tak myslím, že bych byl skončil u ledu taky. Na soudním. Pokud by bylo co dát k ledu.

– A že jste ho nechal hrát při mši, když jste měl podezření!

– Já vlastně neměl, jen tak jedno procento… Měl jsem jen vítr. A když se s ním ten kluk vsadil a pak se tak polekal, dostal jsem vítr ještě víc. Vošahlík tu pitomou sázku držel, chápete? Ale jak začal to preludium, bylo mi jasný, že se na to vykašle. On se začal vkládat do věci, a byl by to es zahrál, i kdyby věděl, že ho to vyhodí do vzduchu. Div se se mnou neporval.

– Kdybyste byl ráno mluvil lidsky,– řekl Vašátko. –A vy kecáte něco o modrým es.

– A víte, že měl ten doktor v něčem pravdu? Ta jeho holka byla vážně modrá. Máte z ní fakt modrej dojem. Ten anonym je taky modrej, víte, to je normálka, to modrý pozadí. Kromě toho má Vošahlík doma bledě modrou malbu, tak není divu, že mu to es zmodralo.

– Kromě toho je modrý nebe, a ta jeho má asi modrý oči, a naše auta jsou taky modrý, s tím pruhem, pokud vás ten pruh neruší. A taky jsou modrý pondělky.– Podívali se na sebe a oba se usmáli. Někdo si otevřel, mladá příslušnice ze sekretariátu jim nesla kávu.

4-Dopisy z onoho světa

– Náhodou neumíte baskicky,– řekl Vašátko.

– Bohužel,– řekl Horác. –Máte v úmyslu jet mezi Basky?

– To ne, ale s jedním mám zítra schůzku.– Horác vstal, aby přisypal do kamen. Venku důkladně mrzlo. –Co je to vlastně za folk, ti Baskové,– řekl pomalu.

– Prastarý rodokmen… zbytek původního osídlení. Pyreneje, mezi Španělskem a Francií… ono je to jedno, ale tlumočník říká, když se ten chlap rozčílí, mluví francouzsky i španělsky tak nějak baskicky. Vlastně o nic nejde… Jen to má takovou choulostivou stránku…

– Oč jde? Nějaký ovce nebo tak?

– Žádné ovce. Tenhle nestuduje žádný chov ovcí. Je profesorem matematiky v Montpellier. Španělský emigrant, ale národností Bask, aspoň to vyplňuje. Ohromně vzdělaný, ale pořádně senilní. Právě udělal důkladnou ostudu, ztropil jim v Akademii takový skandál, že s tím někdo soukromě přišel na Joudala.

– A on ho přehrál vám,– řekl Horác. –Copak se mu nelíbilo? Pražská doprava?

– Slyšel jste o případu doktora… docenta Chovance?

– Trochu. Už je to dávno. To byl ten teplouš, co se zabil, když…

– Na podzim třiapadesát. A představte si, že ten Branchu… já ani nevím, jak se to vyslovuje… chodí a vykládá, že napíše dopis na Unesco, aby se ujalo vyšetřování jeho smrti. Po víc než čtrnácti letech, člověče.

– Jak umřel?

– Otrávil se. Jestli si vzpomínáte, měl tu herečku, Mariu Vaclovou… tu, co si potom vzala jeho kolegu… dnes už je taky profesor… nějaký Šeplovský. Ta Vaclová mu chtěla případ vysvětlit, ale vůbec s ní odmítl mluvit. Úplný mezek. Ona to byla tenkrát taková aféra… Když to na Chovance prasklo a vyloučili ho z fakulty, vzal si život.

– Dost běžná věc,– zamumlal Horác.

– No, nepřehánějte,– řekl Vašátko.

– Ale proč se po tom shání až teď? Proč ne dřív, jestli měl podezření…?

– To nevím, člověče. Je mu čtyřiasedmdesát, podle Joudala je to pokročilá senilita, ale když ho sebereme a pošleme domů, udělá nám další ostudu venku, rozumíte?

– Proč ho nezpacifikují na Akademii? Jsou tam od toho, ne?

– Asi na to nestačí,– řekl Vašátko s ironickým úšklebkem. –Prý jim tam španělsky příšerně vynadal, tlumočník říká, že prý jim tam tvrdil, že dali tichý souhlas k vraždě, odmít se s nimi napít a nakonec jim bouchl dveřmi. Že prý se toho máme ujmout my… musíme mu předhodit důkaz, že to bylo v pořádku.

– Byl tu ten chlap někdy předtím?

– Vůbec ne, je tu poprvé.

– Tak nevím. Ledaže ho někdo naštval… Moment. A je zaručeně jistý, že to tehdy bylo… jak jste řek… v pořádku?

– Ale ovšem.

Jenže to bylo právě to, čím si Vašátko nebyl stoprocentně jistý; podle všeho… v tom vyšetřování byla taková nějaká uspěchanost a materiál, který dostal, byl značně kusý. Soudní lékař Sklenka potvrdil při pitvě otravu kyselinou kyanovodíkovou. Svědkové se shodli na tom, že Chovanec chodil jak po ráně palicí, měli strach, že si něco udělá, čekalo ho přece zatčení a vyšetřování, první etapa už proběhla, vyloučili ho ze strany a z fakulty.

– Říkáte, že nepočkal, až ho seberou,– řekl Horác.

– Tak nějak.

– A materiál toho vyšetřování máte v ruce?– Vašátko se pokřiveně usmál. –Inu, všechno ne, co si představujete. To je horký brambor, víte. I když byl podle výpovědi posluchačů vinen, leckdo s tím už nechce nic mít. Ale že spáchal sebevraždu, to je mimo pochybnost. Spíš jde o to, jak to tomu mezkovi vpravím. Je to poslání, že bych tedy s někým vyběh.

– A víte, že mě to zajímá?– řekl Horác.

– Škoda že tam nemůžete jít místo mne.

– Škoda… možná., že se začnu učit španělsky. Nechcete si zahrát?– Horác rozestavil figury na šachovnici. Při hře mlčeli, ale Vašátkovi se neustále vracela jakási matná vzpomínka… na ten případ, ovšem, ale nebyl to jeho případ a pamatoval si tu věc jen matně. Dělal to tehdy Jaška, ale Jaška je už řadu let v Chebu a Sklenka je po smrti. Vzpomínal si, že u toho bylo něco, o čem v materiálech nic nenašel… ano… hořelo u nich v bytě. Ten Chovanec v pominutí smyslů pálil nějaké papíry, k tomu zapálil ještě něco v koši… ano, Jaška se tehdy zmínil, že myslel, že ten člověk umřel jak buddhista. Proč jak buddhista? Moment… ale opravdu to Jaška řekl. Ale tehdy přece nebylo to pronásledování buddhistů, ani ti mniši, co se upalovali na protest. Možná že o tom Jaška někde čet… Ksakru, kdyby to nebylo všechno tak dávno. Ale určitě tam muselo něco takového být. Vzpomněl si, že on sám byl tehdy první rok mimo Prahu a náramně se zajímal o všechno, co se dělo. O té Chovancově aféře jim vykládal jejich školitel. A pak se dověděl o té sebevraždě. Proběhlo to potichu a rychle, kdyby byl za Jaškou zvlášť nešel, nebyl by věděl vůbec nic. A ten drb s nevěrou jeho manželky… o tom jim vykládal nadporučík Kovář. Chovanec měl poměr s jedním posluchačem, a jeho manželka zase s tím jeho přítelem… Pamatoval si obličej jejich školitele, když jim to líčil jako příklad hniloby a rozkladu měšťáckého intelektuála. Jenže je to dávno. Vašátko pohnul pěšcem. V kamnech hučelo. U kamen bylo teplo, ale jinak byla v Horácově ateliéru psí zima, táhlo tu velkým oknem. Okno bylo zamžené mrazem, zima, mráz… Vašátko měl pocit, že i tohle je něco jako zimní vzpomínka. Horác táhl. Vašátko si všiml, že udělal chybu, ironicky se na něho usmál a dostal ho do šachu.

*

V devět ráno Vašátko procházel halou v Alcronu a hledal očima svého cholerika. Skupina Němců… tamhle u stolku nějaký Ind v hábitu… pak si všiml, že až vzadu u stolku sedí opuštěný, nesmírně důstojně vyhlížející starý pán s vlasy jako mléko a s profilem starého supa, a ji vejce naměkko. Pro jistotu se obrátil s otázkou na vrchního, jestli je už dole profesor Branchu z Francie. –Ovšem, tamhle sedí,– ukázal nenápadně tím směrem, byl to tedy ten starý sup. Ve skutečnosti si ho člověk představoval jinak… Vašátko cítil, že dostává trému, především z vlastní neschopnosti se domluvit jinak než česky. Kde je ten tlumočník? Slíbil přece, že tu bude přesně v devět. A k tomu profesor Branchu zvedl hlavu, podíval se jeho směrem a setkal se s Vašátkovýma očima. Krucinál, čeká ho… možná, že mu ho tlumočník už popsal. Vašátko udělal několik kroků, přistoupil k jeho stolku a pozdravil. Branchu mu srdečně stiskl ruku a ukázal na místo proti sobě. Dívali se na sebe, usmívali se a mlčeli. Prošlo několik vteřin, pak Branchu něco pronesl francouzsky. Vašátko zavrtěl hlavou a zabručel, že jako… bohužel. Nato zase Branchu zavrtěl hlavou a usměvavě se na něho zahleděl. Nabídl Vašátkovi cigaretu, Vašátko přijal a nabídl mu startku. Kapří symfonie… jak dlouho to bude trvat?

– Bon jour, monsieur…– konečně, tlumočník. Bednář vypadal podle pergamenové tváře jako bývalý člen cizinecké legie, i když mu rostlo břicho. Vašátko s ním hovořil už dvakrát a pokaždé měl z něho dojem, že proflámoval noc. – Tak mě prosím představte. Jsem panu profesorovi k dispozici… Odpověděl bych mu na eventuální dotazy ohledně sebevraždy docenta Chovance. Tak prosím.

Bednář náramně rychle zahovořil, takže byl Vašátko jat obdivem. Branchu také ožil, naklonil se kupředu, upřel na Vašátka hluboké oči a spustil na něj s živou gestikulací…

– Co povídá,– zabručel.

– Je toho názoru, že Bezpečnost našeho státu… říká policie, má mylné informace. Za těchhle okolností nemá žádné dotazy. Je ochotný si dát předložit důkazy, které máme k dispozici, ale neslibuje, že předloží svoje. Je rozhodnutý pátrat po okolnostech vraždy svého přítele.

– Tak je asi blázen,– řekl Vašátko. –Přeložte. Může mi pan profesor říci, kdy se s ním viděl naposled?– Bednář tlumočil otázku. Branchu pohnul hustým obočím a odpověděl. –Že prý ho v životě neviděl,– řekl Bednář.

– To je fajn, tohle… Tedy se jen o něm od někoho dověděl, co? To by mě náramně zajímalo od koho.– Tentokrát promluvil Branchu živě bez přetlumočení otázky, jako by uhádl smysl.

– On se diví, že se tomu divíte, že přátelství se dá navázat jinak než osobním stykem. Opakuje, že Chovanec byl jeho přítel.

– Tak dobře. Řekněte mu, že velice litujeme, že byl o jeho smrti nesprávně a patrně pozdě informován… moment, a že tu byly jisté okolnosti, kvůli nimž se to jako tento… zpráva o jeho sebevraždě nebyla v novinách. Ale zase… řekněte, že je ta sebevražda mimo pochybnost a jsem ochotný mu předložit dokumenty, nálezy a co bude chtít… rozumíte?– Bednář zapracoval. Branchu vážně přikývl a sepjal ruce. Vašátko si dal aktovku na klín a vytáhl mapu, měl tu pár úředních lejster, potvrzení o úmrtí, pitevní protokol, soudní nález, zprávu o vyšetření Bezpečnosti, předkládal je jeden papír po druhém na stůl, ukazoval razítka a podpisy, vysvětloval… Bednář překládal, Branchu pozorně poslouchal. Jako kdyby se tohle nemohlo udělat hned, pomyslel si Vašátko. Tenhle chlap nevypadá jako blázen a není senilní.

Nato Branchu potřásl hlavou, jakože stačí, zkřížil ruce a jeho výraz zpřísněl.

– Zeptejte se, jestli má nějaké připomínky.– Branchu promluvil pomalu a chladně.

– Prohlašuje, že dokumenty jsou falešný,– řekl Bednář.

– A že se diví, že se naše Bezpečnost snižuje k tomuhle… hm, aby mu předkládala falzifikáty. A jestli prý byla uvedená v omyl, je prý povinnost zahájit nové vyšetření případu. V případě odmítnutí si poradí jinak.

– Ať jde do…!– Vašátko zrudl. –Řekněte, že jeho odpověď pokládám za nemístnou. Odmítám urážku Bezpečnosti a omlouvám ho věkem a neznalostí poměrů.– Bednář si zapálil cigaretu, upřel na Branchu plovoucí oči a začal lhostejně překládat. Branchu se napřímil a najednou zahovořil vášnivě, v očích se mu zablesklo, zašermoval rukou a najednou se mu hlas zlomil, opřel si čelo rukou… –Co to povídá?

– Do Prahy… já mu nerozumím,– zamumlal. –Plete do toho tu svou baskičtinu. – Nesmíte ho dopalovat, já mu pak nerozumím. Bych řek, že vás posílá na to jistý místo.

Ale Branchu si náhle zakryl obličej rukama. Bylo to tak výmluvné gesto, že Vašátko upadl do rozpaků. –Řekněte mu, že Bezpečnost našeho státu, ačkoli nemá pochybnosti… i já sám osobně bych mu rád pomoh… vyjasnit… celý případ… do nejmenších podrobností. Pokud ovšem…– Branchu se podíval tázavé na Bednáře, a když domluvil, podal Vašátkovi přes stůl ruku a silně ji stiskl.

– Ale v tom případě potřebuju, abyste mi vysvětlil, co vás přimělo k tak zvláštní pochybnosti. Přeložte.– Bezprostředně nato Bednář přetlumočil: –Svoje důkazy vám předložím, až se dohodneme na dalším postupu.

– Počkejte moment. Ono bude lepší, když se mu to řekne přímo, ne? řekl Vašátko. Řekněte mu, že asi někteří lidé nepokládali za vhodné ho informovat podrobně o tom, z čeho byl obviněn, takže mu není jasný důvod sebevraždy. Řekněte mu to. Hm… hm… Tak především, že mu byl dokázán delikt proti mravopočestnosti, a vzhledem k tomu musel být zbaven své funkce. No… a že tou sebevraždou unikl zatčení. Co ještě…

– Ať si zvyká,– zabručel Bednář. –Trochu moc dobrýho najednou, co? Tak napřed mu řeknu tohle.– Branchu je mezitím přísně pozoroval. Co mu mám ještě říct?

– Moment… že bylo zjištěno, že si tu kyselinu kyanovodíkovou vyrobil sám a že kyanid vzal den předtím v laboratoři u svého známého. Hm… Spáchal sebevraždu v nepřítomnosti manželky, která se ráno vrátila asi za hodinu… co ještě? Otravu zjistil soudní lékař…– Najednou Vašátka znova napadl ten požár, Jaška mu tehdy řekl, že si zahrál na hasiče… ale vlastně to měla být Chovancova manželka, co měla přivolat hasiče. Jak to, že o tomhle v protokolu toho Sklenky nic nebylo? Mrtvola musela být poněkud… zasažená, jestli shořelo ložní prádlo. Vlastně o tom byla zmínka, ale jen ve výpovědi sousedky; ono je taky možné, že se část materiálů někde ztratila. Přitom pozoroval profesora, zatímco Bednář hovořil, ale výraz toho Branchu ho nějak přiměl, aby mu skočil do řeči:

– Prosím vás, dost. Já myslím, že to stačí.

– Ale co,– řekl Bednář klidně. –Příbuznej s ním nebyl, tak co… Já mu to vpravuju jemně.– Pokračoval, Branchu seděl se zkříženýma rukama a vypadal, jako že se ho to hluboce dotklo, několikrát pohnul rty, ale pak zavrtěl hlavou a prudce vybuchl.

– Co říká?

– Čert aby mu rozuměl… asi kleje. Moment. Říká, že tomu nevěří. Že je to lež.– Branchu se teď obrátil přímo k Vašátkovi s rukou na srdci, prosebně, ale důstojně, jako by si myslel, že mu Vašátko musí rozumět. Pak si přejel rukou oči… –On si myslí, že se s vámi domluví telepaticky,– řekl Bednář. –Děda za všechny prachy. Ujišťuje vás, že má závažné důvody k podezření, a žádá vás o pomoc, a přitom jako nechce zneužívat vaší dobroty a ochoty a já nevím čeho… Prostě, tamtomu nevěří. Tvrdí, že to byl vzácnej člověk a že si nedá nikým pošpinit jeho památku.

– Zeptejte se ho, prosím vás, kde to vzal. Kdo jako první vyslovil to podezření. Ze sebe to přece nemá.– Bednář přeložil… profesor stiskl rty, zavrtěl hlavou a pak krátce odpověděl. –Mluvil prý s řadou lidí, i s profesorem Šeplovským. Ale k podezření došel čistě sám.

– Z jakého důvodu?– Vašátko upřel oči na profesorův obličej. –Moment. Řekněte, že pokud bude v mých silách, udělám všechno, aby se případ vyjasnil. Ale ať mi řekne, co mu to straší v hlavě… moment, jak k tomu došel.– Branchu trochu zaváhal na Bednářovu otázku, ale pak odpověděl a podíval se Vašátkovi do očí. –Jeho přítel se prý zřejmě obával o život. Naznačil mu to v dopise. On to říká tak pekelně…– Bednář se zadumal. –Zkrátka, naznačil mu to.

– V dopise?

– Ano.

– A z toho usuzuje, že byl zavražděn?

Branchu na otázku přikývl a cosi dodal. –Nejenom kvůli tomu…

– To je zajímavé… tak on tvrdí, že se bál o život a že byl zavražděn?– Bednář přeložil a Branchu vážně přikývl.

– Přeložte. Udělám všechno, co je v mých silách, abych objasnil všechny tehdejší okolnosti, třebaže jsem přesvědčen, že byl profesor něčím uveden v omyl. I když je poněkud obtížné rekapitulovat případ sebevraždy starý čtrnáct let, udělám, co budu moci.– Bednář zapracoval a pak zabručel: –Co abychom si dali něco k pití. Koukejte, vrchní už obchází. Dal bych si vodku… po ránu by bodla.

– Jednu kávu, pane vrchní… a tadyhle jednu vodku,– řekl Vašátko, ale slyšel, že Branchu už zase hovoří. Ve skutečnosti mu ta španělština… i francouzština připadala podivná a melodická. –On prý netvrdí, že umřel před čtrnácti lety.

– Jak to?

Profesor se naklonil dopředu a začal něco šeptat, jako by to chtěl sdělit jen Vašátkovi. –Já nevím, kde to sebral,– řekl Bednář. –On tu vážně tvrdí, že jeho poslední dopis má datum… poslední listopad minulýho roku.

– Loňské datum?

– Ano… že prý si s tím mrtvým… on si s ním psal.

– Dobrá… Byl ten dopis psaný na stroji? Branchu pomalu odpověděl.

– Ano. Sdělení si psali na stroji.

– Tohle by vysvětlovalo… někdo ho udržoval v omylu,– řekl Vašátko. –Řekněte mu, že tuhle okolnost vyšetřím. A jestli tu byla poznámka, že se bojí o život… byla patrně záměrná. Stal se obětí omylu… vinou někoho, kdo věděl, že není informován o jeho smrti. Přeložte, že se pokusím tohle vyšetřit. Měl informace ještě z jiných pramenů než z těch dopisů? Dopisoval si ještě s někým jiným?– Bednář promluvil, nato Branchu zavrtěl hlavou, potom znova natáhl ruku k Vašátkovi a stiskl mu ji.

– Říká, že mu vás poslala nebesa,– zabručel Bednář a usrkl vodky. –A děkuje vám a vůbec je bez sebe, že se s vámi seznámil a tak podobně. Heleďte se, ta vodka patří k tomu, ne? Přece si ji nebudu platit sám. Moment, on se vyjadřuje tak pekelně obřadně… kdybych to měl všecko překládat, musel bych na to študovat tenhle ceremoniál, že jo… No… Možná že to myslí doopravdy. Ale dejte si na něho pozor. Já byl tam dole s pár Španělama, a když jste je něčím nasejřil, hned pro nůž. Tenhle je sice starej… No ale… on je vámi nějak nadšenej. Udělal jste na něho dojem, to musím říct. K žádnýmu se zatím tak nechoval jako k vám.

– Řekněte mu, že jsem opravdu šťastný, že jsem se s ním seznámil,– řekl Vašátko. Měl přitom pocit, že něčemu v jeho bytosti ten Branchu skutečně seděl. Ve Vašátkovi bylo něco, co bylo blízké tomu starému Branchu; mnohem bližší jemu než Bednářovi.

*

– Četl jste od Pirandella „Život, který jsem ti dala“?– zeptal se Horác večer u Šuterů.

– Nečetl. Co s tím?

– Víte, tam je taková matka, co všemi prostředky udržuje svou snachu v nevědomosti o smrti jejího syna, rozumíte? Má pocit, že dokud to snacha neví, její syn žije. V někom žije, chápete. Chci tím jen říct, že tohleto může mít tisíc důvodů.

– Podívejte se, tady jde o to,– zabručel Vašátko. –Falšovat podpis a napsat pár vět na stroji není pro nikoho problém… Jde o to, co psal a proč to někdo psal. A proč právě jemu. Trochu divný, vám se nezdá?

– Mně to zajímá prostě jako fakt,– řekl Horác. –Že přijede po řadě let někdo, kdo to nevěděl, a někomu stálo za to ho tahat za nohu. Já totiž nemůžu přijít na žádnej nekalej důvod, proč by to někdo dělal. Spíš mě napadá, že někomu dělalo dobře, že to nevěděl, jako ty matce v tý hře, jak jsem vám povídal.

– Ne?– zamumlal Vašátko.

– Ale jak to, že ten chlap celou dobu…

– Zcela jednoduše. Už jsem zjistil, že poslední roky dost marodil, žil si v nějakém sanatoriu a poštu mu tam posílali, ale jinak se stýkal jen s dcerou, žil jak krtek v díře. Povídám vám, nebylo tak těžké ho podvést. Styk s nikým odtud neměl. Jak si s ním začal korespondovat, to nevím.

– Třeba šlo o to, utajit před ním tu aféru.

– Ano. I jeho smrt. Vás nic nenapadá?

– Nevím.– Horác si zapálil cigaretu. –Leda,– zašeptal.

– Ledaže měl někdo obavu, že Chovanec mu kdesi cosi napsal, a kdyby ten profesor reagoval na jeho smrt, mohlo by se… snad… něco provalit. A když už se s tím jednou začalo…

– A co ta poznámka, že se bojí o život? Proč, proboha? To by přece…

– To je pravda, ale jde o to, co bylo v těch dopisech. Jestli to byla jediná poznámka. Jestli i v těch druhých nebyly… podobné.

– V tom případě by byl asi reagoval dřív.

– Nevíte, jestli nereagoval. Ale teprve teď asi mohl jet sám… nezapomeňte, že je mu čtyřiasedmdesát.

– A víte už něco o jeho smrti? Totiž… víte už něco, co se nevědělo?

– Dost málo. Ale pokusím se dovědět víc.

– Dá se z těch materiálů něco vykoukat?

– Něco… snad. Něco málo. Jen jsem se trochu divil, že ta manželka vstávala tak brzo… je tam uvedeno, že šla někdy po sedmé hodině ráno nakoupit. Trochu brzo na herečku. A pak ten požár. Není tam ani zmínka o hasičích.

– Vůbec jste nic neřek o nějakém požáru.

– V protokole je jen holá zmínka, že v pominutí smyslů chtěl spálit nějaké svoje písemnosti, zapálil koš na papír a od něho chytilo nějaké ložní prádlo. Ale bezprostředné nato vzal jed, takže ho manželka našla už mrtvého. Kdyby člověk aspoň věděl, kdy ho našla a kdy volala tu Bezpečnost. Jaška uvedl, že dorazil na místo v půl deváté… mně se zdá, že to nějak nehraje. Jenže se to už nedá zjistit… skutečně nedá.

– Je někdo ze svědků naživu?

Vašátko se krátce zasmál. –S vámi by člověk věřil v telepatii. To víte… myslel jsem na to.

– A máte skutečně všechny dokumenty? Neexistuje ještě něco někde u vás v archívu? Nedalo by se odněkud něco vytáhnout?

– Snad…– zamumlal.

– A pustíte se do toho?

Vašátko místo odpovědi sáhl po aktovce, kterou měl vedle sebe na židli. Otevřel ji a vytáhl dva složené listy kancelářského papíru. –Tak něco už bych měl… hrabal jsem se u nás v archívu ve spisech z toho roku, tohleto už odsunuli ke skartaci. Je to totiž ta první zpráva, ta původní, dostal jsem poněkud stručnější. Tahle má pár zajímavých podrobností.

– Směl bych se na to mrknout?

– Moment.– Vašátko poněkud zaváhal. –Heleďte se, já vám z toho sám něco přečtu. Podívejte se… „Ohledně sebevraždy téhož podala zprávu manželka Maria Vaclová-Chovancová, rozená… bytem tamže, po návratu z mlékárny do svého bytu, kde našla téhož dle svého názoru mrtvého, a zprvu se zaměstnávala hašením ohně v téže místnosti, vzniklého od filmů a papírů, které zapálil týž buďto zúmyslně, nebo neopatrností.“ Chápete?

– Jak mohla vědět, že je mrtvý, když se zaměstnávala hašením v téže místnosti,– zabručel Horác. –To je zajímavý…

„Po tomto zatelefonovala pro Bezpečnost, která se dostavila osobou mladšího strážmistra Pivody, kterýž…“ a tak dále. Styl báječný. „Dostavivší se nadporučík Bezpečnosti Jaška zjistil, že sklenice, zjištěná na podlaze, obsahuje stopy jedu, což zjistil přičichnutím, kdežto přivolaný MUDr. Sklenka konstatoval smrt požitím kyseliny kyanovodíkové. Týž, bydlící nedaleko v ulici Na Babě 88, byl povolán z důvodu, že praktický lékař MUDr. Hlucháň nebyl k dosažení. Otrava kyselinou kyanovodíkovou byla prokázána pitvou…“ a datum. Moment… Tak na té sklenici zjistili bezpečně jeho otisk, jen jeho a žádný jiný. Pitva dopadla jednoznačně a vyšetření otisků na sklenici také, tak se s tím už nikdo dál netrápil. Jen je trochu divné…

– Byla tam sama? Nezavolala sousedy?

– Nezavolala nikoho. Ale výsledek dopadl jednoznačně.

– On se tomu asi tenkrát nikdo nedivil, že si sáh na život,– zamumlal Horác. –Spíš by lidi překvapilo, kdyby to snes klidně. Tehdy se to přece nosilo, poděkovat straně a vládě a jít se oběsit.

– Jestli myslíte tu aféru… nějaký důvod tu být musel.

– Ale kdo ještě dneska vůbec může říct, co to bylo za člověka,– řekl Horác.

– Slyšel jsem, že byl blázen. A že jeho manželka chodila s tím jeho kolegou ještě za jeho života, a on si toho vůbec nevšiml. Úchylka tu asi byla, jestli šlo přímo o ten delikt, je sporné, ale to víte, u pedagoga je to zlé. Přirozeně, dá se toho taky využít. Jestli si jinak nestál dobře…

– Podle toho, co bylo napřed,– řekl Horác. Horác měl taky apriorní stanovisko. Vašátko věděl, že má bytostnou nedůvěru k jakémukoliv vyšetřování, které probíhalo tajně.

*

Zvláštní pocit, když jdete za případem starým víc než čtrnáct let… Vašátkovi stačily dva dny k tomu, aby si zjistil, kteří svědkové jsou ještě naživu, a aby se všemi promluvil. Jenže všechno to byli svědkové na okraji. Pivoda byl teď někde na Slovensku. Ani Jaška nebyl k doažení. Jména posluchačů, kteří svědčili v té aféře, nebylo možné zjistit. Soused, bydlící v suterénu v Chovancově vile, žil na venkově. Naživu byla stařenka, vdova, která měla u nich pokoj v podkroví. Na ten dávný případ se pamatovala, a především na docenta Chovance, když ještě žil, ano, míval zvláštní zvyky, byl nemožně nepraktický, chodil celé týdny v jedné košili, když jeho manželka měla zájezdy a nebyla doma.

– Bylo to nešťastné manželství, paní Mejzlíková?

– To já nevim… von pan docent měl tu svou vědu, a pani Vaclová zas to divadlo… tak voni si jeden druhýmu nepřekáželi. Že by se hádali, to ne, ale že by byli extrovně šťastný, to asi taky ne. Vona mu to někdy vyčítala, však byla přeci vo moc mladší než von.

– To, z čeho ho obvinili… to jste věděla?

– Jak by ne, všeci to věděli, i u nás v místní organizaci jsme to věděli. Některý lidi řikali, že si to mysleli dávno. Von totiž míval někdy kluky na noc… zval si posluchače, a někdy tam pili, a lidi ho viděli, že chodil dopoledne po bytě nedostatečně voblečenej. Jenže já myslela, že von to dělá z dobrýho srdce, dyž někdo nemá kde přespat. Von byl někdá… jak malý dítě. Když byl sám doma, já musela pamatovat, aby něco sněd. Von se vo nic nestaral. Před tou sebevraždou jste s ním mluvila?– zeptal se Vašátko.

– No jo… já na něho mluvila, dyž jsem ho potkala na chodbě, ale voň mě neslyšel. Chodil jak tělo bez duše. Já to věděla, že si něco udělá… toho jsem se bála. A stejně mu nejvíc dodal ten jeho táta.

– Od koho to víte?

– Dyť já poznala ten dopis, co ho měl zastrčenej za dveřma, ten jeho tatík mu často psával, a hned po tom dopise se to stalo. Já se na to ptala, a vona, že jo… ten táta se to dověděl a zřeknul se ho. Von byl venkovskej. Možná že ho i proklel.

– A tohle mu podle vás dodalo?

– To mně věřte, soudruhu. Von na něm náramně visel. Však je ten starej eště naživu a možná, že si to vyčítá. Už tehdá byl prej dost špatnej… To víte, taková věc se neutají. My jsme si to pak taky řekli, že s nim nebylo všecko v pořádku. S manželkou byli spolu málo, von ji sám posílal, ať se baví… a to taky nemá bejt, že jo. Vona se potom vdala.

– Nevzpomenete si už, jak to bylo s tím požárem? Skutečně u vás hořelo?

– To je pravda, soudruhu. Von chudák už nevěděl, co dělá.

– Byla jste tehdy ráno doma?

– Nebyla. Ráno jsem odešla do mlíkárny, ještě jsem se tam potkala s pani docentovou a dost jsem se tomu divila.

– Čemu jste se divila?

– Že šla ráno pro mlíko. Jakživa pro mlíko nechodila ráno, spíš si někdy láhev koupila odpoledne.

– Vzpomenete si ještě, jak to bylo, když jste se vrátila?

– Jo, ale já byla eště ráno v kostele, soudruhu, tak jsem přišla, dyž už ho vodváželi.

– Kdo byl tehdy v baráku?

– Myslíte, ve vile? Bydlela jsem tam jen já a v suterénu Bartákovic, ale Bartáková byla pryč od šesti hodin a Barták měl nohu v gipsu. Mužskýmu vždycky dýl trvá, než něco ucejtí, ale von to nakonec ucejtil a šel nahoru zazvonit, a dyž nikdo nevotvíral, šel telefonovat k sousedům pro hasiči. Ale než přijeli, už to bylo uhašený.

– To už asi nebudete vědět, v kolik to bylo.

– To už nevim, soudruhu. Ale eště jsem si říkala, že je to divný.

– Proč?

– Protože už musela bejt doma, dyť to hasila vlastníma rukama.

– Mluvila jste o tom s Bartákovými?

– Jo, ale to už je všechno dávno.

– Proč to nehlásil?

– Co by to hlásil. Ale možná že jim to povídal, soudruhu. To já už nevim, jestli jim to povídal nebo ne. Ale uteklo to od ty doby… co?– Vašátko poznamenal, že má na svůj věk výbornou paměť.

– A to zase jo. Sem tam něco zapomenu, ale dozpátku já si pamatuju. Zvláštní věc, skutečně…– Kromě s touhle stařenkou promluvil se sousedy, ale zjistil, že ze starousedlíků jsou tu jen dvě rodiny, a z obou rodin byla tehdy doma jen jedna žena, nějaká paní H., a ta si pamatovala jen to, že slyšela sirénu, a asi za hodinu se byla podívat, jak ho vynášejí. Ale ten případ měl díry; to je to, co měl. Trestuhodná nedbalost. Po čtrnácti letech už nikdy nezjistíte, jak vlastně zemřel, ale ta věc vypadala ošklivě… Celé to zavánělo pokusem o zatušování něčeho, o smazání stop; a zasmál by se, kdyby měl ten starý kantor pravdu aspoň v tomhle bodě, že šlo skutečně o zločin… i když dávno promlčený zločin.

Pozdě v noci Vašátko dlouho nemohl usnout, mozek mu automaticky vymýšlel řady možností a kombinací, ale všechno směřovalo k jednomu… zločin nebyl vyloučen. Kdyby byl Chovanec dostal jed dejme tomu v šálku kávy a sklenice se stopami jedu byla naaranžovaná dodatečně… proč ten požár? Někdy to může být radikální likvidace všeho, co by mohlo vést k podezření, otisků, stop někoho dalšího, potřísněných šatů. Anebo celá ta akce mohla směřovat k tomu, aby se prokázalo, že Chovanec byl v její nepřítomnosti ještě naživu, a že vzal jed a pálil své písemnosti, zatím co byla na nákupu. Jestli už byl mrtev… a požár v jeho pokoji byl založen, ještě než odešla… člověk by musel zjistit rozsah toho požáru, a po čtrnácti letech… to je vyloučeno. Ten člověk byl určitě vyšinutý, zoufalý, a možná, že o sebevraždě mluvil. Ale provedl ji skutečně? Nebyla tu nějaká okolnost, pro kterou měl zmizet dřív, než došlo k soudnímu vyšetřování? Kdyby to nebylo tak dávno. A kdyby byl tehdy udělal Jaška všechno, co byla jeho povinnost. Jenže Vaclová byla tehdy hvězdou když ne první, tak určitě druhé velikosti, hrála i ve filmu. Dnes už stárne… Člověk je jenom člověk, i při vyšetřování hrají roli takové… společenské aspekty, snobismus, ohled na situaci, na postavení… Vem to všechno čert. Člověk by se zasmál, že ho k tomuhle vlastně přivedl ten Branchu. Ve skutečnosti mu do smíchu nebylo.

*

– Já jsem Strnadová,– řekla asi čtyřicetiletá žena a podívala se na Vašátka brýlemi. –Posaďte se, soudruhu nadporučíku. Vy jste mě včera volal, viďte.– Vašátko se usadil na druhou židli a usmál se na ni.

– Prosím vás, nedívejte se takhle postrašeně…

– Nedívám se postrašeně. Nevím, jak se dívám,– řekla dokumentátorka. –Děvčata mě včera informovaly, že jste se po mně sháněl.

– Vůbec mi nejde o vás, ačkoli, když se na vás dívám, nejsem si tím jistý,– řekl Vašátko dvorně.

– Tím líp, že vám nejde o mne. Tak o koho?

– Mám k vám dotaz z historie. Poněkud historický, ačkoli mi nejde o dějepis. Podívejte se… vy jste pracovala v letech dva až čtyřiapadesát na fakultě… přírodovědecké fakultě… totiž na matematice jako sekretářka. Je to tak?

– Ano.– Dokumentátorka si zapálila cigaretu. –Ale už je to hezky dlouho. Zrovna nevynikám pamětí.

– Ale jděte, ve vašem oboru přece potřebujete nějakou paměť, nebo ne? A taky jste ještě mladá. Nemluvte mi tu o skleróze.

– To byste musel říct, oč vám přesně jde.

– Jde mi o tu aféru docenta Chovance. Na to se přece pamatujete, viďte.

Strnadova neodpověděla hned, ale po pauze. –Já o tom skutečně vím strašně málo. S ním osobně jsem měla minimálně co dělat, tak myslím… abyste se obrátil na někoho jiného.

– A pročpak,– řekl Vašátko. –Já osobně dávám přednost sekretářkám.

– A proč jste s tím vůbec na mě přišel? Z jakého důvodu?

– Možná že nějaké důvody jsou… stává se to. Jakpak to všecko začalo? Bylo v tom udání?

– Budou ho rehabilitovat?– zeptala se vážně.

– Prosím vás, soudružko, odpovězte mi a nevyslýchejte mě tady. Kdopak ho udal? Víte to?

– Nevím,– řekla Strnadova nervózně. –Byli to dva posluchači, ale… podle mne to byla vyložená věc.

– Z kterého ročníku?

– Z prvního.

– Tak víte, že to byli dva z prvního ročníku, a nevíte, kteří to byli?

– Ne. Podívejte se, soudruhu nadporučíku, já nejsem povinná si to pamatovat. Ostatně jsme tomu všichni věřili a on se tak skutečně choval. Ale jestli si myslíte, že jsme měli u nás v organizaci do toho co mluvit… Zkratka nám to přečetli a my jsme to odsouhlasili.

– Co se mu kladlo za vinu?

– Ježíši, to, co ten posluchač… Ale podle mne na tom něco muselo být. Byl homosexuální. A pak přece taky spáchal sebevraždu.

– Byl oblíbený u posluchačů?

– Ale ano. Ale zval si je k sobě do bytu a opíjel je tam.

– A jako odborník?

– Ale ano… jenže tomu já nerozumím.

– S ostatními vyučujícími vycházel dobře?

– Dobře… ale byl trochu blázen. Mluvil nevhodně.

– Jak nevhodně?

– Třeba odešel uprostřed schůze s nějakou poznámkou… Byl prostě bohém.

– Měl nepřátele?

– To já nevím.

– Hovořilo se o tom před vámi, že s ním není všechno v pořádku?

– To ano.

– Kdo například tak mluvil?

– Ale jak si to mám pamatovat. Jeho asistent, všichni, z katedry, potom uliční výbor, zkrátka, vědělo se to o něm.

– Až když spáchal sebevraždu?

– Ne, soudruhu, už dřív.

– Upozornil ho někdo, že se to ví?

– Ne, já myslím, že to nečekal.

– Profesor Šeplovský byl jeho přítelem, viďte.

– Ano. ale prosím vás, zeptejte se jeho. Já vám opravdu nemůžu nic říct. Nezlobte se na mě.… nemůžu, to znělo jako „nechci“ nebo „nesmím“. Jasně… ono to vyšetřování zhaslo s jeho smrtí, ale nějak se to až moc záhadně rozplynulo, nikdo nikde nic nevěděl a hlavně s tím nikdo nechtěl nic mít. Vašátko šel na oběd pohroužen v pochmurné myšlenky. Přirozeně že ta Strnadová nebyla první, na koho se obrátil o informace, pokusil se už na kompetentnějších místech. Nejlepší na tom bylo, že jediný člověk, který se přihlásil k zodpovědnosti za obvinění docenta Chovance, byla nějaká Plačková z uličního výboru. Tam na těch vyšších místech nebyli informováni a neměli s tou aférou nic společného. Jediný, kdo za to mohl, byla ta Plačková. Ať už byl Chovanec vinen, z tohohle se člověku dělá zle od žaludku. Vašátko dojídal polévku neurčité barvy a najednou si vzpomněl na Branchu… ten chlap ho teď denně volal, jenže bez Bednáře byli oba dva němí. Bude s ním muset dojednat schůzku.

– Co máte nového, Horáci.– Večer se Horác objevil u Šuterů, pověsil kabát na věšák, do mrazu nosil odřený hubertus a lyžařský svetr, a přisedl.

– Novýho nic. Jenom, že mám vztek.

– Vztek je luxus,– poznamenal. –Vy na to máte?

– Nevím, jestli na to mám. Ale občas si to dovoluju.

– To je k ničemu, člověče. Otužujte se trochu.

– Člověk se tímhle neotužuje,– řekl Horác. –To je předsudek. Ono se říká, že fackama tvrdne kůže. Ale já myslím, že jen těma fackama, co se vám podaří vrátit. Ale to byste musel vědět, komu je máte vrátit.– Vašátko se zasmál. Tak jste dostal pár facek?

– V jistým smyslu ano. Všude se mnou vyrazili dveře.

– A kam jste lez?

– No, asi někam, kde na mě nebyli zvědaví.– Horác si zapálil a zadíval se na Vašátka. –Ale vy máte taky vztek. Vidím to na vás.

– To se pletete.

– Tak jste otrávenej. Mluvil jste s tím Branchu?

– Mluvil. Byla to fantastická záležitost, ale možná, že ne docela bez účelu.

– Proč si vzal do hlavy, že byl zavražděn?

– Protože prý dostal od něho dopis… podržte se… loni v listopadu. A dokonce s poznámkou, z které si ten Branchu vybral, že se bojí, že bude zavražděn.

– Loni v listopadu! To je před dvěma měsíci!

– Chápete? Tak se člověk dostane čirou náhodou na stopu dejme tomu… k pochybnosti. A k rekapitulaci

– A už jste si to zrekapituloval?

– Ještě ne docela.

– Víte něco o té aféře?

– Vy asi ze zásady pochybujete o všem, viďte.

– Ano. Víte, jak Chovancovi říkali kluci? „Batole“… tohle jsem se dověděl od pedela… ještě slouží. A vykládal o něm tucet historek. Jak jednou dostal hlad, koupil si půl bochníku chleba, a protože neměl nůž, ukusoval klidně na chodbě z celého. Víte, kantor, o kterém se povídají historky… to nehraje s tím, co z něho udělali. Já do toho pedela vrazil láhev vodky a nelituju toho. Ale když jsem se dostal na tu aféru, začal být nervózní.

– Naštval vás?

– On ne, ale Šeplovský. Jak jsem měl čtvrtlitr vodky v sobě, ňák mi to náramně myslelo a chtěl jsem se ho něco zeptat. Vyndal mi boty. A pedela sjel kvůli mně.

– To jste si nevybral pravý moment.

– Přiznávám. Ale víte, co mi řek ten pedel zajímavýho? Že Chovanec měl imbecilní, krysí ksicht, a přitom byl génius. A Šeplovský nemá imbecilní krysí čumák, a přitom není génius. To je přece zatraceně důležitý.

– V čem, prosím vás.

– V čem? Že ted Šeplovský sedí na jeho místě, má jeho manželku, a dokonce pokračuje v jeho vlastní práci, tam, kde Batole přestal.

– To je normální. Věda je štafeta.

– Ale z pozůstalosti Batoleho nic nevyšlo.

– To víte taky od pedela? Má taky vysokoškolské vzdělání?

– Náhodou ne, ale od jednoho kluka, co byl tehdy ve čtvrtém járu.

– Chovanec svoje písemnosti spálil.

– Jenže dva měsíce předtím seděl o prázdninách na chalupě u táty a pracoval tam. A rok po jeho smrti se Šeplovský habilitoval.

– Člověče, mluvíte, jako byste tomuhle rozuměl.

– Naprosto tomu nerozumím. Ale Vaclová se s tím starým smířila. A převzala pozůstalost.

– To víte od toho kluka z toho čtvrtého járu?

– Náhodou ne. Od jednoho kandidáta věd, co měl kromě té matiky nedávno výstavu. A moc slušnou výstavu. On si totiž o Šeplovském něco myslí.

– Co si myslí?

– Že nechápe, jak moh mít tak dobrou dizertačku, když je takový vůl.

– K tomuhle byste musel rozumět matematice, abyste to moh posoudit.

– Matice rozumět nemusím, ale vztek můžu mít stejně.

– Tak se odreagujte.

– Taky že to udělám. Pojedu ven.

– Kam ven?

– S lyžema, odpověděl neurčitě. Vytáh bych vás s sebou, ale vy zaručeně nemůžete. Máte moc práce.

– To mám. Ale tomuhle se ani nedá říkat práce,– zamumlal. –Je to spíš problém pro historika. Jestli se neuvidíme, snažte si tam nezlomit nohu.

*

Po desáté večer už byl Vašátko doma u stolu, četl noviny, pokuřoval a dumal. Vtom zazvonil telefon na stole, Vašátko po něm sáhl.

– Dobrý večer. Soudruh nadporučík Vašátko?

– U aparátu.

– Zde doktor Šeplovský. Není u vás náhodou profesor Branchu?

– Není a nebyl. Sháníte ho?

– Jak se to vezme. Možná že sháním taky vás, řekl příjemný hlas. V Alcronu mi řekli, že čekal celý den na vás a teď někam odešel. Ostatně nevylučuju, že se nám dal zapřít. Je to taková věc… Měl byste něco proti tomu, kdybychom se na deset minut sešli?

– Vůbec ne, moc by mě těšilo. Tak kde?

– Jsem tu s vozem. Mohu být během pěti minut kdekoli chcete.

– Obtěžovalo by vás, kdybyste se zastavil u mne v bytě?

– Naopak… přijedu k vám. Nezdržím vás déle než deset minut. Slyšel jsem, že jste si našeho hosta vzal na starost. Jsou s ním starosti, viďte.

– Ano, jak se to vezme.

– Tak… povíme si to ústně. Na shledanou. Adresu mám. Za chvilku jsem u vás.– A zavěsil. Vašátko přehlédl svůj pokoj, a protože sám nebyl ani v nejmenším snobem, shledal ho dost obstojně v pořádku. Za pět minut vyšel dolů, aby odemkl dům. Počkal dole další tři minuty. Z rohu vyjela simka, zastavila před domem, Šeplovský vystoupil, zamkl vůz a přistoupil k Vašátkovi. Potřásli si rukama. –Těší mě, že vás poznávám. Tak na pět minut, delší to asi nebude. Jde jen o vyjasnění toho nešťastného nedorozumění, chápete? Víte už přece, proč tomu Branchu luplo v bedně.

– Vím. Šlo o nějaký dopis.

– Kvůli tornu jsem přišel.

Mezitím vystoupili po schodech, Vašátko otevřel dveře bytu a vešel za ním. Šeplovský se nedbale usadil na židli. Byl to elegantní, světlovlasý dlouhán… vysloveně příjemný člověk, ale připomínal spíš filmového pracovníka než profesora matematiky.

– Inu, co bych chodil kolem horké kaše… Na Akademii ani u nás jsme absolutně nechápali, co se mu stalo… mysleli jsme, že se zbláznil. Choval se jak maniak. A ted si představte, že jsem se dneska dověděl, že nás do té šlamastiky dostala má žena. Moje vlastní manželka. Cherchez la femme! Tak jsem se sebral a chtěl jsem to tomu sklerotikovi vysvětlit, ale možná bude líp, když mu to vysvětlíte vy. Smím si zapálit?

– Prosím, poslužte si.

– Uděláte mi radost, když si vezmete tuhle,– nabídl Vašátkovi camelku. –Pokud nemáte pocit, že vás chci dopovat… –Tak copak?– řekl Vašátko.

– Zcela, stručně a jasně… Dělala pořádek ve starých papírech a někdy v listopadu našla starý dopis, chápete už… adresovaný podle oslovení tomu Branchu. Dopis, který nebyl odeslán. Dopis, starý… jánevímkolik let.

– Rozumím.

– Představte si, místo aby ho hodila do koše, vzala ho a odeslala. Bůhvíproč, z piety nebo sentimentality. Soudila, že Branchu je dávno informován, jenže… buďto skutečně nebyl, nebo už je natolik sklerotický, že na to zapomněl. Dopis byl bez data. Co tomu říkáte?

– Že to byl trochu výstřední nápad, poslat dopis mrtvého.

– Ano. Manželka je poněkud výstřední.

– Četla ten dopis?

– Ano, jenže nemluví dobře francouzsky. A ted si představte, jak z toho měla zamotanou hlavu, když vypukl ten skandál!

– To si umím představit.

– Svěřila se mi až dneska, že to zavinila všechno ona. Prosila mě, abych to nějak… uved do pořádku. Vyčítala si, že toho Branchu mohla ranit mrtvice. Copak jeho… v nebezpečí infarktu byl leckdo. Tak mi ted prosím vás řekněte, co mám dělat!

Vašátko se usmál. –Co aby to vaše paní manželka řekla Branchu sama.

– A myslíte, že by s ní mluvil? Je to nějaký misogyn.

– Byl to jediný dopis, který odeslala?

– Bože, to mě ani nenapadlo… přirozeně, že jediný.

– Nezlobte se na mě, ale to pořádala tu písemnou pozůstalost až teď?

– Přirozeně že ne až teď. Jenomže… chápete… jsou tu všelijaké citové… složitosti, má po docentovi všelijaké památky, knihy, papíry, já se do toho nikdy nepletl. Možná že ten dopis našla v některé knize. Neřekla mi to docela přesně.

– Byl v obálce s adresou?

– Myslím, že ne, ale adresu měla, to přece není problém naťukat adresu na obálku a vrazit dopis do kastlíku. Co se týče hlubších pohnutek, nemohu sloužit. Žena je žena. Tak co teď? Vysvětlíte mu to sám?

– Pokusím se,– řekl Vašátko. Pokuřoval camelku a hleděl na příjemný, až trochu příliš hladký obličej před sebou. Šeplovský natáhl nohy, sepjal ruce a udělal komicky nešťastný obličej.

– Tak nás zachraňte, soudruhu nadporučíku. A udělejte to nějak, aby to ten sklerotik pochopil. Já sice mluvím francouzsky jako česky, ale obávám se, že je tu vzájemná alergie.

– To je samozřejmé.– Vašátko se usmál. –Jen bych měl malou prosbu… moh bych mluvit s vaší manželkou přímo? Jen pár slov. Potřebuju několik přesných údajů.

– Ovšem. Kdy vás může volat?

– Celé dopoledne do kanceláře. Budu na telefonu. A kdyby se chtěla na pět minut zastavit, od osmi do jedné hodiny budu na této adrese.– Vašátko naškrábal na lístek adresu a svoje číslo. Šeplovský od něho převzal lístek, potrhl rameny místo úklony a loučil se. Vašátko ho doIprovodil dolů. Přede dveřmi mu Šeplovský přátelsky stiskl ruku a poněkud přehnaně mu děkoval. Vašátko se vrátil nahoru s víc než smíšenými pocity. Další hodinu proseděl u stolu s knihou v ruce, ale nějak mu unikal smysl toho, co přečetl.

*

V osm hodin ráno zatelefonoval Bednářovi, kterého podle jeho chrapotu vytáhl z postele. –No jo… Branchu,– zabručel Bednář. –Včera mě volal aspoň třikrát. Nemůže se vás dočkat. Tak jo… smluvím s ním schůzku na večer a potom se vám ozvu. Ale ted něco musím.

– Co musíte?

– Spát,– zachraptěl Bednář.

Vašátko čekal celé dopoledne na telefon, sešla se mu hromada nutné práce, ale v duchu se vracel k tomu „problému z dějin“, měl ze včerejší rozmluvy ošklivý dojem… tohle byla lež; ale… současně to bylo absurdní, chyběl důvod, proč to udělala. Měl pocit, že ten starý a promlčený případ oživl; vystoupil z hrobu nebo z archívu… ale co na tom bylo zlé, že nebyl natolik dávný, aby se nedalo zjistit něco, ale bylo skoro nemožné zjistit všecko. Podle pedela měl Chovanec „imbecilní krysí obličej“, a byl génius. Šeplovský vypadal značně lépe. Měl všechno jiné než imbecilní obličej. A pro ženu je přirozeně důležitější ciferník než genialita. V půl jedné ještě seděl u stolu… teď už sotva přijde. A vtom vešla příslušnice a oznámila návštěvu. –Soudruhu nadporučíku. Víte, kdo tam je? Ta herečka… Mária Vaclová. Já ji poznala.

– Uveďte ji dál.

Příslušnice jí otevřela dveře, přitom na ni zírala, jako se zírá na obličej, který známe z televize. Byla to ona… Vašátko vstal, představil se. Vaclová mu podala ruku.

– Posaďte se, prosím. Děkuju, že jste přišla. Usedla na židli proti jeho stolu, ale tvářila se naprosto lhostejně. Byla to „černá kočka“… dělala dojem černé kočky, bruneta s nažloutlou pletí a temnýma očima, ale trochu příliš vysoká a kostnatá. A stárne, pomyslel si. Hrávala kdysi takové cikánské typy, hrdinky a milovnice. Ted už je na to trochu stará.

– Tak co,– pronesla Vaclová. –Doslavila jsem se podle rozkazu. Dáte mě zavřít?

– To si musím ještě rozmyslet, milostivá.– Věděl, že „milostivá“ je profesionální titul všech hereček.

– Myslím, že vám to už všechno manžel vylíčil. Provedla jsem pěknou pitomost, to uznávám. No… prý vám mám vylíčit detaily. Jenže mi není jasný, co chcete vědět.– Díval se na ni a znova ho napadla „černá kočka“. Zajímavá tvář. Ale z jakého důvodu si kdysi vzala doktora ‚Batole‘? Imbecilní, krysí obličej, napadlo ho. A tahle žena musela být moc krásná. I teď… Co se tehdy stalo před těmi čtrnácti lety? A je to herečka. Nebyla to tehdy kdysi ráno hra v které hrála svou roli? A pak se vdala. Vašátko jí nabídl cigaretu. –Byla byste laskavá, kdybyste mi vylíčila sama, jak to bylo s tím dopisem. Našla jste ho někdy v listopadu, viďte.

– Ano. Začátkem listopadu.

– A poslala jste ho adresátovi, protože… hm… jste si myslela…

– Nic jsem nemyslela,– přerušila ho drsným, hlubokým hlasem. Co bych pořád myslela… to nechávám jinejm. Mně to přišlo líto, že ten dopis nedošel. Tak jsem ho poslala.

– To vám bylo líto dopisu?

– Čertví, čeho mi bylo líto. Já už jsem někdy taková. Neměla jsem potuchy, co z toho bude.

– Ale věděla jste, že Branchu neví o smrti vašeho bývalého manžela.

– Na to jsem taky nemyslela.

– Ale věděla jste to.

– Nemyslela jsem na to, opravdu.

– To je škoda. Kdepak jste našla ten dopis?

– V jeho stole. Mezi starými papíry.

– To jste prosím čtrnáct let nepořádala jeho písemnosti?

– Tenhle dopis mi ušel… jak asi uhádnete sám. Je to zločin, najít dopis a poslat ho adresátovi?

– Kdopak ten stůl používá?

– Já. Nevěděla jsem, že jdu k výslechu. Měl jste to manželovi říct jasně, byla bych se mentálně připravila.

– Nejste u žádného výslechu, milostivá… Chápete, že bychom rádi vyjasnili okolnosti, jak k tomu došlo… Tak vy jste léta sedávala u stolu svého bývalého manžela, a náhodou po létech jste našla dopis, patrně jste si ho ani nepřečetla a poslala jste ho. Bylo to tak?

– Ano.

– Jeho písemnosti jste asi pořádala hned po jeho smrti?

– Ovšem.

– Čím se stalo, že ten dopis unikl vaší pozornosti?

– Protože byl v knize,– řekla Vaclová. –Totiž pod těmi papíry, v odborné knize.

– V knize? V které, prosím?

– Nepamatuji si název, ale mohu vám ji ukázat.

– Je to ovšem zvláštní shoda,– zabručel, –dost zvláštní. Byl to první dopis, který jste našla?

– On vám něco povídal?

Když neodpověděl, chvíli se na něho dívala, měla velké oči, tak tmavé, že v nich nebyly vidět zřítelnice, a najednou se zasmála.

– Jste pověrčivý?

– Nemyslím.

– Já totiž jsem, a strašně. Představte si, že mi před chvilkou vyšlo na knoflíkách, že se vám přiznám. To je „máv“ osudu… Co se mnou uděláte, když se vám přiznám, že jsem to psala já?

– V soukromé korespondenci se padělání podpisu nestíhá, milostivá, ledaže by vás zažaloval adresát, a to by mohl, kdyby vám dokázal, že tím utrpěl újmu na zdraví. Prosím vás, proč jste to dělala?

– Proč.– Vašátko jí nabídl cigaretu. –Nevím, jestli se to dá vůbec vysvětlit… krátce, mohu za to já. Co se mnou uděláte?

– Nebudte jak malá, milostivá.

– Na mou duši, vyšlo mi to, že vám to řeknu. Asi to tak má být… Její výraz nesouhlasil s žertem. Tak vážně… provedla jsem to já. Podivejte se, uděláme kompromis… Všechno vám povím, ale musíte mi slíbit, že se to nikdy nedoví můj manžel. Nesmí se to dovědět… prosím vás. Slíbíte mi to? Rukoudáním?

– Ruku vám na to nedám, řekl lehce, člověk nikdy neví, co mu do toho přijde, ale když se to podaří stornovat, spolehněte se. Psali si tehdy francouzsky?

– Ano, protože Branchu jinou řeč neumí, ale můj první manžel francouzštinu neovládal, já jen s bídou, tak se se mnou vždycky radil. Psávali si jednou, maximálně dvakrát za rok. Tenkrát… víte kdy, já byla poněkud vyšinutá, a zrovna do toho… krátce po jeho sebevraždě přišel dopis. Nevěděla jsem, jak odpovědět, tak jsem napsala na stroji pár řádek, že děkuju, daří se mi dobře, vzpomínám a už nevím co… velmi jednoduše, francouzsky, přirozeně. Podpis umím. Jenže pak to bylo čím dál tím těžší… přiznat se, že jsem ho podvedla. Tak jsem odpověděla znova, zase tak, nic zvláštního… s podpisem. Myslela jsem, že třeba Branchu mezitím umře. Neměla jsem tušení, že se objeví. Když napsal, že chce přijet, odepsala jsem, aby to nedělal, zdravotní stav a tak něco, a on si z toho vybral… jak už víte. Naštěstí se se mnou setkat nechtěl. To je všechno, na mou čest.– Vašátko vážně přikývl. –Dobrá… hm, tedy jste si vůbec neuvědomila, že by to bylo u něho mohlo vyvolat podezření.

– A co, já nevěřila, že mu na něm tolik záleží. Pořád to nemůžu pochopit. Vždyť si jen psali.

– Promiňte, ale proč by tohle nesměl vědět váš manžel?

– Těžko vysvětlovat… Nezapomeňte, co jste slíbil. Můj manžel totiž poněkud žárlí, a tak…

– I v jeho případě?

– Na mou minulost. Ať byla jaká chtěla, i na minulost se dá žárlit.

– Promiňte ještě otázku. Písemnou pozůstalost jste už pořádala před lety, viďte.

– Hned po tom, co mi to můj zdravotní stav dovolil.

– Byl to pro vás jistě velký otřes… myslím, když jste musela holýma rukama hasit ten požár.– Podívala se na něho tmavýma očima, jako voda, napadlo Vašátka; černá voda, žádné dno… –To víte, že ano, řekla úsečně. Měla jsem se z čeho sbírat. K pozůstalosti jsem se dostala až za hezkých pár týdnů.

– Bezpečnost jeho papíry nevyšetřovala?

– Inu, když spáchal sebevraždu, vyšetřování bylo zastaveno, a vlastně umřel, ještě než vypuklo… Pozůstalost mi nechali. Ovšem, bylo to jenom… vlastně nic, manžel skoro všechno spálil.

– Tedy nezbylo tolik, aby z jeho pozůstalosti něco vyšlo, viďte.

– To je pravda… Tehdy by to bylo stejně vyloučeno, ale bohužel zničil, co mohl. Ale jistě chápete, že bych o tom nerada mluvila.

– V tom vás plně chápu. Tak myslím, že bychom to uzavřeli nejlépe tak, když mi napíšete podepsané prohlášení soukromého rázu, čistě pro profesora Branchu.

– Manželovi je neukážete?

– Nevidím důvod, proč bych to dělal. Doufám, že věc vyřídíme touhle cestou… Chápete, nemám zájem, aby se to rozšlapávalo.

Zase krátký, pátravý pohled, ale potom požádala o papír, vytáhla plnicí pero a za chvíli už psala veliké litery, byla to jen jedna věta, která zabrala skoro čtvrtku papíru, a nakonec autogram. Přečetla prohlášení a předala je Vašátkovi. –Stačí vám to?

– Stačí, milostivá. Vynasnažím se, aby se ta záležitost ukončila… prozatím vám vřele děkuji za návštěvu.– Vaclová vstala a podala mu ruku, měla stisk jako muž… Vašátko ji doprovodil ke dveřím, prošla se vztyčenou hlavou. Pěkná ženská, ale je v ni něco zvláštního… skoro tvrdého…

Vašátko se za ni díval a pak ho z čistá jasná napadlo… „tím hnusnější, oč nepřirozenější“. Byl to citát z Macbetha.

*

V půl osmé vešel podle úmluvy do Alcronu a okamžitě spatřil profesora Branchu, který měl vedle sebe na stole šálek kávy a před sebou časopis a byl tak zabrán do čtení, že Vašátka vzal na vědomí, až když stál u něho. Usmál se na něho, natáhl k němu obě ruce, pak mu živě podával časopis, cosi v něm mu ukazoval a kroutil hlavou. Bylo to nové číslo odborného časopisu, vydávaného pro zahraničí, a Branchu mu tam ukazoval na nějaký článek, jehož autorem byl Šeplovský. Vašátko zavrtěl hlavou, jako že nerozumí. Bednář se samozřejmě zas opozdil. Branchu udělal prudké gesto, chytil se za hlavu a obrátil oči k nebi. –Qu‘ est-ce que c’est?– řekl Vašátko plynnou francouzštinou. Branchu mu podle výslovnosti nerozuměl ani tohle. Bylo na něm vidět, že se mu zoufale pokouší něco vysvětlit. Vzal časopis, strčil jej Vašátkovi do kapsy, pak se odvrátil, ale rukou se mu pomalu plížil ke kapse jako kapsář, bleskurychle časopis vytáhl, strčil ho do své kapsy, spokojeně se usmál a zamnul rukama. Vašátko nějak nechápal, co mu chce tou scénou zahrát, zavrtěl hlavou. Branchu povzdechl, ale bylo na něm vidět, že hodlá pantomimu opakovat… ale vtom se už objevil Bednář, blížil se k jejich stolu a z dálky pozdravil. Sotva dosedl, Branchu rychle zahovořil, jako by měl puknout. Přitom ukazoval na článek prstem.

– On povídá, že to Šeplovský někomu vyfouk. Čertví, on do toho plete ňákou matematiku. Tomu já nehovím.

– Tak mu řekněte, že tomu nehovím rovněž a že mu radím, aby se obrátil přímo na autora článku.– Bednář promluvil, a Branchu se zamračil a uchechtl se. Pak se zahleděl výmluvně na Vašátka a něco řekl.

– Já mu nerozumím, na mou duši,– zabručel Bednář. –Myslí si, že tu sedí v ňákým kolegiu matiků či co.

– Těžká věc… Řekněte mu, že o matematice debatovat nemohu, ale že mám pro něho zprávu. Oznamte mu, že mu vysvětlím pravou příčinu, jak došlo k tomu jeho omylu… Tak prosím.

Zatímco Bednář překládal, Vašátko pozoroval Branchu. Starý pán se naklonil dopředu a krajně zvážněl.

– Někdo z jeho blízkých pokračoval v korespondenci místo něho. Z osobních důvodů. Někdo… hm, kdo nechtěl přiznat plnou pravdu.

– Quien?

– Byla to jeho manželka.

Branchu zdvihl obočí a odpověděl jediným slovem.

– Co říká?

– Říká – Blbost,– pravil Bednář.

– Prosím, přeložte. Sama se mí k tornu přiznala. Bylo by jí bývalo kdysi krajně trapné… a bolestné… napsat o tom, co už pan profesor ví. A shledala stejně trapným přerušit korespondenci.

– Shledala, shledala,– zabručel Bednář. Zatím co hovořil, Branchu znova zavrtěl hlavou, udělal zoufalé gesto… přitiskl si ruce na spánky… něco šeptal.

– Tvrdí, že je to blbost,– řekl Bednář.

– Přeje si s ní pan profesor promluvit sám? Mohu mu předložit její prohlášení.

– Říká, že ne,– přetlumočil Bednář. –Nechce mluvit ani s ní, ani s profesorem Šeplovským. Říká, že je zloděj. Ptá se, jestli tu existuje písemná pozůstalost.

– Odpovězte, že písemnou pozůstalost údajně spálil, jak ve svém pražském bytě, tak na venkově na chalupě u otce, kde pracoval o prázdninách.– Bednář promluvil a Branchu se chytil za hlavu. A potom promluvil rychle a vášnivě… Bednář se ušklíbl.

– Z toho kouká kšeft… chce jeho otce navštívit. A chce ho navštívit hned. Ptá se, jaká je jeho adresa a kdy jede nejbližší rychlík.

– Řekněte mu, že na to není počasí a že ten starý pán už nebyl před lety v dobrém duševním stavu. Byl raněn mrtvicí.

– To prý je mu jedno,– řekl Bednář, když přetlumočil odpověd. –Rozhodně je prý v lepším duševním stavu než on sám. Zajímavý děda. A víte, že si mě dočista koupil? Džentlas každým coulem. Jen by mě zajímalo, jak se bude s někým bavit beze mne. A kdyby mě chtěl vytáhnout s sebou, jestli mi to zaplatíte. Moment, on chce vědět, kdy jede ten vlak. To je přece chlap… Měl byste ho připravit na to, že tam zmrzne. Ať si někde opatří psí dečky.

Branchu se zadíval prosebně na Vašátka, sepjal kostnaté prsty a promluvil.

– Samozřejmě, on si vás ždá… moc vás prosí, abyste jel s ním. Říká, že vaše společnost je pro něho neocenitelná. Počkat… tohle se týká mne… povídá, že mi bude hradit cestu a… no džentlas, to si dám líbit, na soukromý služby já držím. Tak od tohohle momentu u něho nastupuju. Škoda že to není nafurt.– Vašátko se díval na Branchu a přikývl hlavou. Starý profesor se rozzářil.

– Kdyby tak jel na cestu kolem světa,– zabručel Bednář.

– Nechcete mu to navrhnout?

– Řekněte mu, že pojedu, řekl Vašátko. Ale s noclehem je to většinou slabé, tak mu to povězte, že bude nejlíp ráno… ranním rychlíkem na Železný Brod a do Staré Hutě. Jízdenky obstaráte vy.

*

Vašátko se setkal s oběma ráno před odjezdem na nádraží a starostlivě si prohlédl profesora: měl sice zimní plášť, ale proti mrazu jen šálu na krku a na hlavě klobouk. A mrzlo… vypadalo to ošklivě, byly hlášeny vánice. Čertví, jak je to daleko ještě od Staré Huti. Branchu byl v dobré náladě a stiskl Vašátkovi ruku oběma dlaněmi, Bednář mžoural a vypadal zas jak po flámu, a také tvrdě usnul, jakmile rychlík vyjel z Mladé Boleslavi. V Mnichově Hradišti už důkladně chrápal, takže Vašátko s Branchu seděli proti sobě jak dva němí, pokuřovali, usmívali se a mlčeli. Bednář se probudil až v Železném Brodě, trhl sebou a podíval se oknem. Venku hustě sněžilo a vypadalo to na pořádnou vichřici. Branchu vylezl ve svých polobotkách a v zimníku a za chvíli vypadal jak prokřehlý sup, ale držel se náramně; Vašátko se ustaraně podíval kolem, Železný Brod se topil v závějích a vypadalo to, že dál bude cesta značně horší. Zjistil, že na Starou Huť je cesta proházená, autobus ještě jede, ale dál se musí už jen na saních nebo na lyžích. Usadili se v autobuse se zamrzlými okny a pokračovali silnicí, zaříznutou mezi dvěma obrovskými návějemi jak v tunelu. Branchu se k němu obrátil a prokřehlými rty něco pronesl. –Říká, že je tu velmi krásná krajina,– podotkl Bednář.

Zimní vzpomínka začala být náramně aktuální… Když vystoupili ve Staré Huti, nebylo vidět na krok. Vesnice byla jako umlčená a odříznutá sněhem, vítr zesílil. Vašátko trval na tom, že si musejí napřed něco vypít, aby profesor nedostal z podchlazení infarkt. Nad dveřmi hospody visel rampouch, Branchu natáhl dlouhou ruku a zvědavě rampouch ulomil. Vašátko vstoupil dovnitř a trochu strnul, u zadního stolku seděl totiž Horác, obědval guláš a široce se na Vašátka usmál.

– Dejte si taky guláš. Mají tu slušnej.

– Co tu děláte?

– Říkal jsem vám, že jedu ven.

– Ale neříkal jste, že zrovna sem. Jste tu s lyžema?

– Jasně… mám je na chodbě.

– Kde bydlíte?

– Hezkej kousek odtud… u jednoho kluka, co tam má chalupu. Aspoň třicet kiláků nahoru.

– A co děláte tady?

– Abych vám řek pravdu, já sem jel, abych se někoho něco zeptal skrz tu aféru… když už jsem to nakous. Ale ona mi vyndala boty. Vůbec jsem s ním nemluvil. A vůbec se mi to nelíbí.

– Co se vám nelíbí, a kdo vám vyndal boty?

– Ta Vaclová přece. Trošku divný, ne, najednou taková péče, když tu žil tak dlouho sám. Lidi mi řekli, že od ty doby, co mu umřela hospodyně, je sám… Ňáká ženská mu chodí nosit nákup, ale to je všechno. A vypadá jako blázen. Ani nemá zuby.

– Myslíte toho starého? Má všech pět pohromadě, aby se s ním vůbec dalo mluvit?

– To nevím, já ho jen zahlíd. A je to odtud dost daleko. Fůra sněhu. Tak nevím, jak ho tam dopravíme,– zabručel, když se podíval na Branchu, který si sedl k prvnímu stolku a mnul si ruce. –Tohle je on? Vypadá jak exotickej pták. A bez lyží… Saně tu k dispozici nemají, pokud vím… saně totiž ano, ale koně ne. Nemoh byste mu říct, aby tam nechodil?

– – – Za hodinu nato šli všichni čtyři sotva viditelnou cestou někam nahoru k lesu, sníh ještě padal. Horác šel vpředu a Branchu v jeho stopách hned za ním. Vypadal, že si razí cestu svým nosem. Bednář občas pronesl španělsky povzbuzující poznámku, kterou ztišil sníh. A pak se před nimi otevřela bílá pláň, kráčeli stále do vrchu, zdálo se, že už tu nemůže nikde nic být, jako by zapadali pořád víc do ticha. Konečně Horác vpředu zvedl ruku a Branchu se zastavil. Vašátko uviděl něco černého na tom bílém a podíval se na Branchu, který tu stál zapadlý do sněhu jak strom a hleděl dopředu… a za další čtvrthodinu k tomu došli. Byla to chalupa o samotě, zděná, kolem zahrada s důkladným plotem, ale holé stromy byly tak napadlé do sněhu, že to vypadalo, že rostou větve rovnou ze země. Vašátkovi připomněly zahradu u jeho babičky, kde si jako dítě hrával. Tohle nebyla opuštěná dětská zahrada, tohle bylo opuštěné stáří. Na první pohled to tu bylo značně zpustlé a neuvěřitelně tiché. Vašátko obešel zahradu a zabušil na okno. V okně se objevila něčí hlava… byl to ten starý, patrně už šílený člověk, a Vašátko si všiml, že si něco vyndává z úst… Zaklepal ještě na dveře a za chvíli někdo odemkl. Byla to Mária Vaclová.

– My už jsme se viděli, viďte… škoda, že jsem už včera neměl příležitost vám říct, že si profesor chce udělat výlet,– řekl Vašátko.

– Bohužel… můj tchán není právě… není ve stavu, kdy by mohl přijímat návštěvy.

– Prosím vás, nenechte nás tu zmrznout,– řekl Vašátko.

– Když profesor vážil cestu až sem.– Vaclová otevřela. Vešli dovnitř husím pochodem a na chodbě setřásali sníh.

– Škoda že jste se napřed neinformovali.

– Škoda, odpověděl. Co se dá dělat, už se stalo. Ale krátká rozmluva by byla možná?

– Co jste chtěli vědět?

– Profesor Branchu se chtěl informovat ohledně pozůstalosti.

– To se mohl zeptat mne.

– Ano, přirozeně,– řekl Vašátko. –Ale když už měl pochybnost… nechtěl jsem mu to rozmlouvat, pochybnost se tím většinou zvětší, viďte. Tohle je soudruh Bednář, tlumočník.– Horác stál na chodbě, lyže nechal v přístěnku a díval se na Vaclovou. Vaclová se obrátila, vešla do dveří a za chvíli se objevila znova. –Tak prosím… ale jen na chvíli. Uvařím vám potom kávu v kuchyni. Vešli do místnosti, která byla neuvěřitelně špinavá, oknem bylo sotva vidět, ale bylo tu teplo, v kamnech hučelo, a všude byl typicky mužský nepořádek, popelník, všude knihy a papíry, na polici rádio a na nízkém stolku televizor… ale i s tímhle ubohým přepychem to tu vypadalo zoufale. Starý pán seděl v židli, měl propadlá ústa, na hlavě černou čepici a jednu ruku v pásce. Podle něčeho v očích a podle hlubokých stínů pod očima měl Vašátko pocit, že se dívá na někoho, kdo má sečteny dny. Všichni usedli. Horác zůstal stát u dveří. Vaclová vešla také a opřela se o pelest postele. –Prosím vás, rychle… nesmíte ho unavovat.– Profesor Branchu už trochu rozmrzl, ale vypadal dost vyčerpaně.

– Máte nějaké otázky, profesore?

Branchu s námahou promluvil, zapálil si cigaretu.

– Omlouvá se za návštěvu a chce se vás zeptat, jestli víte o tom, co se udává o smrti… tedy o sebevraždě vašeho– – Starý pán mávl rukou. –Nechce o něm slyšet,– řekla Vaclová. Nemá žádného syna a… nesmíte ho rozčilovat. – Starý pán se úzkostlivě podíval na snachu. Branchu zavrtěl hlavou, něco zašeptal a pak si chytil hlavu rukama.

– Ptá se, jestli jste viděl svého syna mrtvého.

– Neviděl a nechtěl ho vidět,– řekla Vaclová. –Jakým právem…

Branchu najednou promluvil s prudkou gestikulací, rozhodil rukama, potom vstal, říkal něco nahlas… –Já tomu nehovím,– bručel Bednář. –Plete do toho něco… že prý nějaké speciální otázky ohledně teorie nevlastních integrálů… vůbec nevím, o čem mluví.– Starý pán na něho upíral oteklé oči, zdravou rukou si sáhl na prsa, jako by nemohl popadnout dech. –Prosím vás, okamžitě odejděte. Není zdráv… nedávno měl záchvat. Pojďte vedle, prosím.– Branchu najednou sáhl do náprsní kapsy a vytáhl složený list papíru, začal na něj ukazovat, podržel ho v ruce a něco řekl zlomeným hlasem. –Říká, že umřel… byl prý zavražděn až potom, co napsal tenhle dopis,– zabručel Bednář. –Říká, že to nechápe.– – –Nechte toho,– zamumlal starý pán. –Je skutečně… po smrti. Řekněte mu, ať na něho zapomene. A… sbohem, já myslím… že…

– Panebože, přece ho teď nepošlete pryč, pane docente,– řekl Horác tiše. –To přece už nemá smysl.

– Vy jste se zbláznil,– vybuchla Vaclová. –Jděte pryč… pojďte všichni vedle…– Branchu, ačkoli nerozuměl, se zadíval na starého pána. Vašátko mu vzal dopis z ruky. Byla to neuvěřitelná věc… ten dopis nebyl psán písmem, ačkoli až na konci bylo francouzské sdělení psané na stroji, jinak se skládal z matematických značek, mezi nimiž poznal jen integrál. Byla to řeč, absolutně nepřístupná laikovi. Dopis, kterému mohl rozumět jen matematik… Branchu se zlomeně ozval. –Říká, že spolu o něčem debatovali… v dopisech. Já tomu nehovím,– řekl Bednář a utřel si pot. –A že prý našel jedno z řešení… v článku někoho jiného. V tom předposledním dopise. Říká, že se z toho zblázní.– Starý pán zavřel oči. A najednou natáhl k profesorovi ruku. –My old friend,– zamumlal, pak se opravil.

– Mon ami…– Branchu pochopil bez vysvětlování. Obličej se mu stáhl. –Madre de Dios!– vyhrkl a podržel jeho ruku. Horác vypadal až imbecilně rozčilením… a Bednář přistoupil blíž, jako by měl profesora na starosti. Starý pán se najednou otočil, sundal si pásku z ruky, stáhl čepici a sáhl pro cosi do zásuvky stolu… když se obrátil, měl v ústech připevněný chrup, jeho obličej se změnil, ale teprve teď bylo jasné, že je skutečně nemocný. Ale i přitom vypadal najednou značně mladší… taky se napřímil, ale s dýcháním to lepší nebylo. A vtom se Vaclová opřela o stůl a dala si obličej do rukou. –Už to nemá smysl,– zašeptal docent Batole. Vzal zase Branchu za ruku. –Prosím vás… zůstaňte tady. Trochu jsem odvyk mluvit, ale myslím… že to bude takhle lepší. Vidíš, už to nemá smysl, Marie… Možná že je čas… jak se to řekne francouzsky? Il est temps, peut-etre;– řekl Bednář.

– Tak… il est temps… abych se k tomu zločinu přiznal. Využil jsem tehdy… náhlé smrti mého otce, který přijel za mnou… tenkrát v noci. Zločin byl, že jsem předstíral, že to já…

– Ty?– řekla Vaclová. –Copak jsi vůbec věděl, co děláš? Ani ten jed jsi přede mnou neuklidil. Já věděla, co chceš udělat.

– Ano… vážně jsem tehdy pomýšlel na sebevraždu,– řekl Batole. –Ale tehdy, když jsem sem v noci odjížděl… místo něho… to už jsem to věděl.

– Nic jsi nevěděl,– zašeptala. –Slyšíte, já to všecko zařídila! Táta se tehdy v noci přihnal… napřed mu napsal šílenej dopis, ale pak přece tajně přijel… dověděl se o tom vyšetřování, ale u nás ho ranila mrtvice… byl to už druhý záchvat, a poslední. Tehdy v noci mě to napadlo.

– Mohl jsem s tím nesouhlasit,– řekl Batole.

– Ty? Tys myslel jen na to, že to nemůžeš přežít. To já se rozběhla už v noci za tím Sklenkou… byl to soused, napřed mě odmít, ale pak si dal říct, jestli se mi podaří… to s tou identitou, že si ho vezme k pitvě a zařídí ostatní. To já ho uprosila! Zapálila jsem ráno pár věcí v pokoji, i tu postel… zařídila jsem to s otiskem na sklenici. Jed si opatřil pro sebe, rozumíte? To už byl naštěstí pryč… ještě v noci jsem ho vybalila na chalupu. A Sklenka pak podepsal výsledek pitvy… Já myslela, že je to jen na tak dlouho, než– – – –

– Co sis prosím tě myslela!– řekl Batole tiše. –Je pravda, že jsem nechtěl přežít… tu hanbu. Ale vstávat z mrtvých, to ne, to už jsem pak nemoh. Byl bych se musel stydět.

– Proč jste se nehájil?– zeptal se Vašátko.

Batole se na něho podíval, jako by nerozuměl. –Promiňte, ale to… to snad… nemyslíte vážně. Byla to lež… ale já byl blázen, nic jsem předtím netušil, to všechno jsem pochopil až potom. Vždycky se najde krysa… ale já žil předtím v jiném světě, lepším, než je tenhle. Musel přijít trest… A pak jsem už neviděl způsob, jak to změnit. A potom… mně tu vlastně nebylo tak zle.

– Tohle ti věřím!– Podívala se na něho vyprahlýma očima. Vašátko cítil, že je tu pro ni jen on, jen tenhle starý, opuštěný, patrně nemocný člověk. Manželství vztah mezi lidmi je stejně záhada, i po letech, i když byla mladší, něco pro ni znamenal, musel znamenat… Ti dva se na sebe dívali, jako by druzí byli vzduch.

– Co mi věříš?

– Mně to říkat nemusíš… vždycky ses dobře obešel beze mne. Nikdy ti nezáleželo na tom, jak se obejdu já bez tebe!

– Ale ano, taky ses obešla beze mne… Byl jsem špatný manžel. Nikdy jsem ti nezazlíval… tvoje řešení situace.

– Moje řešení! A když jsem se k tobě chtěla vrátit…

– Tos nemyslela vážně… to byl nesmysl… máš přece svou práci a manžela, rozhodně lepšího, než jsem byl já.

– To říkáš ty? To ti bylo jedno, jak mně je… když mám žít s někým, kdo si klidně publikuje tvou pozůstalost… pozůstalost! Tvou práci… co mu člověk dodával… postupně… jako nálezy z pozůstalosti… to je nádhera! A nikdy se nezastyděl. A když si dá namluvit, žes to schoval na chalupě, a že jsem to našla až teď! Na tom ti taky nezáleží, viď!

– A nemá svým způsobem pravdu? řekl mírně. Já byl rád, že to k něčemu je. Já si tu z dlouhý chvíle trochu počítal. Buď ráda, že se s tím spokojil.

– A ty taky… Ale co já?

– Když člověk umře, jsou výsledky anonymní, a já umřel, to nemůžeš popřít. I pro tebe… nic si nenamlouvej. Prosím vás,– obrátil se na Bednáře. –Přeložte. Žil jsem… dlouho… z jistých osobních důvodů… pod cizírn jménem. Přetrhal jsem všechny styky se světem. Žil jsem… naprosto izolovaně… řekněte, byl jsem mrtvý. Jen jednu věc jsem si nedovedl odříct… mon ami, totiž písemný styk s vámi. Odbornou debatu. O našich společných problémech. Vás jediného jsem si ponechal. Korespondenci zprostředkovávala moje manželka. Myslel jsem, že z vaší strany nehrozí nebezpečí, netušil jsem… že přijedete. Když jste mi napsal, že mě navštívíte, naléhavě jsem prosil, abyste od toho upustil. Možná že jsem to napsal nevhodně… Napsal jsem, že je tu pro mne jakési riziko…

Zatímco Bednář překládal. Batole hleděl na profesora a Branchu na něho. Když domluvil, Vašátko zamumlal:

– Ale jak jste moh tak dlouho-! Co když jste marodil?

Batole se usmál. –Neřek byste… ono to uteklo. Několikrát jsem myslel, že to vzdám. Jednou, když jsem si zlomil ruku. Ale pak jsem to přece vydržel… do konce. Byla řada situací… když zemřela má hospodyně, co byla do věci zasvěcená… ale naštěstí, zdejší se smířili s tím, že nechci nikoho vidět. A že jsem blázen. Tak jsem to přece jen vydržel… až na konec. I díky vám,– řekl profesorovi. Vaclová najednou zavzlykala a obrátila se k němu zády. –Ale přestaň, není proč,– řekl Batole netrpělivě. –Tohle si taky namlouváš. To je jen představa… vzpomínka. Prosím vás,– otočil se k Bednářovi, –Přeložte: Velice mě těší, že jsem se s vámi konečně osobně seznámil.– Horác najednou zatahal Vašátka za rukáv. Když se octli oba venku, prošli dětskou, jako neuvěřitelnou zahradou a zastavili se u plotu. Sníh ještě padal, ale oba si zapálili. –To mě podržte!– zabručel Vašátko. –Čtrnáct let!

– Vším jste si, že o sobě mluví v minulém čase? Myslím, že náramně dobře ví, že je marod… ty oteklé oči… něco se srdcem, myslím.

Zahlédli ženu ve vlňáku jako černý bod na dolejší cestě. Horác na ni ukázal. – Další svědek. Trochu mešuge, já s ní mluvil. Ale mlčela jak hrob. Ale možná že věří, že je to ten starý… Víte, nebýt toho, že si vyndal chrup, když mě uviděl… to se přece dělá naopak, při návštěvě, ne?

– Vypadá zatraceně špatně… i staře. Ale tehdy, ten požár… tamtomu ohořely patrné vlasy, obočí… možná, že vůbec došlo k porušení… podoby. Rozhodlo jistě i to, že měl důvod k sebevraždě.

– Ano, je to, jako když někdo dá někomu provaz, aby se oběsil a nepřekážel. Ti, co ho do toho navezli, by se trochu divili.

– On se přece s tou Vaclovou vrátí!– zabručel Vašátko.

– Jak by moh!– řekl Horác. –Vaclová se vrátí k tomu Šeplovskému, co by tu taky dělala. A Branchu odjede. A Bednář bude mlčet.– Udělal malé gesto rukou… Ukazoval na ten sníh kolem.

– To přece nejde…– řekl Vašátko tiše. –Co kdyby se mu tu něco stalo? Dejte pokoj!– Chvíli oba mlčeli. –Představte si, když měl tu zlomenou ruku a nezavolal si doktora. To přece není možné! A dnes, na tomhle stupni civilizace… v tomhle světě!

– Snad právě proto,– řekl Horác.

Vašátko se ohlédl do zahrady. Stromy se sněhem zmenšily. Když se podíval na dům, v jednom okně se rozsvítilo, jako kdyby někdo mrkl jedním okem. Dům přitom vypadal nesmírně opuštěně, bezmocně, a přitom trochu posměšně.

5-Psýché

Vždycky se na ni rád díval, jak obsluhuje ty druhé, protože měla styl. Když ji vídal za pultem s těmi ladnými pohyby a zářivým, trochu unaveným úsměvem, obdivoval ji a bylo mu jí taky trochu líto. Mluvila se zákazníky plynně čtyřmi jazyky, ovšem jen o muzice a o deskách. Vůbec, takhle nějak si představoval Paní Hudbu. Má něco kolem třicítky, nosí odpolední šaty, kolem hlavy má gloriolu z tónů, a v obličeji má zrovna tenhle křehký výraz, z kterého člověk pozná, že ji bolí nohy. V jedné ruce má gramofonovou desku, v druhé sluchátka. A místo co by brnkala na harfu, říká „Prosím!“ Tohle ho jednou napadlo, když dlouho čekal ve frontě, a pak jí to řekl… pochopitelně, smála se. Vždycky když otevřel dveře prodejny Divadla hudby, podíval se rovnou k jejímu pultu a pokaždé tam byla, upravená, přívětivá, elegantní, a často byl kolem ní hlouček, takže musel čekat, než se k ní dostal na kus řeči.

Vlastně znal Bohunu už řadu let, – i od známých, a teď si k ní chodil pro trochu muziky, ačkoli si nikdy žádnou desku nekoupil, neměl doma gramo. Směl si některou desku vybrat a odebrat se s ní do kabiny. Chodíval sem rád brzy dopoledne, když ještě nevypukl nával, poslechl si muziku, trochu pohovořili, i když přitom obsluhovala zákazníky, a pak odešel. Byla příliš hezká, aby nebyla zadaná, a příliš mladá už taky ne. Když sem přišel navečer, někdy tu potkal jejího snoubence, byl to usedlý, asi šestatřicetiletý docent archeologie, příjemný chlap, i když pramálo múzický typ. Ostatně věděl o ní leccos z minulosti… byl tu jaksi ještě někdo jiný; někdo, kvůli němuž měla před lety průšvih, když ještě pracovala na Vnitřním obchodě. A možná že ho tu také už potkal, ale nevěděl přesně, který to je; Bohuna bývala doslova obležená. Byl tu na ni tak zvyklý, že ho udeřilo, když ji tu jednou nenašel. Konečně, trochu marodit může každý. Ale pak začaly chodit poplašné hlášky… dověděl se od kolegyň, že je na vyšetření v nemocnici, ale že jsou to nervy. Když ji tam jednu neděli navštívil, tvářila se na něho tak vesele, že nevěřil, že by to mohlo být něco vážného. Ale za čtrnáct dní, když stál u dveří jejího bytu, slyšel o ní už tolik, že chvílí počkal, než zazvonil.

*

– – –dnes v poledne, byli jsme spolu na obědě,– řekl Pavel Ernest. Ale neboj, nehrozí nebezpečí, že by přišel.

– Stejně je strašný, co provedli Mirkovi,– řekla Marka.

– To s tím nemá co dělat. Prosím tě, nemohli byste jít na procházku?– Obligátní potíž muže, který pracuje doma; žádná manželka neuzná, i když uznává nutnost příjmů, že se dobře nedá pracovat, když šestkrát za hodinu vejde do pokoje a něco se ho ptá. Tohle Marka nepokládá za rušení, naopak má pocit, že kvůli němu ani nežijí. Člověk může trpět jistými věcmi na druhou, a to byl právě jeho případ. Za prvé těmi věcmi přímo, a za druhé vědomím, že se s tím nedá nic dělat. Překladatel na volné noze musí pracovat doma, už proto, že se v knihovně nedá kouřit, a když je manželka s dětmi doma… i když to byla věc, o kterou usiloval celá léta, aby to utáhl sám, tak musejí být doma všichni. Děti si pořídil pozdě, jeho chyba. Mezi osudové potíže jaksi nepočítal sám sebe, s vrozeným pudem pomáhat každému, pokud bylo lze, – i když každé zazvonění cítil jak ránu do hlavy.

– Nemůžeme přece ven, když je Helenka tak nastydlá,– řekla Marka a sedla si k němu. Jak si jednou sedne, bude sedět aspoň deset minut.

– Víš, Mirka je mi strašně líto. V poledne mi volal… nemůže to vůbec pochopit.

– To se divím, času měl na to dost.

– Ale Bohuna se tvářila, že se s Fandou rozešli. A není to slušný, když věděla od začátku, že je Fanda ženatej a kluk na něm tak visí… to astma dostal stejně jen kvůli ní. A s Mirkem se měli brát.

– No nevím, dokud měla do toho stará Masáková co mluvit.

Marka se zaposlouchala, jestli jsou děti tiše. –Stejně bych tomu byla nevěřila… Dala jsem Helenku do postele, příšerně kašle. Pinda si u ní hraje… Ale že mi to Bohuna zapřela, že se s ním pořád vidí… ale tys to věděl, ne? Tys ji už docela adoptoval, co?

– Taky ji neznáš od včerejška.

– Nebyla bych věřila, že bude tahat Fandu od rodiny.

– Neměla nikdy vdávací aspirace. A ostatně…– Jak umějí být ženské přísné jedna k druhé. Neměl to rád. Znal tu historku od A do Zet. Fandu Řeřichu znal také. Ti dva už kvůli tomu leccos vydrželi (i když u Řeřichy byly asi ještě jiné důvody, proč vyletěl. Ale schopný byl, to určitě. A kádr… možná, že ne dostatečně pokorný, poslušný a pitomý. Poctivý, to je otázka.) A vůbec, Bohuna je marod.

– Mirek říkal, že u ní nic nezjistili.

– Protože jim utekla na revers,– řekl tiše. –Mirek rozumí těm svýrn hrncům a ne nemocem. A buď tak hodná, nemluv před ní o tomhle.

– Zač mě máš? Fandu jsi doufám nepozval.

– To tedy ne. V tom můžeš být klidná. Ostatně neví, že tu bude, a kromě toho balí, má před služební cestou.

– Řek jsi mu, aby ti přivez ty fotografický papíry?

– Ale ovšem.

– Tak to ji zas půjdeš vyprovodit a přijdeš až bůhvíkdy, viď.

– Ne. Dovede ji Horác. Přijde večer kvůli tomu leporelu. Tak neměj obavy.

– Obavy? Jaký mám obavy? Ach Bože. Kdyby si jen na moment představila, co s Bohunou může být… Ty nejhodnější ženské nemají absolutně žádnou fantazii.

– Copak si vážně neumíš představit, jak je na tom?

– A umíš si představit, kdybych já chtěla od tebe, abys každou chvíli nechal všeho a bavil se se mnou?

– Nebavím se s ní. Sehnal jsem jí kšeft, ten katalog, jestli ti to došlo. Nemůže se jít pást, když praštila s flekem. Jestli ty jsi jiného názoru…– Zjistil, že se jí oči naplnily slzami, skoro pozoroval, jak se naplňují… to je hrozné. A najednou vstala a vyběhla z pokoje. Tak, ted bude muset za ní. Vlastně… není to poprvé, co jí vynadal kvůli Bohuně. Včera jí také něco řek… ale co? Zadumal se. Už to zapomněl. Ale to už vstal a šel za ní.

*

Na Horácovo zazvonění přišla otevřít slečna Jůzová. Mluvil s ni už jednou, když se přišel zeptat na Bohunu, takže se znali.

– Co to, bolí vás něco, slečno?– Slečna Jůzová měla totiž na hlavě šátek, pod nímž vykukovala vata, měla budto příušnice nebo ji bolely uši. Byla vysoká, kostnatá, asi kolem čtyřicítky… docela hezká, až na cosi gruntovně nepůvabného. Pod nosem měla náznak knírku, ale Horác znal i půvabné ženské s knírkem.

– To nic, pane Horác. Mě jenom píchalo a byla jsem na středisku a tedka beru penicilin. Už jsem se zas nechala uznat… nemůžu si to dovolit. No… Bohunka je doma. Otevřel dveře jejího pokoje. –Ahoj, Bohu.– Ležela s knihou v ruce na gauči pod barevnou dekou. Na stole měla vázu s jednou květinou. Kdykoli ji viděl, měl dojem krásy… ta holka měla styl, to něco, co se nedá naučit.

– Takhle se marodí? Vypadáš moc krásně, Bohu.– Až na to, že měla pleť až příliš bílou, a ty žilky… a hlavně něco v očích. –Tak vykládej, co je s tebou. Já jsem úplně vyjukanej, a ty si zatím žiješ. Choděj takový hlášky, žes praštila s flekem… je to pravda?– Přisedl k ní na gauč. Stiskli si ruce.

– Hodnej, žes přišel… Já se mám teď děsně dobře. Moment, to se musí zapít.– Vstala, vyndala odněkud z police láhev stocku, byl v ní jen zbytek; zasmála se, jak Horác odhadl množství očima. Přinesla dvě sklenky na nízké nožce a nalila sobě i jemu plnou. Přiťukli si s úsměvem.

– Vážně je ti fajn? A nelžeš?

– Nelžu. Já jsem ti ted tak šťastná jako už dávno ne. Ne představíš si, co je to za pocit… jenom si tak žít.

– Doopravdy? A jak to máš s prachama?

– Víš, Pavel mě nenechá utopit. On je děsně dobrej.– Přikývl. O něho se Pavel zasloužil taky.

– Sekla jsi s tím definitivně?

– Ano. Už tam nikdy nepůjdu. Bylo toho zrovna dost.

– A co tamto…? Už je to dobrý?

– No, takhle dobrý to zas není… ale je mi teď fajn.

– Ty, Bohu. Je to pravda, žes jim utekla domů… na revers?– Přikývla. –Holka, ty ses zbláznila.

– Nezbláznila, řekla vážně a napila se. Já stejně vím, co mi je. Oni pořád, že mám něco s tou slezinou… nakonec mi chtěli koumat kostní dřeň. Já to nemohla vydržet. Byla bych se tam zbláznila. Jen jsem se vrátila podepsat revers. Nepředstavíš si, jak mi nadávali. Šíleně.

– Holka… jestli nechceš zrovna tam, Pavel má přece známýho doktora, v Chrudimi v nemocnici.

– Ty jsi trouba, nezlob se. To už jsem mohla zůstat tam, ne? Tyhlety zařízení jsou dobrý pro zdravý lidi. Ale já už jsem za tím. – Podíval se na ni. Mluvila prostě, skoro dětsky, a naprosto vážně. –Teď už je mi prima. Jakmile se dostaneš za to, je ti hned jinač. Jenže s nemocenským je to složitý. Nemůžeš utýct z marodince a pak bejt normálně marod a chodit na kontroly. Já z toho měla pekelnej vítr… tak jsem se jim na to vykašlala.

– Nemoh by ti to nějak… Mirek?

– Nedělej, že nevíš, jak to s náma je.

– To sis vybrala vhodnou chvíli k řešení rodinnejch problémů. Nemohla jsi počkat, až budeš fit?

Vzala si od něho cigaretu. –Nemohla. Víš… tam začneš dumat trochu jinak. Když člověk dostane perspektivu, že toho zrovna moc před sebou nemá, všecko je ti hned jasný. Já si řekla: –Proč se vlastně do něho nutím? Abych se zajistila, až budu stará? Copak budu vůbec někdy stará?

– Ale budeš,– řekl. Dopil svou skleničku. Bohuna mu nalila znova.

– Já si ted připadám hrozně srandovně, to si nepředstavíš. To ti je psina. Třeba se ráno probudím a ležím v posteli a přitom se mi zdá, že vstávám, oblíkám se a jdu ven, třeba jen tak courám po ulici a najednou někoho vidím, jak nastupuje do tramvaje… Ve snu, chápeš? Ale já přitom nespím, rozumíš. A největší psina na tom je…

– – –že jel opravdu tou tramvají zrovna v tu dobu?– řekl tiše.

– Tobě se to taky někdy stává?– řekla s údivem. –Fakt?

– Teď ne, ale stalo se mi to.

– Ty, Horáci. Člověk o tobě nic neví… Byl jsi do některý hodně udělanej, co? Bylo to fajn?

– Vůbec ne,– řekl lehce. –Byla to nejčernější doba mýho života. Jsem rád, že je to pryč. Ty, Bohu… co chceš vůbec dělat?

– Co? Nic. Víš, že je to docela krásný, nemít vůbec perspektivu? Člověk si připadá nemožně lehkej… jako kdyby lítal. Vážně nic nechci. Ani od něho.

– Vážně ne?

– Tobě to připadá blbý, že o tom mluvím, ale já teď zrovna nemám, komu bych to řekla. Já si ho nikdy nechtěla vzít… kvůli mladýmu ne, a Fanda by je byl taky nechtěl zanic opustit, chápeš? Tak to s náma je. Ale víme jeden o druhým, i kdyby jeden byl tady a druhej na Kamčatce, s tím se nedá nic dělat… rozumíš? Já se třeba v noci probudím a vím, že on se probudil taky. A někdy ti přesně vím… cítím, že jde ke mně, věříš mi to?

– Věřím,– zabručel. –Fakt…

– Vím o něm, než dojde na roh,– řekla lehce. –Stává se nám to tak často, že se oba smějem… To ti je sranda… Ale mně se to stává i jinak. Někdy tu ležím ráno, a najednou vím, že tu vlastně nejsem, jdu jako na tramvaj a k nám do kšeftu, postavím se za pult a řeknu holkám Ahoj… a vidím je, která z nich má zrovna službu. Já… já jsem tohle dělávala už jako holka. Ale teď, od ty doby, co jsem přišla z nemocnice…

– Měla bys jít za Markou,– zamumlal. –Neměla bys tu být pořád takhle sama.

– Vždyť jsem tu s Libuškou Jůzovic. Ta se o mě tak stará, div se z toho nezblázním. Jen s ní mám teď potíž, protože hrozně drží na Mirka, a Fandu nikdy nemohla snést… škoda, že si Mirka nemůže vzít sama… tak mě s tím otravuje, ale jinak by se ustarala. Já nic nepotřebuju, jen sem tam najíst a pár cigaret. A napít, to taky.– Nalila jim oběma znova. Horác změřil očima zbytek, tak na dvě slabé a dost. –Něco bych ti měl nechat, viď. Tak ať žiješ… Heleď, přijdeš večer k Pavlovi? Jdu tam taky. Dovedu tě aspoň domů.

– To budeš hodnej. Já chodím moc nerada sama. A taky… víš, Mirek. Je mi ho hrozně líto, ale nemůžu si pomoct.

– Copak ví, že tam jdeš?

– To ne, ale no… sem tam ho potkám.

– Fanda se pro tebe nestaví?

– Ne, už jsme se rozloučili, jede na týden ven. jezdí každou chvilku… tak balí. Budu moc ráda. když mě dovedeš.

– Bude mi ctí a národním svátkem,– řekl Horác.

*

Na chodbě se pozdravil se slečnou Jůzovou a podle něčeho usoudil, že poslouchala za dveřmi. Divné moresy… co je jí do Bohuniných návštěv? A sotva vyšel z domu, potkal nějakou divnou náhodou Miroslava Masáka. Chtěl dělat, že ho nevidí, ale Masák zamířil k němu. –Dobrý den… jak se pořád daří? Jak pracujete?

Kráčeli kolem Elektrických podniků, Bohuna bydlela blízko Hlávkova mostu. Masák kráčel pomalu vedle něho.

– Čirou náhodou. Nestavil jste se nedávno u Bohuny?

Blbec jeden. Musel vidět, že jde od ní.

– Stavil, zrovna před chvílí. Je jí slušně.

– No a… co vám říkala? Nezlobte se na mě, že se ptám. Moc by vám vadilo, kdybychom si někde vypili kafe?

Zapadli do automatu na rohu Kopeckého náměstí. Stáli u stolku proti sobě… –Řekněte mi, prosím vás… Měl jste dojem, že je s nervama pohromadě?

– Ano, ovšem.

– Já ten dojem nemám. Víte, že utekla z nemocnice… jen tak? Uvažujte… to se přece nedělá. Tak najednou. Možná že se vám zdá, že mluvím jaksi… ale nedivte se. Víte, ta náhlá změna… chování. I vůči mně… Já si to neumím jinak vysvětlit, než že není docela s nervama… I ta Jůzová pozorovala…

– Já nepozoroval nic.

– Mně to všechno připadá zvláštní,– řekl Masák. Měl docela příjemný obličej, ale byl nějak… je to s ním asi zatraceně špatné. –Víte, člověk je jak ve snu,– prohodil a uchechtl se. –Zažil jste to někdy? Sám sobě jsem novum. Mám pořád pocit, že se z toho probudím. A přitom, jaká záhada? Víte, kdo je to? Kariérista… bezcharakterní chlap… náhodou o něm leccos vím. Když padnul Hanták, měl na krku aféru, ale vylez z toho. Nic za to, že si při nějakém kšeftu ulil dinárky, když tam může posílat každým rokem rodinku. Letos je tam poslal taky.– Utřel si krk a zátylek. Vypadal žalostně.

– Já ho tak dalece neznám,– řekl Horác.

– Mně je jasné, co si o mně myslíte,– řekl Masák.-Ale mně je to jedno, co si o mně každý myslí. Taky novum. Moje osobní tento musí jít stranou… Jde tady o ni, rozumíte. Mimo moje osobní…

– Ano, ale…

– Co bude, až se ona z toho probudí? Co pak? Ten chlap je skutečně… odtažmo od toho, že je ženatý. To přece…

– Ale je vážně nemocná,– řekl Horác. –Momentálně jistě potřebuje klid.

– To jsou jen nervy. Já to u ní znám. Tohle jsme už spolu překonali a bylo zas dobře. Já… umíte si představit „my position“? Jako kdyby byla moje dítě a já musel koukat na to, jak skáče s mostu do vody, a nemoh bych jí v tom zabránit. Znova se uchechtl. Probůh, a ted mi řekněte, co si o mně myslíte?

– Co bych si myslel,– zabručel. –Já se vám nedivím.– – –

*

Když se dost pozdě večer zastavil u Ernestů, Bohuna už tu seděla v obýváku a prohlížela si nějaký obrázkový časopis. Marka dávala spát děti. Tak pojď, Horác, řekl Pavel. Já ti to řeknu stručně, jak to s těma tvýma věcma stojí.

Ačkoli to nestálo stoprocentně dobře, Horác se mu cítil nadosmrti zavázán, a i bez té vděčnosti měl Pavla upřímně rád. Zkonstatoval, že Pavel vypadá náramně unaveně. Úspěchy a cílevědomým úsilím se stárne, Pavel vypadal starší než na těch pětatřicet. Ale teď vypadal i smutně.

– Stalo se ti něco?

– Nic. Poslouchej, budu ti vděčnej, když teď půjdeš a budeš chvíli bavit Bohunu. Mám spoustu práce… Něco bych rád dorazil.

– Samo. Něco novýho?

– S ní? Dá Pámbu, že to nemá,– řekl Pavel vážně.

– Pámbudá,– zamumlal Horác. –Je to všecko zlý. Ještě že má tebe, a vás oba.

– Jsi šťastnej, že jsi svobodnej na volný noze,– řekl Pavel najednou.

– A ty jsi šťastnej, že ses zmoh na rodinu s harantama,– řekl Horác vážně. –Tak já tam jdu. Přijdeš za chvilku?– Pavel přikývl. Horác se šel posadit k Bohuně, ale za chvíli se už vrátila Marka s čajem a s mísou chlebíčků. Bohuna začala hovor o dětech. Marka se rozhovořila o tom, že je Helenka nastydlá… v noci prý ani nemůže pořádně dýchat. –Dáváš jí dost pod hlavu?– řekla Bohuna. –Karlíkovi Řeřichu se musí dávat moc pod hlavu, když dostal po černým kašli to astma. To už je dost dlouho, co…

– Přece to astma nemá po černým kašli, ale po nervovým šoku,– řekla Marka.

– Ale bylo to po černým kašli.

Horác se zeptal na Pindu. Marka nalévala čaj… Ženské umějí být dost kruté… Proč vlastně? Tamto přece není žádná novinka…

– Tak to řekni rovnou, že myslíš, že jsem za to mohla já!– řekla Bohuna.

– Ale ženské,– zabručel nešťastně.

– Co bych to povídala, když to sama víš.

– Kouslo vás něco? Tarantule, ne?

Marka najednou vstala a vyšla z pokoje. Bohuna zapolykala, bylo vidět, že má pláč na kraji. Nabídl jí cigaretu.

– To nic… Marka je nějaká přetažená… nesmíš to tak brát. Tak co, už vypadneme, Bohu… co říkáš?– Seděla tiše jako pohroužená do sebe, neříkala nic. –No tak… Bohu! Vždyť je to blbost. Mohli bysme jít, co ty na to?

– Já nevím,– zašeptala. –Jestli bysme neměli počkat na Pavla.

– Stejně má práci… nic se nestane, když vypadnem.– Zatvářila se nerozhodně. –Myslíš, že bych za ní měla jít? Vždyť jsme byly vždycky jak sestry… i ve škole… já to nechápu. Že jsem jí to poslední dobu nevykládala? Přece to ví…

– To může mít tisíc příčin,– řekl.

– Tak za chvíli. Já za ní ještě půjdu. Měl náhle pocit, že má ještě jiný důvod. Zdálo se mu, že poslouchá. Nikdy mu nelhala, ani neměla důvod lhát. Teď by byl přísahal, že čeká. Nebo mu neřekla pravdu a přece čekala Fandu?

– Bohuno.– Jako by neslyšela. Zdálo se mu jen, že čeká, že přijde, nebo si přeje, aby přišel?

– Čekáš někoho?

– Ne, vážně ne. Proč?

– Tak pojďme.

A najednou někdo zazvonil, a byl by přísahal, že tušila že sem jde, i kdo sem jde. Bylo už skoro deset. Uslyšeli, že Marka otvírá, a pak hluboký hlas, co říkal: –Nezlobte se, já jen slíbil Pavlovi půjčit ten expozimetr… vůbec mi nepřišlo, kolik je… A když ted nemám vůz…– Marka ho vítala náramně přívětivě. A pak s ní Fanda Řeřicha vstoupil. –A jémine!… –brý večer! Já nevěděl, koho tu chytím… Podali si s Bohunou ruce. Horác cítil, že jeho údiv není hraný. A zvláštní věc, Bohuna se na něho usmívala slzami, a i on vypadal dojatě… Objevil se Pavel, srdečně si s ním potřásl rukou.

– Tak já ti to nesu, člověče,– řekl Řeřicha. –Vzpomněl jsem si na to večer, no… ale nenapadlo mě, kolik bude, než se sem dohrabu. No co… Aspoň tě vidím… Za chvíli půjdem… viď, Bohu.– Klidně se k ní hlásil. Usedl, a za okamžik se s Pavlem rozhovořili o autech, oba byli fandové. Pavel měl oktávii, kdežto Řeřicha se zbavil starého moskviče a sháněl fiata. Horác poslouchal, a chvílemi se na něho podíval. Řeřicha vypadal mužně, měl robustní obličej a pevná ústa, prostě chlap, a dělal dojem vcelku přímočarého člověka, z jednoho kusu. Bohuna se na něho dívala zamženýma očima, i on měl na ústech i v očích zvláštní, něžný výraz, když se na ni podíval, ale jinak se bavil s Pavlem s náramným zájmem o problémech s vozem.

– Už jsem ho moh mít, ale vyfoukli mi ho před nosem. Do toho moskviče jsem vrazil čtyři papíry během dvou let, ale vyplatilo se to. Moh jsem ho prodat za plnou cenu.

– Milej starej moskvič,– zašeptala Bohuna. –Co tomu řekne váš Bobík. Tak rád se v něm vozil.

– Co dělat, odvez jsem ho ke Kožnarovům na venek. Manželka si postavila hlavu, že jí dělá doma svinčík. To víš. Měl jsem to pořád na talíři.

– Tak moskviče už nemáš a Bobíka už taky nemáš,– řekla lítostivě. –Co tomu říká Karlík?

– Co dělat. S tou mou je těžký pořízení. Ale je pravda, že pes je v městě chudák.– Bavili se o autu a o psovi, ale znělo to jako vyznání, stejně se mohli bavit o počasí. Marka se zeptala, kolik ho stál pobyt v Jugoslávii pro manželku a Karlíka, hovořili o cenách. –Zatím mu to vždycky prospělo. No… přijedou za pár. Tak uvidíme. Nezlobte se na mě, že jsem vás takhle přepad… Pojd, Bohu. Já tě doprovodím.

Horác se zvedl také. Trochu ho překvapilo, že si Marka vzala také kabát. –Nemusíš chodit dolů,– otočila se k Pavlovi. Já jim otevřu a stavím se u Bartáků na televizi. Anka mě zvala.

– Jak to, televizi máš přece doma.

– Ale tebe by to vyrušovalo. Zatím ahoj.– Pavel podal Řeřichoví ruku, Řeřicha mu ji silně a dlouho tiskl. Sešli se schodů a ke dveřím, Marka jim odemkla a vyprovázela je jen přes dva bloky, dalo se do deště, rozloučili se na rohu jak pod sprchou. Jarní déšť… Horác to měl docela rád. Pustil se domů pěšky. Fanda s Bohunkou šli na tramvaj.

*

Úřednice Sirůčková právě snídala, ale zahlížela na uklízečku Koubovou, která se jí sem nastěhovala s kávou a s cigaretou. Ještě k tomu, když je vedle Řeřicha a má tam náměstka. Sirůčková cítila v kostech, že je obě Řeřicha seřve, když je tu takhle uvidí baštit a pokuřovat. –Prosím vás, paní Koubová, nechcete s tím jinam? Vy mi tu nemožně nakouříte.– Koubová se na ni nepřítomně usmála a zašilhala. Je to zkrátka číslo. Všichni vědí, že někdy nepřijde, protože se napije. Ale když ji chtěli vyhodit, Řeřicha se za ni vzal, že je sociální případ, syn jí utek do zahraničí před lety a má invalidní matku. Sirůčková věděla, že Koubová chodí ještě do jedné vinárny na Letné umývat nádobí. Ale co se dá dělat, vypadá jak vysloužilá štětka… Telefon. Sirůčková spolkla sousto rohlíku s jogurtem a zvedla sluchátko. –Dobré jitro, paní Chromasová. Já vám ho hned zavolám, hned, ale je tam zrona soudruh náměstek… ano, jistě se tu zdrží aspoň hodnku, ale odjíždí navečer. Ano, to bude nejlepší. Za chvilinku.– Zavěsila. Chromasová ho volá několikrát týdně; Chromas je jeho nejlepší kamarád, a zrovna včera odjel do Bratislavy; tohle všechno vedla v evidenci. Ale zase… občas se jí dává zapírat. To by asi nedělal, kdyby… Paní Koubová na ni zase vesele zašilhala a dala si čouda. Hrozná ženská. Kdyby byl aspoň Řeřicha v čudu, ale žere práci, i když nemusí. Dojídala lžičkou jogurt. Kupovala si ho každé ráno v mlékárně. –Já myslím, paní Koubová…-To je hrůza, takhle šilhat. Člověku se z toho dělá nanic. –Prosím! Dále!– Někdo totiž zaklepal. A bezprostředně nato vešel kdosi od Bezpečnosti… středně velký, prošedivělý, nějaká šarže.

– Dobrý den, soudruhu. Přejete si?

– Je přítomen soudruh inženýr Řeřicha?

– Je tu, ale má tam právě soudruha náměstka. Ostatně má zrovna před služební…

– Kdy dneska přišel, soudružko?

– Já nevím, přišla jsem později. On už tady byl.

– Přišel normálně, v půl osmý,– řekla Koubová. –Já jsem tady od šesti.

– Jestli si přejete osobní oddělení, já vás spojím,– řekla Sirůčková. –Něco kvůli té cestě…?

– Prosím, zavolejte mi inženýra Řeřichu.

Trochu roztřeseně zavolala do vedlejší místnosti. –Pane inženýre… na moment, prosím. Ne, je tu Bezpečnost… já nevím, co se… ano.– Obrátila se. –Bude tu hned.

– Prosím, posadte se.

Nesedl si, ani nevytáhl cigaretu. Sirůčkové bylo z něho nevolno, pustila se horlivě do psaní na stroji. Koubová tu zůstala sedět a civěla na něho. Vtom vešel Řeřicha, s ním náměstek.

– Dobrý den, soudruzi. Nadporučík Bezpečnosti Vašátko.– Podal ruku oběma. Náměstek Homola zahlaholil:

– Tak co máš s Bezpečností, přiznej se! Snad jsi někoho nenaboural?

Vašátko se neusmál. –Je někde volná místnost, prosím?

– Ano,– řekla Sirůčková třaslavě. –Soudruh Chromas je v Bratislavě a Šebek šel na ústředí.– Náměstek podal Vašátkovi ještě jednou ruku a prohodil: –Ale moc ho nezdržte, musí balit. A kdybyste od nás něco chtěli, cokoli kromě peněz…– a uchechtl se.

Sirůčková jim šla otevřít prázdnou kancelář, měla klíč.

*

Řeřicha počkal, až Vašátko vejde, nato vstoupil za ním, zastavil se a přísně se na něho podíval. –Jsem vám k dispozici.

– Setkal jste se včera na návštěvě u manželů Ernestových s Bohuslavou Přikrylovou?

– Ano, co…?

– Vyprovázel jste ji domů, viďte.

– Ano.

– V kolik hodin jste od ní odešel?

– Nevím přesně… myslím, že ve čtvrt na dvanáct. Proč.

– Viděl vás někdo v tu dobu odejít?

– Co je s ní?

– Byla nalezena ráno mrtvá, bohužel… a v tomhle případě… rozumíte… zločin je mimo pochybnost,– řekl Vašátko. Řeřicha chtěl promluvit. Pak se obrátil zády, udělal pár kroků a zastavil se u okna. –Bohužel,– opakoval Vašátko. –Mám obavu, že vaše cesta, ledaže byste…– – – Neodpověděl. –Rozumíte, pane inženýre, budete nám muset vysvětlit, kde jste byl kolem půlnoci… přesněji, někdy po půl jedné. Jde totiž o to…– Řeřicha se konečně obrátil. Přišel ke stolu a opřel se. V obličeji byl sinalý a brada se mu nějak povážlivě… Chtěl něco říci, ale vypadalo to, že toho radši nechá.

– Ono je důležité, soudruhu inženýre, jestli vás někdo viděl, když jste odcházel nebo když jste přišel domů. Potkal jste někoho?

Záporný posunek.

– Abych vám nalil čisté víno, ono je tu jedno dost závažné svědectví.

Řeřicha na něho ještě hleděl, jako by dobře nerozuměl.

– Svědectví, že jste byl v bytě déle, než uvádíte. Spolubydlící Přikrylové vás slyšela ještě po dvanácté, asi deset minut po dvanácté, jak s ní mluvíte. A ještě vás prý neslyšela odejít. Jak mi to vysvětlíte?

– Že se zmýlila,– zachraptěl. Jako když člověk po prudké ráně najde svůj hlas.

– Ale uvádí, že váš hlas bezpečně poznala. Znáte ji?

– Jistě.

– V kolik jste přišel domů.

– Nevím přesně. Pozdě. Šel jsem pěšky.

– Tak nevíte přesné v kolik?

– Přesně ne. Taky jsem se o čas nestaral. Zastavily se mi hodinky, dneska jsem je chtěl dát…– zvedl ruku s náramkovými hodinkami a pronesl, –nejdou, potvory.

– Rozumějte mi… nevíte o někom, kdo by potvrdil, v kolik jste odtamtud odešel? Třeba podle hodiny vašeho návratu? Kdybyste o někom věděl…

– Rodinu mám venku, jak asi víte. Maji se vrátit za pár. Kluk… poslal jsem je k moři… na rekreaci. Jsem doma sám.

– Nevrátil jste se náhodou o hodně později, než uvádíte?

– Neuvádím nic. Řek jsem, že jsem nevěděl, kolik bylo.

– Nebylo náhodou půl páté?

– Vyloučeno to není.

– Tak mi prosím vás povězte, v kolik jste přesně odešel a co jste od návratu dělal.

– Odešel jsem od ní asi ve čtvrt na dvanáct a šel jsem pěšky domů.

– Čtyři hodiny?

– Rád bych věděl… kdy ona… kdy…– zašeptal.

– Prosím, odpovězte vy mně. Navštívil jste ještě někoho?

– Ne, nikoho.

– Jak dlouho jste se zdržel u Přikrylové?

– Asi dvacet minut.

– V kolik jste přišli?

– Něco před jedenáctou.

– Spěchal jste někam?

– Ne.

– Dovolte mi otázku, proč jste se u ní zdržel tak krátce?

– Byla unavená,– řekl s námahou.

– Vypili jste něco?

– Dá-li se to nazvat pitím.

– Jen jste pohovořili a pak jste odešel?

– Ano.

– Za dvacet minut?

– Tak nějak.

– A pak jste šel domů pěšky, přišel jste až v půl páté a ráno jste šel do kanceláře jako obvykle, viďte.

– Ano.– Obrátil se k němu. Vašátko si všiml, že je bledý kolem rtů a u nosu. –Jsem zatčen, co?

– Na základě přísežné výpovědi svědkyně mám příkaz na vás uvalit zajišťovací vazbu. Jestli si přejete, ukážu vám svůj příkaz.

– Není třeba.– Pokusil se usmát. –Všechno, co od téhle chvíle řeknu, se použije proti mně, či jak je to?

– Nedá se nic dělat, soudruhu inženýre,– řekl Vašátko vážně. –Je tu výpověd svědkyně, a… nepotkal jste cestou nikoho? V baráku nebo na ulici? Nestavoval jste se v hospodě?

– Ne. Tak já jsem připraven. Směl bych poslat pár slov rodině?

– Prosím. Napište dopis a já to zařídím.– Řeřicha okamžitě sedl ke stolu, vytrhl z bloku list, naškrábal na něj několik slov, na zadní stranu napsal adresu a podal papír Vašátkovi. Nemnám právě obálku, kdybyste laskavě… naší úřednici… Vašátko přelétl papír očima, stálo tu opravdu jen pár vět –“Drahoušku, neděs se, trochu marodím, až přijedete domů, budu mimo dům. Nic vážného to není. Řekni Karlíkovi, že to nic není. Zastav se u Zdeňka. Vezme si vás na starost. Líbá vás oba Fanda.“ –Tak, jsem hotový… jen bych vás prosil, kdybych si moh někoho poslat pro cigarety.

– To spravíme, řekl Vašátko.

*

– To je… malér!– řekla Sirůčková, –uvidíte, že z toho ještě budu marodit, a opravdu se rozechvěla jak v zimnici. Koubová se na ni upřeně dívala, ačkoli hleděla stranou do rohu, a mumlala: –To není možný. Pan inženýr je nevinnej… Von nic neudělal!

– Jéžiši, co mám dělat. Komu mám zavolat.– Ačkoli jektala zuby, probrala v duchu všechny Řeřichový známé, které vedla pečlivě v evidenci. Chromas je pryč, s tím je Řeřicha největší přítel; pak je tu ten Ernest, Pavel nebo Karel… Pavel; číslo najde v seznamu. Pak je tu ta Přikrylová (jako dobrá úřednice věděla i o ní), ale tu ne, ta je prý nemocná. Tak Chromasovou. Anebo ne… napřed toho Ernesta. Nebo na osobní? Tam nebudou ještě nic vědět. Drkotala zuby, když hledala Ernestovo číslo v telefonním seznamu. Kdo je tu ještě? Moc známých nemá, nejvíc se přátelí s těmi Chromasovými. Tak co teď? Se sluchátkem na uchu zatajila dech a ovládla drkotání zubů… vždyť jde o něho. I když býval někdy protivný, člověk na něho přece jen trochu trpěl. –Haló. Zde Sirůčková… promiňte, prosím vás, že volám, je to pan Ernest? Nezlobte se na mě probůh… Volám z pracoviště inženýra Řeřichy, jsem jeho dobrá známá, nevím zrovna, co si počít… zrovna přišli za panem inženýrem, tak mě napadlo, jestli vy snad nevíte– – – Na druhém konci se ozval hlas. Zněl trochu divně. Sirůčková poslouchala, a po chvíli vyhrkla: –To je strašné. Ne… to ne, prosím.– Podle neklamného úřednického pudu se obrátila na správnou adresu. Pavel už věděl všechno. Když položila sluchátko, zdálo se jí, že to nevydrží. Nesnese, aby se na ni ted ta Koubová dívala, protože bude brečet.

– Nemohla byste jít na minutku ven, prosím vás?– zašeptala.

– Já… kdybych mohla taky něco pro pana inženýra,– zamumlala Koubová. –Kdybych já mohla něco… dyť von přece nic– – –

– Jděte pryč!– vyhrkla Sirůčková zlostně, s pláčem na kraji. Počkala, až Koubová odešla, a pak zavolala Chromasovou, přestože měla hrdlo stažené pláčem, nezapomněla, kde má poznamenané její číslo. Drutěva, hospodářská správa, odbor…

– Dobrý den, paní referentko, tady Sirůčková. Stala se strašná věc… Jde o inženýra Řeřichu… Před nějakou minutou… ho zatkli. Jsou ještě… vzadu v kanceláři. Pan inženýr…

– Co?– ozval se hluboký, energický hlas na druhém konci. –Co s ním je?

– Zatkli ho, že prý… kvůli jedné jeho… známé. Jmenuje se Přikrylová. Našli ji mrtvou. Ze prý je v podezření, že…

– Nesmysl!– okamžik pauza. –To je hrozné. Ale to podezření… nesmysl. Byla nemocná, pokud jsem slyšela. Nešlo o sebevraždu?

– Já o tom nic nevím.– Sirůčková zavzlykala do telefonu. –Já vám to musela říct… před chvílí jsem mluvila s panem Ernestem… tomu to časně ráno telefonovala… spolubydlící. Od Bezpečností už tam byli. Pan inženýr Chromas tady není, tak se na mě prosím vás nezlobte…– Na druhé straně bylo ticho. –Zazvoním za chvíli,– ozvala se Chromasová vážně. –Budete tam?

Sirůčková přikývla, jako by to mohlo být slyšet, zavěsila, a teprve potom se rozplakala.

*

Tentýž večer, vlastně už bylo po půlnoci, Marka ležela v posteli, Pavel u ní seděl a Marka ho pevně držela za ruku. Zdálo se mu, že už usíná, takže jí ruku nechal, ačkoli mu v ní začali běhat mravenci.

– Pavle. Já to nechápu.– To mu řekla za večer aspoň pětsetkrát. –Možná že jsme všichni schopní všeho.

– Snad ne všeho. Já například neumím šplhat.

– Nesnesu, když děláš vtipy.

– Tím blázněním jí už nepomůžeš.– A uvolnil svou ruku.

– Je to od tebe šílenství, že jsi chtěl děti.

– Děti do toho nezatahuj, prosím tě,– řekl unaveně.

– Co ti povídala ta Jůzová ráno? Musíš mi to říct. Řekla ti, jak ji našli? Musíš mi to říct.

– Nemusím.– Byl unavený… měl toho za dnešek dost. Ta Jůzová telefonovala hned ráno a pak přiletěla sama, měl co dělat, aby Marku s dětmi dostal včas z domu. Potom Bezpečnost… Poplach na pracovišti. Sirůčková, hned nato volal Mirek, ta Jůzová zapracovala jak informační kancelář, v poledne tu Mirka měl, a nemohl se ho zbavit. Horác o něco později, šel navštívit Bohunu, a pak volal. A potom nějaká Chromasová, v životě ji neviděl, byl k ní nezdvořilý a pak to zas napravoval… peklo… A to všechno proto, že ten blázen… Ubohá holka, ale on je na tom teď hůř… Marka ho zase vzala za ruku.

– Byla bych nad Mirkem brečela.

– Buď tak dobrá, až zítra přijde, pobav se s ním místo mne. Nemám na něho náladu.

– Proč to udělal… ten…– Najednou nemohla vyslovit Fandovo jméno. Vzpomněl si, jak se zlobila na Bohunu, jak to mohla Mirkovi udělat… ale to už asi zapomněla, ostatně je to jedno.

– Nevím. Prosím tě, pokus se usnout. Ten prášek, co jsem ti dal, se nesmí předržet. Tak buď hodná.

Ztichla, ale držela pevně jeho ruku. Zase mu v ni začali běhat mravenci. Za čtvrt hodiny se opatrně vymanil, šel potichu do druhého pokoje a sedl si k psacímu stolu.

*

Libuše Jůzová odemkla byt, vešla do chodby první, řekla Olze „semhle, prosím tě“, a odemkla dveře svého pokoje. Druhé dveře byly zapečetěny. Otočila vypínačem. –Sedni si někam, Olinko. Hned ti udělám něco k jídlu.

– S ničím se nedělej.– Olga se rozhlédla po pokoji. Muselo to být hrozné… Libuše dnes přišla do práce docela vedle sebe, ačkoli byla ještě uznaná. A žádná z kolegyň s ní nechtěla večer jít. Nemohla ji v tom tak nechat, aby tu dnes seděla sama.

– Udělám ti salámovou amoletu, nemáš chuť? Bude to hned. Pojď se mnou do kuchyně. Tu mi ještě nechali. Víš, že nemůžu ani do koupelny?– Olga poslušně vstala. Za chvíli na plynu v kuchyni prskal na pánvi omastek, Libuše na něj hodila pár koleček salámu a tři rozkvedlaná vejce.

– To je moc, to já ani nesním.

– Ale sníš. Musíš. Vždyť jsi nevečeřela. Tohle sníš a pak si dělej, co chceš. Přece tě nepřešel hlad, když jsi viděla Maraise.

– Tobě se nelíbí?

– Co by se rni na něm mělo líbit. Mně se žádnej mužskej ve filmu, nelíbil.

– Nelži. Ani Gérard?

– No co, hrál hezky, to je pravda, ale sladký já nerada.– Nabrala vidličkou amoletu, rozdělila ji na dva talíře, větší kus dala na talíř Olze. Oba talíře odnesla do pokoje na stůl, přinesla příbory, papírové ubrousky a sklenice. Talíř s amoletou šoupla před Olgu. –A teď jez. Chceš k tomu trochu vína?

– Mně víno nechutná,– řekla Olga.

– Bohuna taky nepila ráda víno. Ale mám tu trochu vodky. Chceš? Jen malinko.– Přinesla odněkud láhev a nalila do obou sklenic do třetiny. –Tak se napij, to je zdravý.

– Ty ses o ni moc starala, viď.

– To víš.

– A byly jste spolu moc dobrý, viď.

– Jak by ne,– řekla Libuše pomalu. –Jak by ne. Však jsme byly spolu ňákej pátek, ale no co, já už na to nebudu myslet.

– Ty jsi říkala, že jsi věděla, že to takhle dopadne,– řekla Olga. Začala pomalu jíst.

– Jo. Já jen věděla, že ji od něho nic dobrýho nečeká.– Libuše se chtěla dát do jídla, ale po několika soustech odložila vidličku, nemohla jíst. Zvedla skleničku a napila se.

– A co budeš teď dělat, Libunko? Jak to máš s bytem?

– S bytem? Nic. Mně se nemůže nic stát. Byt je to můj. Ten původní, než jsme to vyměnily, byl můj. Vždyť vidíš, jakou cimru mám já, Bohuně jsem dala tu lepší, jako kdybych jí dala dárek. Jen tak, zadarmo. Mám tu ještě přihlášenou tetu, ta je u syna.

– Tak aby sem přišla, ne? Abys s tím neměla maléry.

– Nesmysl. Všichni vědí, že to bylo moje, co to dalo za lítání, aby mi tam Bohunu přihlásili taky. To je dávno. Však byla bez bytu. Úplně nahá. Já jí tehdy koupila i prádlo. No ale… o čem jsme to mluvily… o mý tetě.

– Měla by sis ji sem vzít. Nebo někoho z rodiny. Ale ty si sem stejně někoho přihlásíš, viď.

– Na to zrovna myslím… jde o to, koho. Sestra má rodinu a my spolu vlastně nemluvíme… a… Olinko, ty jsi říkala, že bydlíš s vašima a s vaším mladým v pokoji a v kuchyni.

– Já bych sem šla od minuty,– řekla Olga s povzdechem. –Naši jsou nemožný… ale to nejde.

– Proč by to nešlo.

– Prosím tě, s tím si nedělej hlavu. A někoho z rodiny si sem rovnou vem. Nesmíš si teď nic připouštět.

– Holka!– řekla Libuše a zamyslela se. Začala zase jíst, ale pak odstrčila talíř. –Co myslíš! Já si jen vyčítám, víš co…

– Žes byla vzhůru?

– Nesmysl. Kdybych byla bývala vzhůru. To ne. Ale potom.

– Že ses vzbudila, když tam byl, a nevešla jsi tam?

– Víš, to si člověk odvykne,– nalila si ještě jednou. –Bohunka se na mě vždycky rozzlobila, když jsem se jí do něčeho pletla. Jednou na mě nemluvila čtrnáct dní. Ale já na to nechci myslet. Nebudu na to myslet.

– Tak na to nemysli, Libunko. Až budeš klidnější. Ty, je to pravda, že přestřih nůžkama šňůru od telefonu?

– Nůžkama ne, ale jinač je to pravda. Měla u sebe svůj, zavedla si odbočku, já telefon nepotřebuju, mně stačí na chodbě. No, nedala si říct… Ale já na to nechci myslet. Půjdem zas někdy jako dneska, Olinko, chceš? Já bych se tu sama zbláznila.

– To víš, že půjdeme, řekla Olga.

*

V tutéž dobu seděl u Vašátka Horác, měl židli těsně u kamen, protože Vašátko zatopil, byla mu večer zima, už zase pršelo. Horác se div nepřitiskl na kamna, hrbil se a pokuřoval. Čekal totiž na Vašátka skoro hodinu před domem a důkladně promrzl.

Ošklivá věc… a Vašátko ji vyfasoval na přímý rozkaz majora, ačkoli měl současně rozpracovaný jiný případ. Ale tohle bylo ošklivé a tyhle ošklivé věci Vašátko pravidelně dostával, a už byl „v tom“, a rozjel to. Předběžné výsledky ukazovaly, že postupoval správně. Nic nového pod sluncem… Tohle v životě už víckrát viděl. A to, co tam našel, ukazovalo na chlapa, co zabil ze žárlivosti milou. Ani v těchto zlých věcech si lidi nic nového nevymyslí, chlast, hádka, scéna s tragickým koncem… Je to smutné, jak se věci opakují. Vzpomněl si na případ, který kdysi měl. Vstal a přiložil do kamen. Horác přerušil mlčení.

– Víte, já vlastně nevím nic. Byl to nůž?

– Nebyl.

– Jak jste ji našel?

– Jak… no, krev na koberci, na stole, ona ležela v posteli, víte, Horáci, já dám dost na první dojem, ačkoli ne všechno, a tohleto… tuhletu spoušť udělala láska, nebo nenávist, přesněji chlap, co se povztekne…

– Tak to nebyl nůž?– zašeptal. –Jak ji zabil?

– Víte, ta krev… to měla z dlaně, pořezala se o nůž, musela mu ho rvát z ruky za střenku, ale zabil ji holýma rukama, udusil ji, měla modřiny na hrdle. Ačkoli je pravda, že umřela na srdce, to je přece zvláštní, viďte, Šanda zjistil prasklou aortu, ale to není polehčující okolnost. Byl to vyvolaný infarkt, dostavil se při dušení, zvýšenou srdeční námahou. Na tohle bych tedy žádný ohled nebral. Spíš na to, že ji potom třel ručníkem…

– Třel ji ručníkem?

– Ano, jenže tím jaksi stopy na krku… inu, ale máme spoustu otisků, na sklenicích, na stole… Ostatně ho Jůzová slyšela, že tam byl ještě o půlnoci, kdežto on udává, že ve čtvrt odešel. Musel tomu předcházet zápas. Předtím pili stock, jednu skleničku převrhli. Už jak jsem tam vešel a uviděl jsem ji…

Odmlčel se.

– Měla ta Jůzová vatu v uších, když s vámi mluvila?

– Vatu v uších? Ne.

– Tak ji měla, když jsem ji viděl já. Když má člověk něco s ušima, kurýruje si to taky obklady, ne?

– Proč myslíte? Možná.

– Měl byste se jí zeptat, jestli nespala s obkladem,– řekl tiše. –To máte napřed vatu namočenou v octanu, pak další vatu, potom igelit a přes to šátek.

– Člověče, to by byla asi neslyšela vůbec nic, a nebyla by se probudila.

– Čertví, proč se probudila. Třeba bere penicilin a dala si budík. A je otázka, jestli ho skutečně poznala. Neříkám, že ne. Jen bych rád věděl, jestli ho mohla poznat. Tvrdí, že se hádali?

– To ne. Poznala jeho hlas.

– Možný to je… ale jistý?– řekl. –Bohuna říkala, že Řeřichu nenáviděla. Já nevím. Ale zeptal bych se jí na tu vatu.

– Poslyšte,– řekl Vašátko. –Ale vy byste mi moh říct stručně nějaká fakta… o ní.

Horác se mírně usmál.

– Stručně fakta, já nevím, jak bych vám vysvětlil těch pár, co vím.

– A co víte?

– Že to byla Psýché,– řekl.

– Co je tohle za termín? Co tím myslíte, člověče?

– Nevím, jak to říct… Je to… Ony jsou věci, co se stanou každému… někdy. Ale když někdo žije jen uvnitř, stanou se mu častěj.

– Jaké věci?

– Třeba že pozná, že někdo přijde, dokud ještě nemůže vědět, že přijde:

– Spíš šlo o rande, a vám něco nabulíkovala.

– Oni si nedali u těch Ernestových schůzku,– řekl vážně.

– Já to viděl. To se nedá sehrát. A i když se někdy dá, oni to nehráli. Oba byli naměkko… Oboustranný dojetí, a to se těžko hraje. Ostatně já vám to nesugeruju. Říkám vám jen, co si myslím.

– Tak vy si myslíte, že se tam sešli náhodou?

– Ano. A mluvili o všedních věcech, o autech a o jeho čoklovi, a ona se přitom usmívala slzama. Víte, ona nevěřila, že se někdy docela uzdraví. Nemyslela na to, že by se vdala. Žila jako pták v oblacích. Víte, dalo by se říct, že měla denní sny… ale to není správný. Ona měla vnitřní oči.

– No prosím,– řekl Vašátko. –Chcete říct, že byla nemocí zvýšeně citlivá?

– Když chcete. Ale ono to tak docela není… Já si myslím, že má každý tyhle vnitřní oči, ale že je člověk nepoužívá, dokud… Ale když člověk prožívá každou vteřinu jako ona, myslím, že skutečně vidí… i když přitom leží v posteli a sní.

– Víte, tyhle teorie jsou docela zajímavé,– řekl Vašátko s úsměvem. –Jejich jediná slabina je v tom, že jsou to výmysly. Tak ona vám neřekla, že Řeřicha přijde?

– Naopak, já vím, že ho nečekala. A přece to nějak poznala.

– Víte, o tohle se nebudeme přít. Taky na tom nezáleží.

– Nevím,– zamumlal Horác a zapálil si cigaretu. –Nevím.

– Co se týká jeho, nemá tak čistý štít, jak se zdá; rozumíte, zjistil jsem si o něm… v jeho minulosti je náramně sporný bod, sice se to ututlalo, ale jestli se to bude vyšetřovat– – –

– V jakém smyslu?

– Prachy, a tak něco ne-zcela,– řekl Vašátko krátce.

– Řek bych, že tohle s tím nemá co dělat. Jí to bylo zaručeně fuk. Copak si myslíte, že se starala o jeho minulost?

– To nemůžete vědět.

– Ale vždyť byla ženská… Myslíte, že ženská miluje chlapa, jen když má všechny Pé? Většinou ho má ráda proto, že je nemá.

– Ostatně v tom mohly být jiné ženské… mohla žárlit. Znáte jejího snoubence?

– Toho pustila k vodě. A jiné ženské… snad, ale když je někdo v tomhle rozpoložení, tak nežárlí. Já nevím, co to s ní bylo, ale byla přesvědčená, že jí toho moc nezbývá… Měl jsem pocit, že se v ní stal převrat… zahodila zátěž, nic od něho nechtěla, a od nikoho. Žila ze dne na den.

– To znamená pěknou depresi, co.

– Neznamená. Já myslím, že je to jediný rozumný způsob, ale člověk nemá… tu sílu.

– Sílu? Chcete říct slabost.

– To nebyla slabost.

– Nebudeme se přece přít o takovéhle nesmyslné pojmy,– řekl Vašátko mrzutě. –Pamatujete si, co měl Řeřicha včera na sobě?

– Myslím… hnědé sako, šedé kalhoty, béžovou košili a černý svetr s véčkem.

– No vidíte, každý to udává jinak,– zabručel Vašátko otráveně. –Mám na vybranou mezi hnědýma kalhotama, tmavým sakem a modrou košilí, a hnědou košilí a světlýma kalhotama…

– Dal bych přednost šedým,– řekl Horác. –Našli jste stopy krve?

– Zatím ne. Ale do rána měl čas se převléknout a svršek zlikvidovat.

– Víte už, kam od ní šel?

– Prozatím ne, bůhví kde chodil, ale mlčí jako pařez. Ze prý od ní odešel za dvacet minut… chtěl prý ji šetřit.

– Nůž jste našli?.

– Víte, Jůzová má celou sadu švédských nožů, a jeden z nich chybí. Patrně ten… není problém ho vzít s sebou a zahodit. Nůž ovšem u sebe neměl, ale jeho otisky jsme našli na sklenicích. Nu… ta záležitost je skoro… nesporná. Nůž… asi ho nevzal na ni, přeřízl s ním šňůru telefonu… bůhví komu chtěla volat. Má aparát v pokoji, odbočku, Jůzová ho má na chodbě.

– U ní jste se dívali?

Vašátko neodpověděl, vstal a trochu prohrábl kamna..

Horác se nehnul, byl pořád ještě pořádně promoklý, zachvěl se, jak se do něho dávala zimnice. Nebo to byly nervy.

– Víte, Horáci, nezlobte se, ale co jste mi tu vykládal, to je fantazie… neznamená to naprosto nic.

– Já vím. Taky si nemyslím, že to něco znamená. Ale přece bych řek, že mezi nimi byla „grande passion“… velká vášeň, rozumíte. Člověk může být jinak docela obyčejný…

– Pro vás je tahle věc neobyčejná. A nosí s sebou sny, vidění a zázračný setkání, viďte.“

– Skoro,– řekl Horác. –Skoro.– Vstal a přistoupil k oknu.

– Co ten Masák… znáte ho?– Horác neodpověděl.

– Slyšíte mě, Horáci? Jaký dojem na vás dělá ten Masák?– Pomalu se k němu obrátil. –Co jste říkal?

– Nač myslíte, člověče?

– Jen tak,– řekl Horác.

*

Miroslav Masák měl před sebou na stole psací stroj a psal, což znělo jako ťukáni nervózního datla, protože při psaní přemýšlel. Napsal právě „z tohoto aspektu se nám jeví neudržitelnou hypotéza, že historismus této druhé varianty, byť i funkčně korespondoval“ – – –Chceš k večeři párek?– řekla paní Masáková.

– Párek nechci,– odpověděl a pokračoval „skoro je možno říci, zdánlivě ústrojně navazoval a některými momenty detailního rozpracování téměř doplňoval…“

– Proč ho nechceš?

– Protože ho tu máš od včerejška,– řekl Mirek a přečetl, co napsal. –Protože je určitě zkažený.

– Co by byl, v téhle zimě! Měl jsi ho sníst už včera. Připravila jsem ti ho přece do kuchyně.

– V kuchyni je teplo,– řekl Mirek.

– Povídám ti, nic tomu párku není.

– Na párku se nepozná, jestli je zkažený. Jedna věc je jistá, že je starý.

– Ale jdi.– Přišla k němu a pohladila ho po vlasech. Teď už byl zase jen její. Bylo to hrozné, ale nakonec to bylo Boží řízení, nemělo to být, a stejně by mu byla zkazila život. Byl by to chudák popad, s nemocnou ženskou… a ještě mu chodila s jiným.

– Co teď píšeš.

– Prosím tě, nedívej se mi do toho, stejně tomu nerozumíš.

– Když tomu nerozumím, tak se přece můžu podívat.

– Víš, že potřebuju klid.

– Však budeš mít klid, uvidíš, víc, než jsi ho měl.– To byla chyba. Podíval se na ni očima jako dnes ráno, když ho ta Jůzová zavolala, přišel hned za ní do kuchyně, řekl jen „Maminko!“ a dal se do pláče. Panebože, jak vypadali! Ta ženská mu dávala zabrat, byla špatná, to člověku nikdo nevymluví, dnes se to už tak nebere, ale dřív, když si některá začala se ženatým… Dřív se to nesnášelo, a bylo to dobře. A potom ten výslech. Vždyť si zavolali i ji, byla tak popletená, že jí to musel Mirek všechno říci, jak má odpovídat, ale byla to také pravda, když se probudila pozdě v noci, ještě seděl a psal, kolik už toho má napsáno, vždycky dlouho píše, a vůbec jim tam plakala a Mirek se na ně zlobil, chudák chlapec, jen ten párek si měl sníst, co ho to pořád napadá, s tím botulinem. Tamta ho nikdy ráda neměla, nikdy, to už poznala dávno. Kdyby se byli vzali, bylo by to horší. Vždycky se modlila, aby k tomu raději nedošlo (ačkoli ji Bůh vyslyšel poněkud jinak, než jak mu radila).

– Maminko.

Nesmí už na to myslet. Neměla mu to připomínat.

– Neměl jsem tam přece jít?

– Ne, víš, že jsem tě prosila, moc tě prosím, kvůli mně.

Chtěl ji mermomocí ještě vidět, potom chtěl na tu prosekturu, musela ho prosit, aby to neudělal. Ještě by to odstonal. Dobře, že má toho Pavla, má ke komu jít…

– Nevolala ta Jůzová?

– V poledne, ale tos tu zrovna nebyl. Už jsem ti to řekla.

– Nevíš, co chce?

– Nevím.

– Zkusím ji zavolat, a možná, že se tam stavím.– Vstal a šel k telefonu, měli ho na chodbě na poličce, jako to bývávalo, když byl malý, a vůbec tu bylo všechno, jak to bývalo, nic se v bytě nezměnilo. Maminka byla proti tomu a on neviděl potřebu něco měnit. To jen Bohuna… Říkala, že by tu nevydržela. Ale ted zmizela… už nebyla. Na chvíli měl pocit, že je malý a je tu sám s maminkou, večer přijde teta… Nic ho nerušilo. Pod tím bolestný pocit tísně, jako by něco bylo, co ho stísňovalo, ale nevěděl přesně, co je to. Ale ne, je sám, nic ho neruší, dívá se z postele ke stolu, u něho sedí maminka s tetou a povídají si, nad ním visí stahovací lampa.

– Mami, kam přišla ta stahovací lampa?

– Ta? Ta už byla stará… stínidlo mělo díru, ta už je pryč.

– Jak se může stínidlo potrhat?

– Potrhat… ty! Propálit. Už byla propálená.

– Proč jsi ji vyhazovala, to je přece škoda, dá se koupit nová látka, ne?– zabručel. Seděl u telefonu na židli a vytáčel číslo, ozval se obsazený tón, a vtom si uvědomil, že vytočil číslo špatně. Je to zvláštní, že se spletl. Bohunino číslo znal léta zpaměti, byl by je odříkal ze spaní. A najednou jako by si nebyl jistý…

– Už voláš?

– Je tam obsazeno,– řekl Mirek a položil sluchátko. –Zavolám za chvíli.

*

– Ve čtvrt na dvanáct,– řekl Řeřicha. –Už jsem vám odpověděl aspoň pětkrát.

– A odpovíte mi pošesté, když se vás na to zeptám,– řekl major Pecka. Vašátko seděl až na konci stolu, u něhož se odbýval výslech, a dělal si poznámky. Místnost byla ponurá a chladná, s holou xylolitovou podlahou jak v ordinaci, a kromě dvou stolů, židlí a telefonu tu nebylo vůbec nic; to nic působilo nesmírné antiseptickým dojmem. Vašátko zatoužil po nějakém nevkusu na stěně. Sám cítil, jak to na něho působí depresivně. Výslech vedl major Pecka. Jeho obličej připomínal tuhle místnost.

– – –tak prosím. Proč jste to nedopili?

– Co,– zabručel Řeřicha.

– Brandy, jak asi víte. To vám přestalo chutnat?

– Nerozumím otázce.

– Tak se vás zeptám znova. Vy jste se spolu napili. To doufám nepopřete?

– Myslím, že jsem to nepopřel.

– Ani byste nemohl. My víme, že jste tam byl vy… Pročpak jste nechali pití ve sklenici? Dostali jste se na nějaké ožehavé téma, ne?

– Ne.

– Ne? Tak jste tu sklenici převrhli náhodou?

– Nechápu, o čem mluvíte.

– Nechápete? Tak se vás zeptám znovu. Vy jste převrhl tu sklenici… pili jste stock, viďte. Tak byl jste to vy?

– Ne. Říkám vám, že jsem to vypil.

– Dobrá. Tak se to převrhlo asi samo, ne?

– Nerozumím otázce.– Řeřicha vypadal moc špatně, měl kruhy pod očima a byl až chorobně bledý, ale k tomu důkladně naštvaný. Je to vazoun, ale nervák; asi už má vězeňskou nemoc – nespí. Vašátko to bezpečné poznal podle únavy v jeho pohledu a podle toho, že se mu třásly ruce. Křížový výslech, prosím, ale člověk nemá mít pocit, že je to hra kočky s myší.

– Zdržovačkou nic nezískáte,– řekl Pecka.

– Hlavně že získáte vy.

– Nechte si ty poznámky. Prosím. Zajímá mě, proč jste nechali nedopitou sklenici? Láhev byla prázdná, ale sklenice… což nemůžete popřít– – – –

– Já svou dopil.

– Ona svou ne?

– Ne.

– Náhodou ji rozlila na stůl, viďte.

– Náhodou ne. Já ji vypil taky.

– Vida. Vy jste ji vypil a současně se vylila na stůl. Zajímavý úkaz. Odpovězte, prosím.

– Nač? To nebyla otázka, ale nejapný pokus o vtip.

Pecka zrudl. –Jak chcete. Zato vy jste se v tomhle bodě pokusil o nejapnou lež.

– To je urážka,– řekl Řeřicha. –Zakazuji si, abyste mi tvrdil do očí, že lžu.– Vašátko lehce odkašlal. –Promiňte, že přerušuji, soudruhu majore, ale tadyhle mám poznámku… moh bych položit vyšetřovanému otázku?

– Za chvíli, prosím.– Ovšem, Pecka si vzal do hlavy, že to dneska někam dovleče, ale zatím to švunk nemělo. –Kdo naléval?

– Ona… Bohuna přece. A nevím, komu nalila po mně. Já měl jen ty slabé dvě… svou a její.

– Říkáte, že jste měl svou a její?

– To mě těší, že si to pamatujte.

– Formulujte své odpovědi jinak.

– Jak jinak?

– Zapovídám si tenhle tón!– řekl mrazivě.

– Užívám stejného tónu jako vy,– pravil Řeřicha.

– Pokračujme. Diskusi si nechte na jindy. Vy tvrdíte, že jste láhev nedopili.

– Patrně. Já nevím, nepamatuju se.

– Patrně? Co to znamená, patrně?

– Radil bych vám, abyste se podíval do slovníku.

– Já vám radím, abyste odpovídal slušně a pravdivě.

– Vy jste se ptal, co znamená slovo „patrně“, tak jsem vás upozornil, kde byste našel výklad.

– Odpovězte bez průtahů!– zahřměl Pecka. –Dopili jste tu láhev nebo ne?

– Už jsem vám řek, že nevím. Asi ne, když jste našli něco v té sklenici.

– Chcete tím říct, že byly prázdné, když jste odcházel?

– Ano.

– Že jste si dal každý frťana a pak jste šel domů?

– Už jsem vám odpověděl.

– O čem jste mluvili?

– Naše soukromá věc.

– Odpíráte odpověď?

– Jak tomu chcete rozumět.

– Tak vy tvrdíte, že nalila někomu po vás?

– Patrně.

– Patrně! Je ovšem zvláštní, že na sklenici je pouze otisk vašich prstů. Někomu nalila, a on se sklenice ani nedotkl?

– Nevím, jak je to možné.

– Nebo si snad cucl v rukavicích? V glacé rukavičkách, ne?

– Mám odpovědět na vtip, nebo na otázku?

– Ujišťuju vás, že to není vtip. Uvědomte si, že není na místě zlehčování.

– Těší mě, že si to uvědomujete.

– Vraťme se k tomu, co jste dělal potom.– Řeřicha vypadal až zmučeně, ale bránil se tvrdě. Takhle to jde pořád dokola. Pobyl u ní od tři čtvrtě na jedenáct do čtvrt na dvanáct, pak odešel, ale nikdo ho neviděl, alibi neměl. Prý se zastavil ve zkušebně v Holešovicích, pobyl tam dvě hodiny a domů se vrátil až v půl páté v noci. Jenže… to s tou zkušebnou mohla být výmluva, teď právě na ničem nepracoval, neměl tam co dělat, i když byla pravda, že měl od zkušebny klíč. Pak přišla na řadu otázka klíče od domu Přikrylové. Přiznal se, že měl klíč.

– Tak vám potom neodmykala, viďte. Nemohla, co?

Řeřicha teď důkladně zbledl. –Tohle je demagogie. Odmítám odpovědět.

– To není demagogie, jen otázka na základě faktů. Ale myslím, že toho pro dnešek, necháme. Soudruhu nadporučíku.– Pecka odešel bez pozdravu. Řeřicha hleděl před sebe s pevně sevřenými rty a se sepjatýma rukama v pěst, až mu bělely prsty. –Mimochodem, vaše rodina je v pořádku doma a daří se jim dobře,– řekl Vašátko.

– S návštěvou to zatím… chápete, ale pár řádek byste moh. Mám tu pro vás od nich lístek.– Řeřicha se na něho zahleděl vyprahlýma očima.

– Tak co, soudruhu inženýre…– Tristní věc, jak někdo za pár dní vzhlédne, když se mu řekne „inženýre“. Za těch pár dní se dost důkladně změnil. Dokonce se i jinak pohyboval, i ty šaty na něm nějak visely… Každý se změní. A potom, za ty roky… Vašátko sáhl do kapsy a podal mu dopis. Řeřicha po něm sáhl, bylo to od manželky a pár řádek od mladého, Vašátko to četl, viděl, jak Řeřichoví tvrdnou při čtení svaly obličeje, bránil se pohnutí. Dočetl a podal mu dopis. –Děkuju.

– Můžete si to nechat, není to jaksi nic… Mimochodem, inženýre, nesmíte ironizovat, když odpovídáte soudruhovi majorovi. Jste sám proti sobč. Ostatně vám, vzdělanému člověku, musí být jasné, že má vaše výpověď díry.

– To nepopírám.

– Nezlobte se, ale mně není jasné, jak si to představujete.

– Není? zamumlal. Vám je přece jasné, že jsem vinen… chybí vám jen přiznání… co? Tak jaký řeči kolem dokola… nač? Aby to měl prokurátor v kupě, co?

– Vaše věc,– řekl Vašátko. –Jestli jste nevinen, proč takhle blbnete… promiňte. Jestli vám jde o něco či někoho, koho nechcete do věci zatahovat, pak nejste normální.

– Možná že nejsem.– Zadíval se před sebe. –Dnes v noci jsem o tom pochyboval. Můžete mi dát ještě cigaretu?– Vašátko mu podal. –A zbytek si nechte. Řekněte sám, inženýre… vždyť vy jste v noci doma vůbec nespal. Přišel jste domů, jen jste se natáh na nerozestlanou postel, uvařil jste si kafe, vykouřil jste pár cigaret, začal jste něco psát, pak jste to spálil… mimochodem, co jste to psal?

– Dopis patrně.

– Komu?

– Manželce.

– Manželce? To vám dalo tolik rozjímání? Jděte… No, já už vás nechám. Ale jestli máte něco, co jste neuved… člověče, copak to má cenu? Jestli jste nevinen, musíte nám přece pomoct!– Vašátko vstal. Řeřicha se nehýbal, vypadal zase až zmučeně. –Tak se seberte, inženýre! Máte doma přece toho mladýho…

– Zbytečná poznámka.

– Jestli jste nevinen…

– Vy tomu přece nevěříte.

– Co je vám do toho, co si já myslím? Starejte se o svoje! Nespíte, co? Měl byste to hlásit doktorovi. Pro dnešek je to všecko. Tak pojďte.– Řeřicha pomalu vstal. Opřel se o stůl, vypadal, že se mu točí hlava. Následoval Vašátka ke dveřím.

– Prosím vás, jak tohle bude pokračovat? Kdy to předáte prokuratuře?

– To vám myslím soudruh major vysvětlil.

– Bude to brzo?– zeptal se.

– Kam tak spěcháte, inženýre?

Normální vězeňská nervóza. Pomalu, ale jistě se z něho stává mukl; každý mukl si představuje, že bude lepší, bude-li se něco dít. Na chodbě si Řeřichu převzal orgán Bezpečnosti, Vašátko ještě zachytil Řeřichův pohled, vyprahlý, zmučený, ten chlap vypadá, že něco vydrží, a přitom nemá daleko do zhrouceni.

*

Vlastně to nebyla první vlaštovka, která přinesla do. vyšetřování nový moment, ale tuhle zprávu pokládal za závážnější než tu první. Ačkoli byl přesvědčen o Řeřichově víně, nespouštěl jedno oko ze slečny Jůzové. Na poště, kde pracovala, měl jednu duši, které se dalo věřit, volal si ji denně a dával si referovat o všem, co korunní svědkyně podnikala, a nebylo toho málo. A teď ta zvláštní zpráva – Jůzová chce prý adoptovat mladší kolegyni Olgu Němečkovou a má v úmyslu ji přihlásit do bytu jako člena rodiny. Na tom pojištění bytu by nic nebylo. Ale pořídila si prý nové šaty, světlý kabát a k tomu klobouk. Na tom by zas nic nebylo, ale Vašátkovi se to nějak nechtělo líbit. Motlová mu řekla, že v tom vypadá příšerně nápadně, ale že jí to nemohly říct, protože je podrážděná, milá je jen k té Olze; až protivně, dolézavě milá. Koupila jí kabelku a donutila ji, aby si to od ní vzala. Jinak se nedá říct nic určitého, jenomže je nemožně vyšinutá, nikdo s ní nemluví, zatím se s každým na pracovišti pohádala. Vašátko Motlovou požádal, aby tu Němečkovou nezrazovala, když jí chce dělat společnici, a ať nemluví proti té adopci. Skutečně, Jůzová se chovala dost divně a její vztah k té Přikrylové nemusel být zcela… zcela… Ačkoli Vašátko nedělal závěry rychle, přinejmenším to mohla být okolnost, která měla vliv na svědectví. Sympatie a antipatie. Za dlouhá léta četl ve svědeckých protokolech mezi řádky. A přece tohle nebyla první vlaštovka. První signál zaslechl už dříve, hned po bytové prohlídce u Jůzové. Lenz zjistil, že si to ráno namočila prádlo do vany. Nebyla to zrovna vhodná doba na praní, skutečně. Měl zjistit, které prádlo namočila, tohle opominul, byla to chyba; župan dostali až druhý den, a vypraný. Neprala ho naštěstí v pračce, byl vlněný, pouze ho zapírala v umyvadle, takže se dalo zjistit… zapírala na dolním okraji skvrnu od krve. Jenže u ženy, co je to platné zjistit, že tu byla krev, když se nepodařilo zjistit skupinu.– Vašátko si zapálil cigaretu. Bylo půl dvanácté, v poledne čekal Motlovou, která se mohla uvolnit v polední přestávce. Ale ve skutečnosti čekal ještě jednu… ještě jeden rozhovor; Řeřicha měl… patrně… ještě jinou relaci, kromě k Přikrylové. Vašátko si opřel hlavu rukou. Když přemýšlel, někdy vypadal, že spí. Vtom někdo zaklepal. Otočil hlavu, vešla příslušice Horová. –Soudruhu nadporučíku, hledá vás tu nějaká… já zapomněla jméno. Totiž, nerozuměla jsem, ak se jmenuje.

– Dobrá. Pošlete ji sem. A až to pošlou, okamžitě avizujte, čekám na to. Kdyby volali z laborky, jsem tady.

– Provedu,– řekla příslušnice s úsměvem.

A potom vešla ta, kterou čekal; totiž jen si myslel, že to bude ona, a když se teď ukázala ta šilhavá ženská, málem se uchechtl

Přišla až na vzdálenost, kdy z ní bylo něco cítit, přihnula na kuráž. Vašátko jí ukázal na židli.

– Já se jmenuju Koubová, soudruhu, a chci svědčit. Tadyhle mám průkaz.

– Dobrá… tak co máte, matko?

Jaksi mu to uklouzlo; některé jsou na to pojmenování háklivé, ale tahle se široce usmála a srdečně na něho zašilhala.

– Inu… tak co mi chcete říct?

– Já jenom… že je náš inženýr nevinnej. Von… dyť já večír meju nádobí támhle… povim vám adresu, je to blízko vod Kopeckýho náměstí a pan vedoucí je Jindráček, vinárna. Tam já dělám tu druhou směnu. Já s tim panem inženýrem mluvila… skrz vokno. Skrz vokno vod kuchyně. Já ho votevřela a povídám…

– V kolik hodin?

– Dyť vono bylo půl dvanáctý a von šel kolem a povidá: „Pani Koubová, podívejte se na mě, ať vidím, že to jste vy!“ A kde prej bydlím. „Jateční dvacet,“ povídám já, „vokno suterén hned vedle dveří vpravo,“ a von: „Že vás tam zvizitýruju, jestli je to pravda!“ Byl takovej hodnej… jako dycky. Dyť von mě nedal, dyž mě chtěli vyhodit. Tohle já vodpřísáhnu.

– Tak říkáte ve čtvrt na dvanáct?

– Jo. Víc nebylo. Ta ženská, co tam bydlí, říkala, že ji voddělali až pozdějc, až v půl jedny, tak abyste to věděl. To von už byl pryč, soudruhu.

– Máte na to svědky, soudružko?

– Kdepak svědky, já byla v ty kuchyni sama. Ale řikám vám, já jsem tady svědek. Já ho viděla, já s nim mluvila. A von mně povídá: „Ježkovy voči, ženská, koukněte se na mě, ať vidim, že jste to vy!“ Von měl takovou náladu, ale byl smutnej. To já zas poznám. Tak… teď to víte. Eště si poznamenejte mou adresu.

Vašátko si skutečně poznamenal její adresu; kdyby tu byl alespoň ještě jeden svědek… pak…; ale nemohl vyloučit, že ho chtěla vytáhnout. V každém případě se tohle musí ověřit. Případ začal krystalizovat… ale poněkud jinak, než to na začátku vypadalo.

*

– Nezlobte se, ale já už si to dál nemůžu brát na svědomí, řekla paní Motlová vážně. Dostavila se do kanceláře přesně ve dvanáct a teď pomalu a rozmyslně upíjela kávu, kterou jí přinesli. Nezlobte se na mě, ale já už Olze nemohu radit, aby s ní chodila do bytu. Ona začíná být vážně divná. Promiňte, ale já jí řeknu, aby jí dala jasně najevo, že s ní nechce nic mít. Ani s tou adopcí.

– Ta Němečková ze začátku chtěla?– zeptal se Vašátko napjatě.

– To víte, lákal ji ten pokoj. Olga moc mizerně bydlí… Ale teď začíná být z Libuše taky vyjevená. Já myslím, že by měla Libuše jít k psychiatrovi.

– Konkrétně,– řekl Vašátko.

– Konkrétně… nic zvláštního. Jenom, že darovala Olze některé věci, které patřily Bohuně, nebo je mela pro Bohunu… nevím. Úplně nové kombiné a já nevím co ještě. Prostě ji adoptovala… jako tu Bohunu. Jenže mě z toho mrazí, abych vám řekla pravdu.

– Máte důvod si myslet…

– Bože, ne, Bohuna byla přece normální, říkalo se, že je náramně na mužský, ale s tou Libuší taky vorala… Libuše by byla pro ni udělala všecko. Ale teď se mi to nelíbí. Olga je mladá… a taky už je nějaká hysterická, a já mám strach– – –

– Bez obav,– zamumlal. –Snažte se, aby jí Olga dělala ještě chvíli společnost, nezrazujte ji od toho, prosím vás…

– A proč?– zeptala se paní Motlová. Dopila kávu a upřela na Vašátka vážné oči. –Proč vlastně?

– Jak to stojí s tou adopcí?– odpověděl otázkou.

– Libuše vykládá na potkání, že to půjde hladce obrace, protože prý jí to zařídí nějaký Masák… má kohosi na byťáku či kde. Mně se zdá, že je to ten, s kterým byla Bohuna zasnoubená.

– Slíbil jí to?

– Není mi známo.

– Mluvila o tom, že jsme u ni dělali prohlídku?

– Mluvila, pochopitelně. Rozčilovala se. Jenže ona se rozčiluje pořád. Podle mne by potřebovala doktora, a Olga pár facek.

– Tohle odložte, buďte tak dobrá,– řekl napjatě. –Udělejte mi to k vůli, ano? A starosti si nedělejte, vezmu si je za vás já, platí? Tohle si beru já na zodpovědnost.

*

Je to ono, je to ono, šeptal si v duchu, když večer přišel výsledek, na který čekal, a s výsledkem přišly dvě staré plátěné trepky, pečlivé zabalené v papíru a ve velké obálce, trepky, které putovaly několik dní, než se dostaly až sem. Byl to pár trepek, které údajně vytáhla důchodkyně Macková z popelnice a patřily prý Jůzové. Až teprve včera se s nimi Macková objevila, jsou jí velké, a že prý kromě toho… Na chodidle jedné z nich zjistili slušnou černou skvrnu. Byla to krev, a chemický rozbor ukázal i skupinu. Jůzová byla tedy v pokoji u Bohuny ještě dříve, než její krev zaschla, ne až v půl sedmé, ale už v noci, jinak by si byla nepotřísnila trepky její krví. Vešla k ní v noci, ale volala Bezpečnost až ráno. Župan vyprala a trepky zahodila. Ale bylo tu ještě pár nevyjasněných maličkostí, i kdyby… tohle stačilo, myslel Vyšátko horečně. Co s tím měl co dělat ten Masák? Proč byla přesvědčená, že jí musí sehnat protekci? Masák vypovídal shodně se svou matkou, že seděl večer doma. Svědectví členů rodiny sice není průkazné, ale nebyl důvod k podezření, že lhal. Tohle byl jeden z bodů, který se musel vyjasnit… A přece tu byly Řeřichový otisky na těch sklenicích, jen jeho a její. Jak to, že by nalila někomu, kdo by se sklenice ani nedotkl? A do použité sklenice? Bylo tu jen jediné svědectví pro Řeřichu… dost podivné, ale uklízečka mu mohla chtít pomoci, sama řekla, že se za ni vzal. Nedalo se nic dělat, případ neuzrál… tohle chce strpení… den, dva. Trpělivost. A tu Jůzovou něpoplašit. Jestli je vinna, prozradí se sama, nevydrží sedět klidně. S tímhle měl Vašátko zkušenost, zločin je neklidné sousto, nedá se s nim sedět klidně…

– Helena Chromasová.– Podala mu vsedě ruku, Vašátko ji stiskl a přisedl si k jejímu stolku ve Slavii. Žlutý svetr, měla na sobě podle úmluvy žlutý svetr, takže ji nalezl okamžitě; dokonce odhadl správně typ podle hlasu… k tomu hlubokému hlasu patřila tahle tvář, prošedivělé vlasy, široká, trochu kostnatá ramena, ale je pěkná, i když už dávno ne mladá. Usmáli se na sebe.

– Poslyšte,– začal Vašátko, –to vy jste mi volala aspoň třikrát v mé nepřítomnosti, ale nenechala jste vzkaz ani jméno, viďte.– Přikývla. Aspoň že se to konečně podařilo, viďte… Proč jste nepřišla za mnou do kanceláře, máte-li něco na srdci?

– Pochopte… tam se mi nechtělo. Ale takhle je to jiné. Chápete… kancelář, a k tomu Bezpečnosti, to je krajně… krajně…

– Nepříjemné.

– Třeba nepříjemné.– Chvíle mlčení. Vašátko ji klidně pozoroval, jak popíjí džus, objednal si také džus. –Inu, tak myslím… něco jste mi asi chtěla vyprávět, viďte. Kdybych směl hádat… týkalo by se to asi inženýra Řeřichy. Váš manžel s ním přece pracuje.

– Ano. Myslela jsem si, že budete vědět, oč jde. Já ovšem… chtěla jsem si s vámi promluvit jako… jako Frantova známá. Velmi jsem přemýšlela, jestli mám či nemám. Myslela jsem, jestli víte skutečně všechno o tom jeho vztahu… k Bohuně.

– Všechno přirozeně vědět nemohu.

– Vám ovšem nejde o tohle… vy vyšetřujete pouze případ, ne?

– Inu, o jejich poměru vím,– řekl Vašátko. –Dokonce i o tom, že šlo o mimořádný citový vztah. Nemyslete, že jsme zabedněnci bez kusu fantazie.

– To jsem ráda…– Usmála se na něho, ale jen ústy.

– Tím líp! Když vás vidím, hned mám víc kuráže. Chtěla jsem vám říct tohle… Franta ji měl svým způsobem rád. Skutečně… a k tomu ji šíleně litoval.

– V každém citovém vztahu je toho víc najednou,– zabručel. –Kus obdivu i soucitu… to je přirozené. Co dál, prosím?

– Víte přece, že byla vážně nemocná?

– Ovšem.

– Mluvil jste s jeho manželkou… se Slávkou?

– Jistě.

– Musíte přece sám jako muž odhadnout, co v tom asi bylo!– řekla pevně. –Slávka je přece mnohem hezčí, přitažlivější i mladší, než byla Bohunka, po všech stránkách. Jejich vztah nebyl přesně ten, pro který by někdo… chápete?

– Ted mluvíte naivně,– řekl Vašátko. –Mládí ani krása nemusejí být ve vztahu muže k ženě rozhodující. Vy tím chcete říct, že neznáte důvod, proč to udělal?

– Franta to neudělal. Pochopte… Snažím se vám vysvětlit, oč mezi nimi šlo. Oni na sebe nežárlili. Franta ji měl rád už jen jako… ochránce, i když je to hloupé slovo, a Bohuna ho zbožňovala… jako jeho věc, jeho majetek. Chápete už? To nebyl vztah, aby Franta něco proved kvůli ní, pronic zanic. Bohuna mu přece dovolovala všecko. Od té doby, co onemocněla, už přece spolu ani… nežili. Věděla, že nežije jako mnich… ale nepadlo od ní… slovo výčitky, rozumíte? Na manželství nereflektovala. Tak pochopte, pochopte… jde o strašný omyl.

– Dobrá.– Vašátko jí připálil cigaretu. –Od koho to víte?

– Od manžela.

– Hm… s ním jsem mluvil, ale nezdál se mi tak podrobně informován o Řeřichových věcech.

– Něco vím přímo od Franty.

– Věřím, ale to může být poněkud zkreslené. Je to zajímavé, co jste řekla, paní Chromasová, ale mně musí jít především o fakta. A okolnosti jeho návratu domů… bohužel svědčí proti němu. Jak už asi víte, vrátil se domů až k ránu, a doba jeho odchodu od Přikrylové nesouhlasí s výpovědí svědkyně.

– Chcete říct, že Franta prostě mlčí.

– Inu, prý byl v noci v laboratoři, ale to je velice vágní… nic to nedokazuje. Naopak… okolnost, že se vrátil domů, ale o tom už bychom těžko hovořili.

– Proč,– zašeptala Chromasová.

– Nemohu vám sdělit podrobnosti vyšetřování.

– Ani když vám řeknu… kde tu noc byl?– řekla pevně.

– Nechtěla jsem… kvůli manželovi.

– Jak prosím?

– Ale vždyť už jste uhád, že jel od Bohuny ke mně!– řekla klidně. Už rozumíte? Řekla jsern mu… aby přišel… až bude moci.

– V kolik hodin k vám přijel?

– Několik minut po půlnoci. A to prosím bydlím na Hanspaulce… manžel byl právě v Bratislavě… na služební cestě. Odešel až… až… to jsem ještě spala.– Vašátko na ni vážně pohlédl. –Pročpak jste se tak dlouho rozmýšlela, než jste s tím vyrukovala? Víte přece, co to pro něho mohlo znamenat.

– Ano. Ale volala jsem vás… aspoň čtyřikrát,– řekla Chromasová tiše. –Chtěla jsem vám to říct. Teď to víte. Ostatně jsem si myslela, že mě sami zavoláte.

– Že Řeřicha promluví?

– Ovšem. Ale Franta má moc rád manžela… jsou velcí přátelé. Napřed jsem nemohla pochopit, co se stalo. Až pozděj mi došlo, že Franta o mně nepromluvil… ani slovo. To je všechno. Už je to venku… Uf…– Usmála se, ale Vašátko se neusmál. Jestli to byla pravda, bylo to od ní neuvěřitelně… tvrdé, bezohledné, a od něho… fantastické džentlmenství. Bylo to vůbec možné?

– Věříte mi to?

– Do jisté míry. Viděl ho někdo, nebo máte dojem, že ho někdo viděl, když šel k vám nebo od vás?

– Doufám, že ne,– řekla Chromasová a začala očima hledat vrchního. Zvláštní, tvrdý obličej… ale proč až teď, napadlo Vašáíka.

*

Po rozhovoru s Chromasovou se ještě vrátil do kanceláře, spojil se s prokurátorem, našel tu vzkaz majora Pecky, aby se k němu zítra dostavil, a k tomu byly už zas nějaké těžkosti… všichni si na něho vymýšlejí. A večer se objevil Horác, ačkoli na něho neměl náladu. Ale choval se decentně, na nic se nevyptával, náramně dobře poznal, že Vašátko nemá chuť mluvit o případu. Nakousl hovor o včerejším pořadu v rozhlase, byl tam prý zajímavý kviz. Z kvizů se dostali na problémy psychologie a odtud byl už jen krok k tomu, o čem Vašátko nechtěl mluvit (zatracený chlap).

– Víte, pro psychologa by bylo náramné téma vědecky zpracovat odpovědi, co dostáváme my, a hodnotit pravdivost, myslím, čistě psychologicky, bez ohledu na znalost faktů, rozumíte? Tohle všechno musíme dělat my, i když v první řadě jdou ta fakta. Nechat projít ty odpovědi sítem… chápete, jak to myslím?

– Trochu.

– Jsou to nesmírně zajímavé věci. Zajímavější než ty vaše přízraky a zázraky. Malý příklad. Třeba vám přijde nějaká baba povědět, že s někým mluvila oknem, konkrétně, jde o Řeřichu, a dobu, půl dvanácté, víte kdy. Řekne vám přesně, co on, co ona… Že prý umývala nádobí ve vinárně, Řeřicha ji uviděl v okně, zamával na ni, a „Ježkovy oči, ženská, podívejte se na mě, ať vidím, že jste to vy,“ a tak dále. Rozhovor jak se patří.

– Oknem?

– Oknem. Ale nejlepší na tom je, že rozhovor neexistoval, ačkoli ho opakovala slovo od slova. Okno se nedá vůbec otevřít, mají je zastavěné policemi, jen nahoře je ventilace. Pohádka, aby se odvděčila za jakousi službu. Jak se vám to líbí?

– Mě by bavilo zjistit, proč někdo lže zrovna takhle, když už lže,– řekl Horác.

– To bychom se dostali trochu daleko.

– Co dělá Jůzová?

Vašátko vzhlédl, Horác se usmál.

– Vždyť já fakt nic nevím, ale myslím, že vy už něco víte.

– Možná. Pro zajímavost… mám ještě jedno svědectví, které mluví pro něho.

– Žena?

– Žena.

– Znamenalo by to, že od Bohuny šel… k některé jiné?

– Ano, Horáci. Doba by svědčila pro něho, ale průkazné je jen svědectví, kdy svědek není osobně zainteresován.

– Například?– řekl Horác. Natáhl ruce ke kamnům.

– A co vy, Horáci. Vydumal jste něco ohledně předtuch a přízraků? Když jste se ted na to dal.

– Chtěl jsem se vás něco zeptat.

– Tyhlety věci nejsou můj obor.

– Byly to likérky nebo vinný sklenice?– zeptal se Horác..

– Myslíte u ní na stole? Vinný skleničky.

– A ta jedna byla plná?

– Ano. Řeřicha tvrdí, že vypil svou i její, a že nalila po něm někomu jinému.

– Vyloučeno. Nenalila nikomu.

– Jak to víte? Protože už tam tolik nebylo. Já jí tu brandy předtím vypil. Zbylo tam na slybý dva frťany, víc ne. Byl to vůbec stock, co bylo v tý sklenici? Nezbodli jste to, když jste tam našli prázdnou láhev od stocku?

Vašátko se usmál. –Máte o nás divné představy. Spíš jste se spletl vy v odhadu.

– Páni!– zašeptal Horác. Vašátko se zadíval na jeho napjatý obličej. –Jestli tam byl stock, kde se tam vzal?

– Z láhve, řekl Vašátko suše.

– Jenže, z které? To nehraje. Říkal jste, že se jedna vylila na ubrus?

– Ano.

– A druhá byla plná? Přikývl.

– To je zatraceně divný… Odkud se to tam vzalo? Někdo ten chlast musel přinést… a potom láhev zas odnést s sebou. Co ta Jůzová, neměla něco doma?

– Za prvé, silně nás podceňujete, Horáci, to je staré. Za druhé, otisky na láhvi jsou pouze její. Na sklenicích Řeřichovy a její. Zdá se mi, že věc komplikujete na základě nepřesného odhadu. Měřil jste, kolik v té láhvi zbylo?

– Očima.

– To je zatraceně nepřesný metr. Ale řeknu vám osobně jedno, aby měla duše pokoj… Osobně nevylučuji překvapení.

– A řekněte ještě, „už se na tom pracuje“,– řekl Horác.

– Jak si to chcete vyložit.

– To jsem chtěl slyšet,– zabručel, vstal a oblékl si baloňák. –Nezlobte se, že jsem vás tak dlouho otravoval. Ale já cítím v kostech…

– Tušení jsou váš obor,– řekl Vašátko s úsměvem.

– Řekněte mi, berete to pořád ještě vážné, tu kupu nesmyslů, co jste mi vykládal, nebo jste se z toho vyspal?

– Beru to vážně… jasně, že to beru vážně. Sny se musejí brát vážně. A ostatně, u ní to bylo něco tak krásnýho – – – plaše se usmál, mávl rukou a vypadl.

*

Libuše sáhla do kabelky pro klíč, řekla Olze: –Neblázni, tak na jednu skleničku, dyť jsi doma řekla, že přijdeš v jedenáct a je teprv půl,– odemkla domovní dveře, popadla Olgu za ruku, se smíchem ji silou vtáhla dovnitř a zase za ní zamkla. –Tak. Teď si musíš něco sníst. Musíš hezky poslouchat. Když něco sníš, hned můžeš jít.– Odemkla dveře bytu. Olga šla za ní ne právě ochotně, řekla: –Ale já nechci,– vtom uslyšela nějaké kroky se schodů a nechtěla se hádat, nakonec vešla dovnitř.

– No tak vidíš, ubylo tě? Kdybys chtěla, klidně si zavolej domů, telefon máš tadyhle. Bohuna měla odbočku… ona moc ráda telefonovala z postele. Lehla si do postele a telefonovala známým… to já nikdy. Co ty? Taky telefonuješ z postele?

– Vůbec netelefonuju,– řekla mrzutě. Vešla za Libuší do pokoje, sedla si na gauč a udělala uražený obličej.

– My přece nemáme telefon.

– Tak cos mi povídala, že musíš zavolat domů?

– Já nevím, co jsem povídala.

– Proč jsi taková protivná? Co jsem ti zase udělala?

– Nic. Ale já jsem ospalá. Chci se dneska vyspat. Ten film byl otravnej.

– Byl, souhlasím, že byl, Olinko. Já za to přece nemůžu. Sedni si pohodlně, takhle. Strčila jí za záda polštář.

– A schrupnout si taky můžeš, tady je placu… Ale zdržovat tě nebudu. Dej si se mnou jednu štamprli, a sníš si kousek housky se šunkou. Koupila jsem schválně šunku.

– Šunka? To je moc slaný,– řekla Olga. –A tohle já stejně nerada.– Libuše přinesla kromě talíře s plátky šunky i láhev umělé brandy, postavila před Olgu talíř a láhev, vrátila se pro sklenice a pro chleba.

– Nebo chceš radši tu housku? Ale koupila jsem čerstvej, je jak vata. Nemáš to ráda? Odložila nůž. Nemusíš, když nechceš. Ale je to dobrý. Nemáš chuť ani ochutnat? Tak já si dám, co s tebou. Na tvoje zdraví, Olinko.– Nalila sobě i jí sklenku slabě žlutavé tekutiny. –A hezky papej. Sněz aspoň kousek a pak tě nebudu zdržovat.– Napila se, zajedla kouskem chleba a dopila zbytek. Vidíš… hřeje to. Zasněně se usmála a sedla si vedle Olgy na gauč. –Kdyby se mi to alespoň vyřešilo s tím bytem, holka, hned by mi bylo lehčej. Dyť ty na to nárok máš. Kdybys třeba uvedla, že se chceš vdávat. Kdybych já tam mohla uvíst, víš co…

– Já už nechci,– řekla Olga.

– Ale proč? To mi řekni. Ty se bojíš, že by se ti smáli, s tou adopcí, a přitom bys z toho měla jenom profit. Kdybys to chtěla nechat na mně…

– Už ti to zařídil?– zeptala se Olga pohrdavě.

– No, moc se nesměj, Olinko. Však von se cukat nebude, až já to povím, co o něm vím.

– Co víš?

– Že ten mužskej tehdy, to moh bejt klidně von,– řekla Libuše.

– Tak jak jsi mohla říct, že to byl ten druhej?

– Proč! Protože jsem napřed tipovala na něho. Ale podle tý louže od paraplete, a ostatně, takový to prošení… to byl teda spíš von. Řeřicha se nikdá nenaprosil, ten teda ne.

– A slyšela jsi vůbec něco?– řekla Olga nervózně a odsedla si od ní.

– Něco ano, ale to víš, nebyla jsem si jistá. Pak jsem hned zas usnula, brala jsem si prášek. Já už na to stejně nechci myslet. Jen aby nám to nějak dopadlo, viď. Mně by stačilo, kdybych věděla, že je tu se mnou někdo, s kým si vůbec můžu promluvit… jako s tebou. Pohladila ji po vlasech.

– Nech mě.– Olga vstala. –Já chci domů.

– Dyť tě nedržím. Co se zlobíš? Nezlob mě. Co jsi taková protivná?

– Nejsem protivná. Ty jsi mi protivná.

– Máš špatnou náladu, viď. Jsi unavená. Já tě chápu… Tak počkej moment, hned ti půjdu otevřít.

– Já chci hned teď.

– Počkej přece, až dopiju, nehoň mě jako psa!– řekla Libuše.

– Zazvoním si na domovnici, když nepůjdeš ty.

– Zazvoň si, když chceš, ale kvartýr je zamčenej.

– Jak to?

– Já zamkla, omylem. Poslední dobou jsem nemožně spletená… nemůžu se od ty doby sebrat. Nezlob se. Jenom mě nehoň, nemám to ráda.

– Já zas nemám ráda, když mě tu takhle nutíš bejt, když nechci. Teď zrovna chci domů.

– Hned to bude, hned,– řekla Libuše, ale nalila si znova, napila se a zadívala se na Olgu. –Co blázníš, holka? Kdo ti o mně co nakecal?

– Já neblázním, ale ty blázníš.

– Já? To mi vysvětli. Jak, prosím tě? A nech mou kabelku, jo? Tohle si odvykni, sahat do mých věcí. Vstala a vytrhla jí svou kabelku z ruky. Byla o hlavu vyšší než Olga.

– Dej sem ten klíč!– vykřikla Olga hystericky.

– Dám ti ho, dám, ale napřed se chovej normálně. Takhle se mnou nic nesvedeš, když budeš křičet.

– Copak křičím? Ty křičíš. Mně je z tebe špatně…

– Co ti je, co tě kouslo?– řekla Libuše. –Tak takhle ne. Napřed si tadyhle sedni a pověz mi to hezky… Buď přece hodná, měj rozum, vždycky jsi byla hodná. Kdopak tě na mě poštval, co?

Sáhla jí na rameno a chtěla ji posadit na gauč. Olga se jí vytrhla, přitom chytila oběma rukama její kabelku, kterou teď držela Libuše, trhla vší silou… Libuši zůstalo v rukou pouze igelitové poutko, nárazem ztratila rovnováhu, narazila na židli, kdežto Olga utekla s kabelkou na chodbu, vytáhla z ní klíče, bylo to zbytečné… zamčeno vůbec nebylo.

– Olgo! Prosím tě! To mi nedělej! Počkej… Co blázníš?– Ale Olga už byla venku ze dveří, hodila jí kabelku pod nohy.

– Stejně u nás říkaj, žes to byla ty! Motlová mi dnes řekla, že tě hlídá Bezpečnost, slyšíš!

– Mě? To není pravda!

– To uvidíš!– řekla Olga. Seběhla se schodů s klíči v ruce, odemkla si dům, klíče vhodila dovnitř a zabouchla domovní dveře. Libuše chvíli stála nahoře s nepřítomným výrazem, jako by se něco snažila pochopit. Potom pomalu sešla se schodů, trochu kulhala, jak si předtím narazila nohu, došla až dolů, sebrala klíče s podlahy, narovnala se, zamkla a pomalu se vracela nahoru. Cestou se opírala o zábradlí.

*

– Dvě tři sedm devět nula nula, ohlásila promovaná psycholožka Marie Stará. Měla dnes dlouhou službu na lince důvěry a ted si právě trochu zdřímla.

– Vy jste linka důvěry? zeptal se ženský hlas.

– Ano. Tak copak máte za starosti,– řekla Marie laskavě. Měla příjemný hlas.

– Budou mě vyšetřovat pro tu vraždu, paní doktorko. Ale já jsem to neudělala, věřte tomu! Já si šla jen do koupelny pro krém, měla jsem svrbění kůže po tom octanu. To mě právě nenapadlo… Protože jsem si umazala župan od ty krve. Ale jak jsem to měla poznat, dyť já na ni přece nerozsvítila, to by mi byla dala, kdybych na ni byla rozsvítila. Vždycky se na mě rozzlobila, kvůli všemu. Dyť tam ležela pod dekou, jak jsem měla poznat, že nedejchá… Ani tamtoho jsem si nevšimla, až ráno…

– Ano, rozumím,– řekla Marie. Jestli ji sdělení vzrušilo, nebylo to na hlasu poznat. –Prosím vás, milá paní, mluvte trochu pomaleji. Tak vy máte obavy, že budete vyšetřovaná… či jak?

– A Olga byla ke mně sprostá,– řekl ženský hlas na druhém konci. –Docela nezaslouženě. Někdo jí něco namluvil, když jsem ji chtěla adoptovat, nevím co, ale je to sprostá pomluva, s mou spolubydlící jsme vždycky dobře vycházely… Kdybych byla taková, no řekněte, paní doktorko…

– Snažte se mluvit pomaleji,– řekla Marie. –Uvědomte si, že vám nikdo nechce ublížit a že my vám tady pomůžeme, když to jen trochu půjde. Řekla jste, že…

– Nechce ublížit! Dyť mi ukradli ten župan! Olga mi řekla, že po mně jdou, já se k tomu nepřiznala, že jsem tam předtím byla, nechtěla jsem vypadat blbě, že jsem jako nepoznala, že je mrtvá, když jsem zavolala ty bezpečáky až ráno, tak bych vypadala blbě, že ano, paní doktorko. To jen proto, že mě svědil krk, já spala s obkladem. A teď jsem na konci, paní doktorko… Já už nemůžu. Ale to je vám jedno, viďte.

– Naprosto mi to není jedno,– řekla Marie. –Záleží mi na vás. Ráda bych se s vámi seznámila.

– To vy jen tak říkáte. Jste za to přece placená.

– Ano, ale vybrala jsem si svoje zaměstnání dobrovolně, a není lehké,– řekla Marie. –Jsem tady od toho, abych se vám snažila pomoci, a já bych vám skutečně ráda pomohla. Nic není ztraceno, milá paní… Vy teď vidíte všechno černěji, než to je, protože se bojíte. Jste vdaná?

– Svobodná. Vy taky?

– Ne, ale na tom nezáleží. Víte co, seberte se a přijeďte hned sem… popovídáme si o všem, všechno mi to povíte. Nechte všeho, vemte si kabát a sedněte si na tramvaj. Kde bydlíte?

– A jak se jmenuju, viďte.

– Nemusíte mi to říkat, jestli nechcete. Ale bylo by to lepší. Já vám poradím, jak se sem dostanete. Ano? Vemte si tužku, já vám nadiktuji adresu… Tak, a žádné strachy.

– Vy jste moc hodná,– řekl hlas po krátkém zaváhání.

– Tak já bych k vám přijela. Ale vy jste vdaná, máte děti, že ano.

– O tom nemluvme… popovídáme si o těch vašich starostech. Těším se na vás.

– Kdybyste měla nějakou konexi na byťák,– řekl hlas.

– Já z toho bytu nepůjdu. Nabídli mi za to suterén, takovou díru. Kdybych já někoho měla, koho bych si mohla do toho bytu vzít…

– To se všechno vyřeší,– pravila Marie. Byla si už téměř stoprocentně jistá, že jde o pomatenou, a litovala, že ji pozvala, jako by šlo o naléhavý případ. –Když si pomyslím, že mě ještě ke všemu poženou z bytu,– slyšela hlas někde daleko, –tak bych to nejradši skončila. A ta Olga byla ke mně ještě sprostá, a já jí chtěla pomoct… ale jsem nevinná, paní doktorko. Řekla jsem jí, že jsem zamkla, ale nic jsem tím nemyslela, skutečně. Chtěla jsem, aby si se mnou popovídala. A ona mi rvala kabelu z ruky…

– Podívejte se, milá pani, to si všechno povíme. Možná že by vám prospělo, kdybyste si vzala lehký prášek pro spaní, máte doma dormiral? Nebo meprobamat? Dobře, ale jen jeden. Pěkně se vyspíte a já si vás objednám na zítra dopoledne.

– Tak až zítra?

– Možná že to máte z ruky, viďte, a ono není zrovna příjemné jezdit v noci přes Prahu. Napřed se na to vyspěte,– řekla Marie povzbudivě.– Tahle by jí tu seděla do rána.

– No dobrá, dobrá, já vás už nebudu zdržovat. Nezlobte se, že jsem obtěžovala.

– Kdybyste mi řekla jméno, já bych si vás na zítřek poznamenala.

– Vy jste byla ke mně moc hodná,– slyšela hlas na druhém konci, ale jako by se začínal ztrácet, nebo to byla vada v aparátu. –Já vám mockrát děkuju. Byla jste moc laskavá. Děkuju. Na shledanou. Dobrou noc, paní doktorko.– A zavěsila. Marie si zapálila, poznamenala si hodinu a zamyslela se. Chtěla právě vytočit jisté číslo, když opět zazvonil telefon, zvedla sluchátko a za chvíli hovořila s novou obětí deprese.

*

… Ksakru! opakoval si Vašátko zoufale. Ten blbec Chadima. Kdyby byli měli rozum v hlavě místo slámy… Nahlas se zeptal: –V kolik hodin jste s ní volala, paní doktorko?

– Někdy před jednou v noci.

Kdyby byl nedržel v ruce telefonní sluchátko, byl by se udeřil do hlavy. Před jednou v noci! Chadima se napřed hodinu rozmýšlel, o jaký případ může jít, pokud vůbec o něco jde. Další hodinu mu trvalo, než mu došlo, že by tu mohla být kdesi jakási souvislost. Další hodinu se s někým radil, jestli by bylo vhodné se tam podívat nebo to hlásit a jestli ho tedy Vašátka volat v noci do bytu nebo ne. A teď bylo půl páté. A bylo pozdě. Vašátko polkl sliny, bylo to hořké, nejhorší, co se mu ted mohlo stát… Byla chyba, že ještě čekal. Jeho chyba. Ted, když chyběl už jen krok… jen krok. A už nepromluví.

– Do kolika tam jste, paní doktorko?– zachraptěl do telefonu.

– Celé dopoledne,– ozval se příjemný hlas na druhém konci. –Mám dlouhou službu. Ale v poledne půjdu domu. Tak to dopadlo špatně, soudruhu nadporučíku.

– Ano. Hůř to nemohlo dopadnout. Sklouzl pohledem na zem. Stál na chodbě opřen loktem o polici, sluchátko si přidržoval ramenem a hlavou, kouřil… a tamhle na zemi se válelo utržené poutko kabelky. Bylo to hořké sousto.

– Je mi to strašně líto. Chyba byla, že jsem z ní nevytáhla jméno a adresu,– řekl hluboký ženský hlas.

– Ne, vaše chyba to není. Vy jste nás přece upozornila. Kdybychom byli reagovali rychleji…– Zvláštní, že je člověku zklamáním až fyzicky nevolno, cítil se tak unavený, že se sotva držel na nohou. Přišel okamžitě, jakmile ho probudili, bleskově, na schodech si zapínal kabát, a přece pozdě. Klíč od bytu i od domu měl, cestou na to myslel… zoufale si přál, aby přišel včas. Ale když spatřil v koupelně světlo, věděl okamžitě, že to dopadlo katastrofálně. Ve vaně si podřezala žíly nožem, tím švédským, nabroušeným jako břitva, podobným, o jaký se pořezala ta druhá minulý týden. A byla mrtvá, ležela v ještě teplé vodě úplně oblečená, voda byla neuvěřitelně rudá, a světlo svítilo. Výraz měla klidný, vypadala, jako že spí. Vašátko zatáhl z cigarety… Slyšel hlas na druhém konci někdy silněji, někdy slaběji.

– Byla to má chyba, snad by mi to byla řekla,– slyšel Vašátko. –Víte, má chyba byla, že jsem si ji objednala až na ráno. Mluvila hrozně zmateně.

– Mohu se u vás zastavit taky, paní doktorko?– řekl hořce. –Možná že potřebuju taky vaši pomoc. Teď bych asi volal linku důvěry.

V devět hodin dopoledne ho čekalo ještě jedno překvapení, které přišlo s ranní poštou. Byl to jeden expres, který mu přinesli rovnou ze sekretariátu. Bylo to posmrtné udání Libuše Jůzové na Miroslava Masáka.

– Bože… to ne,– zašeptal Masák. Seděl u Vašátka v jeho kanceláři a utíral si čelo a temeno kapesníkem. Pohled na něho byl žalostný. Nezrudl, jen lehce kolem uší, ale hojně se potil, podle skvrny na cigaretě se mu potily i prsty. –Tomu nevěříte. Když jsem od ní… pravda, nyní mluvím čistou pravdu… když jsem od ní odcházel, byla… sama mě doprovázela dolů, kdyby… bylo zamčeno.

– Nebylo ovšem zamčeno?

– Nebylo.

– V kolik hodin jste ji tedy navštívil?

– Bože… už jsem vám to pověděl. Asi v půl… ve tři čtvrtě… spíš v půl dvanácté. Odešel jsem za… za deset minut.– Masákův hlas se třásl. –Neřek jsem vám to jen proto, jen proto… poněvadž jsem nechtěl svědčit pro něho. Já ho… nenávidím.

– Vy jste viděl Řeřichu odcházet, a hned nato jste šel sám nahoru? Jak jste se dostal do domu?

– Bylo… odemčeno… Řeřicha… zapomněl zamknout. Zazvonil jsem. Přišla mi… otevřít. Mluvili… mluvili jsme jen chvíli. Pak jsem… odešel. Přísahám, že mi šla sama… otevřít. Pro případ, kdyby někdo z domu… mezitím zamkl.

– Přinesl jste s sebou nějaký alkohol?

– Ne prosím, já jsem abstinent. Věděl jsem, že by jí to škodilo.

– Popište mi prosím všechno, co se s vámi dělo ten večer, pane docente. Jak jste se dověděl, že je vaše snoubenka na návštěvě?

– Věděl jsem, že někam šla… zeptal jsem se… Jůzové. Potom jsem… později večer jsem chodil procházkou kolem a čekal jsem, až se vrátí.

– Viděl jste, hm, že se nevrátila sama?

– Ano. Ale protože jsem s ní chtěl ještě hovořit, rozmýšlel jsem se, mám-li jít domů, nebo…

– Čekal jste tedy dále,– pravil Vašátko vážně. Docent Masák si zapálil novou cigaretu. Prsty se mu třásly, a opět… jako by cigaretu ponořil do vody. –Co bylo dál, prosím?

– Potom jsem spatřil… jak ten člověk… odchází. Bylo… asi čtvrt… skutečně. Dodal jsem si… vešel jsem do domu a zazvonil jsem… ale probůh, rozloučili jsme se jako přátelé.

– V kolik hodin?

– Bože, za čtvrt hodinky, ne déle. Řekla mi, že je hrozně unavená… vysvětlovala mi, že… lituje, že ke mně necítí totéž co já…

– A vy, pane docente?

– Trochu jsem ji přemlouval, ale když jsem viděl, že se začíná zlobit, odešel jsem.

– Říkáte, že vás šla vyprovodit? Neležela už v posteli?

– Měla rozestláno, ale měla na sobě župan.

– Posadil jste se, nebo jak se to odehrálo?

– Ne… já si ani nesed… stál jsem.

– Napil jste se něčeho? Ne prosím. Taky… sklenice… byly prázdné. Aspoň co jsem si všiml. Opět si otřel čelo kapesníkem a upřel na Vašátka oči.

– Vy jste ovšem na svou snoubenku žárlil, pane docente. Nedošlo mezi vámi k hádce?

– Ne, soudruhu… já se vždycky snažil… jen po dobrém. Právě to u mne tak těžko snášela. Slíbila mi, že mi zachová přátelství, ale o tom… Řeřichoví odmítala mluvit. Já… já ji jen prosil. Řekla, že je to zbytečné a… před dvanáctou jsem už byl… jsem už byl… Jůzová mě mohla slyšet, ale když se mě pokoušela… vydírat, totiž ne vydírat, ale chtěla… protekci od mého… mého příbuzného, já to odmít. Ten dopis, chápete, je zcela průhledná… pomsta. Jistě chápete, že by to bylo zcela… absurdní.

– Ano, řekl Vašátko mírně. Ale musíme počítat i s absurdními možnostmi. Podívejte se, pane docente. Viděl vás někdo, nebo lépe… můžete něčím podpořit výpověď, že vám šla otevřít ona sama?

– Jak to myslíte?

– Chápete. V době, kdy jste odcházel…

– Probůh, to nemyslíte vážně. Já vám vylíčím, co jsme hovořili. Dole… u dveří jsem ji jako žertem chytil za ruku, nechtěl jsem ji pustit. Stáli jsme spolu… já byl mezi dveřmi, totiž za dveřmi, a ona… trochu se zlobila, ale já…

– Viděl vás někdo?

– Nikdo.

– Nikdo z domu?

– Ne prosím.

Ani na ulici? Rozumějte, je to dost vážná okolnost, ta vaše pozdní návštěva. Je zvláštní, že si nikdo z domu nevšiml…

– Poslyšte,– vyhrkl Masák. –Někdo na ni zamlaskal. Totiž, kdosi šel po ulici, totiž dva, já myslel, že je to děvče, podle kučer, ale on zamlaskal, jak tam stála ve dveřích… v županu.

– Jak vypadal?

– Já si vším jenom těch dlouhých vlasů,– řekl zoufale.

– A byl vysoký… vlasy jako nějaká… až na ramena. Blond. Jinak… nic nevím, opravdu, ale když zamlaskal, pustil jsem ji, a Bohuna zavřela. Nato jsem odešel… věřte mi.

– To je zvláštní, zamumlal Vašátko. Na hodinky jste se nedíval?

– Ne… ale odhaduji, že bylo něco… kolem tři čtvrtě na dvanáct, ne víc. Proboha, soudruhu nadporučíku, věříte mi to? Přece se nedomníváte, že já…

– Nezdá se vám, pane docente, že jste nám měl dát hned pravdivou výpověď?

– Ano, velmi se hanbím. Ale už jsem vám vysvětloval, že jsem nechtěl svědčit pro člověka… který jí zničil život. Co se mnou uděláte?

– Inu, pane docente, bude záležet na tom, podaří-li se nám sehnat původce toho mlasknutí.

– Ale to není možné…! Přece ta… ta šílená Jůzová… ta je vinna! Přesvědčil jsem se v posledních dnech, že je to blázen. To je přece prokázáno! Zbláznila se. Ostatně, já nemůžu vidět krev, jak uvidím krev, je mi hned špatně. Vždyť si našla zas jinou mladou dívku, a začala, stejně! Slyšel jste přece o té adopci?

– Ale ovšem,– pravil Vašátko mírně, ale tónem, který znamenal Nestarejte se o to, to není vaše věc.

*

Asi týden po smrti slečny Jůzové Horác potkal Mirka na ulici, přibližně v těch místech jako už jednou; Mirek Masák právě konal svou podvečerní procházku, ale držel se nějak těch starých míst, a Horác tam asi zabloudil z téhož důvodu. –Nechcete jít se mnou kousek pěšky?– řekl Masák. Kráčeli vedle sebe po nábřeží, oteplilo se, Letenské sady stály v zeleni, jaro bylo na vrcholu; snad nikdy není obloha tak vysoká a tak nostalgická jako na jaře. Mirek Masák šel vedle Horáce vyrovnaným krokem a hovořil o Bohuně. Ale mluvil o ní smířeným tónem jako o krásné, ale dávné vzpomínce.

– Byla vždycky ze mne unavená,– vykládal Mirek. –Dneska se mi zdá, že to nebylo ze mne, ale že byla svým způsobem neschopná života. Ale byla obdivuhodná, skutečně. Dnes chápu, co pro mě znamenala. Chtěl jsem pro ni to nejlepší, jenže to nejlepší, co jsem myslel já… Počkejte, kdo to napsal, že když muž chce na východ a žena na západ, nakonec jdou oba na jih, což je pro ně oba nesnesitelné? Byl to Shaw?

– Já nevím,– řekl Horác.

– Počkejte. Byl to Shaw. Ale kde to napsal?

– Je to fuk,– řekl Horác. Šli po nábřeží, Mirek kráčel pomalu a vyrovnaně a bylo vidět, že se snaží zhluboka dýchat.

– Víte, teď se mi zdá, že ona nebyla pro život. Chodila po světě ne jako člověk, ale jako duch… chápete, jak to myslím?

– Ne,– zabručel.

– Ale jsem rád, že jsme se rozešli v dobrém. Takhle mám na ni aspoň dobrou vzpomínku. Jsem vám moc k smíchu?

– Vůbec ne.

– Přece víte, že jsem tam čekal. Dneska je mi z toho trochu… Představte si, že jsem se schoval za roh já! Ted mi to připadá, že to prožil někdo jiný… stalo se vám to někdy? Řekla mi, že mě má ráda, ale že mě nemilovala… slíbil jsem jí, že jí zachovám přátelství. A víte, že mě tohle drželo nad vodou? Dneska na ni mohu klidně vzpomínat. Víte, když se podívám tamhle, podíval se dojatě na oblohu, ona nezmizela, proměnila se. Říkám si, že je ve všem, třeba i v krásném pohledu na…

– Boha,– zamumlal Horác. Trochu se styděl. Mirek se neurazil. –Dnes se na všechno dívám jinak… Víte, já nemluvil, protože jsem přál Řeřichoví to nejhorší. Ted jsem docela rád, že je na svobodě… a… už na něho nemyslím.– Horác něco zamumlal.

– Bohuna… jak na ni myslím, je jen moje. Takhle mi ji vzít nemůže nikdo.

Horác ho přestal poslouchat. Příliš mnoho ušlechtilosti jde člověku na nervy.

– – –maminka to říkala vždycky,– pokračoval Mirek.

– A vidím, že jsem se mýlil, ale nelituju toho. Jsem jí za mnoho vděčný… bylo to… krásné, a kdyby nebylo toho všeho, nebyl bych schopný tohle prožít. O Bezpečnosti musím říct, že s maximálním – maximálním pochopením… vyšetřili můj případ. Jestlipak víte, že objevili i mládence, který nás tehdy…

– Ano,– zabručel Horác. –Ale já už budu muset… Mirek zamrkal a zastavil se. –Jsem hrozně rád, že jsme se potkali. Já už půjdu na tramvaj, maminka mě čeká s večeří.

*

Večer seděl Horác u Ernestů a hrál si s malou Helenkou. Vydržel to dlouho. Uměl si hrát s dětmi, a hlavně – když si hrajete s dětmi, dává vám to právo víceméně mlčet a poslouchat. Marka vypadala nervózně, ale s ním se rozpovídala. A bavila ho celý večer o Bohuně… –Namalujeme panduláka,– řekl Horác. Byl to nejobvyklejší způsob, jak uklidnit dítě, které nechce sedět; začal mu kreslit na papírový ubrousek. –Koukej, pandulák našel lod a ted ji odvázal. A přiběh k tomu pes. Ta loď byla jeho…– Přitom se tázavě podíval na Marku. –Co ted Fanda dělá?

– U nás nebyl, Pavel nechtěl, aby k nám přišel… ale ta Sirůčková říkala, že ho to dost zdrblo. Všichni tam měli ohromnou radost, když se vrátil, všichni se tám ožrali… i ta jejich uklízečka, mají ho tam moc rádi. Ale víš, co je zvláštní? Ta Chromasová… to je manželka jeho kolegy… toho Zdeňka prý má moc rád a hrozně se bál, aby to neprasklo, že u ní byl.

– Myslíš, že šel od Bohuny rovnou k ní,– zamumlal Horác. K psovi a k lodi přimaloval ještě dospodu dvě ryby.

– Jistě… Bohuna byla přece nemocná, a chlap jako Fanda… asi ji šetřil, a pak si zašel k tý druhý. Ale když Bohunu ztratil, ta druhá ho úplně přešla. Říkala to Sirůčková jedny známý od nás. Už s ní nechce nic mít a zase se jí dává zapírat, asi kvůli tomu Zdeňkovi.– Horác pilně kreslil, zatímco Helenka sledovala jeho tužku s vystrčeným jazykem. –Víš, člověk vážně začne věřit v osud,– řekla Marka. –Včera jsem se dlouho bavila se Slávinou…– Horác věděl, že Slávina je Řeřichová manželka. –A tak si říkám, oba si ted zkusili svoje… Slávina taky, a odpustila mu… já teda nevím, jestli bych já mohla, ale Slávina je báječná. A ted už to vypadá, že to bude lepší. Víš, že mu tu cestu jen odložili, takže o ni nepřijde? A k tomu mu povolili, že může vzít Slávinu i Karlíka, ani si to nepředstavovali, tak budou mít krásných deset dní. I když ten podnik, s kterým to sjednala ta Akademie, bude hradit cestu a pobyt jen jemu. Slávina… neumíš si představit, jak byla statečná. Tak jí to hrozně přeju. Pindo, co děláš.– Pinda si totiž namáčel ruku do krupičné kaše, protože se namáhal zahlédnout, co Horác kreslí. Horác ted složil papírový ubrousek a udělal z něho parník. –Ty, Horáci, moc se s ní o tom nebav,– zamumlal Pavel, když se loučili. –Zbytečně se rozčiluje. –Provedu. Nezlob se,– zašeptal Horác.

*

Ve skutečnosti to byl dost zvláštní nápad, kvůli němuž ted Horác chodil den co den do vinárny u toho Jindráčka… říkali tomu tady jinak, ale vedoucí se jmenoval Jindráček; byla to nejbližší vinárna, když se to tak vezme, od Bohunina bytu, a pracovala tu ta paní Koubová jako omývačka nádobí. Horác tu proseděl celé hodiny nad deci vína – na víc neměl, pokuřoval a dumal, a taky se pokoušel promluvit s Jindráčkem. A pokud byla příležitost, i s tou paní Koubovou. Poznal ji bezpečně podle informace o tom šilhání, ale příležitosti bylo málo. Za pětku se dověděl od Jindráčka její adresu a pár chatrných, konvenčních informací.

– Moc hodná ženská,– řekl Jindráček. –Má na krku invalidní matku. Dělá dopoledne v tom ústavu a sem chodí navečer, sem tam se trochu tento, napije… je sama, člověk se jí nemůže divit.

– Nepamatujete se, tenkrát v noci, jak se tam stala ta vražda,– začal Horác. –Ona totiž udala, že se s ní bavil někdo oknem.

– Žádným oknem se s ní žádnej nebavil,– řekl Jindráček kategoricky.

A neprodal jste tenkrát někomu… láhev stocku?

– To se nepamatuju. Už je to dlouho.

Beznaděj… naprostá beznadéj. Případ byl vlastně uzavřený, i pro něho, až na tu věc, že ve sklenici byla brandy, která tam už nemohla být. Tohle byl ten nápad; někdo musel ještě nějaké pití přinést, buďto Masák, nebo Řeřicha, nebo i ta Jůzová, ale musela tu figurovat ještě druhá láhev, z které někdo nalil do obou sklenic, a pak láhev odnesl. Ono je sice možné, že ji měl někdo s sebou, ale stejně není vyloučeno, že ji na poslední chvíli koupil přes ulici, a tohle bylo nejbližší místo, nejbližší vinárna. A pak tu byla další věc; když někdo lže, i když chce lhát, málokdy se mu podaří lhát stoprocentně. Ta Koubová vylíčila Vašátkovi celý rozhovor oknem. Ukázalo se že to byla lež, pochybný pokus o pomoc; ale byla to stoprocentní lež? Co když s ním přece mluvila? Ale možná že vůbec ne tentýž den… A třeba vůbec nikdo stockbrandy nekupoval, Jůzová mohla mít druhou láhev doma a třeba ji ráno dopila a vyhodila. Horác už dvakrát s Koubovou mluvil. Přiznala se mu, že si ten rozhovor vymyslela… že prý to věděli od té Jůzové, že pan inženýr nemá alibi. A že ji někdo zabil až dlouho po půlnoci.

– Vy jste dobrej, jakpak si to mám pamatovat,– řekl Jindráček při novém pokusu o rozhovor.

– A nemáte ani zaznamenáno, kdy si u vás někdo naposledy kupoval láhev stocku?

– Mám, ale to už mám uzavřený a musel bych to zjišťovat.

– A nezjistil byste to?– zeptal se Horác. Přitom mu vsunul do dlaně další pětku.

– Ale jo… to nebude těžký. Já vám řeknu z hlavy, že to koupila ňáká ženská asi předevčírem. Abych vám řek pravdu, mně vůbec není jasný, co s tím jako chcete.

– Jde mi o tu noc, co se to stalo… vzpomínáte si přece,– řekl Horác. Zmocňovala se ho beznaděj. Vždyť se to stalo skoro v sousedství.

– To já zas vím, co se stalo, jsme tu informovaný. Ale co s tím máme my co dělat, nechápu. To se zas nezlobte.

– Potřebuju vědět, jestli se tu jeden můj známej nestavoval,– řekl zoufale. –Nemá to s tím vůbec co dělat, jde mi o něco docela jinýho, co se náhodou časově shoduje… O něco čistě soukromýho rázu. Jde mi o to, jestli ten můj známej byl v Praze. Je v tom můj soukromej zájem, chápete?

– Leda to,– řekl pan Jindráček.– Ale bohužel… sem přijde tolika lidu… to já si nemůžu pamatovat.

– Poslyšte… on někdy dělá takový vtipy, nedobíral si tu paní Koubovou?– vyhrkl v náhlé inspiraci. Neřek třeba „Ježkovy oči, paní Koubová, podívejte se na mě, ať vidím, že jste to vy!“ Oni se tak trochu…– Pan Jindráček se najednou uchechtl, s výrazem, že zrovna tahle věta mu kdesi cosi… –No, ňákej s ní zažertoval, ale já už nevím, kdy to bylo. Na mou duši, akorát těmahle slovama, eště jsem se zasmál, že chce, aby na něho zašilhala… no. Byl to ten váš známej? Von vám referoval? Tak proč se na to ptáte, když vám vo tom referoval?

– Prosím vás… koupil si tehdy u vás láhev stocku?

– Ježíšmarjá, něco si kupoval… možná, že to byl ten stock, ale zatraceně mi není jasný, proč to ze mne taháte. Abych vám řek pravdu, já takový votázky nemám rád, když nevím, kam to chcete dovíst.

– Už jsem vám řek, že mi sám referoval, že byl tady u vás, tak jsem si jen chtěl ověřit, jestli mluvil pravdu. Je to tak divný?– řekl horečně. –Já měl strach, že je u jedny… chápete? Jak vypadal?

– No tak, vazoun, docela pohlednej… širokej ksicht a pěkný voči,– řekl pan Jindráček. –Jestli vás to uklidní. Je to ten váš?

– Ano,– řekl Horác. –Já mu totiž nechtěl věřit, tak se na mě nezlobte. Dejte mi ještě jedny maricy, a zaplatil bych.– Pan Jindráček mu napsal blok a položil na stůl jedny maricy. –No ale vážně… jestli jste vod Bezpečnosti… my s tím jako nic nemáme.

– Nejsem. Už jsem vám řek, že to byl soukromej zájem. Ten můj známej je z venkova… potřeboval jsem to vědět z ryze soukromých důvodů, jasný?

Ačkoli mluvil klidně, byl tak rozčilen, že se mu pan Jindráček rozmazával před očima. Bylo to šílenství. Řeřicha tu koupil láhev stocku… asi sedmičku, a s tím pitím se k ní ještě vrátil. Musel se k ní vrátit, když na stole stála plná sklenice a druhá byla vylitá. Vrátil se… Panebože, ten člověk se k ní ještě vrátil. Vyšel na chodbu jak ve snách, kdosi ho chytil za rukáv, setkal se se stočeným okem postarší ženy, ale její úsměv ho vyděsil.

– Copak jste chtěl? Vy jste se prej už zas vyptával na mě. Ježíšmarjá, co máte proti mně?

– Nic, pani Koubová… Jen mi pan Jindráček řek, že když si tady váš inženýr Řeřicha kupoval tu láhev… víte kdy…

– To nejni pravda. Žádnou flašku si tu nekupoval.

Byla to laskavá tvář, k tomu vzbuzovala soucit, a přece ho mrazilo, když se na ni díval, cítil tlak u žaludku.

– To byl někdo jinej. Inženýr tu vůbec nebyl.

– Sama jste dosvědčila, že s vámi mluvil.

– To nejni pravda. Já husa hloupá mu chtěla pomoct, aby ho jako pustili, von byl ke mně dycky hodnej… dyž mě jednou chtěli vyhodit. To jsem si vyšpekulovala, že šel kolem.

– Nešel kolem, protože šel dovnitř,– řekl Horác. –A pak s vámi žertoval, když kupoval tu láhev stocku. Jindráček si to pamatuje.

– Nejni to pravda. Nemůže si to pamatovat, dyž nic nebylo.

– Proč jste to zapřela? Od koho jste věděla, že to máte zapřít, že ji kupoval? Od něho, vidte. Ale kdy vám to stačil říct? Ještě tu noc… ne?

– Ne,– řekla paní Koubová pevně. Upřela na něho šilhavé oko. –Kdybyste mě zabil, nic jinýho neřeknu a nevim. Žádnou flašku nekupoval a u mne nebyl. Co by taky u mě dělal. U takový baby jako já. To vám nikdo neuvěří.

– Uvěří. A Jindráček dosvědčí, že tu byl.

– Kdepak. Nebude se do toho plíst. Taky si nic nepamatuje. Já jsem pitomá a dycky jsem byla pitomá. Tamto byla lež, dyť to vokno…

– Nebyla to všechno lež. Vy jste opakovala, co vám povídal skutečně. V kolik vás potom navštívil? Až potom, vidte? Pak jste to spolu vypili a přitom vás požádal, abyste mlčela o té láhvi a o té hospodě, kdyby něco. Věděla jste, že ji zabil?

– Ne,– a zase ta laskavá zoufalá tvář s těma šilhavýma očima… –Povídám, nebyl u mě, nic jsme nepili, takovej jako von by nešel k takový, jako jsem já. A von ji nezabil… Von ji měl rád, dyť von se kvůli ní málem utopil, to mi řek ráno.

– Ráno ještě nemoh vědět, že je mrtvá,– řekl pomalu. Zahleděla se na něho, ačkoli se dívala trochu do rohu.

– Ráno, mladej, ale ne tehdá ráno, ale tuhle, když už byl puštěnej. Můžete mě třeba dát zavřít, mně je to jedno. Však by mě zas pustili. Kdo by se staral o mámu. Nebyl u mě… a pošlete na mě bezpečáky.

– To je vám jedno, že ji zabil,– zamumlal. Stál už u dveří.

– Mně je jedno všecko. A von ji nezabil.

– Neměla byste ho krýt, víte to dobře.

– To je mi fuk, co mi tu povídáte. Nic jinýho vode mne neuslyšejí.

– Dobrou noc.– Slyšel svůj hlas jako cizí. Stiskl kliku a vyšel ven.

Tak přece on… Přece a přese všechno ji zabil on, ale vždyť je oba viděl při tom posledním večeru, copak bylo myslitelné, aby se na ni tak díval, jak se na ni díval tehdy… a pak… A najednou mu zaznělo v hlavě „chudák starej moskvič. Tak moskviče nemáš, a Bobíka už taky nemáš?“ A měl před cestou do zahraničí… na tu druhou stranu, jasně. A rodinu měl ještě v Jugoslávii. Prodal vůz a zbavil se psa. Možná že to poznala jen kvůli tomu Bobíkovi, kvůli pejskovi, kterého někomu dal… Možná že věděla, co pro něho ten pes znamená… A jestli se z nějakého důvodu pevně rozhod… třeba měl strach ještě z té staré aféry či vyšetřování… a ona poznala, že se nevrátí. Ale vždyť říkala, že od něho nic nechce, že jí stačí jeho láska, i kdyby byl na Kamčatce… Panebože… to je sice krásné, ale není to lidské… snad to byla jen krásná póza. Ten večer, to bylo z jeho strany loučení. A najednou to zas viděl. Jeho překvapení, dojetí, něžnost, s kterou se na ni díval. Věděl, že je to naposled. Jenže ona to nevěděla. Ale poznala to, ne proto, že byla Psýché… to nejdůležitější pro sebe člověk nikdy nevytuší, protože si to nepřipustí; spíš proto, že byla taky jen obyčejná ženská… A pak spolu vypili ten zbytek, a nebylo dál co pít. On odešel pro láhev. A ona… chystala se… musela se taky pevně rozhodnout, jenže naopak. Že nesmí odjet. Že ho za žádnou cenu nepustí. Jak jinak! A najednou to skoro viděl před sebou. Krátkou, tichou a zoufalou scénu, kdy mu řekla, že nesmí. I ta přeříznutá šňůra… Snad chtěla někam volat. Před ním. Ale kam? Snad na Bezpečnost. Chtěla to oznámit… co jiného. A on… Tohle asi Jůzová skutečně zaspala, slyšela přece jen toho Masáka, který se tam zastavil, než se Řeřicha vrátil. Muselo se to strhnout najednou a asi se to odbylo krátce. Bohuna ho nemohla pustit, protože bez něho nemohla žít… I když si myslela, že nic nechce. Nemohla nic nechtít. Selhala, ta její póza taky selhala… a Řeřicha to nečekal, nepředpokládal, že se mu postaví do cesty. Byla přece jeho majetek. A potom… asi ho napadlo, že Koubová by mohla svědčit. V noci přišel za ní. A byl u ní, ne u té druhé. U té staré, šilhavé uklízečky, která to prozradila tím, že ho chtěla vytáhnout…

Mezitím došel do Jateční ulice, ale sotva vnímal, kudy jde. Musel škrtnout sirkou, neviděl na čísla domů. Když našel svoje číslo, třásl se tak, že se musel opřít. Tohle bylo její okno, bylo pootevřeno dovnitř, bylo teplo. Polkl, a pak lehce zaťukal. Kdo je to? byl to stařecký, ale dost silný hlas.

– Je doma paní Koubová?

– Ještě je v práci. Je to pan inženýr? Dyť máte klíč, ne?

– Já si ho zapomněl.

– Mám jí něco vyřídit? Vona přijde brzo. To jste laskavej, že jste se stavil. Šťastnou cestu! Ať se tam paní manželce i mladýmu pěkně daří.

– Dobrou noc!– řekl. A znova polkl. Od okna doslova utekl. Co teď… Okamžitě telefonovat Vašátkovi. Ale napřed… napřed musí mluvit s Řeřichou. Vstoupil do prvního automatu, rozškrtl další sirku a začal hledat v seznamu. Řeřicha… František, inženýr… to by mohlo být ono, za Trojským mostem. Pak zamířil na stanici a počkal na tramvaj.

*

Za půl hodiny už bloudil kolem trojských zahrad, až našel ulici a číslo; byla to nájemní vila, a podle cedulky a zvonku u branky bydleli v prvním patře. Zazvonil, žádná reakce… Byla tam tma, ani jedno z jejich oken se nerozsvítilo, všiml si světla jen až nahoře v podkroví… to není u nich. Zkusil to znova. Jestli jsou mimo dům a dítě spí, neměl by dělat moc velký rámus… však se vrátí, počká.

Přecházel ulicí asi hodinu a čekal, bylo krásné teplo, nádherná jarní noc, objevil se měsíc… Potkával jarní zavěšené páry. Lepší noc si nemohli objednat… bylo to jak dělané… Vzrušením mu čas utíkal nějak podivně, chvílemi velmi pomalu, zrychloval krok netrpělivostí, a někdy čas zase jako by poskočil; jen se zamyslel, a půl hodina byla pryč. Objevila se dívčí postava v doprovodu mladíka, stáli chvíli opodál u plotu přitisknuti k sobě,

Horác se k nim otočil zády. Ale potom si to oba namířili k brance u vily, děvče odemklo, bydlela v téže vile jako Řeřichoví. A nové loučení, nové líbání… měli v úmyslu tu vystát důlek… nespěchali. Konečně se od sebe odtrhli a po nějakých minutách šepotu děvče vešlo do zahrady a Horác odkašlal.

– Promiňte, že ruším… Nevíte náhodou, jestli jsou doma Řeřichoví? Nemohu se tam dozvonit.

– Řeřichoví… Ti přece už odjeli, vrátí se asi za deset dní, no, z toho Německa.

– Kdy odjeli? Kam?

– Včera navečer, myslím. Do eN eS eR… všichni, i s mladým. Nikdo tu není, to jste si vybral špatnou dobu.

– Děkuju vám. Dobrou noc.

Horác odcházel. Kráčel po ulici dolů a potom přes Trojský most. Proti němu šel další přitulený pár. Jednou v máji… Lásky čas… Co má dělat? Ted už nic… Ale z prvního telefonního automatu zatelefonoval Vašátkovi.

– To je cvokařina, co mi tu vykládáte,– řekl Vašátko, když Horác skončil. Hypotéza… To je absurdní. Až se vrátí…

– Nikdy se už nevrátí,– zamumlal Horác.

– Můžete dokázat, že skutečně ten večer koupil láhev stocku?

– Dokázat… Možná že to vrchní dosvědčí, ale možná taky, že ne… Ale já to vím… Zkonstatoval jste někdy, že člověk nikdy nemluví naprostou pravdu, i když chce mluvit pravdu? Se lží je to taky tak… I když člověk lže, a chce lhát, nikdy nelže stoprocentně. Něco z toho je normálně pravda… Ona věděla, že se nesmí zmínit o té láhvi, ani o tom, že u ní byl, ale chtěla mu pomoct, chtěla mu dodat alibi, tak změnila v tom hovoru jen okolnosti. Ale hovor byl pravdivý. On řekl skutečně přesně ta slova… když tam přišel a kupoval si tu láhev.

Vašátko se na něho díval. Vypadal vážně, smutně a přísně… snad ještě nebyl zcela přesvědčen, ale i tahle pochybnost… Zapálil si. Horác také. To je šílené… dost, skutečně. Prokáže-li se vina, pokusíme se o jeho vydání.

– To je zbytečný… Ostatně se mu stalo to nejhorší, co se mu mohlo stát. Dostal to, proč ji zabil… Budou ho pronásledovat přízraky a umře v mukách. Osud mu splnil jeho přání.

Vašátko se na něho jen podíval, ale Horác to řekl zcela vážně.

– Člověče… ale ta nenormální, žárlivá ženská, i ty stopy na její trepce, to jsou fakta.

– To, že se tam ještě jednou vrátil a otevřel tu láhev, to taky. Poprvé, když šel dolů, jistě nezamkl… počítal s tím, že se vrátí, a tehdy se u ní stavil Masák. Řeřicha netušil, že ona ví, že chce odjet navždycky. Podívejte se na věc z jeho hlediska. Měl ji rád, ale co s ní? Copak se moh vláčet s nemocnou ženskou? Snad jí kdysi navrhoval, že utečou spolu. Ale to se změnilo… Jistě si nemyslel, že ho nebude chtít pustit. Neměla na něho skoro žádné nároky, jen aby ji miloval a tak… A ona se mu postavila do cesty, chápete?

– Člověče… jestli chtěl zdrhnout, musel vědět, že ho tohle zničí.

– Copak člověk při tom myslí? Jednal v pominutí smyslů. A snad ji ani nechtěl zabít. Jen ji chtěl opustit, ale ona byla taky jenom ženská… nejen Psýché. Ten večer, víte, o čem mluvili? On totiž někomu daroval svého psa. Možná že poznala, že by to nikdy neudělal, kdyby se chtěl vrátit. Ale nedala nic najevo, nic… Já byl úplně blbej…

– Říkáte, že někomu daroval psa?

– Ano… ňákýho Bobíka. A ona se ho zeptala: „Moskviče nemáš, a Bobíka už taky nemáš?“ Páni… muselo jí dojít, že se něco děje. Ale mluvila předtím, že by ho pustila i na Kamčatku… navždycky, a že by si stejně patřili. Přecenila se… nebyla jen Psýché. Nebyla… Byla to taky jen holka. Poslyšte… Masák mi líčil, proč vyletěl z toho Vnitřního obchodu, a jestli tu byla nějaká stará aféra…

– Neměl na krku žádnou aféru,– zamumlal Vašátko.

– To jsme zjišťovali. Tehdy to bylo skutečně jen kvůli ní. Ve věci, na kterou narážíte, se očistil.

– Copak to dneska víte na sto procent, že někdo s něčím nevyleze a nespadnete do něčeho znova? Kdoví, z čeho měl vítr… A třeba se mu zdálo, že má na druhé straně větší možnosti. A tu láhev přece vzal s sebou… i nůž… ten jistě zahodil… řeka je tam blízko, ne? Tu sklenici už nedopil. A u Koubové se moh převlíknout a umýt… Jestli má po synovi svršky… žádná máma by je nedala pryč… Vašátko přešel po místnosti sem a tam, pak se zastavil.

– Jestli máte pravdu, je to zlý,– řekl úsečně.

– To je fakt. Tak zlý, že si přeju, abych neměl pravdu. Ale proboha… tu Koubovou nechte… nechte ji, i kdyby tu bylo to křivý svědectví a tak… ona má invalidní mámu… umíte si to představit? Je to peklo. Řeřicha jí kdysi pomoh, a ona ho asi nemohla udat… když se tam v noci objevil a všechno jí to řek.

Vašátko jen netrpělivě mávl rukou… v tom měl Horác pravdu, že to bylo peklo. –A to jste se něco navykládal, že ta Přikrylová má vnitřní zrak, a tušení, a já nevím co ještě! A přitom nevěděla, že chce zdrhnout!– řekl trpce.

– Byla to o ní pravda,– zašeptal. –Ona byla prese všechno Psýché. Člověk může mít vnitřní zrak, ale ne na tohle… aby poznal, co mu hrozí. Člověk může mluvit s tím druhým třeba ve snu, ale nemusí o něm vědět to hlavní. Vizionáři mají taky vidění, ale nevědí, kdy umřou.

– Horáci!– řekl Vašátko.

*

– Tak hele,– řekl Pavel tiše a podíval se na dveře. Marka s dětmi byla pryč. –Já věděl, že tam chce zůstat. Zavolal mi tehdy, pak jsme se sešli na obědě… prosil mě, abych se postaral o Bohunu. Blázen. V tomhle mě nemusel prosit. Byl bych pro ni stejně udělal, co by bylo mýho možnýho.

– Tak jsi věděl, že k tobě přijde večer?

– To se pleteš… Nevěděl. On to asi taky nevěděl. O tom expozimetru jsem se jen zmínil. Tak ho napadlo, že mi ho věnuje… Tedy, lek jsem se důkladně, když se večer objevil a Bohuna tu seděla. Řek mi předtím, že se s ní už rozloučil a že ona nic neví. Dělal si o ni hlavu. Ale měl už udělaný dispozice.

– Pavle. Tak jsi teda věděl, že on…?

Pavel se na něho podíval krátkozrakýma očima. Jeho pohled byl starý jako lidstvo. A k tomu se naštval.

– Ty, Horáci. Slyšíš? Dej mi pokoj.

6-Sluneční skvrny

– – –jeden z nejpodivnějších případů, co jsem kdy zažil,– řekl Vašátko a natáhl si nohy. V Horácové ateliéru se aspoň zas dalo sedět, přibyla tu židle. Horác seděl jako obvykle na posteli. Atmosféra tu byla příjemná, už tu bylo zas cítit barvy. Kolem lampy obletovala pozdní můra. Horác ji chytil, podíval se na ni a vyhodil ji oknem.

– Povídejte mi o tom, jestli vás to nemrzí.

Natáhl se a podal mu oheň. Vašátko si zapálil. Horác klidně čekal, uměl čekat a mlčet.

– Poslyšte. Slyšel jste někdy jméno Spáčil?

– Nepamatuji se.

– Vidíte. Ono se rychle zapomíná. Jak říkával doktor Keller: „To je hrůza, sotva si člověk zvykne na jedno datum, už aby si zas honem zvykal na nový.“

Horác mlčel. Vašátko se podíval na jeho soustředěný obličej.

– Už je to vlastně dost dávno. Ono to už nemá cenu…

– Tak mi to povězte,– řekl Horác.

– S tím Spáčilem jsem přišel poprvé osobně do styku v případě sebevraždy Edity Koubkové. Když ho člověk viděl, vůbec by byl do něho neřekl, že je tím, čím je… totiž prokurátorem státního soudu. A druhá věc, která rni jaksi nešla do hlavy, co na něm ta Edita Koubková viděla. Ale to se snad mužským zdá vždycky, že na tom druhém toho za nehet není. On to byl takový ve všem všudy prostřední, nezajímavý obyčejný chlap, zcela přiměřeně ješitný, ale já ho zažil na rozdíl od jiných dojatého. Přišel za mnou do kanceláře, dokonce mě osobně ráčil navštívit, chvíli spolu mluvíme a najednou vidím, že se mu vážně krabatí brada. Na mou duši, plakal. Viděl jsem asi něco nevídaného… a v tu chvíli mi ho bylo líto. Vlastně mi tehdy ani nedošlo, že vidím něco zvláštního, co by mi nikdo nevěřil. Když řeknu, že to byla strašná doba, je to fráze. Řekl bych to tak, že mi dneska připadá fantastické, že se tehdy také vykrádaly trafiky. Mne se ovšem ty trafiky týkaly bezprostředně, byl to můj denní chleba. Čistky a soudy probíhaly v jiné dimenzi, – kdežto já jsem tu byl od toho, abych stíhal prohřešky obyčejných lidí. Když byl zatčen plukovník Bezpečnosti Hořecký, uvěřil jsem faktům. Když můj kamarád poručík Chládek, tedy značně nadanější a zasvěcenější než já, dělal narážky na cholerovou epidemii, bránil jsem se té přírodní analogii. Moji delikventi mi udržovali duševní rovnováhu. Je to… taková nějaká profesionální iluze, které propadají pracovníci Bezpečnosti jako třeba učitelé… iluze snadné duševní převahy. On se tak nějak snadno udělá kolem člověka Kosmos… Já v něm měl nadřízené, podřízené, jednoho nebo dva přátele, a potom ty těžší nebo lehčí provinilce. Rekrutovali se z okolního Světa, který právě prodělával úpravu z kapitalistické džungle na socialistickou společnost. A přece jsem se někdy cítil dost opuštěný. Chládek měl okruh známých, do kterého jsem nepatřil. Neměl jsem ani rodinu, ani stabilní kroužek přátel. Po službě jsem chodíval pravidelně na pivo k Růžičkovůrn a hovořil s kdekým, náhodně, abych jako nepopíjel sám. A tam právě jsem se blíž seznámil s Froňkem.

Vlastně jsem už Froňka znal od majora doktora Kellera, který byl nějak „naším“ doktorem. Když bylo jen tak něco potvrdit, od toho byl doktor Sejkora, ale když šlo o problém… zkrátka byl skutečně expert, seděl v tom svém doupěti, nanejvýš na prosekturu a zpátky, a to ho ještě musel Froněk odvézt. Vůbec ho musel Froněk vozit skoro denně domů, na Bílou Horu, kde doktor bydlel. Nikdo ho nikdy neviděl, že by někam výtah paty, a přece jeho nálezy… to byl beton. Kdežto doktor podplukovník pořád rajzoval, bylo ho pořád někde vidět, byl u všeho, ale expert byl jen v podepisování. Nejzábavnější bylo vidět Kellera a toho Froňka pohromadě. Ti dva se znali z Buchenwaldu. Keller dostal Froňka do uniformy, ale pomoci mu k hodnosti – vůbec k frčce, to už bylo nad lidské síly. Když jsem za Kellerem přišel, měl jsem pocit oázy nebo ostrova. Sekretářku mu dělala taková mladá holka, svobodnice. Žádné formality, vždycky jen Terezko… nebo Rézi, dokonce… Oba, Froněk i Keller, žili tak trochu v minulosti. Možná že to bylo lepší než žít v budoucnosti, aby člověk líp snášel přítomnost…

Tak… nevím přesně kolikátého ledna dvaapadesát, ale v pondělí k ránu mi přišlo hlášení z Hlavního… Mrtvá na kolejích. Sebral jsem se a jel jsem na místo. Tma jako v pytli, mráz… Na Hlavním už mě čekali, zástupce náčelníka, hlídač, dva ajznboňáci, nějaké ženské od dráhy… A že prý leží ještě skoro půl kilometru dál, v tunelu. S kolejí prý ji odnesli, aspoň to, co z ní zbylo. Jak se tam dostala, bůhví… Hlídač mě ujišťoval, že si to musela vyčíhnout zrovna mezi obchůzkami… trať je přece hlídaná. Dobrá… Došel jsem tam v doprovodu dvou ajznboňáků a toho starého strejce, celou tu dobu mluvil. Neřekl byste, jak každý mrtvý vypadá malý, taková ubohá hromádka. Napřed jsem měl pocit, jako by to bylo dítě, tak vypadala drobná. Ostatně to byl otřesný pohled, kola ji musela vzít uprostřed těla, takže všechno bylo jako jedna zkrvavená hmota. Hlava byla ušetřena, moc krásná hlava… vidím ji jak dnes, mladistvý obličej, i když už mrtvolný, pravidelné tahy, spousta vlasů. Víte, jen mě trochu zarazila taková pohmožděnina v týle, a pak se mi zdálo, že má něco v ústech, ale byla už ztuhlá, takže jsem jí nemohl otevřít čelisti. Člověk nikdy neví, jestli ji někdo neuhodil a neodnesl na ty koleje; my od tohohle řemesla jsme už tak nedůvěřiví.

Kabelku už měli na Hlavním, bylo v ní pár maličkostí, klíče od domu a občanská legitimace na jméno Edita Koubková. Případ jsem okamžitě nahlásil a ráno jsem bez dalšího zavolal Kellera. Měl jsem štěstí, chytil jsem ho, zrovna když přišel; povídá: –To jste vy, mladej,– a bez formalit okamžitě svolil, abychom mu ji tam přivezli, že se na to podívá. Formality s Kellerem se vždycky odbývaly až dodatečně, na papírování si nepotrpěl. To jsem si dal! Dost mě udivilo, že si mě v deset zavolal náš starý… major Hašek. A že to prý nebyla má kompetence a jak jsem se mohl odvážit s tím obtěžovat doktora majora, dokud jsem nedostal písemný… Křičel na mě aspoň deset minut. Až k poledni jsem se dověděl od Chládka, který věděl víc než já, protože měl… jak se to dnes říká, ty vyšší relace. Ta Edita Koubková měla totiž taky relace.

Měla dva roky poměr se státním prokurátorem Spáčilem.

Byla to jeho bývalá tajemnice.

Vyslovil jsem podiv nad tím, že mu tohleto prošlo… jako poměr s tajemnicí, a Chládek poznamenal, že jsem spadl z višně.

Tyhle věci se u někoho vykompenzují, kdežto u někoho jiného, kdo by neměl čím to kompenzovat, tak se nevykompenzují. Nerozuměl jsem slovu kompenzace v tomhle smyslu.

– To máš už v bibli,– povídá. Hospodinovi taky nevadí, když má člověk nějakej hříšek, co se dá odpustit. Hříšník, kterýmu se odpouští, je vždycky víc vděčnej než bezúhonnej charakter. Charakter vždycky smrdí. Hospodin moc dobře ví, že takovej hříšník, kterýmu se odpustí, přinese vypasenější oběti. Máš to u něho lepší, když žiješ v harému a máš pravou pokoru, než když žiješ v monogamii a připouštíš si pochybnosti.

Trochu mě těmi kecy rozčiloval. Kromě toho, že závodně lyžařil, taky se vyznal v kumštu a v knihách, což nebyl div, když byl jeho otec nějakým zasloužilým profesorem, Ale jeho řeči mi šly občas na nervy. A zrovna ted jsem na to neměl náladu. Řekl jsem, že je mi to fuk, ale vyslovil jsem před ním domněnku… jestli to ta chudák holka udělala, protože jí na to manžel přišel.

– Ten? Ten jí na to přišel víc než před těma dvěma roky,– povídá Chládek. –S tou žárlivostí si tedy dal náramně na čas! Ostatně, jestlipak víš, má ted docela prima flek… a nebyl by tam, nebýt Spáčila. Spáčil mu tam přece– – –

Chládek měl skutečně relace. Věděl i tohle.

– A jestli chceš vědět, proč se nerozvedl, tak ono se to v v takových případech ani nedělá. A jestli měl Spáčil někdy škubání se s tou Editkou oženit, ta jeho mu to rázně zatrhla. Ale jinak mu šla z cesty, to se jí musí nechat, že se mu snažila nepřekážet. Byla buď na letním bytě, nebo u maminky. Ve vile míval jen toho Sašenku a Edita tam byla pečená vařená…

– To tam měl děcko?– zeptal jsem se.

– Pěkný děcko. Loni chodil ke zkouškám v potrhaný svazácký košili, odpovídal pro ostudu, no ale všichni ho nakonec pustili, to víš, i táta. Pochopitelně. Ale on se nedávno Spáčil vrátil k ctnosti… tak to bude ono. Dal se zas dohromady s manželkou.

Neříkal jsem nic.

– To víš, dobrej skutek nemusí mít vždycky jen dobrý následky. Hřešící otec se vrátil k manželce a pustil metresu k vodě. Není to námět pro slzavej román pro ženy?

Fakt… byla to dost podivná rodinná historka, ale ve skutečnosti mě zajímalo mnohem víc, jakého druhu je ta rána v týle. Hned to poledne jsem se rozjel za Kellerem, Froněk ho před hodinou přivezl z prosektury. Doktor major seděl za stolem, měl na něm velkorysý nepořádek, něco psal. Když jsem vstoupil, zvedl hlavu.

– Tak co chceš?– Každému tykal. –Jo to ty ses mi postaral o rachotu… já už zas zapomněl, že je to od tebe… ta tvoje Koubková. Heled, hačni si.

Otřel si brýle a zapálil si půlčíka. Měl něco se srdcem, takže kvůli tomu kouřil půlčíky a do kávy si dával tři kostky, živil iluzi, že to tak méně škodí.

– Tak heleď… můžeš klidně spát. Tak ta rána na hlavě… týlní krajině, to nebyl úder, na mou duši. Podle mne sebou švihla, rozumíš. Tak heleď-,– a přidal krátké a přesné medicínské vysvětlení.

Zeptal jsem se, jestli myslí, že upadla, nebo jestli připouští jinou eventualitu.

– Jinou… ty myslíš, že ji někdo praštil, ale heleď se… Řek bych, že ztratila kuráž, začala utíkat, chytla vo kramflek nebo něco, a švihla sebou na těch kolejích, a rychlík ji přece sebral. Víš, kdyby ji někdo odkrouh, já bych to poznal… Věřil jsem mu. Ale neodpustil jsem si informaci o té příčině, a vlastně nevím, proč jsem jmenoval Spáčila. Asi jsem chtěl před ním vypadat informované.

– To je mi všecko fuk… Už mi to stejně někdo povídal. Ale jestli chceš něco vědět… čerta starýho to udělala ze zhrzený lásky. Ta ženská byla nemocná, chápeš? Heled, dyť já tu mám diagnózu z kliniky… ona ji čekala operace. Vážná operace. Ňákej čas živoření, je ti to jasný? To víš, jak ženská onemocní, to hned každýho chlapa umravní. Takovej už je život!

Tak byla nemocná! – A proto se dal Spáčil na ctnost… Najednou jsem si vzpomněl, jestli neměla něco v ústech.

– Vidíš! Máš přece oko! Moment… kam jsem to dal. Aha, tý naší holce. Terezko! Heleď! Máš ten kroužeček, co jsem ti předtím dával? Ten kroužeček na klíč?– Objevila se Terezka v uniformě. Moc jí to slušelo.

– Kam jsi to dala… No tak koukej se: dyť já jsem jí tohle vytáh z pusy… já myslím, že to byl talisman. Jak si některá drží křížek, víš? Ono to asi bylo všecko, co jí po něčem zbylo.

Terezka natáhla ruku a položila štítivě kroužek na stůl; asi ji Keller dostatečně neinformoval, kde byl kroužek předtím.

– Jen tohle?– Zdálo se mi, že by tam mohla mít zbytek roubíku.

– Chceš to? Vem si to pro štěstí, jestli na to věříš.

Nevěřil jsem na to, ale kroužek jsem si vzal.

Zeptal jsem se, co tedy… manžel.

– Divnej patron. Terezka ho volala dvakrát do ouřadu, a nic. Ještě se neozval.

Dostal jsem malou písemnou zprávu o výsledku pitvy, doktor major mi ji vrazil do ruky, nepotrpěl si na potvrzení, že jsem něco dostal. Mluvili jsme ještě o něčem, když někdo zazvonil a za moment jsem se s ním seznámil u Terezky. Byl to asi třicetiletý obtloustlý muž v elegantním plášti. Sotva mě vnímnul, minul mě ve dveřích k doktorovi majorovi, ani za sebou nezavřel. Pak jsem slyšel: –Dobrý den, soudruhu majore. Já jsem Koubek. Vy jste mě volal. Taky už mě ráno z Bezpečnosti…

Doktor něco zamumlal. Smutného sdělení se zhostil náramně krátce.

– Kdy se to stalo?

Keller mu odpověděl, ale pak jsem uslyšel, že ho posílá na mě. –Víte, já nejsem o všech okolnostech informován. Upřímnou soustrast, soudruhu.

Koubek se znova objevil ve dveřích a podával mi ruku.

– Který rychlík to byl?

– Pět deset.

– Pět deset?– Na chvíli se zadumal. Zdálo se mi, že polyká, a bylo mi ho líto. –Chtěl bych ji vidět.

Řekl jsem, aby zavolal tam a tam, a dal jsem mu číslo telefonu. Řekl jsem, že to možná nebude možné okamžitě, ale hned, jakmile ji připraví. Najednou vyhrkl: –Ale je to divný, co že tak najednou!

Nevěděl jsem, co na ío říct. Zabručel jsem, že je to zlé, ale když je člověk nemocný…

– Byla nevyléčitelně nemocná,– řekl tónem, jako by nám něco oznamoval.

– Ano, to soudruh major zjistil. Chodila přece na kliniku, ne?

– Ano. Ale ted si nemůžu vzpomenout, kdy tam byla naposled.

Zase se zadumal. Napadlo mě, že chce třeba dát vinu některému lékaři, který jí řekl, co jí je.

– Musela o tom uvažovat dlouho,– řekl vážně.

– Ano… stává se to.

– ěl jsem zrovna hodně práce. Ale informoval jsem se na její nemoc… podrobně. Dal jsem se informovat.

– Ano.

– Je to zlé, že takhle ztratila nervy.

– Ano, jistě.

– Ona to nevěděla, ale myslím… asi se k tomu chystala, tak si ted vzpomínám.

– Myslíte, že jí to někdo řekl na klinice?

– To nevím, ale je to možné.

Tohleto spíš možné není. V jednom momentě mě napadlo, že jí to třeba řekl sám. Mluvil, jen aby mluvil, z rozpaků. Chtěl j sem jít pryč, ale vtom někdo přišel a rovnou ke mně, asi si mě spletl s Kellerem. –Soudruhu, moh bych s vámi na moment mluvit? Jo… vy jste tu taky… dobrý den.

– Nazdar, Sašo,– řekl Koubek prsním hlasem.

– Já jsem Spáčil. Prosím vás, soudruhu doktore, kdybyste mi moh říct…

Mladík v prošívané bundě se ke mně otočil. –Já bych chtěl s váma mluvit o Ditě… o Editě Koubkovy. Já bych chtěl vědět, jak to bylo… jestli byla hned mrtvá. Viděl jsem, že zápasí s pláčem, jakmile si na to vzpomněl. Tenhle kluk byl z toho dočista vedle… vytáhl kapesník a vysmrkal se. Řekl jsem, že nejsem doktor a že jde o omyl. Já byl pouze k tomu případu volán…

– Jo tak. Kdepak je doktor?

Terezka řekla určitým tónem, že soudruh doktor major má právě poradu a pak čeká důležitou návštěvu. Absolutně nemá ted čas. Mladý Spáčil se znovu vysmrkal. Řekl jsem, že podle mého názoru a zkušeností musela být mrtvá na místě.

– Myslíte, že nebyla eště živá… potom?

– Vyloučeno.

– Heledte se, soudruhu,– Koubkovi neříkal jménem.

– Tak já bych se na ni přišel podívat. Víte kam?

Koubek odpověděl, že to asi nepůjde.

– Ale ano. Já ji musím vidět.

Koubek odpověděl, že to snad bude možné před kremací a že mu zatelefonuje hodinu.

– Poslyšte, dyť se to stalo k ránu. To vona musela chodit celou noc po ulicích. To je strašný… Nestavovala se doma, když to bylo tadyhle v tunelu? Dyť vona musela bejt předtím doma. Já ji hledal tam v ty cimře ve Vocílkový u Šusterů, ale tam nebyla. Večír byla u nás. Potom utekla, ale u těch Šusterů ji neviděli.

– Nevím, kde byla. Doma ne.

– Ale musela se tam aspoň zastavit.

Koubek odpověděl, že mu řekl, že navštíví nějakou Zdenu.

– Tak musela bejt doma aspoň chvilku. To jste neviděl, že s ní něco je? Musel jste s ní mluvit, když vám řekla o tý Zdeně.

Koubek mi podal ruku a loučil se. Pronesl pár frází, jako že jsme všichni dělali, co jsme mohli, ale bohužel. Pak vypadl. Saša se na mě podíval a řekl: –To je strašný.

– Je

– Dyť voň mě moh zavolat, že se s Ditou něco děje. Já bych ji byl někde sehnal.

– Asi nevěděl, kam šla.

– I když to nevěděl, moh mi zavolat. Byl bych ji hledal. Dyť si to vemte, že chodila celou noc někde venku. U Zdeny nebyla.

– To byste ji byl asi těžko našel.

Kluk zapolykal a pak zamumlal, že by se byl o to aspoň pokusil. Tak přece byla ještě večer u Spáčila, napadlo mě, a ten se s ní rozešel a poslal ji pryč… a tenhle kluk by ji byl šel hledat. V gruntu… obyčejná historie. A ten manžel… asi k ničemu, nic neviděl nebo vidět nechtěl. Terezka opakovala, že soudruh major má moc práce. Měla asi vítr, že by ji setřel, kdyby mu tam poslala druhého. Já jsem za moment odešel, a tak ani nevím, jestli se tam Saša Spáčil dobyl nebo ne.

A ještě tentýž den jsem měl tu čest s velkým mužem, totiž se starým Spáčilem. Chládek mi ukázal z okna jeho fáro, měl tmavomodrou volhu. Že prý se doktor Spáčil dostavil za naším majorem a teď už tam sedí víc než hodinu. Dál jsem se o to nestaral, až najednou domácí linka… volal major Hašek. Jestli prý jsem u sebe, a sám? Soudruh Spáčil by se prý ještě rád zastavil na pár slov u mne. Chládek se zašklebil a vypadl. Když chce… dobrá. Za pět minut se u mne otevřou dveře a objeví se takový nijaký, sice dostatečně velký a ramenatý muž, ale obličej tak prázdný a průměrný, že si ho ani nezapamatujete; ani brutální, ani zas příjemný, spíš takový kulatý masitý obličej s dobrými žvýkacími svaly a silným chrupem. Začal zdvořile, naprosto formálně. Podal mi ruku. Že prý přichází za mnou jako k soudruhovi, k prvnímu, kdo se dostavil k tomu tragickému neštěstí…, a že by to jako rád ode mne slyšel z první ruky. Ani se neposadil. Stáli jsme proti sobě. Vylíčil jsem mu to, ale stejně už všechno věděl. Nějak jsem nechápal, proč si to dává ode mne opakovat, ale možná, že se na mě přišel jen podívat; jestli mu někdo vyřídil, nebo si domyslel, že jsme tu o něm mluvili… nevím. Asi mu náš starý řekl, že jsem já okamžitě volal doktora Kellera, ačkoli šlo pouze o sebevraždu… tak nevím. Vylíčil jsem mu několika větami, jak jsem ji našel, a nešetřil jsem ho. Řekl jsem, že ji kola přejela v půli těla. A najednou se na něho podívám… nakrabatila se mu brada, opravdu brečel. Ani jsem nečekal, že to na něho tak zapůsobí. A na mou duši, bylo mi ho trochu líto. Zabručel, že to nevěděl. U dveří se ještě jednou otočil, poděkoval mi –nebylo věru zač-, a povídá něco neuvěřitelného. Skutečně. –Jistě víte, soudruhu, že šlo o mou velmi dobrou známou, ale… už jsme se dlouho neviděli… i předtím – předtím, než onemocněla. Ona byla totiž těžce nemocná, chápete. Já… no… tak na shledanou.– Zůstal jsem na něho koukat, ale doktor Spáčil hned za sebou zavřel. To mě podržte… nač tohle? Ono mu záleželo na tom, aby si nějaký –x poručík nemyslel, že ji nakopl, protože začala marodit? Stálo mu za to přijít za mnou a přesvědčovat mě, že byl mezi nimi konec dřív? Vždyť jsem mu za to nemoh stát. Našemu starému to vykládal asi taky. Fakt, to jsem se pak dověděl od Chládka, že mu to skutečně vykládal. Nebo mu strašilo v hlavě, že ji nechal, když měla jít na operaci? Lidská nátura je bludiště. Když ode mne vypadl, ještě jsem se mrkl oknem na jeho vůz, dole měl stát volhu, a vedle volhy se objevila jeho manželka s nějakým nákupem, v takovém nějakém stříbřitém kožiše. Z těch dvou vypadala ta volha příjemněji. Tím případ Edity pro mě skončil.

– – –Mráz, pamatuju se na ten mráz. Míval jsem někdy takový divný pocit z lidí, jako by byli udolaní k smrti… snad tím mrazem. Vážně, když někdo udělal v tramvaji vtip, všichni se na něho podívali, ale nikdo se nezasmál… Snad i tohle je barometr. Nu…

Jak jsem tenkrát žil… měl jsem spoustu práce, nežilo se mi nejhůř. Zrovna tehdy jsem měl ctižádost dostat chlapa, který přepadával ženské, napřed se to stalo u Markéty v Břevnově, a pak se přestěhoval kousek výš… vilová čtvrt, u Vypichu. Měl jsem zaznamenáno přepadení k ránu, ve čtvrt na pět přepadl ženskou, která šla ze služby. Můj chlap byl ranní ptáče. Označil jsem si místa na plánku křížky, i volavku jsem nalíčil, ostatně místní hlídkovali, každé dvě hodiny projeli celé okolí na motorce. Jenže já udělal už vícekrát dobrou zkušenost s pěší obchůzkou, už dvakrát se mi podařilo dostat chlapa právě tehdy, když jsme s hlídkováním přestali, takže si troufl, a dostal jsem ho sám, bez mašiny, která přece jen varuje. Takhle jsem dostal toho zvrhlíka v Kinského sadech, jenže to bylo léto. A ted jsem měl v merku chlapa z Vypichu, co se objevoval v noci nebo k ránu mráz nemráz, a přes hlídky přibylo další přepadení. Tak tohle byla věc, na kterou jsem myslel. Co jsem měl kromě toho? Skoro nic. Trochu šachů s Chládkem a ještě s jedním šachistou od nás, a když jsem byl utahaný, trochu pohovoru u piva. Froněk byl u Růžičků štamgastem, ale začal se projevovat, až když udělal pár čárek, jinak to byl velký mlčoun. Zas tak jednou sedíme… byl jsem ospalý, včera v noci jsem si vzal obchůzku. Nebylo mi do řeči, Froňkovi taky ne, pojídal vuřty s cibulí a k tomu četl noviny. Věděl jsem, co je v těch novinách, já je četl už ráno, i na dálku to bylo vidět. Byly toho plné první dvě strany odshora dolů. Froněk četl a přikusoval vuřty. –Tak co, už jste to přečet, Froňku?– povídám. Zabručel: –Jo. A vy… čet jste to?

– Myslíte proces?

– Myslím skvrny na Slunci,– řekl vážně. Přistrčil mi noviny k nosu a něco mi v nich předváděl, až někde vzadu dole byla malinká zprávička. –No, jen se podívejte, tady to je. Další rozšíření slunečních skvrn. Nebývalá četnost a velikost. Pohyb ke slunečnímu rovníku v rozmezí… Tady to je. Skvrna… velikosti několika desetitisíc Zemí.

– Holenku, co je to na Slunce.– Potřásl hlavou.

– Tak to zas mužem leccos čekat. Když se ty skvrny šířeji.

– Myslíte rádiové poruchy?– Zvedl ke mně velké dětské oči.

– No řekněte sám. Copak by tohle bylo jinač možný? Čet jste přece tamto vostatní? Co tomu říkáte?

– Čet jsem to. To má taky co dělat se slunečními skvrnami?

– A s čím jiným,– zabručel.

– Víte, Froňku, co vůbec jsou ty sluneční skvrny?

Usmál se na mě, jako že čekal, že ho budu chtít informovat, a já ho informoval podle svých chabých vědomostí. Řekl jsem, že sluneční skvrny jsou něco jako škraloupy v té plynné polévce. –Vlastně škraloupy ne, spíš víry. Sluneční povrch není ani chvíli v klidu. Víte, jak se to má s tím složením hmoty Slunce?– Sebral jsem vědomosti z populárních astronomických příruček. Ve skutečnosti mě astronomie dost baví. Froněk poslouchal, ale nezdálo se, že bych ho zviklal.

– Jo, to je všechno hezký, ale sledujete to prakticky? Praxe ukazuje, že vždycky, když se pozorujou skvrny na Slunci, tak se to nutně projeví – víte.

– Myslíte, že je odsoudili k smrti kvůli těm skvrnám?

Zabručel, že se to vždycky dá nějak… dá se přece pozorovat, kdy se tyhle věci dějou. –Copak to může bejt jen tak?

Rozhovořili jsme se o tom, bylli soud pod přímým působením slunečních skvrn, nebo nebyl. Froněk najednou vybuchl: –Heleďte, toho Hořeckýho jsem neznal, Taubeho taky ne, to můžou bejt špióni, ale ten Vondrejs, dyť tam byl přece s náma, to není možný. Měl takovou malou paničku. A jak voň říkával: –Kluci, až se z toho dostanem, tak se sežerem– Tak že by von-? A ještě si z něho tam dělal srandu-!

Froněk skutečně přečetl ty noviny pozorně. Nic mu neušlo. I na mě působilo dost podivně, že Spáčil při přelíčení zažertoval. Udělal vtip o krokodýlích slzách. Zeptal se toho Vondrejse, jestli ví, co jsou to krokodýlí slzy, a pod tím stálo „smích“. Smích v souvislosti se slunečními skvrnami… Řekl jsem, že nemůže vědět, do čeho se Vondrejs zapletl. Chuť o tom mluvit jsem neměl, ale zeptal jsem se, jestli Vondrejse skutečně dobře znal; asi ne.

– Akorát rok po tom, co jsme se vrátili, jsem ho viděl naposled. Ale když to vemete prakticky, proč von se z toho tehda vůbec dostal? Prakticky akorát za tím oučelem, aby do toho spad podruhý.

Řekl jsem, že je to filosofování, to že je na mě moc.

– Tak vidíte!– podíval se na mě. –Praxe ukazuje, že z toho vylezl jen proto.

– Froňku, vy jste determinista. Myslíte si, že člověk musel spáchat zločin, ale až když ho spáchal, dodatečně. Neuznáváte důvod, pro který se k té branži dal. Podle vás člověk nemá volbu, co?

– Jakou volbu, jakej determinismus.

– Podle vás spáchal zločin, protože musel. A byl odsouzen, protože byly náhodou sluneční skvrny.

– Jo, tak ty skvrny podle mne nejsou náhodou!– řekl Froněk.

Řekl jsem mu, že je tohle fajn; podle něho nejsou náhodou ty skvrny, kdežto všechno ostatní, co by mělo záviset na lidech, je náhodou.

– To bych rád věděl, jestli si člověk může vybrat, jestli se dostane z Buchenwaldu domu nebo né. Ale věřte tomu, že jsem čekal něco nedobrýho, jak jsem čet to hlášení vo těch skvrnách.

– To vaše Slunce je nějak moc aktivní. Co má ještě za úkoly, kromě ovlivňování soudu?

Froněk se zašklebil. Dali jsme si každý ještě pivo. To bylo na Froňkovi fajn: kvůli víře se na člověka nikdy neurazil.

*

Několik dní nato se můj člověk objevil u staveniště na Vypichu a pronásledoval děvče, co šlo tamtudy do práce, napadl ji, ale děvče uteklo. Věděl jsem už o něm dost, abych ho chtěl dostat sám, já sám. Spojoval jsem si ho s jedním zločinem v Motole… byl bych přísahal, že je to tentýž. V tomto oboru jsem měl nějaké úspěchy, nedalo mi to spát, chlap mi stál za to. Znáte – kousek ctižádosti vás donutí, abyste si v noci dával budíka. Ostatně jsem si to s Kouřilem domluvil, aby přestali s objížďkami. Měl jsem dobré výsledky s obchůzkami pěšmo, zkrátka chlapa přesvědčíte, že se nemá čeho bát. Tak jsem si dal znova zdravotní procházku po Vypichu, vracel jsem se dolů za tmy… tma, jak když hodí pytel, a zima, mráz. Pravda, zaslechl jsem přijíždějící vůz, podle zvuku to byla volha, a ještě něco jsem slyšel… jako další vůz, ale o auta jsem zájem neměl, můj člověk nebyl motorizovaný. Když jsem sešel s vršku, bylo čtvrt na šest. Zastavil jsem se na Bělohorské, na jedné straně pláň, všude ticho a opuštěno. V téhle čtvrti se nechodí tak časně do práce jako třeba ve Vysočanech, málokdy tu někoho potkáte. Dávala se do mě zima; právě jsem dumal, mám-i se ještě vrátit domů nebo sjet někam do města na ranní polévku, a proti zimě jsem si zapaloval cigaretu, když jsem něco zaslechl… Střelbu. Prásklo to tam nahoře. Výstřel… poznal jsem okamžitě, že jde o revolver. I když mi výstřel připadal jaksi delší, než by měl být…

Obrátil jsem se a dal jsem se do běhu směrem, odkud to prásklo. V duchu jsem litoval, že jsem tu pěšky, nohy jsou nedostatečný dopravní prostředek. Rozběhl jsem se tou dlouhou ulicí Na Zvonovce… trvalo mi to po čertech dlouho, a zase bylo ticho. Úplné ticho, kromě hluku, který jsem vyráběl já svým poklusem. A najednou zahnul z rohu tatraplán, stačil jsem skočit na vozovku a zastavit ho. U volantu řidič a vzadu někdo, podle hlasu opilý. –Tak co je?– Věc jsem vysvětlil několika slovy, nasedl jsem vedle řidiče a dal jsem mu rozkaz k objížďce. Pasažér měl námitky, ale jazyk mu dobře nesloužil, a šofér mě poslechl. Udělali jsme to kolem a pak postranní ulicí a ještě jednou dolů, všiml jsem si jen jednoho okna, které svítilo, jinak byla tma jak o půlnoci. Dal jsem zastavit, když jsem uviděl chodce v ulici Na sádce, vystoupil jsem a zjistil jsem ho. Byl to jen dělák, který šel na tramvaj, ale popřel, že by byl něco slyšel. Nastoupil jsem znova a projeli jsme až nahoru. A vtom se jedna z velkých vil rozsvítila jak vánoční stromeček… docela najednou. Svítilo se všude, jako když otočíte najednou všemi vypínači. Někde bouchlo okno. Zastavili jsme, vystoupil jsem. V krytém vchodu před dveřmi někdo stál, vrata byla otevřená a v dlážděném vjezdu v zahradě stála volha. Můj pasažér v kožichu se hrabal z vozu za mnou.

– Tak jsme tady!– zavolal na někoho nakřáple, musel být pořádně opilý.

– – –Mirku!– – – to byl ženský výkřik. – –Mirku! Jseš tady?– A potom se ozval ječivý křik. To už jsem vyběhl na zahradní pěšinu k domu, v poloviční vzdálenosti ke vchodu ležel kdosi na zemi zhroucený jako pytel. Doběhl jsem k němu a posvítil jsem na něho baterkou. Krev… ležel v kaluži krve. Jednu ruku měl pod sebou, jak ležel na boku, druhou nataženou s křečovitě ohnutými prsty v rukavici. Na sobě měl černý kožich. Trochu jsem ho natočil, abych mu uviděl do obličeje. Stačilo mi to… Vedle jeho ruky na zemi ležel černý předmět. Byl to revolver. Ten člověk byl mrtev, jak jsem viděl; a střelil se – nebo byl zastřelen, dost hrozným způsobem, dostal to těsně pod oko, takže mu to s okem urvalo kus tváře. Rozepjal jsem mu kožich a zkoušel jsem srdce. Myslím, že jsem hned potom vyštěkl na mého pasažéra, ať nečumí a postará se o manželku, která ještě křičela, ale neodvážila se sem přijít blíž… Za malou chvíli nato jsem telefonoval z vily, to už mi ten člověk řekl, o koho běží… a za tři minuty nato se rozhoukala siréna.

Stanoviště místní SNB je na Bělohorské, ti se objevili skoro okamžitě. Během pár minut zatáhli ulice, slyšel jsem, jak projíždějí čézety. Vypich byl doslova prošpikován. Za čtvrt hodiny bylo v zahradě světlo jak ve dne, cestu od vrat ke vchodu osvětlovaly dva silné reflektory. Oknem vily jsem viděl zář jak při oslavě, mrtvý byl osvětlen ze dvou stran jak ve filmu… a vůbec, lidí přibývalo, k ránu se dostavil skoro celý náš štáb, vzpomínám si, jak jsem byl neustále vyrušován zdravením. Objevil se tu Kouřil, nadporučík Klimeš, major Hašek, a potom ti vyšší, vždycky někdo vyšel do toho světla a pak zmizel jako stínová postava. Já tam taky postával venku, docela fyzicky jsem byl vytlačován až někam na kraj. Svítalo… Byl jsem promrzlý na kost. Stromy v tom osvětlení vypadaly jako kulisa. Na východě se objevilo zarudlé slunce. Před vilou na ulici parkovala řada vozů jak před vyslanectvím na recepci. Ve skutečnosti se ten mrtvý… totiž doktor Spáčil, taky vrátil odněkud z recepce, jenže já zprvu ani nevěděl, čí to byla vila, kde jsme se zastavili, to jsem se dověděl až potom.

Tehdy jsem ze všeho nejdřív vrazil dovnitř a dal jsem si ukázat telefon. Manželka už neplakala, postavila se vedle mne, když jsem telefonoval, a dívala se na mě nepříčetným pohledem. Měla na sobě župan a přes to kabát. Když jsem skončil, pokoušela se mi cosi vysvětlit, ale začaly jí cvakat zuby, takže jsem jí dobře nerozuměl. Pochopil jsem, že mi chce vyložit, že byla právě ve vaně pod horkou sprchou a že nemohla okamžitě vylézt. Podle dechu byla také opilá. A najednou se skoro zhroutila, odvedl jsem ji někam do pokoje a uložil jsem ji na gauč. Pak jsem vyšel na chodbu a setkal jsem se s mladým Spáčilem, vypadal, že právě vylezl z postele, byl jen v pyžamu. Řekl jsem, že se stalo neštěstí jeho otci. Napřed na mě civěl, pak popadl z věšáku kabát, hodil ho na sebe a vyšel ven. Vyšel jsem za ním. Viděl jsem Sašu u mrtvého. A také jsem si všiml, že můj pasažér už zas sedá do vozu a chystá se odjet. Přistoupil jsem k vozu a chtěl jsem vidět jeho průkaz. Nato na nás zavolal mladý Spáčil… nerozuměl jsem, co říká, ale muž v kožichu zase vylezl. Mě neuznal za hodná pohledu, ale Sašovi potřásl rukou a zamumlal:

– Soustrast.

– Co se stalo?– zašeptal Saša. Muž v kožichu mu začal vysvětlovat, že neměli příležitost si pohovořit, tak si smluvili krátkou návštěvu, doktor Spáčil vyjel napřed, takže tu musel být o nějakou čtvrthodinku dříve. Doktor byl zcela v pořádku, nakonec vypil dvě kávy. Byli by dorazili dříve, nebýt toho zdržení, – pohledem ukázal na mě. Zeptal jsem se na okolnosti té návštěvy. Naprosto mě ignoroval. Otočil se ke mně zády a prošel ke vchodu vily. Když zmizel uvnitř, zeptal jsem se, kdo je to. –S tím takhle nemůžete mluvit,– zašeptal Saša. Byl bledý, ale ovládal se. –Táta s ním hrozně potřeboval mluvit… Ještě se mu nikdy nepodařilo, aby ho vytáh k nám. Dneska poprvé. A tohle… To je strašný.

– Vy jste to neslyšel?

– Vy mi to nebudete věřit, ale vážně ne. Šel jsem spát strašně pozdě, a když jsem v prvním spaní… Měl jsem tu kluky a něco jsme vypili. Já se vzbudil, až máma začala křičet.

Řekl jsem, že jsem výstřel uslyšel, když jsem stál dole na Bělohorské ulici, a tak mi chvíli trvalo, než jsem se sem dostal.

– Vy myslíte… sebevražda, já nevim. Když se mu akorát podařilo přitáhnout soudruha Kazdiče k nám. Ale já nevim, kdy přijeli. Doopravdy jsem to zaspal. Možná že jsem se vzbudil hned po tom prásknutí, ale byl jsem tak blbej, že jsem nechápal, co se děje. Možná že jsem napůl spal. Vylít jsem, až když jsem uslyšel mámu.

– To nebylo hned,– řekl jsem. –Paní Spáčilová řekla, že byla právě v koupelně a že nemohla okamžitě vylézt z vany. Jděte dovnitř, já počkám venku.

Skoro současně zastavil v ulici před vilou vůz Bezpečnosti. A za okamžik tu byla fůra lidí a stále přibývali další… Vila ted svítila všemi okny. I naproti se rozsvítilo, otvírali okna. Až teď; v těchto vilových čtvrtích se bydlí jak ve vitrínách. Ale jak se objevila první vyšší šarže, uvědomil jsem si, že to nebude můj případ, a nemýlil jsem se. Za půl hodiny tu defiloval náš štáb jak o přehlídce. A přece jsem se v jistém smyslu mýlil. Nakonec to byl přece jen můj případ.

Smrt konstatoval napřed místní doktor, nějaký Kopřiva, ale náš starý chtěl okamžitě, aby přijel doktor major Keller. Sehnali ho v kanceláři až něco před osmou a Froněk ho přivezl ještě se zpožděním. To už jsem se tu placatil jen proto, že mi major Hásek řekl, že mě časem zavolá. Iluminace už byla odstraněna, slunce svítilo. Pamatuji se, že začínal krásný den, i když mrazivý. Mrtvý ležel pořád na témže místě, měřilo se, fotografovalo. Záběrů moc, pořizovali je taky maníci v civilu, tajných tu bylo víc než nás. Náš starý byl z toho nervózní, už proto, že lidi rozdupali zahradu jak stádo koní. A dostával už strach předem. Můj tlouštík tu byl, legitimoval se až plukovníku Lyskovi, ani Hásek mu nebyl dost. A mrtvý, kvůli kterému byl ten poprask, ležel na zemi nezakrytý a svítilo na něho slunce. Konečně se vyhrabal z auťáku doktor Keller, vedle Kopřivy byl mrňous, napřed se podíval na tělo na zemi a hned se obul do těch tajných.

– Co tohleto je, soudruzi? To mu děláte štafáž? No, vy jste to tu zřídili. Soudruhu majore, vy to tak necháte? To se teda moc divím. Očekávám, že vydáte rozkazy. Starý vydal rozkazy. Tajní se zatvářili, že se jich to netýká. Náš doktor major z nich nahnáno neměl, a z nikoho. Zůstali s Kopřivou u mrtvoly, až pro něho přijeli, byl naložen na máry a odvezen. Já čekal, až co náš starý… Byl tu i Chládek, povolali ho jako specialistu, ale myslím, že vypukla otázka, kdo bude ve vile snímat otisky. Později jsem se dověděl, že vyšetřování zločinu nechali na krku nám a plukovník Lyska pověřil našeho majora, který měl být tím akčním činitelem, ale druhá složka si vyhradila různá práva, takže vznikla dost podivná situace. Plukovník si ovšem netroufal za těchhle okolností odmítnout odpovědnost za vypátrání vraha. Já byl pořád venku, dovnitř mě nikdo nezval. Uviděl jsem u auťáku Froňka. Tvářil se náramně uraženě a vylezlo z něho, že ho doktor major nespravedlivě „sprdnul“, protože mu náš starý vyčetl to zdržení.

– Samý zmatky!– řekl Froněk mrzuté. –To si na nás něco vymysleli! A zrovna, když je tak hezky.– Vždycky kvitoval počasí.

– Proč jste nasejřený?– –Protože jsou všecky lidi stejný, i von.

Mávl rukou, čímž odsoudil vrtkavost nadřízených obecně. Podařilo se mi chytit Kellera, ale jen zabručel: –Ty jseš tu taky? No jo, bez tebe se nic nemůže obejít,– a vlezl do vozu.

Tvrdnul jsem tam ještě dál, až jsem zjistil, že na mě náš starý dokonale zapomněl.

A dál…? Nebyl jsem přizván k žádné poradě, ani na nejnižším stupni. Zato přizvali Chládka jako specialistu, v oboru otisků byl machr. Nepočítal jsem s tím, že tam budu, ale dělal jsem si iluze, že mě aspoň informují že budu mít možnost vidět protokoly a tak. Spletl jsem se. Chládek musel pro mě ukrást některé kopie, a nebýt jeho a Kellera, nevěděl jsem naprosto nic. Asi tolik jako veřejnost. Tak od Chládka jsem měl informace o hlavních, nejdůležitějších faktech. Spáčil byl skutečně tu noc na recepci u ministra. Vrátili se s manželkou vozem někdy kolem páté, ale manželka neví přesně kdy, byla opilá a okamžitě po příjezdu šla do koupelny. Spáčil řídil vůz a opilý prý ani příliš nebyl, nakonec si dal dvě černé kávy, odmítl šoféra a jel sám. Manželka slyšela z koupelny, že její muž vešel do pracovny a odtud vykřikoval, že se mu tu kdosi v čemsi hrabal. Nato vyšel uklidit vůz. Třesknutí uslyšela, když stála ve vaně pod horkou sprchou. Vystoupila z vany, ale necítila se schopná jít, takže jí chvíli trvalo, než na sebe něco oblékla. Ostatně si prý nebyla jistá, co to bylo, a najednou si vzpomněla, že ji manžel požádal, aby připravila zákusky ke koňaku. Vešla do jídelny a do salónku, všude rozsvítila, to už prý měla strach, ale bála se jít sama ven, volala Sašu. Teprve potom hodila na sebe kabát a vyšla ke vchodu. A pak uviděla cosi ležet na cestě. Napřed nevěřila, že by to mohl být on…

Saša vypovídal, že mu večer přišli kamarádi, poslouchali nahoře Laxík a popíjeli. Přišli, až když rodiče odjeli, a odešli až v půl třetí, takže byl v prvním spaní. Před odjezdem mluvil s otcem v jeho pracovně, řekl mu, kdo k němu přijde, a otec samozřejmě neměl námitky. Saša sám zamykal hlavní bránu, když Spáčil odjel, klukům potom jen zabzučel. Dveře zahrady byly na patentní klíč a na bzučák, zámky seděly. Saša obýval sám velký pokoj v podkroví, s kluky seděl nahoře, kecali, poslouchali muziku a trochu pili. Když odešli, okamžitě si lehl a spal, – neslyšel, kdy Spáčilovi přijeli, a probudil se, až když vypukl poplach. Kamarády jmenoval; oba byli synové prominentů. Podle něho do otcovy pracovny nikdo v noci nevešel. –

A přece jsem to byl já, kdo vraha nechal zmizet. Ksakru, nechápal jsem, jak se to mohlo stát. Byl bych ho slyšel, kdyby byl utíkal směrem na Bělohorskou. A jestli zmizel druhou stranou, přes vrch a motolskou pláň, v deseti minutách byly ulice zavřeny a čézety zatáhly okruh až za Motol, tedy mnohem dál, než kam se dalo doběhnout pěšky. Kromě toho zjišťovali řidiče všech vozidel, co potkali. Podle mne musel zmizet někde blízko, buď v některé vile, nebo v těch barákách na kraji pláně; nemoh se dostat daleko. Ten chlap jim zmizel, jako kdyby se propadl. Žralo mě hlavně to, že jsem to já takhle zpackal, byl jsem relativně dost nablízku. Tohle bylo hořké. A hořké na tom byly i jiné věci. Chládek mi totiž sdělil se smíchem, že jsem prý chtěl zjišťovat jakéhosi soudruha Kazdiče. Ale za jeho smíchem jsem cítil starost. Neměl jsem potuchy, o koho jde. Chládek, vždy lépe informovaný, mi řekl, že jsem měl sklapnout kufry, a že jsem prý jak ten „poctivý strážník“ ze hry Sever proti Jihu od Voskovce a Wericha. A chechtal se. Řekl jsem, že toho Kazdiče neznám. Chládek prohlásil, že za to sice nemohu, ale že mě to neomlouvá. Starý už byl kvůli mně setřen, protože jsem se odvážil zastavit jeho auťák. Tak jsem si to rozlil.

– To jen propříště,– řekl Chládek. –Až budeš chtít zase stopovat nějakýho prominenta.– Zeptal jsem se, jestli jel ten Kazdič k němu. Chládek to potvrdil. Šlo o soukromou návštěvu po recepci, což byla pro Spáčila jaksi čest a jistě na tom měl zájem. Z toho důvodu jel taky Spáčil napřed, aby se na tu schůzku připravil.

– Heleď, ale já je slyšel seshora hezkou chvíli předtím, tak mě napadá… nemoh se ten Kazdič odtamtud vracet? –

– Když tě to napadá, tak to pro boha nikde nevykládej,– řekl Chládek. Viděl jsem, že je ze mne nervózní. –Kromě toho je to kravina. Jestli nejeli přímo tam, mohli to klidně hledat.

A vtom mě napadl ten první dojem, že šlo o střelbu… výstřel byl nějak dlouhý. Co když nešlo o jeden… ale…

– Jestli ti můžu radit, tak za starým s ničím nechoď.

S žádnýma vlastníma nápadama. Ale poslouchej, řeknu ti něco.

Pak si sed na kraj mého stolu. Vždycky to tak dělal, i když mi zválel moje věci.

– Koukej se, pitva prokázala, že to dostal z náramný blízkosti, z nějakých dvaceti centimetrů. Keller – devatenáct, Sejkora – jednadvacet. A teď se podrž. Bylo to vypáleno z toho revolveru, co našli, Wendler pětatřicet, ale byla to jeho vlastní zbraň, jeho vlastní revolver, chápeš to? Saša dosvědčil, že ho nosil pořád u sebe a bez něho neudělal ani krok. Nosil ho v náprsní kapse kabátu, přendaval si ho do saka, když se svlíkal, a na noc si ho prý dával na noční stolek. Saša ho bezpečně popsal. Manželka to dosvědčila taky. Saša dokonce tvrdí, že ho měl určitě s sebou, viděl prý, jak si ho přendaval z kapsy do kapsy.

– Sebevražda,– řekl jsem s jistou úlevou.

– To je právě to. Za prvé, sebevražda není žádoucí. Neodpovídá to prý jeho úspěchům, rozpoložení a podobně. A za druhé, ono je to s tou sebevraždou divný, i když se na tom revolveru našly jeho otisky. On je to trochu divnej způsob, střílet se takhle. Umíš si představit, že by ses střílel do čela nebo do oka, a nestrefil by ses?

– Klidně,– řekl jsem. –Zkoumal někdo množství alkoholu v krvi?

– Ale fuj,– řekl Chládek. –Podle všeho takhle opilý zas nebyl. Vždyť řídil vůz… Viděl jsi ten obličej? Já bych v zásadě byl pro tu sebevraždu, už proto, že by nám to ušetřilo spoustu obtíži, ale na mou duši, nezdá se mi to. Takhle pekelně se zřídit, když se můžu střelit do spánku…

– Je to zaručený?

– Omyl vyloučen. Na pitevním protokole dva podpisy, Sejkora i Keller, a ti bakteriologové, no myslím ty naše, co dělaj ty mikroskopický zkoušky, to už nejsou bezpečáci, to jsou vědátoři. Ke všemu máš nález. Absolutně nemohlo jít o jinej Wendler stejný ráže. Byl to tenhle jedinej, ten jeho. Pitevní protokol je jak dizertačka.

– Kde mu mohli revolver ukrást? Jedině tam. Na tý recepci.

– Neblázni. Asi si ho dal do šatny, ne? To je volovina.

– Heleď, a jestli si někoho nechal dojít na tělo, musel to být někdo, koho dobře znal. Podle všeho vrah už revolver musel mít. Přece mu ho nevyrval z ruky. Budto ho Spáčil zapomněl doma a někdo se mu tam vloupal…

– Měl ho s sebou.

– Jaká je oficiální verze?

– Vrah vešel otevřenou branou těsně po jejich příjezdu. Když Spáčil vyšel uklidit vůz, někoho uviděl, vytáhl revolver, ale nechtěl rovnou vystřelit z humánních důvodů. Vrah se na něho vrhl, než stačil zamířit, vyrazil mu zbraň. Jasně, v rukavicích. Revolver zved, vystřelil na něho z bezprostřední blízkosti, a zmizel. To je všecko.

– Otisky jsou Spáčilovy?

– Jeho, ale starší. Spáčil měl taky rukavice, jako vrah.

– Ale vždyť je to sebevražda! Co doktoři?

– Nevyloučili to, za což byli napomenuti. Sejkora změnil mínění ihned, Keller na tom trvá. Že prý se z téhle blízkosti člověk zcela dobře odpraví sám, i když se nemusel v opilosti trefit.

– Páni… vždyť já tam nahoře před půlhodinkou byl. A neviděl jsem nikoho, kromě toho je ta vila jak pevnost, zeď jako hrom a nahoře sklo a ještě dva metry ostnatého drátu. Kdyby byl čekal někde venku… byl bych ho měl potkat, a kdyby byl čekal v zahradě, musel se dostat dovnitř, jenže drát nebyl nikde porušen, a branka je solidní a zámek drží jak turecká víra, žádným tlakem se nedá otevřít. Byla tu ostnatá bariéra jak u zákopů. Spáčil tu žil jak v pevnosti. Fakt, tohle byla jediná možnost, že za ním někdo vešel, až když vjel s vozem dovnitř. Někdo, kdo byl ukryt někde v sousedství, v bytě či na zahradě. Tohle se klidně dalo držet. Ale to, že Spáčila zabil jeho vlastním revolverem… to bylo fantastické. A jestli, musel se ho zmocnit někdy předtím…

– Je něco na tom, že se mu někdo vloupal do pracovny?

– Moc se, holoubku, moc se ptáš. Oficiálně se nic neztratilo.

– Zjistili jste, jestli tam někdo byl?

Nato mi Chládek řekl, abych se o to nestaral. Tohle si vzaly na starost jiné složky, a ostatně… o tom se nic neví.

Chtěl jsem vědět, jak to bylo s tou schůzkou s tím Kazdičem a kdy ten dotyčný vyjel a oč vůbec šlo. Chládek se mi vysmál. A pak mi začal vážně domlouvat, jako by ze mne dostával vítr. Prosím tě, kušuj o tom, co jsem ti řek, jinak mě dostaneš do maléru. A starýmu teď svůj inteligentní ksicht neukazuj, jestli na mě trochu dáš.

*

A pak se případ najednou – přes noc – změnil v případ „Neužil“. A já jsem se pomalu, ale jistě dostával do těžké osobní krize, a to nejen kvůli případu „Neužil“. Bylo to poprvé, co jsem se setkal se zřejmou nelegálností vyšetřování; v případech mých grázlů a zlodějů se postupovalo podle práva. Se rváči, lupiči a zvrhlíky šlo všechno zákonnou cestou. Bez přímého důkazu a pořádného vyšetřování chlap za mříže nešel, i kdybych ho tam byl s chutí poslal. Případ „Neužil“ byl založen na samých možnostech. Bylo to k zešílení. V životě jsem neviděl tak mizerný… tak podlý, narychlo uplácány casus jako toho Josefa Neužila. Byl jsem z toho zoufalý… přestával jsem spát. A byl jsem to zas vlastně já, kdo k tomu bezděčně přispěl, že byl ten Neužil zatčen. Neužil, to byl ten chlápek ubírající se ulicí Na sádce k tramvaji, kterého jsem já zjistil. V pět dvacet… Josef Neužil, který byl obviněn z vraždy.

A zase jsem měl všechny informace od Chládka – měl přece jen i jinak širší relace. Jako informační kancelář fungoval bezvadně, až najednou sklapl. Tvrdil, že si mě nevezme na svědomí a že nemá chuť mi chodit na funus. Je pravda, že jsem tenkrát kouřil denně padesát cigaret, nikdy později jsem to výš nedotáhl. Probouzel jsem se několikrát za noc zpocený, a jako by mnou někdo trhl, sotva jsem začal usíhat. A přitom jsem pracoval jako šroub, dostával jsem normální úkoly, tehdy jsem zrovna vyšetřoval vloupání; ale já měl v hlavě především toho Neužila, ale v zásadě to byla věc soukromá a mimoslužební. Měl jsem pocit, že mám v hlavě natažené péro. Pronásledovalo mě to i v noci. Člověk by byl řek, že je čilejší než jindy, a přitom jsem se při každé příležitosti rozklepal. Josef Neužil. Co se vlastně pokládalo za důkaz? Za prvé, Neužil šel k tramvaji jinou cestou, než měl. Delší cestou. Neužil byl třicetiletý bývalý ministerský úředník, také právník. Tvrdil, že Spáčila vůbec neznal, a bylo mu dokázáno, že ho musel znát, i když to popíral. Neužil byl vyhozen z místa po osmačtyřicátém z evidentních důvodů. Na jaře v devětačtyřicátém uprchl jeho bratr do zahraničí. Neužil byl vyšetřován, ale nebyl zatčen. Dokázal, že se s bratrem řadu měsíců nestýkal a styky s ním neudržoval, dokonce se ho zřekl. Od osmačtyřicátého pracoval v ČKD u soustruhu, pracoval dobře, a dokonce si podal žádost o přijetí do strany. Tohle všechno byly přitěžující okolnosti, protože podle svědectví sousedky poslouchal doma cizí rozhlas, scházeli se u něho neznámí lidé, občas k němu někdo přijel i v noci. Dobrá, člověk by nepochyboval o jeho profilu; ale co se pokládalo za důkaz? Jen to, že šel jinou cestou dolů, ačkoli bydlel Na Zvonovce, a šel dolů v době, kdy mohl zločin spáchat. To, že šel dolů jinudy, odůvodňoval tím, že slyšel, že se Na Zvonovce přepadává, a volil jinou cestu, která mu připadala bezpečnější. Že prý se bál. A dál… šel do práce pozdě, ale kamarád mu píchl příchod. Ten Š. P., co mu píchl příchod, přiznal, že ho o to Neužil den předtím požádal, že prý mu přijede švagr z venkova, možná někam spolu půjdou a může se stát, že se opozdí. Švagr z venkova nepřijel. Kdybych ho byl nezjistil, byl by měl Neužil jasné alibi. A pak informace z uličního výboru; byl viděn, že se dívá do zahrady, vůbec se o Spáčila zajímal a sbíral o něm informace. Zjišťoval si u někoho, kdy bývá doma a kdy ráno odjíždí, a přitom popíral, že by ho znal. Prý vysvětloval, že ho sice neznal, ale chtěl ho požádat jako souseda o přímluvu ve svém případě. Chystal se prý k tomu už dlouho, ale pak si to rozmyslel. V tomhle bodě se Neužil zapletl. Ale to bylo všechno! Pár jeho známých stejné orientace, jeden bývalý člen odbojářské skupiny, orientované západnicky, za protektorátu u policie, starší člověk zaměstnáním hlídač. Jiný, bývalý důstojník, Plzeňák, který pracoval jako dělák v Leninových závodech, měl klíč od jeho bytu. Pak nějaká žena, co měla sestru a švagra na Západě a udržovala s nimi styk prostřednictvím jisté Š., která zas měla dceru, co s někým chodila, a tak dále, kruh narostl, ale co z toho plynulo, než co se skutečně zjistilo? Dál už toho skutečně nebylo moc, ani důkazy pro organizovanou protistátní skupinu. Vydupali ji ze země. Nikdo nedokázal, že šlo o organizovanou akci. Kdyby byl Neužil skutečně v tom, byl by šel na Spáčila neozbrojen? Vrhnul by se na něho holýma rukama? Blbost… V mládí byl sportovec, ale žádný atlet, v ČKD se aklimatizoval, tehdy k ránu jsem ho pokládal za obyčejného děláka, jak si to hasil v hubertusu, v čepici, tašku v ruce. Pak tu byla samozřejmě verze, že nebyl sám, byli aspoň dva, jeden se na Spáčila vrhl zezadu, druhý ho odzbrojil a zastřelil. Hlídač neměl alibi jen proto, že byl starý mládenec a nemohl dokázat, že byl doma v posteli, protože byl sám a nikdo ho neviděl vycházet. Plzeňák alibi měl, ale chatrné. Dal mu je kdosi, kdo byl rovněž podezřelý. Ani se nepamatuju, co všechno se zjišťovalo. Ani Chládek nevěděl, kdo všechno byl zatčen. Ale já byl z toho šílený. Vždyť já si pamatoval obličej toho Neužila, když jsem ho zjišťoval. Byl nejen klidný, ale vypadal i mírně potěšené, že ho zjišťuju; jako že Bezpečnost bdí nad občany. On se opravdu bál těch přepadení, – ale proč tedy zapřel, že slyšel výstřel? Že prý se nechtěl do ničeho zaplést a pak měl strach, abych ho nezdržel. Jinak byly body, kde vypovídal nejasně, o tom, co vlastně slyšel, kdy slyšel vůz, kdy se vrátil a tak.

Když jsem pročetl poslední Chládkovy poznámky, co si opsal ze zápisu poslední porady, rozklepal jsem se. Můj dojem byl, že Neužila tlačí do rohu, ale Neužil se nedal. Byl jsem jako blázen z toho, že šli jedině po něm, jako by Spáčil žil jak poustevník. Naprosto nic o tom, s kým se stýkal. Ani slovo, co se udalo ten večer. Úplné vzduchoprázdno. Jen tenhle Josef Neužil, a přitom byl Spáčil zabit svým vlastním revolverem. Bylo to absurdní. Ať už to udělal kdokoli jestli přece jen nešlo o sebevraždu, – hergot, jak?

*

Za doktorem majorem jsem šel nejen kvůli tomu, ale taky proto, že jsem měl pocit, že dostávám srdeční angínu. Začalo se mi stávat čím dál častěji, že jsem nemohl nadechnout, tadyhle bolest a k tomu ošklivý pocit úzkosti. V noci jsem míval zimnici.

Vyhledal jsem ho v kanceláři, Terezka seděla jako vždycky v přední cimře. Připadalo mi to tu jako ostrov klidu v rozbouřeném moři. Když jsem Kellerovi vyložil svoje obtíže, vzal mě za ruku. Měl pevnou, malou dlaň. Chvíli mě držel, cítil jsem, jak mi nahmatává puls. –Jdi do prdele, dyť já nejsem žádnej srdcař. Heled, běž si na kardiogram, ale podle mýho s tebou nic nebude, to jsou nervy. Tachykardie, moc kafí a cigaret. Máš strach, co?

Řekl jsem, že mám. A že nevím, co proti tomu dělat.

– Pořadně spát a užívat bellaspon. To je normální příznak při srdečních potížích. Hele, jaký ty máš vlastně starosti? Dyť ty jseš šťastnej mladej člověk.

Řekl jsem, jestli to neví, že já jsem zjistil toho Neužila.

– –No co… a copak jsi moh něco jinýho dělat? To vostatní není tvoje starost.

Zeptal jsem se, jestli se nedá prokázat, že šlo o sebevraždu.

– Jo, holenku, to zas nejde. Já můžu jen napsat takhle a takhle, holej popis. Všude podpíšu, že se střelil blbě. Však si to taky myslím. Hergot, jak by mu byl někdo ten revolver… ale to není na nás. Na tobě taky ne.

Řekl jsem, že už objevili fungující diverzní skupinu, což by bylo dobré, má to jen jednu vadu, že tomu nevěřím.

– Tak si to neber do hlavy. Jestli se nic nedokáže, však on se tarn najde někdo rozumnej. Co by si pomohli. A ty neblbni. Zbytečně se rasuješ.– –

U Terezky v cimře seděl můj Froněk u kamen a natahoval ruce k teplu. Pozdravili jsme se. Už dlouho jsem ho neviděl; ani k Růžičkům jsem nechodil. –Co počasí, Froňku? –

– Kazí se to, kazí. Teďka už to není na vejlety. V noci prší a ráno umrzlo. Vod ty doby ani jeden pěknej den.– Terezka řekla, že soudruh major chce navštívit soudruha plukovníka Dohnala, a že se k tomu ne a ne dostat. Ten Dohnal byl už druhý rok s tuberou na Pleši. Zeptal jsern se Froňka na sluneční skvrny, jestli se to zlepšilo. Potřásl hlavou a neodpověděl.

*

A co bych vám líčil… Co všechno jsem zkoušel. Oč jsem se pokusil, a marně. Mluvil jsem po řadě s všemi těmi babami, které svědčily v Neužilově případu. Pokoušel jsem se o informace na prokuratuře. Pokusil jsem se podplatit řidiče toho soudruha Kazdiče. Tohle už bylo riskantní a ve skutečnosti se divím, že jsem to přežil takhle, ale tehdy jsem na to nemyslel. Užíval jsem bellaspon, ale mé potíže nepřestávaly. Chládek si mě měřil náramně starostlivě, a vůbec měl asi ze mne vítr. Začal jsem být pro něho nebezpečným případem. A k tomu začaly chodit další Jobovy zvěsti. Chodily už loni periodicky, jak ty sluneční skvrny, ale dřív jsem na to nebyl tak citlivý. Vondrejsova manželka spáchala sebevraždu. Řekl mi to Chládek, myslel, že už to dávno vím. Došlo k dalšímu zatýkání v armádě, a hned nato to byl někdo od nás, major Koleda, spolupracovník Hořeckého. Já žil jak v horečce. Zakousl jsem se do svého případu, jako by na něm záviselo všecko ostatní. Jestli se mu dokáže protistátní činnost a vražda, nebo naopak, jestli se věc neprokáže a bude osvobozen byla to pro mě klíčová otázka. Skoro jsem si přál, aby se mu prokázal zločin. Ale jak to dokázat, aby mě to uklidnilo? Záleželo mi na tom smrtelně, docela osobně. Mně tu šlo vlastně o smysl mé existence. Ačkoli nevím, já byl tak pekelně utahaný…

Chládek mi řekl, že mě asi přeloží, půjdu z Prahy. Dřív bych se tím byl žral, ale ted mi na tom záleželo jen potud, pokud jsem mohl hledat stopy případu Neužil, jinak mi to bylo fuk. Pozděj ať mě pošlou kam chtějí. Měl jsem jediný problém, kdo odbouch Spáčila. Možná že byly vypáleny rány dvě, a jestli se Spáčil nestrefil, druhý by byl měl čas mu zbraň vyrazit. Ale proč by ho střílel jeho revolverem, jestliže měl svůj? – A nato došlo v případu k rozhodujícímu obratu. Neužil se doznal. V prvním momentě se mi ulevilo, ale okamžitě přišly mouchy… celá záplava much. Z nás prý o tom nikdo nic neví, protokol neviděl ani starý, vyšetřoval ho někdo nový, kdo k tomu dostal zvláštní prověření, a hotovo. Doznání tu bylo, ale kolem tma… Že prý se Neužil přiznal, že věděl, že je Spáčil na recepci a čekal na něho. Vnikl dovnitř otevřenou branou, zastavil se u jeho vozu, který byl odemčen, hledal jeho aktovku, ale našel revolver, který Spáčil zapomněl na sedadle. Zmocnil se ho, a když za moment vyšel Spáčil z domu a oslovil ho, co tu dělá, došel až k němu a zastřelil ho zblízka,. Revolver odhodil na cestu. Zločin provedl na výzvu ze zahraničí. –

Ve skutečnosti mě mělo doznání uklidnit, ale nějak mě neuklidnilo… Přestal jsem si vést záznamy, ale v noci jsem nespal, měl jsem děsivé sny. Osobní pochybnosti, místo aby daly pokoj, začaly znova. A potom, několik dní po Neužilově doznání, se u mne objevil Saša Spáčil. Věděl jsem, že včera navštívil starého, ale že ho napadlo přijít za mnou… Zůstal jsem na něho civět. Seděl jsem zrovna v kanceláři sám, Chládek někam odešel.

– Ono je to takhle,– napřed se podíval na dveře, pak na mě, pak zas na dveře. Vypadal značně nervózně, od té doby zhubl a člověk si nebyl jistý, jestli má všech pět pohromadě. –Věc se má takhle. Já totiž nevím, komu to mám říct, von to nikdo nechce slyšet. Tak jsem se rozhod pro vás. Já se doslech, že vám jde jako vo to, vo to…– Přerušil jsem ho. Řekl jsem, že já případ nevyšetřuji.

– Já vím, že mně nevěříte.

Dívali jsme se na sebe, oba v nemožných rozpacích. Nevěděl jsem, co mi chce. Naopak, i z něho jsem měl poněkud vítr.

– Já zítra odjíždím,– řekl najednou. –Na fakuli mě stejně držel jen táta. Kašlu na to. Já si něco našel, vodjedu k někomu a potom se uvidí. Ale napřed jsem chtěl mluvit s někým, komu jde vo věc.

Nevěděl jsem, co na to říct. –Jak víte, že mi jde o věc?

– Tak hele,– spustil rychle a zas se ohlédl na ty dveře. –Já už se vůbec v ničem nevyznám, myslel jsem, že to někomu říct musím, ale voni chtěli, abych to vzal zpátky, tak jsem to vzal zpátky. Ale zase… řek jsem si, jestli vy byste to vědět potřeboval, i když vás teda neznám a nevim, jestli teda mám. Vono to už stejně nemá cenu. Řekl jsem, že ze mne nemusí mít vítr, na mou čest.

– Podivte… vono je to tak. Možná že to byl přece jen von, ten Neužil, že jo, ale vono mi jako bylo řečeno, že našel ten revolver na předním sedadle ve voze. To je to, co dosvědčila máma dodatečně, že to tam viděla. Že prej táta něco hledal v kapse a přitom mu to vypadlo, a že viděla na sedadle něco černýho.– Saša si olízl rty.– Jenže mně předtím řekla něco jinýho. Mně řekla, že to asi zasel tam, kde byli ten večír. Protože viděla houbeles. A pak mi šíleně nadávala, když jsem chtěl, aby to řekla.

– Něco tam viděla, ale nepoznala, co je to?

– Houby viděla. To voní jí dali do péra, co tam měla vidět. Nebylo tam nic. Táta nic v auťáku nenechal. Jestli, tak mu to musel někdo ukrást, i když si to nemůžu představit. Táta byl šíleně vopatrnej. No… a teď se Neužil přiznal, že to našel v tom auťáku. Jestli to udělal, tak to muselo bejt jinač. V tom auťáku nic nebylo.– Prudce se mi rozbušilo srdce a k tomu mě ošklivě píchlo pod lopatkou. Saša vypadal taky poněkud rozklepaný, ale viděl jsem na něm, že je rád, že to řekl, a že je na sebe hrdý. Jenže… co já s tím?

– Tak hele,– pokračoval skoro šeptem, –já neříkám, že to von nemoh bejt. Vono je pravda, že jsem s ním jednou mluvil. Vypůjčil jsem si tátův auťák a ňák mi to nechtělo jet, tak jsem se vrátil a v naší ulici jsem se v tom šťoural, a von se k tomu nachomejt a měl řeči, byl takovej jako trochu vlezavej. Ale kdyby byl dovopravdy v něčem, to teda nevim. Táta, to je fakt, ten měl vobavy pořád a vobtěžovat se jen tak nedal. Předtím jsme se teda spolu moc nebavili, ale poslední dobu jsme byli dobrý, von si mě pígloval. Kvůli Ditě. Dyť vy tohle stejně víte. Von věděl, jak já se na to koukám.– Přikývl jsem. Byl to u něho nával důvěrnosti po návalu odvahy, byl rád, že promluvil. –Já měl námitky napřed kvůli mámě, i když jsem ho náramně chápal. A pak jsem se s ním šíleně chyt. Když se zabila. Ale von byl z toho taky nešťastnej.

Teď jsem se zas podíval na dveře já a Saša se na mě usmál.

– Von si třeba myslel, že se vrátí k tomu svýmu,– pokračoval šeptem. –Tak se třeba k ní nezachoval ani tak mizerně, jak jsem myslel. Von byl svým způsobem hodnej. Mě měl moc rád… docela si na mě potrpěl. A Dita… já ji taky dobře znal, mockrát jsme spolu kecali, když k nám nemohla. Táta jí to zafíroval s cimrou kousek vod nás; vona si tam žila jak študačka. Když se jí to stalo, já myslel, že se zblázním.

– Ona bydlela blízko od vás?– zašeptal jsem.

– Jo, blízko, u Šusterů ve vile, jinač měla byt s tím svým starým a s jeho mámou na Vinohradech, jenže u nich nechtěla bejt. Šusterovi jsou ve Vocílkově, povídám, kousíček vod nás.

– Kdo je tam teď?

– To zůstalo tomu Koubkovi, prozatím, měl to napsaný na mámu, že je jako invalidní. Von z toho měl dycky jen profit. Však mu táta taky pomoh, bez táty by ouřadoval u dráhy, a teď je…

– Znáte ho?

– Jo, trochu. Takovej vodpora. Nejvíc mi na něm bylo vodporný, jak tátovi lez do prdele. Ted už má zas jiný, kterým dělá to samý.

– Kde pracuje?

– Dělá referenta, počkejte, v kterým voboru… myslím, že už je vejš. U kraje.– Pak si vzpomněl, že Koubek už povýšil. Byla to dost vysoká funkce, pokud se Saša nespletl.

– To je fuk… Já vám chtěl jenom říct tamto s tím revolverem. Tak jsem vám to vyvalil, dělejte si s tím co chcete.

Zeptal jsem se, jestli by byl případně ochoten to dosvědčit.

– To bych za váma nelez, kdybych chtěl vystupovat anonymně. Ale nevim. Jako… ani co se tejče sebe, ani co se tejče vás.

Já jeho pochybnost sdílel. Začal jsem mít pocit, že vstupuji na tenký led. Pak jsme si podali srdečně ruce, Saša mi ještě dal svou příští adresu a vypadl. A já s tímhle sdělením zůstal sám, a zatraceně bezradný. Bylo mi jasné, že major Hásek tohle všechno ví, a přesto s tímhle jít za ním nemohu. Nemělo by to cenu. Když se vrátil Chládek, viděl jsem ho jen napolo; poslední dobou se mi stávalo, že jsem najednou dostal přes polovinu zorného pole černo.

Tak napřed jsem se byl podívat na ten pokoj ve Vocílkově ulici, kde dřív bydlívala Edita Koubková, když měla poměr se Spáčilem, a dověděl jsem se, že pokoj skutečně Koubkovým zůstal, Koubek si tam zařídil pracovnu či co. Dekret byl na jeho matku. Pohovořil jsem se starou paní Šusterovou, která byla hovorná a možná se mne ani nebála. Byl to případ, který ji v gruntu pohoršoval, ale mluvila o tom s nějakou hrůzou. Že prý ji ten manžel sem vodil, někdy ji i doprovázel a občas chodil venku, když byl uvnitř ten…, zkrátka to bylo moc divné. Rozvedeni nebyli. A možná že se smířili. –Já o tom nechci soudit!– řekla stará paní přísně. –Ale divný to bylo… Copak, že jsou ženský takový, to bejvají. Ale že manžel… no ale, mně nepřísluší vo tom soudit.– Od pokoje klíč neměla, má prý ho Koubek u sebe, ale ukázala mi zvenčí okno v podkroví. –Krásnej pokoj,– řekla. –Moc krásnej. Voni to dostali z protekce. To víte… ale já se k tomu nechci vyjadřovat. –To okno… měl jsem matný dojem, že se tu tehdy svítilo, ale nevěděl jsem to na sto procent. Zeptal jsem se, jestli tu Koubek byl, – tu noc, kdy se to stalo. Buďto se nepamatovala, nebo se zalekla – nedověděl jsem se nic.

A teď jsem dumal, jak se k tomu Koubkovi dostat. Věděl jsem už, kde dělá. Spáčilova protekce přes jeho manželku. Ten chlap byl oříšek. A pak jsem si z čista jasna vzpomněl, že mám na pražském kraji Kadličku Volnou.

Znal jsem ji z naší první stranické organizace, ještě než jsem přišel k Bezpečnosti, přišla k nám tehdy pobesedovat a nějak jsme se spřátelili. Byla to ohromná ženská, teď už jí muselo být k padesátce, a dělala referentku přes výchovu kádrů. Ve válce pracovala v ilegální skupině, přežila koncentrák a vrátila se bez muže, zkrátka chovala se obdivuhodně a já si jí nesmírně vážil a věřil jsem jí. Tak za Kadličkou jsem došel a seděl jsem u ní dvě hodiny. Nevím, proč jsem jí nevyklopil všecko. Snad kvůli pocitu, že věc je složitá a nemám právo ji do toho zatahovat. Uvařila mi kafe… bylo to srdečné a fajn jak před lety. Začal jsem se vyptávat na tu Koubkovu historii. Řekla mi, že tu byly body, které projednávali na straně, ale že se ukázalo, že šlo o omyl.

– Chodil s tou Koubkovou Spáčil, nebo ne?

– Teď už o to nejde.

– A tehdy?

– Víš, on udělal chybu, všichni udělali chybu. Ale uznali ji. Musíš se na to dívat z toho hlediska…

Vysvětlila mi, z jakého hlediska se na to musím dívat. Prosil jsem ji, jestli by nebylo možné mě nějak s tím Koubkem seznámit, docela nezávazně, třeba zrovna tady. Nevím, proč jsem to chtěl. Kadlička bez zaváhání odmítla. Zeptal jsem se, jestli je pravda, že Spáčil byl s Koubkem zadobře, a Kadlička odpověděla, že ano, a že se na to musím podívat ze stranického hlediska. A pak mě Kadlička znova zavolala, abych za ní přišel, a k mému údivu se u nás za pět minut objevil Koubek. Kadlička nás představila. A nejen to; ve vedlejším oddělení se něco oslavovalo, kdosi nám dodal sklenice a láhev, Koubek se u mne usadil, besedovali jsme ve třech, jako bychom se znali, dávno. Pak jsem byl představen dalším, chvíli jsme kecali v širší sestavě, ale nějak se to rozběhlo, nakonec Koubek dodal koňak a náramně srdečně jsme si pohovořili. Začal i o manželce a o té její nemoci. Kadlička ji asi také znala, protože mu mírně přihrávala. Zdatně jsem pil, co taky jiného dělat. A najednou jsem dostal divný pocit… Koubek totiž vykládal o nemoci manželky tak dopodrobna a s takovou něhou, jako by ho to podvědomě a zvráceně těšilo, že onemocněla. –Víte, ono to ze začátku nevypadalo nebezpečně. Jen se jí udělala taková… ehm, a vona, i když byla na jednu stranu stydlivá, chtěla mi to ukázat a pak si to rozmyslela. V tříselní žláze. Potom…

Najednou mi bylo z toho chlapa nanic. Došlo na další příznaky a na to, jak se s nemocí před ním tajila, ale on to přece poznal, ale zas jí to nechtěl dát najevo; a pořád tak dál. Když jsem se na něho díval, jak se přitom nalévá, dělalo se mi zle. Kvetl zdravím a sebevědomím. A najednou jsem věděl, že tenhle chlap na ni šíleně žárlil, i když byl ochotný přijmout od Spáčila cokoli; přece na ni žárlil a nenáviděl ji, a ještě teď se lechtal vzpomínáním na její nemoc a zoufalý konec. Ale žárlil také na něho? Natolik, aby ho dovedl zabít?

– Hlavně že měla v tobě oporu.– Tykali jsme si, přirozeně. –To měla,– řekl Koubek.

Udělal jsem narážku na společné bydlení, že to někdy nedělá dobrotu, zvlášť s tchyněmi.

– To je pravda. My jsme pomýšleli vyměnit byt za větší, ale pak Dita onemocněla a už to nemělo smysl.

Nevydržel jsem to. Udělal jsem narážku na to, že před sebevraždou asi chodila větší část noci venku, a zeptal jsem se, jestli se stavovala doma.

– Ovšem,– pak se opravil a řekl, že ne, dověděl se to až ráno. Kadlička pronesla, že měla Dita svoje kvality a že ji měla vždycky ráda. Pak se mne Koubek otcovsky vyptával, jaké mám plány do budoucna, jestli jsem spokojen s prací a co bych měl speciálně chuť dělat. Rozloučili jsme se náramně přátelsky. Byl jsem z toho zblblý a cítil jsem se odporně… ten chlap mi byl z duše odporný, hůř, než kdyby byl vyloženě perverzní. A pak se stala další věc… Druhý den mi telefonovala Kadla, že mě chce navštívit jeden dobrý známý, zajímá se o vstup k Bezpečnosti a vůbec… Přirozeně, od Kadly jsem nikoho neodmítl. Dal jsem si s dotyčným schůzku, byl to příjemný kluk, nějaký Sobotka, odvolal se na Kadlu a ještě na kohosi… vykládal spoustu zajímavých věcí. A já jsem byl natolik nervově vyčerpaný, že jsem si docela rád požvanil u vína, Chládek pro mě neměl čas a já se cítil s tou škaredou věcí v hlavě hrozně osamělý. Schůzku jsme opakovali a Sobotka začal rozvazovat. –Heleďte se, já o případu slyšel,– jmenoval někoho. Můj názor je, že je ten Neužil nevinný, to přece dá rozum… holejma rukama na něho přece nešel.

Souhlasil jsem. Sobotka byl první chlap, který vyslovil nahlas, o čem Chládek už se mnou odmítal mluvit. –Podle mýho názoru jsou v tom jistý věci. Jestlipak víte, že Spáčil byl zrovna odvolanej z funkce.– To jsem nevěděl. A zatraceně mě to zajímalo. Sobotka mi dal řadu dalších překvapujících informací, a pak se začal na oplátku vyptávat mne, co jsem zjistil a co o tom soudím. Poněkud jsem se stáhl. Začal rozvíjet teorii, o které jsem uvažoval. –Podívejte se, dyť ho přece odkrouhli sami. Stačilo přece dát vilu hlídat, ne? A zrovna čtrnáct dní to bylo, co s tím přestali. Spáčil si to žádal, ale bylo mu řečeno, že je to zbytečný. To je přece jasná řeč, ne? Jestli jste mluvil s někým… já například s tím Vorálkem…– Vorálek byl onen řidič, nejvyšší instance, ke které jsem se dostal, a pochopitelně mi neřekl nic. A mně bylo najednou jasno. Nepamatuju se, jak ten večer skončil. Myslím, že jsem prohlásil, že se Neužil doznal, a tím to pro mě hasne. Žádným takovým teoriím nevěřím a věc jsem dávno pustil z hlavy.

Přišel jsem domů a praštil jsem sebou na postel. Tohle byla provokace, někoho na mě poslali. Chodil jsem po kraji propasti, ale zvláštní… ono mi to bylo jedno. Jen mi bylo zatraceně divně, že Kadla… není možný, že tohle věděla. Nalítla jako já. Vyloučeno, že by věděla, oč jde. Přece by mě nechtěla takhle… zničit, tady se už jednalo o zničení. Kadla má svědomí a byli jsme vždycky kamarádi. Toho chlapa bych měl udat. A taky jsem to udělal. Teprve později jsem se dověděl, že ho na mě skutečně poslali. A Kadla byla do věci zasvěcená, dobře věděla, koho na mě posílá. Mýlil jsem se jen v jednom: se svým svědomím to mohla srovnat docela klidně. Figuroval jsem už kdesi jako nebezpečný člověk.

*

A znova k Šusterům a nové hovory; tentokrát jsem se dověděl, což mi stará paní poprvé zatajila, že tam Koubek tu noc byl, hovořili o tom ráno, že se stalo neštěstí. Koubek tam tedy byl… tak blízko, že mohl klidně provést zločin a přejít dvakrát ulici a klidně se vrátit do bytu. A ještě něco; Dita Koubková měla patrně klíče od branky a od vily. Mohl je dostat od ní a vejít do zahrady brankou, počkat v zahradě, vyřídit si to se Spáčilem a zmizet, než vypukl poplach. Bylo to proveditelné… ostatně nenáviděl ji i jeho… ale co mi tu nehrálo, byla jeho nátura; byl to kariérista a zbabělec, dva roky mu její poměr nevadil, naopak, měl z toho prospěch, tak proč by byl Spáčila zabil teď když už neměl proč? Ostatně i ten riskantní způsob na něho nevypadal. Tohle nebyl chlap, který by riskoval. Seděl jsem večer doma a bylo mi bídně… Dumal jsem taky o tom, koho mi to poslali na krk a proč mě vlastně chce zničit tak hodná holka, jako je Kadla; co jsem jí udělal, že mě tak chladnokrevně… Pak zazvonil telefon a byl to nějaký cizí hlas, zřejmě omyl. Jenomže já už byl na tom tak, že jsem byl přesvědčen, že to není omyl, ale někdo zkouší, jestli tu jsem. Ten hlas mi připadal něčím… nějak povědomý. Položil jsem sluchátko, a najednou mě zalil pot. Už to se mnou nešlo dál. A pak jsem se vzchopil a šel jsem k Růžičkům na pivo.

*

– Že vás člověk zas jednou vidí, soudruhu poručíku!– To byl Froněk, a jako obvykle už měl pár čárek na tácku.

– Už se mi vážně stejskalo.– Froněk tu neseděl sám, u jeho stolu nějaký bezzubý důchodce dojídal dršťkovou. Po delší době jsem měl jistotu, že jsem přišel konečně mezi lidi. Dal jsem si pivo a za chvíli mi bylo fajn.

– Tak co, Froňku, už se to lepší s těma skvrnama?– Vyčítavě se na mě podíval. –Dyť to přece sám víte, že taková skvrna trvá dlouho. Tak co mě pokoušíte.

– Já vás nepokouším. Mě jen zajímá vaše víra.

Froněk prohlásil, že mám přece sám rozum, jen ať se trochu podívám kolem. –To je pravda,– řekl důchodce. –Vy věžíte v Pánaboha?

Řekl, že ano, a podíval se na mě, – ani ne rozpačitě.

– To je vám ke čti, vždělanej člověk a věží,– zabrebtal důchodce. Do dršťkové si drobil rohlík. Dneška už se to nevidí… Za Rakouska musel každej policajt chodit do kostela, kdepak dnes! Dneška muší každej študovat. A vězíte katoličky, nebo evangelicky?

– Všechny kréda jsou na hovno,– řekl Froněk vážně. –Bohu je to fuk… jakej by to byl Bůh, kdyby mu to nebylo fuk?

Řekl jsem, že podle něho řídí především počasí, kdežto o lidi se nestará, a Froněk dostal bolestný výraz.

– To tak člověk vidí zvenku. Dyž na nás trhne, tak to vidíme zvnitřku… vono je to pak jiný.

Zeptal jsem se Froňka, proč by to mělo být jiné.

– Inu, tak… vemte si třeba tu Emerichovou. Jenže vy nevíte, kdo vona byla… Celej život ležela a marodila. A přeci neříkala, že ji Bůh vopustil. Vona měla totiž stigmata. To je vědecky dokázaný… víte, co je to, soudruhu poručíku?

Namítl jsem, co když někdo celý život marodí a nemá stigmata. Froněk se na mě podíval smutnýma očima.

– To nás spíš čeká každýho. Dyť i ty děti, co viděly Panenku Marii. Docela malý děti. Jedno umřelo na zápal. Já vo tom čet takovou brožurku, klidně bych vám to pučil. Vono to dítě umřelo malý, a přeci viděly ten sluneční zázrak.

Jaký sluneční zázrak?

– Žajímavý, že se i se Šlunčem může něco dít,– řekl důchodce a mrkl na mě. –Žažnamenaly to hvěždárny?

Froněk řekl, že ne, ale ty děti i spousta lidí viděla, jak se Slunce najednou na obloze otočilo kolem osy, že i dobytek se plašil.

– Froňku,– řekl jsem,– tomu přece nevěříte.

– Teda, v tomhle případě Slunce muselo stát,– zabručel.

– Zrovna tohleto muselo bejt jen zdánlivý… kdyby se to nebylo tejkalo Slunce, tak bych tomu věřil, ale… Já taky jednou viděl, jak Slunce poskočilo.– Zašklebil se na mě. V tomhle ohledu přiznal platnost námitek. –A pak kouknu na hodinky a vidím, že je o hodinu víc. A přitom bych byl přísahal, že to Slunce udělalo skok. Přeci tehda, jak byly ty zmatky.

– Kde jste to usnul, Froňku?

– Ve voze. A ještě mě pak sprdnul, to von nikdy neudělal, dyž musel vědět, že se mejlí! Já přece čekal, před domem…

– Šlunče přeče stojí,– řekl důchodce. –Ačkoli vono taky rotuje. Jenže to do náboženství nepatří. Žádný zjevení nikomu nič neřeklo vo vesmíru.

– A víte, že se mejlíte?– řekl Froněk. –Přece ta Emerichová viděla Vesmír… Když byla docela malá holčička. Vona šla jednou vod svý příbuzný v noci do jiný vesnice… pozdějc to někomu řekla, ale tohleto je pro vás blbý, soudruhu poručíku. Co máte jinač novýho?– Řekl jsem, že mě tohle s tou Emerichovou zajímá.

– Vona byla negramotná, úplně zanedbaná,– řekl trochu těžkým jazykem.– Bylo to v srpnu… byly hvězdičky. A vona si ta Kateřina najednou klekla na cestu… no a povídá: „Pane Ježíši, ukaž mi ten svůj Vesmír!“ A ten moment ho potom uviděla.

– Vesmír?

– Vesmír. Dyť vona byla malá… dyť jí bylo míň než vosm. Tak vona pak řekla tohle: „Viděla jsem Slunce, planety a stálice v celý nádheře… Poznala jsem, že Mlíčná dráha je taky ze samejch světů a za nima další a další.“ Vy se tomu třeba budete smát, ale vodkud by to byla jinač věděla?– Důchodce na mě zas spojenecky mrkl a zeptal se, jestli už tedy taky viděla, jestli na nich něco je, nebo jsou mrtvé.

– Já vím, že je to pro vás tlustý,– zamumlal Froněk. –Ale vona to viděla, vona to takhle řekla: „Celej Vesmír je obydlenej… neni mrtvej, je živej…“

– I Šlunče?– řekl ten starý chlápek. –To asi šotva.

– Všude jsou bytosti,– řekl Froněk, a já mu měl chuť položit ruku na rukáv. Bezzubý důchodce se zachechtal.

– Bílý, nebo ty černý?– zeptal se a zas na mě mrkl.

– Anděly, nebo ty ďábly, co? No řekněte, jaký je tam viděla, tam na tom Šlunči, no!

– Vám to nepovídám,– zabručel Froněk a podíval se na mě. –Prostě, ona povídala „dobří, ale ne bez kazu“… a že budou souzení až nakonec… ale co vám budu vykládat. Vostatně jsem vám řek, že byla malinká, ouplný dítě. Naprosto chápu, soudruhu, že se tomu smějete. Řekl jsem, že se tomu nesměju. Ostatně jsem na to momentálně neměl. Důchodce už dojedl a znova si do Froňka zaryl, jestli prý myslel, že je to zázrak, když viděl to Slunce poskočit na nebi. –Starou belu,– zabručel. –Ani mě nenapadlo. To mi bylo jasný, že jsem usnul. Jen mi připadalo zatraceně divný, jak to, že mě neviděl.

– To jak vás doktor major sprdnul?

– No ba, sprdnul mě, že na mě musel čekat. V kanceláři. Ale dyť já na něho čekal před barákem… Von mi řek, jestli bude ráno hezky, ať pro něho přijedu dřív, že bysme zajeli hned ráno za tím plukovníkem Dohnalem na Pleš. Už jsme to měli naplánovaný tucetkrát, a dycky nám do toho něco vlezlo.

– A vy jste na něho čekal s vozem před domem?

– Jak by ne. Když vypadalo, že bude hezky, tak jsem přijel brzinko. Budit jsem ho nechtěl, tak jsem si řek, že chvilku počkám… Jen jsem zatroubil a řek jsem si, že mě přece uvidí. A von mezitím už vodjel dolů. To je mi zatraceně divný, že jsme se minuli.

– Počkejte, Froňku. To jste tam byl už s východem slunce?

– Dyť povídám, že…– Potřásl hlavou. –Sprdnout mě teda nemusel, ale voni pak vypukly samý zmatky. Však tam na tom Vypichu byly taky zmatky. Baloun mi vykládal, že s ňákou šarží projel na čézetě celou Bílou Horu a Břevnov a Motol a byl to prej Šindelář nebo podplukovník Klečka. Ale podplukovník Klečka tam vůbec nebyl; a Šindelář, toho jsem taky neviděl. Zeptal jsem se, jak měl vypadat.

– Prej takovej menší a trochu jako…– tak takhle se dělá fáma! To je blbost…

Zeptal jsem se, v kolik přesně přijel s vozem pro doktora majora, a Froněk si najednou nebyl jistý.

– Tak mi aspoň řekněte, o kolik to vaše Slunce poskočilo,– řekl jsem. –Jestli jste přijel krátce po východu… tak to bylo něco kolem sedmý, ne? Jen tak pro zajímavost, když to chcete mít podle Slunce. Vy jste je viděl vycházet, pak jste usnul a potom… co? Když jste se ho nedočkal, rozjel jste se dolů… v kolik?– Náš důchodce vstal s prohlášením: –Jen ši povídejte, já jšem rád, dyž si lidi povídaj,– a opustil nás. Froněk dopil pivo, kývl na vrchního a objednal si koňak.

– Teda, jestli chcete něco vědět, soudruhu, tak já si dělal srandu. To víte, pro pravdu se člověk nejvíc nasere. Já tehda vážně přijel pozdě. To jsem tvrdil doktorovi majorovi, že jsem tam čuměl, ale ve skutečnosti jsem se přihrabal až v půl vosmý, a to víte, že už byl pryč. Tak jsem byl ještě na polívce…

– Froňku.– Nedíval jsem se přitom na něho.

– Jestli vám to nestačí, tak vám to vodpřísáhnu,– řekl vážně a pozvedl dva prsty. –Už mně to věříte?– Vedle nás pivaři halasili, kdesi v koutě se pělo, ale já se díval na Froňka.

– Tak jste skutečně přijel pozdě, Froňku?

– Ať mě Bůh vopustí v my poslední hodince nebo jak to chcete,– řekl Froněk vážně. –Až v půl vosmý…

Věřil jsem, že tento druh přísahy je pro něho smrtelně vážná věc. A potom zakýval na vrchního a poručil si ještě jednou.

– Já už nebudu, Froňku,– řekl jsem.

*

Ve skutečnosti jsem se sotva držel na nohou. Bylo půl jedenácté, ale na tu Bílou Horu jsem dojel až k půlnoci, adresu jsem znal. Bylo ticho, mráz… náledí, v hlavě mi šumělo, přitom jsem se skoro necítil, jen občas mnou proběhlo zachvění. Pochopil jsem totiž to, co pochopil Franěk… to, kvůli čemu křivě přísahal (věděl jsem, že právě složil křivou přísahu a dopustil se podle vlastního stanoviska smrtelného hříchu). Froněk to asi pochopil v tom momentě, co mi to líčil, že totiž doktor major ho neviděl proto, že nebyl v noci doma, a potom předstíral, že byl, a odešel do kanceláře jako normálně. A Froněk mu asi ze vzdoru nevysvětlil, že tam seděl a čekal ve voze. A najednou se mi to začalo odvíjet v hlavě všechno závratnou rychlostí… Pitva. Pitevní protokol. Jediný, kdo byl fachman, byl Keller. Jediný, kdo mohl něco předstírat… i v tom protokole, byl on. Sám mi dal pro štěstí kroužek, po té Ditě Koubkové. Kroužek po klíčích… ale co když tu byly i klíče? Keller, který popsal tu věc jako sebevraždu a trval na tom, Keller, který byl tak dobrý chlap… aspoň ke mně vždycky. Ale přitom jsem si uvědomil, že se o některých věcech se mnou jaktěživ nebavil… snad mi nedůvěřoval… Byli tu lidé, které znal z vězení, vzpomněl jsem si, jak se Froněk zastal toho Vondrejse; a Froněk byl doktorova hlásná trouba, doktora uctíval. A teď kvůli němu křivě přísahal. A pak jsem si zas říkal, že to není možné… Doktor byl nemocný, a aby někoho přepadl tímhle způsobem… vyloučeno. Ale Froňkovi to došlo… Nebyl by složil tu přísahu, kdyby… kdyby se byl nebál, že o něco jde. Došlo mu to, viděl jsem na něm, že má hrůzu z toho, co mi řekl… Slunce… Určitě poprvé nelhal, když si pamatoval, že chrápal, a pak se vzbudil a Slunce stálo výš… takže se mu zdálo, že udělalo na nebi skok. Ale možná že už jsem blázen já…

Ticho, umrzlo, jen moje vlastní kroky… Adresu jsem okamžitě našel… číslo baráku. Byl to starší barák, co se právě opravoval, od přízemku až nahoru stálo lešení, asi ho ve dne omítali či co, ale pamatuju se, že mi připadal jak zamřížovaný, ale nahoře v nejvyšším patře jsem viděl světlo, jinak už bylo všude zhasnuto. Dole u dveří byly slušně zvonky se jmény. Zazvonil jsem a pak jsem čekal. Za chvíli se rozsvítilo na domovní chodbě. Přišel mi sám odemknout.

– Zlobí tě srdce?– jakmile se na mě podíval. Asi jsem na to vypadal. Myslel, že jsem za ním přišel v návalu srdeční úzkosti. Částečně měl pravdu.

Řekl jsem, že s ním potřebuj u mluvit, nic víc.

– Tak pojď nahoru. Na mě je ještě dost brzo.– Mluvil klidně, ale vypadal nesmírně špatně, měl oteklé oči a ztěžka dýchal. Když mi podal ruku, pocítil jsem, že i ruku má oteklou. Vystupoval přede mnou po schodech, ale velice pomalu a přidržoval se zábradlí. Čekal jsem každou chvíli, protože cestou odpočíval. Vystoupil za mnou a odemkl byt. Ještě jsem tu za ním nebyl, ale byl jsem tak vyšinutý, že jsem měl pocit, že jsem tu už určitě jednou byl a že jsem snad i tohle už jednou zažil… Dokonce se mi zdálo, že znám tuhle pohovku, na kterou jsem si sedl, a že vůbec tenhle pokoj znám. Cítil jsem se hrozně. Měl zatopeno, ale okno dokořán, za ním bylo vidět kus lešení. Šel rovnou k oknu a zavřel je, abych prý nenastydl. V kamnech hořelo… hučelo.

– Otvírám si někdy kvůli dejchání. Autosugesce,– zabručel. –Člověk si sugeruje, že to bude lepší, když si pustí vzduch, i když je to iluze.– Podíval se na mě, a pak si zapálil celou cigaretu. Ačkoli, co jsem ho znal, kouřil jenom půlčíky, taky kvůli autosugesci. Opřel jsem se dozadu, ale pak mi to přišlo všechno nemožné, vstal jsem a trochu jsem se zapotácel.

– Jen seď a kuř. A těch svých potíží se srdcem se neboj, nic to nebude. Když je to dovopravdy, vono je to trochu jiný. No tak…

– Doktore, řekl jsem, proč jste to udělal?– Zastavil se u okna. Otočil se ke mně.

– Proč? Heleď se, ty se ptáš proč… Dyť to byla moje povinnost. To jediný, co jsem měl ještě udělat, než umřu.

– Tak jste ho přece zastřelil vy,– dostal jsem že sebe, ve skutečnosti jsem doufal, že to popře a vyhodí mě, a přestože jsem to už věděl, přál jsem si, aby mi dal možnost pochybovat. Opakoval jsem: –Tak vy jste ho zabil…!

– A udělal jsem dobře!– řekl klidně, skoro živě. –Copak to nechápeš, nečet jsi o tom nic? Vždyť to byl zrádce. Zradil nás všecky, stranu, naši skupinu, mě, Vondrejse. Věděl, kdo je Vondrejs. A zabil jeho ženu, tu malou Vondrejsovou. Vondrejs byl můj přítel. A ten chlap…

Najednou nemohl dýchat, chvíli lapal po dechu. Když ho to přešlo, usadil se na židli naproti mně a dal si šluka.

– Heleď se, ty… seber se a řekni mi… Jak jsi na to přišel? Froněk mluvil?

Řekl jsem, že Froněk kvůli němu křivě přísahal. Odvolal, že na něho tehdy čekal a že tedy nebyl tu noc doma.

– To je mu podobný. Heleď, na něho jedinýho jsem přitom zapomněl, že jsem si ho soukromě objednal… na tu cestu, jestli bude jasno. Nemoh jsem vědět, že tam čekal. Většinou si dá na čas. Poprvé jsem mu vynadal neprávem. Však se taky urazil, a už jsme o tom nemluvili.

Řekl jsem, jak přísahal kvůli němu, a doktor se usmál zbledlými rty. –Blázen jeden. No a co… ty?

– Víte… já pochopil, že je absurdní, že by mu byl někdo vyrazil nebo ukradl vlastní revolver. On to musel přece jen být jiný, ale vyměnit projektil jste mohl jedině vy, při pitvě. Vy jste předložil projektil, kterým zastřelen nebyl. Tohle tvrzení pocházelo od vás. Sejkora… to je známý blbec. Ten se podepíše na všecko. To je známé. A když jste pitvu vedl vy, pochybuju, že měl jiný mínění.

Tomu Sejkorovi se doktor srdečně zasmál. –To jsi uhád, člověče. Při ty pitvě Sejkora vůbec nebyl, a ten dozor jsem jednoduše oblaf.

– Čím jste ho zastřelil?

– Svou služební pistolí,– řekl Keller se zvláštním výrazem. –Bylo to zcela fair. Jakmile mě uviděl, hned byl doma, proč jsem přišel, a vytáhl revolver. Vystřelili jsme oba současně. Trefil jsem ho do hlavy, jen trochu níž, než jsem mířil. On mě do břicha.

– Jak to myslíte?

Pohnul se, pomalu vstal a zašel do druhého pokoje, s něčím se vrátil… byla to kožená aktovka, podal mi ji beze slova. Byla provrtaná kulkou.

– To je vaše aktovka?

– Moje. Jemu jsem nic nevzal, nic jsem nenašel, spisy měl asi v trezoru. Dost pochopitelně mě předtím zajímalo, co má dál v programu, ale nic jsem nezjistil.

– Už chápu… tak vy jste ten jeho projektil odnesl v aktovce?

– Ano, no vidíš… V aktovce. Když jsem střelil, držel jsem si levou rukou aktovku na břiše. Měl jsem v ní lejstra, všelicos, knihu na čtení. Tohle zadrželo ránu. No… zásah jsem ho a odešel jsem.

– Směrem nahoru… a pak na Motol?

– No,– zase se tak ironicky usmál. –Stálo to jen trochu diplomacie, byli jste čilí. Projel jsem se s jedním maníkem, kterýho jsem sám zastavil a dal jsem mu rozkaz. A potom jsem se vrátil do kanceláře. To víš, já myslel na ledacos, jen ne na to, že Froněk stojí s vozem před barákem. Já mu řek, podle počasí…

Řekl jsem, že ted už vím, kde našel ten klíček, nebo snad oba klíče, od vily i od branky, oba patentní, byly přece na tomhle,– a vytáhl jsem svůj kroužek, kterými dal pro štěstí. –Vy jste na to myslel… už tehdy?

– Ano… je to tak… možná, že je člověk trochu fatalista,– zabručel. –Snad to bylo právě to, že jsem přišel k těm klíčům. Já věděl, odkud jsou. Taky jsem je vyzkoušel. To víš, bez nich byl bych těžko… Je to divný, ale pro mě to bylo… něco jako výzva, výzva… těch mrtvých, chápeš to? Dostal jsem klíč od jeho vily, zrovna když jsem se chystal umřít na srdce, víš to? Řek jsem si, že se tam musím podívat, co má v práci, a to jsem udělal. A opakuju si to předtím každou noc, když nemůžu spát, každou noc, že tam musím jít. No a jednou se skutečně zvednu a jdu tam. To víš… Votevřel jsem si oboje dveře, nikde se nic nehnulo. Podíval jsem se k němu do cimry, nic jsem nenašel. A pak jsem si na něho počkal venku. Ale jak mě uviděl, povídám ti, najednou si byl jistej, co má bejt. Však proto chodil s revolverem v kapse. Vidíš…

– Střelil jste ho zblízka?

– Ani ne. Došli jsme na tři metry. Vidíš, i tohle mi prošlo, já napsal „devatenáct centimetrů“, a Sejkora hned „jednadvacet“. Tak jsem myslel, že se spokojí tou sebevraždou, když jsem předložil projektil. Z mozku jsem mu vytáh tenhleten,– otevřel psací stůl a pak mi něco podal do ruky. Byl to zploštělá kulka, větší než z pětatřicítky.

– Jenže ten Neužil se doznal,– řekl jsem.

Doktor se na mě podíval. Ani jsem nechápal jak… Trochu ironie, ale za tím bylo něco, jako u někoho, kdo ví, že už to má stejně vyměřeno. Sáhl do stolu pro brandy a přinesl dvě sklenky. Vypil jsem to jako vodu. Nalil také sobě a pil zhluboka, ačkoli jsem věděl, že to má přísně zakázáno, stejně jako kávu. A přitom se na mě zašklebil, a znova jsem viděl, jak je opuchlý v obličeji.

– No tak… No vidíš… Tak už chápeš, ne?– řekl.

*

Asi za dvě hodiny jsem od něho odcházel s jeho písemným doznáním. Provrtanou aktovku a druhý projektil mi dal s sebou. Co jsme tehdy v noci mluvili… dnes už je to jedno. Řekl mi strašné věci. O metodě nátlaku na Vondrejse, a ještě… V hlavě jsem měl olovo. Byl přesvědčen, že to udělal pro stranu, a ačkoli jsem všemu neuvěřil, co mi řekl, byl jsem na tom tak, ale dnes už je to teprve jedno. Dojel jsem k nám před třetí. Napřed jsem zatelefonoval Chládkovi. Chládek myslel, že jsem se zbláznil. Odmítal s tím něco mít. Háska jsem sehnal až k ránu.

A konec? Hásek mi uvěřil, ne hned, ale jakmile věc pochopil, dostal hrůzu z prodlení a z bůhvíčeho, žil taky v jednom kuse v hrůze a byl to náturou emčečé, malý český člověk. A zbabělec. Rozhodl se k okamžité akci ze strachu z prodlení, a přitom jen doufal, že se to odbude potichu. Neodbylo se to potichu jedině díky Froňkovi. Froněk ten večer všechno pochopil, došlo mu nějak, proč Keller nebyl doma, proto křivě odpřísáhl, že se zpozdil sám. A já už se ani nepamatuju, jak to bylo… Jen vidím jak dnes, když jsme ráno přijeli, že byl barák zalitý září, přirozeně, ono to bylo krátce po východu slunce, vycházelo ted dřív, už v šest, březen, rovnodennost. Kdežto tehdy, o půl hodiny později… Froněk tehdy přijel s východem slunce, ale došlo mu asi, proč se doktora nedočkal, až když vykládal, jak ta malá viděla Vesmír. Sluneční zázrak, že se Slunce pohnulo… Slunce, co poskočilo… Bůhví, jakou cestou se mu tohle spojilo, ale pak kvůli Kellerovi přísahal „ať ho Bůh opustí v jeho poslední hodince“. Možná že by se byl kvůli němu zřekl i místa v nebi.

– – –Tak Hásek šel docela normálně nahoru za ním do bytu, s ním nadporučík Klimeš, dva příslušníci čekali ve voze. Mohlo se to odbýt potichu. Stál jsem venku, ale najednou jsem uviděl doktora majora až nahoře, na podlážce lešení. Dneska myslím, že tam vylezl jen z toho důvodu, že měl zase záchvat dusnosti a chtěl ven, na vzduch. A nakonec to bylo srdce, co ho zabilo. V okně se najednou objevil Hásek. Zaslechl jsem příkaz, a zezdola začali vystupovat dva příslušníci na lešení, z každé strany jeden, jako by se Keller pokoušel o útěk, možná, že se Hásek bál, že je ozbrojen… a vtom jsem uviděl Froňka, nevím, kdy se tu objevil, ale najednou byl skoro nahoře a Hásek na něho něco zavolal; myslím, že mu přikazoval, aby Kellera zadržel, kdyby něco. Nato něco prásklo. Jeden z těch dvou příslušníků se přitiskl k podlážce, Froněk po něm střelil, trefil ho do stehna. Vylezl k doktorovi, jako by ho chtěl bránit, všude v oknech se objevily hlavy. Viděl jsem, že doktor chytil Froňka za ruku. Do toho šla dole kolem ženská s kočárkem a začala pronikavě křičet. Viděl jsem doktora ještě pár vteřin… jako v tom prvním slunci a najednou jsem si vzpomněl, jak Froněk řekl: –“dobří, ale ne bez kazu“… „celý Vesmír je obydlený“… a pak jsem ho už neviděl.

Naštěstí pro mě jsem se brzy nato zhroutil a několik týdnů jsem proležel, měl jsem horečky. V horečkách se člověk nějak srovná, nevím jak, ale sebral jsem se… a pak jsem byl přeložen, a pokračoval jsem v práci na drobných případech jako předtím. Neužil byl propuštěn až později jsem se dověděl, že nadlouho ne, zato ten hlídač, bývalý člen odbojářské skupiny, vyfasoval řadu let, zůstal sedět, dvě z těch ženských také, našli u nich nějaké dopisy… ostatně, dnes už to všechno nevím přesně. Froněk byl odsouzen k smrti, ale trest mu byl změněn na doživotí, protože ten Lošák byl zraněn jen lehce, i když při výkonu služby. Ted už je Froněk dávno venku. Dělá u dráhy, pracuje jako hlídač úseku trati, ujde denně pětadvacet kiláků a pochvaluje si zaměstnání i erární kožich. Dělá ještě, ale stárne. Jen doufám, že nehluchne, ono je to riskantní zaměstnání. Občas mě navštíví, ale ne víc než tak dvakrát do roka. A tak mluvíme. Jen jednou jsme se zas dotkli víry, a astronomie. Víte, má pořád tak trochu pocit, že to mělo co dělat s tím Sluncem… a s těmi skvrnami. Tak jsem se ho už na ně neptal.– – –

Vašátko se odmlčel.

– A víte, že už jsou zase hlášené?– řekl Horác.