Sébastien Japrisot

Dáma v autě s brýlemi a puškou

Dáma

Nikdy jsem neviděla moře.

Černobílé dlaždice podlahy se mi vlní přímo před očima jako rozčeřená voda.

Je mi na umření.

Ale mrtvá nejsem.

Když jsem byla napadena – nejsem blázen, někdo, něco se na mě vrhlo – pomyslela jsem si: nikdy jsem neviděla moře. Už několik hodin jsem měla strach. Strach, že budu zatčena, strach ze všeho. Vymyslela jsem si spoustu hloupých výmluv a ta nejhloupější mi zatanula na mysli: neubližujte mi, opravdu jsem nic neprovedla, chtěla jsem jen uvidět moře.

Vím také, že jsem křičela, křičela ze všech sil a že mi z hrdla nevyšel ani hlásek. Někdo mnou smýkal, dusil mě.

Křičela jsem bez přestání, ale i přitom jsem si opakovala: to není pravda, je to jen zlý sen, probudím se ve svém pokoji a bude bílý den.

A pak to přišlo.

Přehlušilo to všechen můj křik, ano, slyšela jsem to: praštění kostí mé vlastní ruky, lámali mi prsty.

Bolest není černá ani rudá. Je to propast oslepujícího světla, která existuje jen ve vaší hlavě. A přece do ní spadnete.

***

Dlaždice mi chladí čelo. Musela jsem znovu omdlít. Nehýbat se. Hlavně se nehýbat.

Už neležím na podlaze, ale klečím, k žaludku si tisknu mučivou výheň v levé paži, zkroucená bolestí, kterou bych chtěla zastavit a která se šíří do ramen, šíje, zad.

Přes clonu rozcuchaných vlasů spatřuje moje oko v těsné blízkosti mravence, který se šine po bílé dlaždici. Opodál se rýsuje podlouhlá šedivá šmouha, nejspíš odtoková roura umyvadla.

Nevzpomínám si, že bych si sundala brýle. Musely mi spadnout, když mě to vleklo – nejsem šílená, někdo, něco mě táhlo a zacpávalo mi ústa, abych nemohla křičet – musím najít ty brýle.

Jak dlouho už vlastně klečím v téhle místnůstce, kde se dá stěží otočit? Několik hodin, nebo snad jen pár vteřin?

V životě jsem ještě neomdlela. V paměti nemám žádnou trhlinu, jen jako by se mi do ní zasekl nepatrný drápek. Kdybych tady zůstala příliš dlouho, venku by si toho jisté někdo všiml. Vzpomínám si, že jsem stála před umyvadlem, myla jsem si ruce. Přikládám si pravou ruku k obličeji, ještě je vlhká.

Musím najít ty brýle, musím vstát.

Prudce zdvíhám hlavu – příliš prudce – dlaždice se začínají míhat, bojím se, že znovu omdlím, ale všechno se utišuje, hučení v uších, dokonce i bolest. Celá se přelévá do mé levé ruky, nedívám se na ni, ale připadá mi strnulá a nemožně oteklá.

Zachytit se pravou rukou o umyvadlo a vstát.

Jsem na nohou, v zrcadle naproti mně se zároveň kymácí můj rozmazaný odraz, mám pocit, jako by se čas znovu rozhýbal.

Vím, kde jsem: na toaletách autoservisu u avallonské silnice. Vím, kdo jsem: hloupá káča prchající před policií, tvář, jež se téměř dotýká svého obrazu v zrcadle, ruka, která mě bolí, když ji zdvíhám k očím, abych na ni viděla, slza, která mi stéká po tváři a padá na ruku, dech uprostřed podivného ticha, jež mě obklopuje, to všechno jsem já.

Když jsem vešla, položila jsem kabelku vedle zrcadla, do kterého teď hledím. Je tam pořád.

Neobratně ji otvírám a pomáhám si přitom pravou rukou a zuby, hledám náhradní brýle, které používám, když píšu na stroji.

Můj obličej v zrcadle dostal teď pevný tvar, je pokrytý prachem, uplakaný, zrůzněný strachem. Neodvažuju se pohlédnout na levou ruku, kterou tisknu k sobě, na bílý kostým, teď celý ušpiněný.

Dveře místnosti jsou zavřené. Když jsem přišla, určitě jsem je nechala otevřené.

Nezbláznila jsem se. Vypnula jsem motor. Požádala jsem, ať mi doplní benzin. Chtěla jsem se učesat, umýt si ruce. Ukázali mi budovu s obílenými stěnami vedle benzinové stanice. Nevím už, jestli to přišlo ihned, nebo jsem se stačila učesat. Vzpomínám si jen, že jsem otevřela kohoutek umyvadla a voda byla studená – ale ano, učesala jsem se, vím to jistě – a najednou jsem pocítila cosi jako závan vzduchu, něčí přítomnost, něco živého a surového přímo za zády. Někdo mě popadl, křičela jsem ze všech sil, ale z hrudi mi žádný zvuk nevyšel, nestačila jsem si uvědomit, co se se mnou děje, pronikavá bolest v ruce mě ochromila, klečela jsem na podlaze, byla jsem sama, jsem tady.

Otevřít kabelku.

Peníze jsou na svém místě, v obálce s kancelářskou hlavičkou. Nic mi nevzali.

To je absurdní, to není možné.

Počítám bankovky, pletu se a začínám znova, mrazí mě u srdce: nechtěli mi vzít peníze, ani nic jiného – snad ztrácím rozum, to je k zešílení – nechtěli nic jiného než zlomit mi ruku.

Prohlížím si levou ruku, zduřelé a nafialovělé prsty a najednou už to nemohu vydržet, sesouvám se vedle umyvadla, znovu padám na kolena a vřískám. Budu skučet jako zvíře až do skonání světa, budu ječet, naříkat a dupat, dokud někdo nepřijde a dokud neuvidím denní světlo.

Slyším spěšné kroky, zvenčí, hlasy, skřípající štěrk. Nepřestávám křičet.

Dveře se prudce rozletí do oslnivého světla.

Červencové slunce stále visí nad kopci v dálce. Muži, kteří vešli, se nade mnou sklánějí a mluví jeden přes druhého.

Viděla jsem je už prve, když jsem vystoupila z auta. Poznávám zřízence a dva zákazníky, kteří jsou zřejmě místní a také zde zastavili kvůli benzinu.

Brečím na plné obrátky, a zatímco mi pomáhají vstát, slabomyslně si povšimnu, že z kohoutku stále teče voda. Ještě před chvílí jsem ji vůbec nevnímala. Chci kohoutek zavřít, musím ho zavřít.

Všichni na mě nechápavě koukají. Nechápou, že nevím, jak dlouho jsem tu, ani že mám dvoje brýle, podávají mi ty, které mi prve upadly, a desetkrát se ujišťují, že patří mně, opravdu mně. Říkají mi: „Uklidněte se, no tak, jen se uklidněte,“ myslí si, že jsem blázen.

Venku je zářivý den, všechno klidné a tak děsivě skutečné, že v tu ránu přestanu brečet. Je to autoservis jako každý jiný. Benzinové pumpy, štěrk, bílé zdi, křiklavý plakát na okenní tabuli, živý plot z oleandrů a zimostrázu. Je léto, šest hodin večer. Jak jsem jen mohla tak křičet a válet se po zemi?

Vůz stojí tam, kde jsem ho nechala. Při pohledu na něj mě znovu zachvátí ta stará úzkost, která se ve mně krčila, když se to stalo. Budou mě vyslýchat, vyptávat se, odkud jsem, co jsem dělala, a já budu odpovídat nešikovně, a tak se odhalí mé tajemství.

Na prahu kanceláře, ke které mě vedou, stojí žena v modré zástěře a asi šestileté děvčátko, které mě sleduje s téměř spokojenou zvědavostí jako na divadle.

Včera večer, ve stejnou dobu, mě také pozorovala jedna holčička s dlouhými vlasy a s panenkou v náručí. A včera večer jsem se také styděla. Už ani nevím proč.

Vlastně ano, vím to. Moc dobře to vím. Nesnáším pohledy dětí. Vždycky se z nich vynořuje děvčátko, jímž jsem kdysi byla a jehož oči mě sledují.

Moře.

Jestli půjde do tuhého a zadrží mě a já budu muset mít – jak se tomu říká? – nějaké alibi, podat vysvětlení, budu muset začít od moře.

Nebude to tak úplně pravda, ale budu mluvit dlouho, bez přestávky, občas se zajíknu pláčem, udělám ze sebe naivní oběť pouťového snu. Vymyslím si cokoliv, abych vypadala pravdomluvně: že trpím občasným rozdvojením osobnosti, že dědeček s babičkou byli alkoholici, nebo že jsem jako dítě spadla ze schodů. Pokusím se své vyšetřovatele znechutit, vyleju na ně džbán nasládlých nejapností.

Řeknu jim: neuvědomovala jsem si, co dělám, byla a nebyla jsem to já, rozumíte mi? Myslela jsem si, že se mi naskýtá báječná příležitost uvidět moře. To ta druhá osoba ve mně je vším vinna.

Namítnou mi samozřejmě, když jsem tolik toužila po moři, že jsem to mohla udělat už dávno. Stačilo, abych sedla na vlak a usadila se v nějakém penziónu slunce-voda-vzduch, přede mnou to už jiní taky přežili, od toho je placená dovolená.

Řeknu jim, že jsem to už několikrát chtěla udělat, ale nemohla jsem.

Také je to pravda. Už deset let píšu každé léto cestovním kancelářím a do hotelů, dostávám prospekty a prohlížím si plavky ve výkladech. Jednou už jsem se div nepřihlásila – ale ten div se nestal – do prázdninového klubu. Čtrnáct dní na Baleárech, letadlem tam a zpět, prohlídka hlavního města Palmy, orchestr, k dispozici plachetnice i s plavčíkem po celou délku pobytu, krásné počasí zajištěné Seznamkou a kdoví co ještě, stačilo přečíst si program a už jsem se začala opalovat. Jenomže, věř kdo chceš, já trávím každý rok polovinu prázdnin v Grandhotelu v Montbriand na Loiře (jiný tam není) a druhou půlku nedaleko Compiegne u bývalé spolužačky, která vlastní manžela a k tomu hluchou tchyni. A hrajeme žolíky.

Přitom nejsem zrovna pecivál, ani žádný náruživý karbaník. Také ne obzvláštní putička. Dokonce mám tolik drzosti, že obšťastňuji své okolí žvaněním o vodních a jiných radovánkách, kterých jsem si údajně užila v Saint-Tropez, zatímco jsem celý ten čas bloumala v compiegneském lese. Ať to někdo zkusí! Mám vztek na lidi, kteří viděli moře, i na ty, kteří ho neviděli, mám snad dopal na celý svět. Tak. Myslím, že se hnusím sama sobě. Jestli tohle taky něco dokazuje, tím lip.

Jmenuji se Dany Longová. Nebo přesněji Marie Virginie Longová. Danielu jsem si vymyslela ještě jako malá holka. Odjakživa lžu. Virginie by se mi momentálně moc líbila, ale marná námaha pokoušet se to ostatním vtlouci do hlavy.

Úředně je mi šestadvacet let, duševně tak jedenáct či dvanáct, měřím sto šedesát osm centimetrů, vlasy mám přibližně blond a každý měsíc si je odbarvuju kysličníkem, nejsem ošklivá, ale nosím brýle s kouřovými skly, šikulko, abys zakryla, že jsi krátkozraká – a každý to stejně pozná, huso – ale ze všeho nejlíp dovedu jen mlčet.

Ostatně nikdy jsem k nikomu nepronesla nic jiného než „podejte mi sůl“, až na dvě výjimky, a dvakrát jsem na to doplatila. Protiví se mi lidé, kteří hned napoprvé nepochopí, že si pálí prsty. Mám na sebe vztek.

Narodila jsem se ve Flandřích v jedné vesnici, z níž mi v hlavě utanul jen zápach uhlí obaleného blátem, které ženy směly sbírat okolo dolů. Otec byl italský emigrant, pracoval na nádraží a zemřel, když mi byly dva roky; rozmáčkl ho vagón, z něhož zrovna ukradl bednu plnou spínacích špendlíků. Jelikož jsem krátkozraká po něm, předpokládám, že si špatně přečetl, co na ní bylo napsáno.

To se stalo za okupace a náklad vlaku byl určen pro německou armádu. Za několik let byl otec jistým způsobem rehabilitován. Někde v prádelníku schovávám na památku stříbrnou nebo snad jen postříbřenou medaili, na které je vyvedena křehká dívčina lámající své řetězy jako nějaký pouťový zápasník. Kdykoliv vidím někde na chodníku chlapíka s takovouhle atrakcí, maně si vzpomenu na otce.

V mé rodině nejsou jen hrdinové. Po osvobození, necelé dva roky po smrti svého manžela, vrhla se moje matka z okna naší radnice, vzápětí po tom, co jí ostříhali hlavu dohola. Po ní mi nezůstala žádná památka. Jestli tohle budu jednou někomu vyprávět, tak dodám: dokonce ani pramínek vlasů. Můžete na mě nastrojit pohoršený výraz, mně je to fuk.

Viděla jsem ji během těch dvou let asi dvakrát nebo třikrát, jako chudobná dívčina v hovorně sirotčince. Nedokázala bych říct, jaká byla. Nejspíš ubohá a ubožáckého vzhledu. Pocházela také z Itálie. Jmenovala se Renata Castellaniová. Narozená v San Appolinare ve Frosinonském kraji. Když zemřela, bylo jí čtyřiadvacet. Mám maminku mladší než já sama.

Tohle všechno jsem vyčetla ze svého rodného listu. Sestřičky, které mě vychovávaly, nechtěly o mé matce nikdy hovořit. Po maturitě jsem už byla plnoletá a vrátila jsem se do vsi, kde jsme bydlívali. Ukázali mi na hřbitově místo, kde je pohřbená. Chtěla jsem si našetřit a něco podniknout, zaplatit jí náhrobek, ale byla pohřbena hromadně, a tak mi to nepovolili.

Je mi to ostatně fuk.

Několik měsíců jsem pracovala v Le Mans jako sekretářka v továrně na hračky, potom v Noyon u jednoho notáře. Když mi bylo dvacet, našla jsem si místo v Paříži. Na tom místě už nejsem, ale v Paříži jsem zůstala. Za to, že píšu na stroji, zakládám spisy, beru telefony a příležitostně vysypávám koše na papír, vydělávám teď měsíčně 1270 franků čistého v jedné reklamní agentuře, která má dvacet osm zaměstnanců.

Díky tomuhle platu se živím biftekem s pomfrity k obědu, jogurty a zavařeninami k večeři, oblékám se přibližně podle svého gusta, hradím nájemné za jednopokojový byt s příslušenstvím v ulici Grenelle, každých čtrnáct dní zaměstnávám mozek četbou MARIE-CLAIRE a každý večer koukám do televizoru s dvěma programy a velikánskou obrazovkou, za který dlužím už jenom tři splátky. Spím dobře, nepiju, kouřím s mírou, měla jsem jen pár známostí, ale ne toho druhu, které by děsily domovnici, domovnici nemám, ale zato sousedé si mě považují, jsem svobodná, bez závazků a dokonale nešťastná.

Ti, kteří mě znají – výtvarníci z agentury zrovna tak jako kupec v mé čtvrti – by se nad mými nářky pravděpodobně divili. Ale já se musím litovat. Ještě jsem ani pořádně neuměla chodit a už jsem pochopila, že když to neudělám sama, nikdo se za mě namáhat nebude.

***

Včera večer byl pátek 10. července. Připadá mi, že to bylo před sto lety, v nějakém jiném životě.

Do konce pracovní doby zbývala nanejvýš hodina. Agentura je nedaleko Trocadéra a v domě, vyzdobeném přemírou sloupků a kudrlinek, zabírá dvě poschodí, kde byly dříve byty. Skoro všude zůstaly křišťálové lustry, které v průvanu cinkají, mramorové krby, zašlá zrcadla.

Oknem za mými zády dopadalo slunce na papíry rozházené po stole. Probrala jsem plány na kampaň Frosey (toaletní voda fantasticky osvěživá jako ranní rosa), strávila dvacet minut telefonováním, aby nám snížili cenu za nevhodně otištěný inzerát v jednom týdeníku, a naklepala dva dopisy. Trochu dřív než jindy jsem sešla jako každý den do blízkého baru na kávu. Byly se mnou dvě redaktorky a jeden hezounek z oddělení inzerce. To on mě požádal, abych zatelefonovala ohledně pokaženého inzerátu. Kdykoliv sám něco vyjednává, nechá se doběhnout.

Bylo to odpoledne jako každé jiné, a přece ne tak docela. Ve studiu se návrháři bavili o autech a Kiki Caronové, lelkující holky mi chodily štípat cigarety a někde na chodbě vřeštěl zástupce šéfova zástupce, který se chová hlučně a všude tajtrlíkuje, aby budil dojem nepostradatelnosti. Atmosféra se ničím nelišila od jiných dnů, ale na každém bylo možno pozorovat netrpělivost a potlačovanou radost, jíž se ohlašuje dlouhý víkend.

14. červenec připadal letos na úterý, a tak bylo jasné přinejmenším od začátku ledna (tedy od chvíle, kdy jsme dostali nové kalendáře), že z toho budou čtyři dni volna. Aby se nahradilo pondělí, pracovalo se dvakrát v sobotu dopoledne, když nikdo nebyl na dovolené – kromě mne. Já si vzala dovolenou v červnu. Ne abych vyhověla někomu, kdo chtěl jít na prázdniny v červenci, ale prostě proto – ať mi jazyk upadne, jestli lžu – že dokonce i Grandhotel v Montbriand na Loiře byl na zbytek sezóny obsazen. Lidé jsou prostě cvoci.

Jestli mě zatknou, bude třeba vysvětlovat ještě jednu věc: můj návrat z dovolené strávené údajně u Středozemního moře. Přijela jsem opálená od 220 voltů (dopřála jsem si k narozeninám přenosné horské slunce za sto osmdesát franků, prý je z toho rakovina, ale to je mi fuk), a ocitla se ve vřavě těch, kteří se teprve chystali na cestu. Pro mě to skončilo, spadla klec až do věčnosti příštího roku, a pokud mě se týče, má období prázdnin alespoň tu výhodu, že ho s lehkým srdcem a bez lítosti ze sebe vymažu v okamžiku, kdy vkročím do své kanceláře. Jenže ouha, postarali se, aby se agónie prodloužila, doblikávala pomalu jako svíčka.

Kluci měli namířeno do Jugoslávie. Nevím, jak na to jdou, ale dělají Jugoslávcům návrhy na konzervové obaly a vždycky tam mají nějaké peníze, které je třeba utratit na místě. Říkají, že toho moc není, ale že tam za pět pětek denně člověk žije jako nabob na primových plážích, se ženou a sestrou své ženy a se všemi haranty, a když si jeden umí poradit s celníky, dají se přivézt ještě suvenýry, nějaké pití nebo třebas pravé selské vidle, ze kterých se dá udělat docela slušný věšák. Z jejich Jugoslávie mě hlava brněla.

Holky spíš mířily na Cap-d’Antibes. Jestli se tam objevíš, zajdi se podívat, mám tam vedle kámoše s bazénem, dává do něj nějaký zvláštní prevít pro zahuštění vody, udrží tě to na hladině, i kdybys byla úplné nemehlo. V době oběda pročesávaly obchodní domy, v jedné ruce sendvič, ve druhé červencové přídavky. Přiřítily se vždycky do kanceláře s očima, které už odrážely moře, uřícené, s drdolem pocuchaným ve výprodejové mačkanici, ruce zatížené kořistí, koktejlové šaty z nylonu, které se vejdou do krabičky od cigaret, nebo japonský tranzistor s vestavěným magnetofonem, rovnou to nahrává všechno, co člověk poslouchá, jsou k tomu navíc dva pásky jako prémie, obal se dá použít jako plážová kabelka a když ho nafoukneš, máš z něj polštář. Ať visím, jestli si vymýšlím, ale jedna z nich za mnou dokonce jedno odpoledne přilítla na záchod, aby se mě zeptala, co si myslím o jejích nových plavkách.

Bylo mi šestadvacet let minulou sobotu, 4. července, když jsem měla za sebou obvyklé výlevy spojené s odjezdy na dovolenou. Zůstala jsem doma, trochu jsem uklízela, s nikým jsem se nesešla. Cítila jsem se stará, vyřízená, neodvolatelně zapšklá, smutná, krátkozraká a pitomá. A nezřízeně žárlivá. I když člověk věří, že už nevěří v Boha, takhle žárlit musí být hřích.

Včera večer to nebylo o nic lepší. Měla jsem před sebou vyhlídku na nekonečný víkend, kdy nebudu vědět, co počít, a navíc jsem vyslechla plány ostatních, o kterých se povídalo v sousedních kancelářích, zčásti proto, že mluvili hlasitě, a z části proto, že jsem děsná masochistka a poslouchala jsem.

Druzí mají vždycky plno plánů. Já nedovedu nic předvídat, telefonuju na poslední chvíli a v devíti případech z desíti nikdo neodpovídá, nebo už jsou zadáni jinde. Dělám ještě horší věci. Jednou jsem pozvala k sobě na večeři novinářku, se kterou spolupracuji, a jejího milence, poměrně známého herce. A navíc jednoho návrháře z naší agentury, abych nevypadala jako oukropek. Smluvili jsme se čtrnáct dní předem, já si to poznamenala na všech čtrnácti stránkách svého kalendáře, a když ke mně přišli, ahoj, jak se daří, úplně jsem na to zapomněla a mohla jsem jim nabídnout jedině jogurt a kompot. Šli jsme na večeři do čínské hospody a musela jsem ztropit scénu, aby mě nechali zaplatit účet.

Nevím, proč jsem taková. Snad to dělá těch osmnáct let, kdy jsem jako nanynka dělala, co se mi říkalo. Plány na prázdniny nebo jen na neděli za mě dělali jiní a bylo to vždycky totéž: natírala jsem kapli spolu s těmi, které jako já mimo sirotčinec nikoho neměly (malování mě ostatně baví), vláčela jsem se s míčem pod paží po prázdných nádvořích, někdy mě zavezli do Roubaix, kde měla ctihodná matka bratra lékárníkem. Několik dní jsem tam seděla za pokladnou, před každým jídlem jsem dostávala posilující pilulky a pak si mě ctihodná matka zase odvezla.

Když mi bylo šestnáct, řekla jsem při jedné takové cestě něco, co ji rozesmutnilo – už nevím, co to bylo, něco bezvýznamného – a ona rozhodla, že necháme ujet vlak, který nás měl dovézt zpátky. Zavedla mě do hostince na mušle a pak jsme šly do biografu. Dávali BULVÁR SOUMRAKU. Když jsme vycházely, byla ctihodná matka hanbou bez sebe. Vybrala tenhle film, protože v sobě chovala nehynoucí vzpomínku na Glorii Swansonovou z doby, kdy hrála cudné dívenky, a určitě netušila, že během necelých dvou hodin se mým zrakům zjeví všechny hanebnosti, které se odjakživa snažili zatajit.

Cestou na nádraží jsem také brečela (musely jsme se štvát jak šílené, aby nám neujel poslední vlak), nebrečela jsem hanbou, nýbrž okouzlením, svíral mě sladký zármutek, zalykala jsem se láskou. Byl to můj první film, a nejkrásnější, jaký jsem kdy viděla. Když herečka vystřelí na Williama Holdena a on, zasažen, klopýtá a spadne do bazénu, když Eric von Stroheim připravuje kamery a ona sestupuje po schodišti v domnění, že znovu hraje ve filmu, myslela jsem, že snad na místě umřu přímo v biografu v Roubaix. Nedokážu to vysvětlit. Byla jsem do nich zamilovaná, chtěla jsem se do nich vžít, být zároveň Holdenem, Stroheimem a Glorií Swansonovou. Líbila se mi i Holdenova přítelkyně. Když se s ním procházela mezi dekoracemi ztichlého studia, hrozně zoufale jsem si přála ocitnout se v tom příběhu, který by nikdy nekončil a ve kterém bych žila nadosmrti.

Ve vlaku ctihodná matka bez přestání pro vlastní útěchu opakovala, že v tom slepenci trapností zůstalo bohudíky to nejhorší nevysloveno, že to bylo ostatně i nad její chápání a že jsem tomu jistě nemohla rozumět. Já ale od té doby viděla tenhle film v Paříži už několikrát a dobře vím, že to hlavní jsem přes všechno dojetí pochopila hned napoprvé.

Včera večer, když jsem zalepovala dopisy, které jsem právě naklepala na stroji, mě napadlo jít do kina. Byla bych to pravděpodobně udělala, kdyby se mi dostávalo alespoň desetiny zdravého rozumu, který přisuzují mé vrcholné formě – a ani tak to nestojí za moc. Zvedla bych sluchátko a výjimečně několik hodin předem bych sehnala někoho, kdo by se mnou šel. Natolik se znám, že by mě pak ani vodíková bomba nad Paříží neodradila od původního úmyslu a nic by se nebylo přihodilo. Ostatně kdo ví? Včera, dnes nebo za půl roku mě tahle věc musela zřejmě tak jako tak potkat. Je to už můj osud.

Nezvedla jsem telefon. Zapálila jsem si cigaretu a donesla dopisy do přihrádky pro expedici na chodbě. Pak jsem sešla o patro níž. Zdržela jsem se několik minut v kamrlíku, kde se skladují noviny a kterému se okázale říká „dokumentace“. Georgetta, dívka, která tam kraluje, vystřihovala s vyplazeným jazykem inzeráty z novin. Nakoukla jsem do FIGARA na programy kin, ale nic se mi nezamlouvalo.

Vrátila jsem se nahoru a v mé kanceláři na mě čekal šéf. Když jsem otevřela dveře a spatřila ho v místnosti, kde předtím nikdo nebyl, pořádně ve mně hrklo.

Je mu asi pětačtyřicet, možná o něco víc, je dost vysoký a musí vážit snad metrák. Má krátce ostříhané vlasy, jako na ježka; naběhlý, ale příjemný obličej, a dokonce se říká, že jako mladší a štíhlejší býval krasavec. Jmenuje se Caravaille. Agenturu založil on. V reklamě se vyzná, umí jasně vysvětlit, oč mu jde, a v oboru, kde je třeba umět přesvědčit jak zadavatele, který nám platí, tak veřejnost, která kupuje, je to prvotřídní machr.

Jeho zájem o personál a styky s ním jsou čistě pracovního rázu.

Osobně ho vůbec neznám. Vidím ho jednou týdně, v pondělí ráno, během půlhodinové porady v jeho kanceláři, kdy probírá běžné záležitosti. A to tam ještě figuruju jen jako zapisovatelka.

Před třemi roky se oženil s dívkou, které jsem dělala sekretářku v jiné reklamní agentuře; je stará jako já a jmenuje se Anita. Byly jsme přítelkyně v mezích možností, protože jsme trávily čtyřicet hodin týdně ve stejné kanceláři, každý den obědvaly v samoobslužném bistru v ulici La Boétie a někdy v sobotu šly spolu tancovat.

Když se vzali, navrhla mi Anita, abych přešla ke Caravaillovi. Pracovala tam několik měsíců. Dělám zhruba totéž co ona; chybí mi ale její talent, který byl náramný, její cílevědomost a samozřejmě i její plat. Nikdy jsem se nesetkala s někým, kdo by se dral dopředu s takovou chtivostí a bezohledností. Vycházela ze zásady, že ve světě, kde se ostatní učí hrbit záda před pohromami, musí zároveň existovat i ti, kteří se po nich budou klouzat. Říkalo se jí Anita-Jdi do háje. Ona to věděla a dokonce tak podpisovala své služební příkazy, když chtěla někomu vynadat.

Asi tři týdny po svatbě se jí narodila holčička. Od té doby nepracuje a já ji prakticky nikdy nevidím. Pokud jde o Michela Caravaille, myslela jsem si (až do včerejšího večera), že snad vůbec zapomněl, že jeho ženu znám. Vypadal unaveně nebo ustaraně, v obličeji bledý, jako když někdy držíval pár dní dietu, aby zhubnul. Oslovil mě Dany a řekl, že je v nesnázích.

Všimla jsem si, že na křesle pro návštěvníky před mým stolem se kupí hora spisů. Odsunula jsem je, ale nesedl si. Rozhlížel se kolem, jako by do mé kanceláře přišel poprvé.

Řekl mi, že nazítří letí do Švýcarska. Máme v Ženevě význačného zákazníka: Milkaby, sušené mléko pro kojence. Aby získal další zakázku, musel s sebou vzít makety, návrhy na křídovém papíře, barevné fotky a s tím vším obstojně čelit během jedné nebo dvou hodin asi tuctu ředitelů a podředitelů s kamennými tvářemi a pěstěnými nehty. Ale chyběla k tomu slovní omáčka. Zachmuřeně mi vysvětlil (jako bych tyhle výklady neslyšela už aspoň stokrát), že připravili obsáhlý rozbor o obchodní politice naší a našich konkurentů, ale že na poslední chvíli musel všechno předělat, že jsou z toho jen nesouvislé poznámky a že vlastně nemá v Ženevě co předložit.

Mluvil rychle, aniž se na mě podíval, zřejmě mu bylo trapné, že mě musí požádat o službu. Řekl, že s holýma rukama nemůže odjet. Odložit schůzku s Milkabym také nemůže, udělal to už dvakrát. I Švýcarům by se už muselo rozbřesknout, že jsme banda mamlasů a že udělají lip, když budou svoje sušené mléko roznášet zadarmo po domech sami.

Hned mi svitlo, kam tím míří, ale neřekla jsem nic. Nastalo ticho, během něhož bezmyšlenkovitě cvrnkal do jedné z tretek, které mám na stole. Posadila jsem se. Zapálila jsem si novou cigaretu. Ukázala jsem na balíček gitanek, ale nevzal si.

Nakonec se mě zeptal, jestli jsem večer chtěla něco podnikat. Často se vyjadřuje takovým krouceným a lehce urážlivým způsobem. Podle mne není s to představit si, že bych mohla večer podniknout něco jiného než vlézt do postele a spát, abych se ráno zas neohroženě vrhla do práce. Já ubohý ťulpas ani nevěděla, jestli mám chuť říct ano či ne, pípla jsem tedy pokud možno nezúčastněně:

„Kolik je to stránek?“

„Asi padesát.“

Vyfoukla jsem kouř v podobě vyčítavého mráčku a pomyslela si, což byla chyba, dýmáš jako v nějakém filmu, všimne si, že se chceš dělat zajímavá.

„A vy chcete, abych to naklepala teď večer? Na to já ale nejsem. Já zvládnu tak šest stránek za hodinu, A to ještě nesmím ani mrknout. Řekněte si paní Blondeauové, ta to snad stihne.

Namítl mi, že letadlo startuje až v poledne. Každopádně nepřicházelo v úvahu svěřit to paní Blondeauové, píše sice rychle, ale vůbec by se nevyznala v textu posetém škrty, vsuvkami a nedokončenými větami. Já naopak tohle vše umím.

Dodal ještě něco, a to myslím rozhodlo. Nechtěl – nikdy to nedovolil – aby se zůstávalo v kanceláři po pracovní době, hlavně kvůli randálu, který nadělají psací stroje.

V poschodí nad námi bydlí nájemníci a agentura si udržovala pronajaté místnosti jen díky pochybným machinacím s úřady. Řekl, že budu pracovat v jeho bytě a že tam mohu přespat, abych neztrácela čas pro případ, že bych to večer všechno nestihla. Dokončím to ráno, než odjede.

Nikdy jsem u něj nebyla. Navíc vyhlídka, že uvidím Anitu, byla příliš lákavá na to, abych odmítla. Ani nevím, co všechno jsem si napředstavovala během těch pár vteřin, kdy začal být netrpělivý a sám řekl dobrá, dohodnuto. Jsem prostě husa. Večeře ve třech, ovšem, ve velké místnosti s tlumenými světly. Distingovaný smích vyvolaný společnými vzpomínkami. Ale ano, musíte si vzít ještě kousek humra. Anita mě vede za ruku do mého pokoje, něžné a sentimentální gesto usnadněné vypitým vínem. Okno je otevřené do noci a vánek nadouvá záclony. Vzápětí mě zpražil. Podíval se na hodinky a ujistil mě, že mě nikdo nebude vyrušovat, protože služebnictvo odjelo domů do Španělska na prázdniny a jeho s Anitou čekala ještě úmorná dřina v podobě účasti na festivalu reklamních filmů v paláci Chaillot. Ale přece jen dodal:

„Anita vás moc ráda uvidí. Byla jste přece tak trochu její chráněnkyně, že ano?“

Ale mířil přitom ke dveřím, aniž se na mě podíval, jako kdybych vůbec neexistovala – rozhodně ne jako lidská bytost, nanejvýš jako elektrická remingtonka s tiskacími písmeny.

Než vyšel, ještě se otočil a mávl směrem k mému stolu. Zeptal se, jestli mám ještě něco důležitého na práci. Chtěla jsem udělat korekturu jedné průmyslové brožurky, ale to mohlo počkat, a protože mě pro jednou napadla rozumná odpověď, nenechala jsem si ji ujít:

„Vybrat si peníze.“

Šlo o třináctý plat, který je nám vyplácen napůl v prosinci a napůl v červenci. Ti, kteří jsou na dovolené, dostali mimořádnou obálku už s červnovou výplatou. Ostatní ji dostávají k 14. červenci. Vedoucí účtárny chodí sám po kancelářích a dává každému obálku přímo do rukou. Ke mně většinou přichází asi tak půl hodiny před skončením práce. Nejdřív jde do redakce, kde obvykle způsobí menší zemětřesení, ale to odpoledne jsem ještě nezaslechla, jak se redaktorky na toho ubožáka vrhají.

Šéf znehybněl s rukou na klice dveří. Prohlásil, že jede domů a že mě chce hned vzít s sebou. Dá mi tedy obálku sám, což mu umožní, aby do ní ještě něco přidal – dejme tomu tři sta franků, jestli mi to tak vyhovuje.

V jeho pohledu se zračilo ulehčení a já byla samozřejmě taky ráda; u něho to ale trvalo jen okamžik, jako bych mu jen dala příležitost, aby se zbavil nepříjemné záležitosti.

„Vezměte si věci, Dany. Sejdeme se dole za pět minut. Můj vůz stojí před vchodem.“

Odešel a zavřel za sebou dveře. Ale zase téměř vzápětí je otevřel. Právě jsem si dávala na místo figurku, se kterou si prve hrál. Maličkého fondánově růžového slona. Všiml si mé pečlivosti a řekl: „Promiňte.“ Spoléhal na mou diskrétnost vůči ostatním ohledně té mimořádné práce. Rozuměla jsem tomu tak, že nechce, abych mluvila o zpožděné zprávě, a že se za to trochu stydí. Chtěl ještě něco dodat, snad mi svěřit, že má špatné svědomí, ale nakonec se jen podíval na růžové slůně a teď už opravdu odešel.

Chvíli jsem seděla a přemýšlela, co by se stalo, kdybych nebyla schopná naklepat těch padesát stránek do jeho odjezdu. Když budu pracovat částečně v noci, určitě to stihnu, to mi starost nedělalo. Ale po určité době mi vynechávají oči. Celé zrudnou, začnou slzet, vyskakují mi před nimi hvězdičky a někdy to jde tak daleko, že přestanu vidět úplně.

Myslela jsem také na Anitu a na dívčí malichernosti: kdybych ráno věděla, že se s ní sejdu, vzala bych si bílý kostým, rozhodně musím zajít domů a převléci se. V době, kdy jsem s ní pracovala, jsem nosila sukně, které jsem si ušila ještě v sirotčinci. Říkávala mi: „Ty tvoje spíchnuté hadry by mě dokázaly odradit od všech dobročinných akcí.“ Chtěla jsem se jí předvést v tom nejlepším, co mám, aby si všimla, jak jsem se změnila. Pak jsem si vzpomněla, že mi šéf dal jenom pět minut času. A pro něho pět minut znamená přesně tři sta vteřin. Jeho dochvilnost by přivedla k zoufalství i kukačkové hodiny.

Naškrábla jsem do poznámkového bloku: „Odjíždím na víkend. Nashle ve středu.“

Ale hned jsem tu stránku roztrhala na malé kousky a začala novou; tentokrát jsem si dala záležet: „Letím pryč na víkend. Ve středu nashle. Dany.“

Teď jsem dostala chuť si zabásnit. Letadlo samo o sobě nestačilo. Mohla jsem napsat: letím do Monte Carla. Ale podívala jsem se na hodinky, velká ručička se šinula k půl páté, a ostatně jsem byla určitě jediný tvor z celého baráku, kdo ještě nikdy neletěl letadlem, nikoho by to stejně neohromilo.

Připíchla jsem svůj vzkaz na stínítko lampy na stole. Kdokoli by vešel, musí si toho všimnout. Cítila jsem se skoro šťastná. Těžko bych to vysvětlovala. Zmocnila se mě asi podobná netrpělivost, jakou jsem celé odpoledne pozorovala u ostatních. Když jsem si navlékala plášť, vzpomněla jsem si, že Anita a Michel Caravaille mají holčičku. Popadla jsem růžové slůně a vstrčila ho do kapsy. Vzpomínám si, že okno i papíry na mém stole byly zality sluncem.

***

Ve voze, velkém černém citroenu s koženými sedadly, mi sám navrhl, že nejdřív zajedeme ke mně, abych si mohla vzít noční košili a kartáček na zuby.

Řídil dost rychle, ulice nebyly ještě ucpané. Poznamenala jsem, že vypadá unaveně. Odpověděl, že tak vypadáme všichni. Začala jsem chválit pohodlí jeho vozu, ale to ho nezajímalo a znovu se rozhostilo ticho.

U Almy jsme přejeli most. V rue de Grenelle našel místo před obchodem s fotopotřebami, který je téměř naproti mému domu. Když jsem vystoupila z vozu, šel se mnou. Neptal se, jestli může jít nahoru, prostě mlčel. Do domu mě nechal vejít napřed.

Za svůj byt se nestydím – aspoň si to myslím – a byla jsem jistá, že jsem nenechala sušit prádlo nad plynovým radiátorem. Přesto mě mrzelo, že jde se mnou. Zabere veškerý prostor a já se budu muset převlékat v koupelně, kde se člověk při sebemenším pohybu otlouká o stěny. Navíc bydlím ve čtvrtém poschodí bez výtahu.

Podotkla jsem, že mě nemusí doprovázet, že budu hotová za pár minut. Ale ano, odvětil mi, vůbec mu to nevadí. Nevím, co si představoval. Snad že si ponesu plný kufr.

V mém patře nikdo nebyl, aspoň jedna starost z krku. Mám sousedku, jejíž manžel si dopřává prázdniny v nemocnici, kam dorazil díky tomu, že se pokoušel vzít v protisměru jednosměrnou ulici; ječí jako sysel, když se jí člověk nezeptá na jeho zdraví, a když se zeptá, vydrží repetit do půlnoci. Vešla jsem do bytu a zavřela dveře, jakmile byl Caravaille uvnitř. Rozhlížel se, ale nic neřekl. Evidentně nevěděl, kam vměstnat své mohutné rozměry. Vypadal teď mnohem mladší a jaksi skutečnější, opravdovější než prve v kanceláři.

Vytáhla jsem ze skříně svůj bílý kostým a zavřela se v koupelně. Slyšela jsem ho přecházet těsně kolem mne. Zatímco jsem se převlékala, upozornila jsem ho přes dveře, že v truhle pod oknem najde něco k pití. Budu mít čas se osprchovat? Neodpověděl. Nechala jsem sprchu sprchou a rychle jsem se omyla toaletní žínkou.

Když jsem se vrátila do pokoje, oblečená, učesaná, nalíčená, zato ale naboso, seděl na gauči a telefonoval Anitě. Říkal, že přijedeme za okamžik. Zároveň si prohlížel můj kostým. Seděla jsem na okraji křesla, natahovala si bílé střevíce a nespustila jsem z něj oči. V jeho pohledu se zračila jedině otrávenost.

Mluvil s Anitou – říkal ano Anito, ne Anito – já věděla, že je to ona, už ani nevím, co jí říkal, že jsem se nezměnila vůbec ne, že jsem větší, ano, hubenější, ano, že jsem hezká ano, světlé vlasy výrazná blondýnka a opálená, ano – zkrátka takovéhle věci, které měly být roztomilé a které bezpochyby roztomilé byly, jenomže jeho hlas je pokrucoval. Ten hlas mi pořád zní v uších: sebevědomý, bezbarvý, jako při soudní exekuci. Odpovídal na Anitiny otázky, trpělivě ukájel její rozmar. Chtěla, aby mě popsal, tak mě tedy popisoval. Anita je lidská bytost. A já, Dany Longová, jsem mohla zrovna tak dobře být třebas ždímačka za sníženou cenu někde v obchodním domě.

Dodal ještě něco. Ne, nebyl to jen slovní obrat, kterým by své ženě naznačil, aniž by se mě dotkl, že mám skla jako v dalekohledu. Jenom naprosto věcně vystihl, co viděl, bylo to holé konstatování. Řekl, že barvu očí nerozezná kvůli brýlím. Smála jsem se. Dokonce jsem zdvihla brýle, aby viděl, jaké mám oči. Nejsou měňavě modré jako moře, jako Anitiny oči, když mi v bistru v rue La Boétie blahosklonně dovolovala, abych jí nesla podnos s jídlem, jsou tmavé, nehybné a nevýrazné jako bezútěšné pláně na severu, a slepé, neskrývají-li se za slzy.

Nevím, jestli to zavinilo tohle, jestli to bylo kvůli mým očím, nevím, zda to nebylo prostě proto, že jsem najednou pochopila, že pro ně nikdy nebudu ničím jiným než poněkud chabým předmětem zábavy po telefonu mezi dobře sehranými manželi, ale zatímco jsem se smála, padl na mě smutek, měla jsem toho dost; přála jsem si, aby ten večer byl už za mnou, aby už oba dva byli na tom jejich zatraceném festivalu reklamních filmů, aby vůbec nikdy neexistovali, aby Anita vůbec nikdy nebyla: zkrátka ať už vypadnem.

Odešli jsme. Nesla jsem si v kabele, tak jak mi řekl, noční košili a kartáček na zuby. Jeli jsme podél Seiny až k Auteuilskému mostu. Cestou si na něco vzpomněl a zastavil podél řady parkujících vozů v živé ulici, plné obchodů.

Podal mi padesátifrankovou bankovku a dodal, že on ani Anita večer nikdy nejedí a že doma pro mě pravděpodobně nebude nic k jídlu. Kdybych měla aspoň za nehet smysl pro humor, vybuchla bych smíchy při vzpomínce na tu vybájenou intimní večeři při tlumeném osvětlení, kdy vánek nadouvá záclony. Místo toho jsem se zapýřila. Odpověděla jsem, že já také nevečeřím, ale on mi nechtěl věřit, tak, nedělejte drahoty.

Zatímco čekal ve voze, koupila jsem si v pekařství dvě housky a pak tabulku čokolády. Požádal mě také – když už tam jste – abych mu v lékárně vyzvedla nějaký lék. Když mi razítkovali recept, přečetla jsem si na krabičce s lékem, že obsahuje srdeční kapky. Drží hladovku, a aby ho to nesložilo, dopuje se digitalinem. Geniální.

Ve voze, zatímco ukládal drobné, se mě nedbale zeptal, kde jsem koupila svůj kostým. Patří k tomu druhu mužů, kteří nemohou snést slušnou toaletu na jiné než na vlastní ženě. Řekla jsem mu, že jsem ho získala zadarmo v zaměstnání, když jsme dělali fotografie pro jeden módní salon z Faubourg Saint-Honoré. Potřásl hlavou, jako by říkal: No ovšem, to jsem si mohl myslet, a pak mi řekl, zřejmě s úmyslem udělat mi radost, něco jako: „Na konfekci vypadá náramně dobře.“

***

Ve vile Montmorency v Auteuil jsem ještě nikdy nebyla. Moje vybledlá nálada zřejmě zaplavovala i mé okolí, a snad proto mi tahle pařížská čtvrť s nedělně vypadajícími a spořádanými ulicemi připomínala spíš nastrčený venkovský kout pro přestárlé. Caravaillovi bydleli v Osikové ulici. Byla tam také Lipová a jistě nechyběla ani Kaštanová. Dům byl, jak jsem předvídala, nádherný, prostorný a obklopený květinami. Bylo něco po šesté. Mezi listím tančily oslnivé sluneční skvrny.

Vzpomínám si na náš příjezd, na ozvěnu našich kroků v tichu pozdního odpoledne. Ve vstupní hale s červenými dlaždicemi a obrovským kobercem s jednorožci svítila všechna světla, přestože byl bílý den; nahoru vedlo kamenné schodiště a na prvním stupni stálo světlovlasé děvčátko oblečené v bleděmodrém sametu s krajkami a z lakových střevíčků mu nerovnoměrně vyčuhovaly ponožky. Holčička pevně svírala plešatou panenku a upírala na mě nepřítomný pohled.

Když jsem se k ní přiblížila, nadávala jsem si, že nedovedu brát věci jednoduše, tak jak jsou. Sehnula jsem se, abych ji políbila a narovnala jí shrnutou ponožku. Mlčky to strpěla. Měla velké modré oči jako Anita. Zeptala jsem se jí na jméno: Michaela Caravaillová, což vyslovila jako Cravaillová. Zeptala jsem se, kolik je jí let: Kři roky. Vzpomněla jsem si na růžového slona, kterého jsem jí chtěla dát, jenže byl v kapse mého pláště a plášť zůstal doma.

Hned nato mě její otec zavolal do prostorné místnosti, ze které jsem se už prakticky nehnula. Pohovka a křesla byly z černé kůže, nábytek tmavý, po stěnách knihy. Na hlavě bronzového jezdeckého koně trůnila obrovská lampa.

Vzala jsem si druhé brýle a zkusila psací stroj. Byla to remingtonka ze čtyřicátých let a ještě ke všemu s anglickou klávesnicí. Nicméně se na ní dalo udělat šest čitelných kopií, ale Caravaille řekl, že čtyři postačí. Strčil mi pod nos spisy pro Milkaby, stránky popsané liliputím rukopisem (nikdy jsem nepochopila, jak takový hromotluk může tak drobně psát), a upozornil mě na eventuální nejasnosti. Ještě před odchodem do paláce Chaillot musel zaskočit bůhvíproč někam do tiskárny. Řekl mi, že Anita přijde za chvíli, popřál mi hodně štěstí a odešel.

Pustila jsem se do práce.

Po půlhodině se objevila Anita, vlasy sčesané dozadu a v ruce cigaretu. Řekla mi, už jsme se neviděly celou věcnost, jak se ti daří, já mám děsnou migrénu – to všechno v rychlosti a s obvyklým odtažitým výrazem si mě prohlížela od hlavy k patě.

Otevřela jedny dveře na konci místnosti a ukázala mi můj pokoj. Dodala, že její manžel tam někdy spává, když pracuje pozdě do noci. Byla tam obrovská postel s bílým kožešinovým přehozem a na zdi zvětšenina fotografie, kde Anita sedí nahá na opěradle křesla, nádherný snímek, zdůrazňující drobná zrnka její pleti. Hloupě jsem se zasmála. Obrátila foto nalepené na dřevěném rámu ke zdi. Řekla mi, že Caravaille si zařídil na půdě amatérskou fotolaboratoř, ale že ona je jeho jediným modelem. Zároveň otevřela dveře vedle postele a ukázala mi černě kachlíčkovanou koupelnu. Naše pohledy se na okamžik setkaly a já poznala, jak ji tohle všechno smrtelně nudí. Znovu jsem se dala do práce. Anita mi prostřela na nízký stolek a přinesla dva plátky rostbífu, ovoce a načatou láhev vína. Byla stále ještě v domácích šatech. Zeptala se, jestli ještě něco nepotřebuji, a ani nečekala na odpověď, popřála mi také hodně zdaru, řekla na shledanou a zmizela.

O něco později se objevila na prahu v černém atlasovém plášti sepnutém u krku nápadnou broží a za ruku držela holčičku. Vezla ji k matce, která bydlí kousek odtud, na bulváru Suchet (tam jsem několikrát byla), pak se měla sejít s manželem v Chaillot. Řekla, že se vrátí brzy vzhledem k té cestě do Švýcar, že na ně ale nemusím čekat, budu-li unavená. Cítila jsem, že mi chce říct něco přátelského, než odejde, ale že to nedokáže. Vstala jsem, abych líp viděla na děvčátko a řekla dobrou noc, Michaelo; při odchodu se otočila a upřeně si mě prohlížela. Plešatou panenku stále tiskla k sobě.

Pak jsem bušila do stroje. Několikrát jsem si zapálila cigaretu, a protože při psaní nerada kouřím, procházela jsem se po místnosti a prohlížela si hřbety knížek. Na jedné stěně byla trochu snobská, ale fascinující věcička: matné sklo 30X40 cm ve zlaceném rámu, na které uvnitř zabudovaný systém promítal zezadu barevné diapozitivy. Caravaille použil zřejmě nějaký přístroj, který slouží k reklamním účelům ve výlohách. Obrázky se střídaly po minutách. Viděla jsem několik rybářských přístavů zalitých sluncem, které odrazem ve vodě znásobovalo barevné lodičky. Nevím, jak se ty přístavy jmenují. Já prostá dušinka mohu jen říct, že byly v agfacoloru. Jsem v téhle branži už moc dlouho na to, abych nepoznala, o jakou barvu jde.

Jednu chvíli, když mě začaly pobolívat oči, jsem si je zašla omýt studenou vodou do koupelny s černými kachlíky. Zvenčí sem nedoléhal žádný hluk, Paříž mi připadala daleko a já měla tísnivý pocit z prázdného domu a jeho ztemnělých pokojů.

Do půl jedné jsem napsala třicet stránek. Sekala jsem jednu chybu za druhou, měla jsem už mozek jako sušené mléko. Zbývalo mi ještě asi patnáct stránek. Přikryla jsem stroj a zvedla se.

Dostala jsem hlad. Snědla jsem jednu housku, plátek rostbífu, jablko a vypila trochu vína. Nechtěla jsem nechat všechno roztahané, našla jsem kuchyni, prostornou a vybavenou jako venkovská světnice, kde v kamenném dřezu plesnivěly dvě hromady talířů. Jako bych neznala Anitu. Od chvíle, kdy služebné odjely na prázdniny, se jistě nenamáhala ani zmáčknout knoflík na opékači topinek. Svlékla jsem si kabátek od kostýmu a umyla svůj talíř, sklenici a příbory. Všechno jsem pozhasínala a šla si lehnout. Bylo dusno, ale já se neodvažovala – pámbu ví proč – otevřít okno. Nemohla jsem usnout. Myslela jsem na Anitu z dob, kdy jsem pro ni pracovala. Při svlékání jsem neodolala, abych zase neobrátila foto, na kterém byla nahá a usazená v křesle. Mrzelo mě, že jsem se tak hloupě zasmála. Nemyslím si, že je hloupé se smát, když si nějaký chlapík věší ve svém bytě po zdech vnadné partie své ženy, ale tón mého smíchu byl slabomyslný.

Když jsem pracovala s Anitou, zůstala někdy u mě přes noc. Bydlela tehdy se svou matkou a požádala mě – způsobem, který ovládala jedině ona, s velkými výlevy lichotek a hrozeb a s nemožnou umíněností – abych jí půjčila svůj byt, když chtěla být s nějakým chlapcem. Mládence střídala, ale nikoliv dějiště schůzek, a jakmile jsem jí jednou vyhověla, neměla jsem už odvahu odmítnout. Zatímco se veselila, já chodila do kina. Při návratu jsem ji nacházela svlečenou, s rozpálenými tvářemi, jak čte nebo poslouchá rádio a pokuřuje, nohy přehozené přes okraj křesla asi tak jako na té fotografii. Nikdy by ji ani ve snu nenapadlo ustlat po sobě postel. Zřetelně si vybavuji zmuchlaná prostěradla, vyčuhující až na zem, ve kterých jsem měla vedle ní prospat zbytek noci. Když jsem utrousila nějakou poznámku, odsekla, že jsem hnusná staropanenská můra a posílala mě zpátky do kláštera, abych se tam uhryzala závistí. Nebo se zatvářila přehnaně zkormouceně a slibovala mi, že příště to, bude provádět na stole v kuchyni. Druhý den v kanceláři se z ní zase stávala Anita-Jdi do háje v šatech mladé dámy z luxusní čtvrti, s jasným pohledem, dynamickým vystupováním a se srdcem zapnutým na všechny knoflíky.

Nakonec jsem usnula, nebo spíš podřimovala, protože o něco později jsem je slyšela přicházet. Šéf hudroval, že moc pil a že tam byli sami pitomci. Potom přistoupil k mým dveřím a tiše se zeptal: „Už spíte, Dany? Šlo to dobře?“ Odpověděla jsem, že ano a že mi zbývá patnáct stránek. Po jeho příkladu jsem to pronesla slábnoucím hlasem, jako bych se bála, že v tomhle zatraceném baráku někoho probudím.

Pak jsem znovu usnula. A najednou někdo zaškrábal na dveře a bylo ráno – dnešní ráno – slunce mi svítilo do pokoje a šéf řekl; „Udělal jsem kávu, máte ji na stole.“

***

Ustlala jsem postel, vykoupala se a oblékla, vypila jsem studenou kávu postavenou vedle stroje a pustila se znovu do práce.

Šéf se přišel dvakrát či třikrát podívat, jak jsem daleko. Pak se zjevila Anita v bílém kombiné, pohroužená do marného hledání nějaké věci, jednu ruku připlácnutou na své pokračující migréně, ve druhé třímala první ranní cigaretu. Chystala se zajet pro holčičku na bulvár Suchet. Zároveň jsem se dozvěděla, že chtějí využít schůzky s Milkaby a strávit všichni tři víkend ve Švýcarech. Ten odjezd ji znervózňoval, aspoň v tomhle ohledu se změnila. Dříve zastávala zásadu, že zákazníci a milenci si vás víc považují, když je necháte čekat a že je malicherné plašit se kvůli nějakému letadlu, když se dá zrovna tak dobře letět dalším.

Všichni jsme byli ostatně nervózní – ona, já i Caravaille. Poslední stránky jsem klepala zrovna jako ty nesnesitelné písařky, které se vůbec nesnaží porozumět tomu, co čtou. Musela jsem tam nadělat fůru překlepů, skoro všechno už jsem pak psala levou rukou (jsem levák, a když něco hoří, nebo pospíchám, úplně zapomínám, že mám taky pravou ruku), pořád jsem si říkala: mysli na to, co děláš, piš pravou, huso, pravá ruka, jako boxer, který zrovna slízne ránu, po níž z něj div nevypochoduje žaludek. Pro mě takovou ranou byl tenhle rodinný víkend ve Švýcarech, tohle taky budu muset povědět, jestli mě budou vyslýchat, i když to možná vypadá hloupě. Byla jsem jednou v životě v Curychu a mám na to děsnou vzpomínku. Ženevu neznám, ale dovedu si představit, že pro Caravaillovy a lidi jejich ražení tam existují vypolštářované hotely, velké terasy zalité měsíčním svitem, jímavá melodie houslí, zářivé dny a ozářené noci, prostě chvíle, které já nikdy nezažiju, a nejen proto, že se za to platí v těžkých francích nebo v dolarech. Mám na sebe dopal, že jsem taková – na mou duši – ale jsem to prostě já a jiná už asi nebudu.

Skončila jsem kolem jedenácté. Zrovna jsem třídila stránky a dávala do kupy všechny čtyři exempláře, když mě přišel Caravaille vysvobodit. Měl letní tmavomodrý oblek, příšernou bíle puntíčkovanou kravatu a jeho hromotlucká postava vnukala tísnivý pocit. Zaskočil do agentury pro výkresy. Přivezl mi obálku s prémiemi; se slíbenými třemi sty navíc to dělalo přes tisíc franků, skoro jeden měsíční plat. Řekla jsem – kdepak, abych si to někdy odpustila – děkuju mockrát, to je báječné, to je až moc.

Uložil naklepaná lejstra do kufříku z černé kůže. Spěšně se mě zeptal, jestli mám řidičský průkaz. Nebyla to vlastně otázka. Anita ví, že ho mám, skoro určitě mu to musela říct. Když si poprvé kupovala vůz, ojetou simcu se sklápěcí střechou, měla takovou trému, že jsem s ní musela sama vycouvat z garáže. Pak jsem jí pravidelně přemisťovala vůz čtyřikrát až pětkrát denně v zóně s omezenou dobou stání.

Ve skutečnosti jsem v životě opravdu řídila pouze jediný vůz, malého dodávkového citroena, který patřil sirotčinci. Autoškolu mi zaplatila ctihodná matka („bude se ti to hodit, aspoň si vybereš motorizovaného manžela, a ne nějakého bambulu jen pro jeho krásné oči“) a já jediná ji pak směla vozit po nákupech. Byl to můj poslední rok ve škole. Měli tam dvě stejné dodávky a mně přidělili tu starší. „Jen ji rozsekej,“ říkala ctihodná matka, „získáš tím zkušenost a potom zabavíme auto sestry Marie.“ Ale už při třicítce se křečovitě chytala oběma rukama sedadla a při čtyřicítce ječela, že ji chci zavraždit. Jednou byla tak vyplašená, že zatáhla za ruční brzdu a obě jsme málem vyletěly předním sklem.

Sehnutý nad černým kufříkem mi Caravaille jedním dechem sdělil, že sehnat taxík v sobotu ráno je utrpení, že nechal telefon zapojit na službu nepřítomným účastníkům, aby mě nevyrušoval, že by to všecko nechtěl prožívat ještě jednou, že ještě musí zajet pro svou dcerku a že bych mu nesmírně pomohla, kdybych je doprovodila do Orly. Nechápala jsem. Narovnal se a s brunátnou tváří mi vysvětlil: aspoň byste pak mohla zavézt vůz zpátky.

Asi se zbláznil.

Řekla jsem mu, že na Orly jsou parkoviště, on ale jen pokrčil rameny a poděkoval s tím, že to je mu známo.

„Jen s námi pojeďte, Dany.“

Namítla jsem, že je to nemožné.

„Proč?“

Lehce se ke mně naklonil a upřeně si mě prohlížel; připadalo mi, že překypuje silou a netrpělivostí. Když je někdo příliš blízko, obvykle zapomenu, co jsem chtěla říct. Uplynulo několik vteřin a já odvětila:

„Já prostě nevím! Protože!“

Hloupější odpověď už snad neexistovala. Znovu pokrčil rameny, řekl, abych nedělala hlouposti, a odnesl kufřík do haly. Pro něj to byla vyřízená věc.

Nemohla jsem je dopravit na Orly. Nemohla jsem přivézt zpátky jeho vůz. Měla jsem mu říct, že jsem nikdy neřídila nic jiného než polorozpadlou dodávku a že ctihodná matka byla klidná, jedině když byl v dohledu nějaký kostel, tak jsme měly aspoň naději, že se nám ještě dostane posledního pomazání. Šla jsem za ním do haly. Po schodišti sestupovala Anita. Neřekla jsem nic. Měli tři zavazadla. Snesla jsem jedno do zahrady. Očima jsem pátrala po jejich citroenu DS, ale to, co jsem spatřila, mě prostě složilo. Nebrali si citroena, ale ameriku, která byla širší než delší, měla otevřenou střechu a Anita s ní zrovna vyjížděla z garáže. Hotový tank.

Vrátila jsem se do haly a pak do pracovny. Ani jsem nevěděla, co tam vlastně hledám. Kabelku. Popadla, jsem ji a zase ji položila na stůl. Takový vůz jsem prostě řídit nemohla.

Caravaille ve spěchu zavíral dveře. Když mě tam spatřil stát jako solný sloup, konečně mu došlo, že něco není v pořádku, a přistoupil ke mně. Dotkl se mé paže a řekl:

„To je Anitin vůz. Má jen plynový pedál a brzdu, to je vše. Ovládá se jako hračka.“

Ještě dodal:

„Nesmíte být taková.“

Otočila jsem se k němu. Viděla jsem, že má modré oči, nesmírně světlé a poznamenané únavou. Modré. Nikdy jsem si toho nevšimla. Zároveň jsem poprvé spatřila, že mě ty oči vnímají. Existovala jsem pro ně jako sice trošku přihlouplé, ale nicméně milé stvoření. Aspoň si myslím.

Nepochopila jsem, co mínil tím: „Nesmíte být taková.” Dodnes jsem to nepochopila. Jako prve, byl zase příliš blízko mě, připadal mi hrozně veliký a silný a cítila jsem, jak celá jihnu. Po dlouhé odmlce – aspoň mně se zdála nesnesitelná – dodal, že jestli je nechci doprovodit, nějak už si poradí a nechá vůz na parkovišti. To už bylo zbytečné.

Sklopila jsem hlavu a řekla, že pojedu.

Seděla jsem s holčičkou vzadu. Měla na sobě červený kabátek se sametovým límcem, držela se zpříma, svou vlhkou ručku v mé, a ani nepípla. Anita a její manžel také nemluvili. Bylo dvacet minut před polednem, když jsme se vymotali z okružního bulváru u Orleánské brány a dostali se na jižní dálnici. Řídil on.

Zeptala jsem se, kde mám nechat vůz: v zahradě. Museli jsme křičet, protože jel rychle a závany větru nám braly slova od úst. Řekl mi, že papíry jsou v přihrádce na rukavice a klíč od vjezdu pohromadě s klíči od vozu. Ukazováčkem brnkl do svazku klíčů, který se houpal na kontaktu. Zeptala jsem se, kde mám nechat klíče. Chvíli uvažoval a pak řekl, abych je nechala u sebe, dám mu je ve středu odpoledne v kanceláři, až se vrátí ze Švýcar.

Anita se podrážděně otočila, v očích stejný pohled jako když jsem pro ni pracovala, a zasyčela: „Nemohla bys na chvíli sklapnout, snad to dokážeš? Víš, jak rychle jedeme?“ Holčička poznala, že se na mě její matka zlobí, a vymanila svou ruku z mojí.

Za deset minut dvanáct – letadlo startovala pět minut po poledni – zastavil Caravaille před letištěm. Opustili mě v letu. Anita, oblečená v béžovém plášti s podšívkou ze zeleného hedvábí, vyzdvihla děvčátko z auta, vzala ho do náruče, naklonila se a políbila mě. Šéf poháněl nosiče. Podal mi ruku, kterou jsem zoufale chtěla zadržet, protože jsem se ho najednou chtěla zeptat na spoustu věcí. Co když bude pršet? Do středy je dlouhá doba. Nemůžu přece nechat auto otevřené. Jak se zavírá střecha? Zatvářil se zmateně, podíval se na jasnou oblohu, pak na mě a nakonec na přístrojovou desku.

„Copak já vím? Je to Anitin vůz!“ Zavolal na Anku, která netrpělivě čekala u vchodu do dvorany. Když pochopila, oč mi jde, byla bez sebe vzteky. Jedním slovem mi sdělila, co jsem zač. Současně mávla neurčitě rukou – měla lehké rukavice – k nějakému knoflíku pod volantem, ale tak rychle, že jsem vůbec nezahlédla, který to byl.

V druhé ruce chovala holčičku, která byla jistě těžká, a její botičky zanechávaly šmouhy na béžovém plášti. Caravaille je zatáhl do dvorany. Ještě než zmizeli, otočil se a nedbale mi pokynul na rozloučenou.

Zůstala jsem sama na zadním sedadle toho nestvůrného vozu. V hlavě se mi prostírala nekonečná prázdnota.

Trvalo zřejmě několik minut, než jsem si uvědomila, že motor stále ještě běží a že si mě kolemjdoucí prohlížejí. Pak ke mně přistoupil policista a řekl mi, že tam nesmím stát. Abych si dodala sebedůvěry a počkala, až se vzdálí, sundala jsem si šátek, který jsem si uvázala ještě u Caravaillových, a pečlivě ho složila. Byl to hedvábný tyrkysový šátek, koupila jsem ho v Le Mans v prvním roce zaměstnání v den, kdy mi telegram oznámil úmrtí ctihodné matky. Nosím ho téměř neustále v kabelce.

Mou vypleněnou hlavou zazněl hlas ctihodné matky:

„Jen se neplaš, zavez auto na parkoviště, je to jen padesát metrů, pak si můžeš v klidu všechno rozvážit.“

Vystoupila jsem z vozu, který se bíle blyštil na slunci, a protože jsem nechtěla, nebo spíš nemohla sednout hned za volant, popřála jsem si ještě trochu času a šla se podívat na značku na přední kapotě. Byl to thunderbird, velký bílý pták pod letním nebem, pták bouřlivák.

Posadila jsem se. Zdálo se mi, že se dvířka zavírají sama. Kožená sedadla barvy zlatého písku se leskla, všechno kolem bylo pískové barvy a z jiskřivého chrómu. Po celé přístrojové desce a dokonce i mezi sedadly bylo plno knoflíků a páček. Snažila jsem se na ně raději nedívat. Jak mě už upozornil Caravaille, moje nohy nenahmataly spojku. Naklonila jsem se, abych prostudovala řazení rychlostí. Mimo neutrálu a zpátečky tam byly jen dvě polohy: jedna pro start, druhá pro jízdu. Měla jsem orosené čelo a vyprahlo v krku, ale nedovedu přesně vyjádřit, co jsem zakoušela, nebyl to jen strach. Věděla jsem s určitostí, že na tenhle okamžik budu vždycky vzpomínat a litovat, že ho nemohu znovu prožít. Sundala jsem si pravý střevíc, jehož podpatek mi vadil při řízení. Sdělila jsem ctihodné matce, že jdu na to, zařadila jsem pomalu rychlost a vyrazila.

Vůz nejdřív prudce poskočil, protože jsem přidala moc plynu, ale vzápětí se uchlácholil a vezl mě hladce a velebně přímo za nosem. Pak nastal kolotoč. Ulice před letištěm mě zaváděly na všecky strany a vždycky nevyhnutelně do protisměru, čtyřikrát nebo pětkrát jsem se ocitla na stejném místě, čtyřikrát či pětkrát na mě varovně kýval ukazováček téhož strážníka, nechala jsem si vynadat břídilů od automobilisty, který jel za mnou, protože jsem nezapnula blinkr, a než jsem přišla na to, jak se směrovky zapínají – a přitom to bylo úplně prostinké – spustila jsem postupně stěrače, topení, rádio Monte Carlo a okno u pravých dveří. Když jsem se konečně vypotácela z auta na parkovišti, kam se mi podařilo zajet a kolem kterého jsem tolikrát beznadějně kroužila, byla jsem na pokraji nervového zhroucení a na nohách jsem se udržela jedině proto, že mladá dáma vystupující z takového bouráku musí vypadat křepce děj se co děj.

Ale zároveň jsem byla do jisté míry pyšná, a i když jsem se ještě klepala rozčilením, věděla jsem, že se už nebojím, cítila jsem se schopna ujet s tímhle autem dlouhé kilometry. Teprve teď ke mně dolehlo hučení letadel na startovacích plochách. Vhodila jsem dvě dvaceticentimové mince do parkovacího automatu, vytáhla klíče ze zapalování, vzala si kabelku a šátek a šla jsem se trochu provětrat. Zrovna když jsem přecházela třídu podél letištní budovy, vzlétla ke slunci caravella společnosti Swissair. Snad právě v ní seděla Anita.

Automat mi vyklopil návštěvní vstupenku. Všude byla spousta lidí a spousta hluku a já si připadala jako cizinka. Pohyblivé schodiště mě vyvezlo na vyhlídkové terasy.

Dívala jsem se na modrobílý boeing společnosti Air France, který pomalu roloval po dráze, a na muže v kanárkově žlutých kombinézách, kteří kolem něj pobíhali, pozorovala jsem šňůru pasažérů, kteří se poslušně sunuli velkému letadlu, a jednoho pilota, jak s rukama v kapsách přechází sem a tam a špičkou boty kope do zatoulaného kamínku.

Sešla jsem do nižších pater a skleněnými stěnami jsem vyhlížela toho fotbalového pilota, ale nespatřila jsem ho, nejspíš už nastoupil do letadla. Chvíli jsem bloumala před výklady plnými nejrůznějších záhadných předmětů, kde na mě nejvíc zapůsobil prchavý odraz zlatovlasé dívky v bílém kostýmu, která se mi podobala jen částečně. Koupila jsem si FRANCE-SOIR a u baru se pokoušela přečíst nejvýraznější titulky: desetkrát po sobě jsem četla, že někdo něco udělal, ale dodnes nevím kdo ani co. Vypila jsem jeden dubonnet s vodkou a vykouřila cigaretu. Viděla jsem, jak se lidé zvedají, strkají si do kapsy drobné a odjíždějí na druhý konec světa. Nepamatuju se už, jestli jsem se cítila dobře či špatně. Vypila jsem druhou sklenku, pak třetí a říkala si: „Holka zlatá, po tomhle budeš zralá pro závody vyřazených bouráků, co vlastně chceš?“ Mám takový dojem, že v tu chvíli už jsem dobře věděla, co chci.

Nemělo to ještě pevné obrysy, zatím mě to jen tak šimralo v hlavě, takový mlhavý neklid, který se podobal úzkosti. Poslouchala jsem ženský hlas, který se sametovým a téměř důvěrným nádechem bez ustání opakoval, jakým východem se dát, aby se člověk ocitl v Portugalsku nebo v Argentině. Umiňovala jsem si, že jednou se sem vrátím, přesně ke stejnému stolu, ale že nevím, jak to všechno dopadne. Zaplatila jsem za své tři sklenice. Utěšovala jsem se, že jsem je vypila na zdraví svého krásného ptáka bouřliváka. A to je všechno. Zvedla jsem se, vzala si ze stolu drobné a jela se podívat na moře.

***

Samozřejmě jsem si tohle všechno hned nepřiznala. Dovedu mistrně vyjednávat sama se sebou. Při nastupování do vozu jsem si prostě pomyslila, že vůbec nesejde na tom, jestli si ho ponechám hodinu nebo dvě, a i kdyby se to Caravaille snad dozvěděl, mám přece právo se cestou naobědvat. Projedu se po Paříži, někde se zastavím na biftek s brambůrky a kávu, hezky si zajedu do Boulogneského lesíka a řekněme tak kolem čtvrté zavezu auto do zahrady. Hej? Hej!

Nespěchala jsem a bedlivě zkoumala všechny taje přístrojové desky. Když jsem objevila zařízení na Ovládání střechy, otřásla jsem se při pomyšlení na Anitin výbuch. Tachometr podlouhlého tvaru s velkými kovovými ciframi ukazoval maximální rychlost sto dvacet mil. Spočítala jsem si, že to dělá skoro dvě stě kilometrů v hodině, a zamumlala si: drahoušku, to je tedy něco. Prozkoumala jsem přihrádku na rukavice. Byly v ní jen stvrzenky o pokutách, účty z garáží a silniční mapy. Technický průkaz a pojistka uložené v pouzdru z průhledného plastiku byly vystavěny na jméno jedné Caravaillovy společnosti s jeho vlastní adresou v Osikové ulici. Říká se, že má asi čtyři, všechny víceméně fiktivní, a že mu slouží k daňovým machinacím; v tom se já vůbec nevyznám a vím jenom, že vedoucí účtárny s tím dělá hrozné tajnosti. Ulevilo se mi, že papíry nejsou na Anitino jméno. Člověk si snadněji vypůjčí to, co nikomu nepatří, tedy co nepatří žádné určité osobě.

Šla jsem se podívat do zadního kufru: hadry, mycí houba a propagační brožura firmy Thunderbird. Pro jistotu jsem si vzala brožuru k sobě. Když jsem zas nasedala – volant se přitom vyklonil doprava, aby se člověk mohl pohodlně usadit, a zase se zablokoval, jakmile byl motor v chodu, fantastické – všimla jsem si, že se po mně lidé otáčejí. Jejich pohledy se nepodobaly těm, na jaké jsem byla dosud zvyklá, i když beru v úvahu, že jsem na sobě měla úzkou sukni a že jsem možná ukázala nohy víc, než bylo třeba. Řekla jsem si, že tohle všecko má krátké trvání, že je to ale příjemný pocit, když vás někdo otypuje o nějakou tu třídu výš. Je to tak? Je.

Vycouvala jsem jako královna, vyjela z parkoviště, před budovou letiště jsem vytočila ladný oblouk a Zastavila se na první křižovatce. Signalizační tabule ukazovala směr Paříž. Ukazovala také jinam, na jih. Uvázala jsem si šátek okolo hlavy, abych si dala čas, na rozmyšlenou. Vzadu zatroubil nějaký řidič. Mávla jsem rukou, abych jeho i sebe poslala k čertu, a vyrazila jsem k jihu. Obědvat v Paříži nemělo žádný význam, to dělám denně. Pojedu do Milly-la-Foret, protože to hezky zní a bude to pro mě něco nového, nedám si biftek s brambůrky, ale něco báječného a navrch čerstvé maliny, najdu si restauraci, kde mi prostřou v zahradě – tak, a je rozhodnuto, ale nezapomeň, že máš v hlavě už tři frťany, mysli na to, co děláš, nebo tě zpátky povleče havárka. Zasunula jsem cestovní rychlost.

První vůz jsem předjela na dálnici, zrovna když jsem měla odbočovat na Milly-la-Foret, což by mohlo omluvit to, že jsem musela pokračovat. Já bych ale stejně jela dál. Moje ruce volant ani necítily, slunce mi laskalo obličej, v zatáčkách mě ovíval teplý větřík, zatáčky byly dlouhé, údolí hluboká a můj velký vysněný pták, můj spoluviník a přítel, tichý a poslušný, plul rychle krajinou: zasloužila jsem napráskat, jen výprask by mě dokázal zastavit. Pozorovala jsem vozy jedoucí stejným směrem, ve kterých si tiskly nosy na sklo v nedočkavé předtuše prázdnin, nafukovací míče, které trůnily v přecpaných zadních kufrech s odstávajícími víky upevněnými provazy, přívěsy s loďkami a složenými stožáry, všechno směřovalo k moři a v pohledu mladého párku, který se na okamžik octl se mnou v jedné rovině, jsem postřehla spiklenecký záblesk. Chtěla jsem namluvit sama sobě a bezpochyby i ostatním, že s nimi pojedu dál, že večer možná zakotvíme ve stejném hostinci někde mezi Valence a Avignonem. Úplně mi přeskočilo.

Když jsem zpomalovala, abych odbočila z dálnice, ctihodná matka prohlásila: „Teď už mě proboha konečně poslechni a syp s vozem zpátky, nebo něco provedeš.“ Svatosvatě jsem se zapřisáhla, že zastavím u první hospody – tedy u první, která bude vypadat slušně – a že se hned po jídle tryskem vrátím do Paříže. Sliby chyby, odtušila ctihodná matka a dodala, že pak bude ještě těžší zarazit mé jančení. Podle návěstní tabule jsem ujela už padesát kilometrů. Trochu se mi sevřelo srdce. Od té doby uplynulo jen několik hodin, snad pět nebo šest, ale všechno se mi zdá pokroucené a na hony daleko jako sny při probuzení.

Zastavila jsem se v jednom motelu nedaleko Fontainebleau. Všechno z niklu a laminátů, s velkými otevřenými okny, z nichž v jednom, téměř naproti mému stolu, se vyjímal můj ztichlý thunderbird. Hostů bylo málo, výhradně ve dvojicích. Když jsem vešla, všichni si mě bedlivě prohlíželi, nejspíš kvůli vozu a možná také proto, že jsem se tvářila prohnaně sebejistě. Místnost byla jasné osvětlená a já nemusela sundat své tmavé brýle.

Objednala jsem si skopové s rajčaty po provensálsku, pampeliškový salát a poloviční láhev růžového vína, protože neměli malé butylky a protože se mi z něj bude míň točit hlava než po červeném – jen si kecej, miláčku. Požádala jsem o noviny, přinesli mi týž FRANCE-SOIR, který jsem nechala v Orly. Ani teď jsem nečetla. Roztržitě jsem se pokoušela rozpoznat sedm chyb na dvou stejných obrázcích a vzpomněla si přitom na Anitu, která si vždycky vylila zlost na mně, když se jí něco nedařilo. Taky jsem přemítala, že na kontě v bance bych měla mít zhruba dva tisíce franků. Vytáhla jsem šekovou knížku, abych se ujistila. Dva tisíce tři sta franků; od toho jsem ale musela odečíst splátku na televizor a dvě stě franků, které každý měsíc posílám sirotčinci. S tím, co jsem měla v peněžence a v prémiové obálce, to bylo dohromady víc jak tři tisíce franků. Nebylo to dost, abych si žila celý rok třebas v hotelu Negresco v Nizze, ale na čtyři dny – spočítala jsem si na ruce sobotu, neděli, pondělí a úterý – jsem byla bohatá, nádherně bohatá. Neměla jsem hlad a nechala jsem talíř skoro nedotčený. Zato jsem ale vyzunkla poloviční láhev růžového, což bylo víc, než někdy vypiju za celý týden.

Jiná dvojice se na odchodu zastavila u mého stolu. Muž asi padesátník s prořídlými spánky, opálený, usedlý a mladá žena v béžových šatech. Muž se mě zeptal, jestli jsem spokojená se svým thunderbirdem. Zdvihla jsem hlavu a ukazováčkem si přidržela brýle v místech, kde mi dělají flek na nose. Odsekla jsem, že kdybych nebyla spokojená, určitě mu to dám vědět. Úsměv ztuhl a muž se omluvil. Vynadala jsem si, že si hraju na Amazonku, a zavolala jsem na něj. Na jeho tváři se znovu objevil úsměv.

Nevím, co jsem jim napovídala ohledně auta, ale posadili se k mému stolu. Dojídala jsem maliny s cukrem. Kávu už měli, ale objednali si ještě jednu, aby mi mohli nabídnout. Hekli, že mě pozorovali během jídla, že mě určitě znají, nebo že mě alespoň už někde viděli. Mladá žena se zeptala, nejsem-li herečka. Řekla jsem proboha ne, pracuji v publicitě a řídím reklamní kancelář. Viděla mě snad tedy při nějakých interview nebo něčem podobném v televizi? Odpověděla jsem, že je to možné. Otočila se k muži a pravila: „Vidíš, že jsem měla pravdu?“ Jedu k moři, nebo se odtud vracím? Řekla jsem, že jedu navštívit přátele v Cap-d’Antibes a zároveň vyřídit nějakou záležitost v Nizze během víkendu. Podotkli, že mám štěstí, oni se zrovna vraceli. Silnice byla dobrá až do Montélimaru, ale tam stáli přes dvě hodiny, protože všechno bylo ucpané několik kilometrů dlouhým proudem vozidel jedoucích opačným směrem. Měla bych se také vyhnout Lyonu, tam je to hotová vražda. Nejlepší prý je vydat se silnicí č. 6 a projet nevímjakým zapadákovem, abych se dostala na hlavní trasu. Řekla jsem samozřejmě, to já obvykle dělám. On byl vojenský lékař v hodnosti plukovníka. Pravila jsem, že můj otec také, jenomže v německé armádě, matka se za okupace zapomněla a pak jí za to ostříhali hlavu, však to znáte. Shledali, že jsem náramně vtipná, okouzleně se se mnou rozloučili a nechali mi svou adresu naškrabanou na lístku vytrženém ze zápisníku. Spálila jsem ji v popelníku, když jsem si zapalovala cigaretu.

Ctihodná matka tvrdila, že jsem namol, že se schyluje k bouřce a že bych se měla uchýlit na toalety dřív, než spustím moldánky. Já ale nebrečela. Rozhodla jsem se, že auto vrátím v úterý večer nebo dokonce ve středu ráno. Při návratu ho nechám umýt někde v garáži. Anita nepatří k lidem, kteří kontrolují ujeté kilometry. Nikdo se nikdy nic nedozví.

Venku jsem si zapálila další cigaretu a chvíli se procházela podél silnice. Slunce přede mě vrhalo tvrdý stín, a když jsem zas nastoupila do thunderbirdu, sedadla byla rozpálená. Jela jsem do Fontainebleau. Našla jsem místo u chodníku, nasadila si pravý střevíc a vystoupila. Koupila jsem si šaty, které se mi zalíbily v jedné výloze a které byly ještě hezčí, když jsem je zkusila: bílý mušelín s nadýchanou sukní. Ve stejném obchodě jsem ještě koupila dvoudílné pryskyřicové plavky, podprsenku, dvoje kalhotky, tyrkysové kalhoty, bílý rolák bez rukávů, dvě velké osušky, k nim dvě toaletní žínky stejné barvy, a to je vše. Zatímco mi dělali malou úpravu na šatech, přešla jsem ulici a koupila si opánky se zlatými pásky, abych měla co ke kalhotám. Za nic na světě bych se teď pro takové věci nevracela k sobě do rue de Grenelle. Ani ne tak kvůli dvěma ztraceným hodinám, které by zabrala cesta tam a zpátky, jako spíš ze strachu, že budu tak dlouho přemýšlet, až nakonec všechno vzdám a nikam nepojedu. Obtížená nákupy jsem zapadla do dalšího obchodu, vybrala si černý kufřík a uložila do něj úlovky. Hlavně jsem nechtěla myslet na všechny ty šeky, které jsem dnes podepsala. Ostatně má vrozená opatrnost mi vypěstovala v hlavě celou, škálu poplašných zvonečků, a kdybych své jmění ztenčila na stupeň, který by ohrozil tenhle víkend, určitě by mě varovaly.

V autě jsem zavazadlo uložila do zadního kufru, vzápětí mě ale mrzelo, že je nemám po ruce. Přendala jsem je tedy na zadní sedadlo. Hodinky v autě ukazovaly čtyři. Rozložila jsem Anitinu mapu a odhadla, že pojedu-li až do setmění, mohla bych přespat někde v okolí Chalonu nebo v Maconu. Zrak se mi svezl na spodní část mapy a tam jsem četla jména, nad nimiž se mi rozbušilo srdce: Orange, Salon-de-Provence, Marseille, Saint-Raphael. Nasadila jsem si šátek, sundala pravý střevíc a vzhůru na cesty.

Na kraji Fontainebleau jsem si vzpomněla na radu toho vojenského lékaře a zeptala jsem se ženy u stánku s květinami, kudy se dostanu na silnici č. 6. Koupila jsem si svazek fialek a položila ho vedle volantu. Kousek dál jsem uviděla dopravní policisty, kteří se bavili na křižovatce opřeni o motocykly. V té chvíli mi napadlo: „Co kdyby se Caravaille vrátil během víkendu? Co kdyby se z nějakého důvodu vrátil už dnes večer?“ Nevědomky jsem zpomalila.

Kdyby nenašel vůz, pomyslel by si, že se stala nehoda, bezpochyby by mi zatelefonoval (má vůbec moje číslo?), já bych ale nebyla doma, a tak by se obrátil na policii. Představila jsem si, jak je všude hlášen můj popis a jak na silnicích hlídkují policajti. Ale to všechno byl nesmysl. Všichni se chovají právě opačně, když se rozhodnou, že budou dělat to a to, pak to také udělají. Caravaille se nevrátí dřív než ve středu. Má s sebou manželku a dítě, jistě by jim nezkazil těch pár dnů prázdnin. Naopak popřeje holčičce, ať se nadýchá čerstvého vzduchu, a vezme ji na vyjížďku po ženevském jezeře. Ostatně, co by dělali v Paříži? Všechno je až do středy zavřené. Život je na těch pár dnů docela jiný a já jsem zlodějka automobilů jen po dobu svátečního veselí, nesmím se zbytečně plašit a představovat si kdovíco. Přidala jsem plyn. Obloha byla pokojná, tmavěmodrá s fialovým nádechem. Nad obilnými lány se tetelilo vlahé světlo jako sluneční prach. Tlumená, ale vytrvalá úzkost, která se mě zmocnila už při výjezdu z dálnice, teď zaplavila nejtišší a nejskrytější kout mého svědomí, kde se občas zdánlivě bezdůvodně zavrtěla jako podrážděné zvíře nebo jako nějaký můj dvojník, který se převrací ve spánku.

***

Mela jsem za sebou údolí Yonny. Vzpomínám si, že jsem se zastavila v jednom bistru v Joigny, abych si koupila cigarety a zašla na toalety. Za výčepním pultem visely fotografie havarovaných kamiónů a tříbarevný plakát s výčtem svátečních radovánek. U sklenic s pivem se bavili šoféři náklaďáků. Při mém příchodu zmlkli, a když jsem dopila svůj džus a chystala se platit, jeden z nich zavolal na majitele, že to jde na jeho účet. Nechtěla jsem, on ale prohlásil s jižanským přízvukem „to by tak hrálo, abyste se cukala“, a já vzala peníze zpátky. Zrovna jsem startovala, když vyšel ještě s jedním kamarádem, a než zamířil k svému kamiónu, zastavil se u mě. Byl snědý, asi tak mého věku, vypadal bezstarostně a usmíval se jak z reklamy na zubní pastu, Řekl mi, stále s tím přízvukem: „S takovým motorem se to musí frčet,“ a zrak mu sklouzl od kapoty k mému výstřihu. Dala jsem mu za pravdu hlubokým přikývnutím. Řekl, že je to škoda, protože takhle se nikdy nesetkáme. Když jsem se rozjížděla, otvíral dvířka náklaďáku a vyšvihl se do kabiny. „Jestli se setkáme, tak vám je vrátím,“ zavolal na mě. V ruce držel něco, co jsem už na dálku nepoznala. Pochopila jsem, když jsem se podívala před sebe. Podařilo se mu štípnout mi svazeček fialek.

Za Auxerre jsem vjela na dálnici, která ještě není dokončená, a uháněla jsem rychlostí, o jaké se mi nikdy ani nesnilo. Za Avallonem jsem se vrátila na silnici č. 6. Slunce už bylo nízko, i když vedro stále ještě trvalo, ale mě přepadla zima. V prázdné hlavě mi hučelo. Myslím, že to bylo rozrušením a strachem, který se mě zmocňoval, když jsem bosou nohou stále víc sešlapovala plynový pedál. To myslím také způsobilo, že jsem krátce nato přikládala přehnanou důležitost celkem bezvýznamné příhodě. Nesmím se o ní zmínit, budou-li mě vyslýchat. Všechno by se jen zamotalo, mohli by si myslet, že to nemám v hlavě v pořádku, a pak by mému vyprávění přestali věřit.

Bylo to v první vesnici, kterou jsem projížděla za dálnicí. Zdála se mi povědomá, to je pravda. Nepopírám to. Obyčejná vesnice s šedými domky, kostelní věží mířící k modrému nebi, s věncem kopců na obzoru a sluncem, které proti mně vyrazilo z nekonečně dlouhé ulice, až mě rozbolely oči a já musela zastavit; každá podobná vesnice by ve mně vyvolala ten pocit něčeho, co jsem už kdysi viděla, jenže se to zdá být hrozně dávno, tak dávno, že je nemožné vyloupnout nějaký detail či jméno z té zapadlé vzpomínky.

Nějaká žena v černé zástěře, hubená, stará, s tváří zbrázděnou vráskami, seděla na skládací židli před kavárnou, jejíž úzký vchod vyhlížel jako díra do tmy. Stále oslepená jsem jela krokem, když jsem náhle z nějakého popudu otočila hlavu a viděla, jak ta žena na mě mává a volá. Zastavila jsem u chodníku. Chůze jí dělala potíže a šourala se ke mně nesmírně pomalu. Vystoupila jsem. Měla velmi silný hlas, ale nakřáplý, rozdrobený záduchou, a špatně jsem jí rozuměla. Řekla mi, že jsem si u ní ráno zapomněla svůj plášť. V jedné ruce držela pár fazolových lusků, vzpomínám si, že předtím seděla s proutěným košíkem na klíně. Tvrdila jsem jí, že se mýlí, že jsem si u ní žádný plášť nezapomněla z toho prostého důvodu, že jsem tady ještě nikdy nebyla. Trvala na svém: přinesla mi přece kávu a chléb s máslem, poznala, že jsem rozrušená, a tak ji ani nepřekvapilo, když našla můj plášť na židli. Opakovala jsem, že jde o omyl, ale že každopádně děkuji a spěšně jsem vlezla zpátky do auta.

Naháněla mi strach. Její oči potměšile klouzaly po mé tváři. Šla za mnou. Položila na dvířka vrásčitou hnědou ruku s popraskanými klouby. Opakovala, že jsem si u ní vypila kávu a snědla pár krajíců chleba, zatímco mi „rychtovali“ vůz.

Nemohla jsem najít kontakt. Proti své vůli jsem se začala obhajovat: ráno jsem byla v Paříži, ani nevím kolik kilometrů odtud, prostě si spletla dvě podobná auta. Namítla mi se zlým stařeckým úšklebkem něco strašného – alespoň v prvním okamžiku mi to strašné připadalo:

„Auto já vůbec neviděla, to zrovna rychtovali. Ale vás jsem viděla dobře.“

Nevím, co mě popadlo. Srazila jsem jí ruku ze dveří a křičela, ať mi dá pokoj, že ji neznám a že mě nikdy nemohla vidět, nemá právo vykládat, že mě viděla, nikdy, nikdy. Vtom jsem si uvědomila, že na doslech stojí další vesničané. Dívali se směrem k nám a já odjela.

Tak. Tohle se stalo před necelou čtvrthodinou. Jela jsem přímo za nosem. Pokusila jsem se myslet na ctihodnou matku, na něco uklidňujícího, na svůj pokoj, na moře. Nemohla jsem. Po levé straně silnice jsem spatřila benzinovou stanici. Na Orly jsem kontrolovala nádrž, byla skoro plná. Teď byla z poloviny prázdná, ale s tím jsem mohla ještě dojet daleko. Ale přece jen jsem raději zastavila.

Muž, který mě přišel obsloužit, žertoval s dvěma automobilisty. Byl bez uniformy a neměl ani čepici. Zamířila jsem k budově s obílenými stěnami. Sundala jsem si šátek. Vzpomínám si na štěrk, který mi skřípal pod nohama, a hlavně na slunce, rozstřikující se v tisíci záblescích mezi stromy na kopci. Uvnitř vládlo slabé přítmí a ticho. Upravila jsem si vlasy a otevřela kohoutek u umyvadla. A tehdy se moje druhé já, zosobňující mou úzkost, halasně probudilo a dalo se do úpěnlivého křiku. Něco mě zezadu popadlo, bylo to tak náhlé, že jsem ani nestačila sebou škubnout, a pak, vím, ano, vím, že jsem si to v tom zlomku věčnosti uvědomila a že jsem prosila, zapřísahala, to ne, to ne – a pak mi někdo neúprosně a se zoufalou rozhodností přerazil ruku.

Auto

Mariuel by jim mohl na chlup přesně říct, oč se jedná: byl to thunderbird poslední model, s plně automatickým řízením, osmiválcový motor o obsahu 300 koní, za hodinu urazí 180 km, do nádrže se vejde 100 litrů. Zabýval se auty od svých čtrnácti let – teď mu šlo na čtyřicítku – a to, co jezdí po čtyřech kolech, ho zajímalo skoro stejně jako to, co chodí po dvou nohou a má vysoké podpatky. Jeho výhradní četbu tvořil AUTOMOBILOVÝ OBZOR a prospekty na dámské šminky, které sbíral na pultě v lékárně.

V Americe by se ochotně pochlubil svými znalostmi. Lidé tam poslouchají, i když moc dobře neznáte jazyk a trvá vám celou věčnost, než ze sebe vypravíte nějaké slovo. Manuel byl Bask a celé své mládí pracoval v Americe, nejvíc v Toledu ve státě Ohio. Žil tam ještě jeho starší bratr, kterého měl nejraději. Z Ameriky nejvíc tesknil po bratrovi a také po jedné rusovlásce, se kterou se projížděl na lodičce po řece Maumee během jedné slavnosti pořádané tamní baskickou menšinou. Nic se mezi nimi nepřihodilo, jen to, že jednou přišla k němu do pokoje a on se pokusil zajet jí rukou pod sukni, jenže ona nechtěla.

Za svého pobytu v Toledu měl několik milenek, ale většinou to byly ubryndané prodavačky nebo vdané paničky a vzpomínal na ně bez zármutku. Říkal si, že tehdy překypoval bujností a chyběla mu trpělivost, a že kdyby se snažil, dostal by Maureen stejně jako ty druhé. Říkal jí Maureen pokaždé, když hovořil o slavnosti na řece Maumee, protože to bylo podobné a navíc to znělo irský, ale ve skutečnosti si už ani nepamatoval její jméno. Třebas neměla s Irskem vůbec nic společného. Byly chvíle, kdy nad vínem dostával mouchy, a tehdy ho přepadaly pochybnosti, zda vůbec měla rusé vlasy. Dcerce své ženy – byly jí dva roky, když se stal jejím otcem – dal také jméno Maureen, ale všichni si zvykli říkat jí Momo nebo Riri, dokonce i učitelka ve škole, a on tomu nemohl zabránit.

V životě se můžete nadarmo pokoušet zachovat pro sebe třeba jen chlebovou kůrku, vždycky se najde někdo, kdo vás o ni připraví.

Manuel hrozně nerad otravoval lidi, hlavně své zákazníky, a ze zkušenosti věděl, že zeptá-li se vás někdo nad cizím autem, co je to za krám, chce se jen dozvědět, kolik stojí. Po technické stránce jsou lidé předem přesvědčeni, že to nestojí za nic – samozřejmě kromě znalců, ale ti vám otázky nekladou, ti vás jen otravují. A tak nad thunderbirdem s pískově žlutými sedadly jen utrousil:

„To přijde lehce na takových padesát táců.“

Doplnil nádrž. Očistil přední sklo. Vedle něj okouněli Charles Baulu, místní vinař a zástupce realitní kanceláře ze Saulieu, vytáhlý hubeňour, který sem třikrát týdně zajížděl se svým peugeotem, ale Manuel neznal jeho jméno. Právě v tom okamžiku zaslechli výkřiky. Manuel se jako ostatní několik vteřin ani nepohnul, a přece nemohl říci, že by byl opravdu překvapen. Alespoň ne tak, jak by měl být, kdyby se jednalo o nějakou jinou ženu.

Jakmile tuhle spatřil, něco ho varovalo, že s ní není všechno v nejlepším pořádku. Snad to dělaly ty tmavé brýle, její málomluvnost (omezila se jen na pár nejnutnějších slov) nebo snad způsob, jakým nakláněla hlavu na stranu a který jí dodával netečné, ochablé vzezření. Pohybovala se nesmírně půvabně a zvláštně, jako kdyby impuls ke každému vykročení štíhlou nohou vycházel přímo z křivky jejích boků. Manuelovi připomínala poraněné zvířátko, nemohl určit, jestli antilopu, nebo spíš nějakou šelmu, ale každopádně živočicha, který přichází z noci, protože pod jejími světlými vlasy tušil člověk myšlenky vzešlé z polostínu a z temnoty.

Teď byli všichni tři okolo ní, zatímco mířila k Manuelově kanceláři. U dveří toalet ji chtěli podepřít, ale okamžitě se od nich odtáhla. Už neplakala. K hrudi tiskla naběhlou ruku, na které se rýsovala silná namodralá brázda těsně pod klouby prstů. Její chůze opět zvláčněla a její profil nabyl opět svého hladkého, dokonale nehybného výrazu s krátkým, rovným nosem a sevřenými rty. Navzdory bílému kostýmu pokrytému prachem a pocuchanému účesu zůstávala pro Manuela tím, čím pravděpodobně byla, ušlechtilou šelmou pro zazobaného pána.

Manuela rmoutila ještě jiná věc, a víc než mlhavý pocit méněcennosti z toho, že tahle žena je nad jeho svůdnické schopnosti nebo vůbec nad jeho možnosti. Na prahu kanceláře stála vedle své matky malá holčička a dívala se směrem k nim. Bylo jí sedm let a pro Manuela byla tím nejdražším na světě, i když nikdy ani na chvíli neztrácel ze zřetele, že to ve skutečnosti není jeho dcera. Dokonce přímo zbožňovala, protože otcové jejích kamarádek ze školy k němu přicházeli se zkroušeným výrazem, když jim vynechal motor, a on pouhýma rukama dokázal zase dát všechno do pořádku. Vadilo mu, že ho vidí v tak zapeklité situaci.

Posadil mladou dámu na své křeslo v kanceláři. Nikdo nepronesl slovo. Teď už se neodvážil poslat děvčátko pryč, pohněval by je. Zašel do kuchyně, vzal z poličky láhev koňaku a čistou sklenku. Miette, jeho žena, přišla za ním:

„Co se stalo?“

„Nic. Já nevím.“

Než se vrátil, lokl si z láhve pořádný doušek. Miette mu ze zásady připomněla, že moc pije, a on jí v baskickém nářečí odsekl, že takhle aspoň rychleji umře a ona se bude moci znovu vdát. Poprvé si vzala nějakého Španěla, který zdrhl z armády, a Manuel o něm nikdy nechtěl slyšet, ale nebylo to ze žárlivosti. Svou ženu nemiloval, nebo ji už přestal milovat. Někdy ho napadlo, že ten její Španěl byl paroháč a že jí děcko udělal bůhvíjaký ničema. Prostě kdokoliv.

Postavil na kovový stolek v kanceláři poloplnou sklenku a všichni na ni mlčky civěli. Dáma z thunderbirdu jen zavrtěla hlavou a sklenky se nedotkla. Manuelovi bylo nepříjemné, že musí první přerušit ticho, už kvůli holčičce, a také proto, že jeho přízvuk bude v téhle situaci znít podivně a že se zesměšní. Nervózně zašermoval rukou, aby zmírnil ten trapas:

„Vy tedy tvrdíte, že vás někdo přepad, ale tam nikdo nebyl. Všichni jsou tady. Tak já nevím, proč říkáte, že vás přepadli, madame, to tedy vážně nevím.“

Pozorovala ho přes tmavé brýle, do očí jí neviděl. Baulu a obchodní cestující stále mlčeli. Museli si myslet, že je epileptická nebo něco takového, a zřejmě nebyli ve své kůži. Manuel ale věděl, že to je něco jiného. Jednou v noci, brzy po jeho návratu do Francie, mu na jedné benzinové stanici u Toulouse ukradli brašnu s penězi. Teď měl pocit, jako by se ocitl ve stejné situaci, ale nedokázal by vysvětlit proč.

„Někdo tam vešel,“ pronesla dáma. „Musel jste ho přece vidět, vždyť jste stál venku.“

Mluvila zvolna, tak jako se pohybovala, ale hlas měla jasný, beze stopy rozechvění.

„Kdyby někdo vešel, to bysme ho tedy viděli,“ opáčil Manuel. „Jenže vtip je v tom, že dovnitř nikdo nešel, vůbec nikdo, madame.“

Otočila se k Bauluovi a k cesťákovi. Baulu pokrčil rameny.

„Snad nechcete říct, že to byl někdo z nás?“ zeptal se Manuel.

„Nevím. Neznám vás.“

Všichni tři strnuli a hloupě na ni zírali. Manuelova předtucha, že znovu prožívá něco podobného jako tehdy u Toulouse, dostávala pevnější obrysy. Ale zároveň byl klidný, protože se od svých dvou zákazníků nehnul po celou dobu, co byla na toaletách – pět, šest minut? – a protože z jejich mlčení, které nabylo nového odstínu, dobře vycítil, že jsou před ní také ve střehu. Obchodní cestující konečně promluvil. Obrátil se na Manuela:

„Snad by vaše žena měla odvést holčičku?“

Manuel řekl baskicky své ženě, že Riri musí pryč a že ona sama udělá nejlíp, když taky vypadne, jinak že ji zvalchuje tak, že na to dlouho nezapomene. Ona mu ve stejné řeči odsekla, že tím se nic nemění na tom, jak jí docela neomaleně znásilnil, že ani neměla čas si svléknout smuteční šaty po svém nebožtíku muži, který byl skvělý člověk, a vůbec ji nepřekvapuje, že si začíná zase s jinou. Přece však ale odešla i s holčičkou, která se otáčela po dámě a po Manuelovi a snažila se pochopit, kdo komu co vyčítá.

„Z nás tří tam nikdo nevkročil,“ řekl Baulu dámě. „Nemůžete tvrdit něco, co není pravda.“

Byl to těžkopádný člověk a hlas měl také takový. Když se v hospodě hrály karty, bylo ho ze všech nejvíc slyšet. Manuelovi připadlo, že řekl přesně to, co bylo třeba. Netvrdit něco, co není.

„Vzali vám peníze?“ zeptal Baulu.

Dáma zavrtěla hlavou, jasně, bez váhání. Manuel chápal čím dál méně, co vlastně sleduje.

„Tak o co jde? Proč by vás někdo přepadal?“

„To jsem neřekla.”

„Eh! Chtěla jste to ale říct!“ namítl Baulu.

Pokročil k ní. Manuel si najednou uvědomil, že se dáma vší silou drží opěradla židle, že má strach. Pak se jí pod brýlemi objevily dvě slzičky a pomalu jí stékaly po tvářích. Nevypadala na víc než pětadvacet. V Manuelovi se podivně mísil ostych se vzrušením. Měl chuť se také přiblížit, ale netroufal si.

A vůbec, sundejte ty brýle!“ vybafl Baulu. „Nerad mluvím s lidmi, kterým není vidět do očí.“

Manuel by přísahal, že to neudělá, a obchodní cestující si to jistě myslel také a možná i Baulu, který schválně přeháněl, aby se před ostatními vytáhl, ale ona poslechla. Téměř okamžitě, jako by se bála, že ji k tomu přinutí násilím, a Manuel měl teď pocit, jako kdyby se obnažila. Oči měla velké, tmavé, úplně bezbranné, bylo vidět, že zadržuje slzy na okraji víček, a vem to ďas, opravdu vypadala hezčí a jakoby polonahá.

Druzí dva měli stejný pocit, proto se znovu rozhostilo hluboké ticho. Pak beze slova zvedla naběhlou ruku, aby jim ji ukázala. V tu chvíli k ní Manuel pokročil, aby ho lépe viděla, a odstrčil přitom Bauluho.

„Tohle?“ řekl. „To tedy ne! Nemůžete říct, že se vám to stalo tady! Měla jste to už ráno!“

Zároveň si říkal: „Něco tady nehraje,“ protože se domníval, že konečně přišel na to, k čemu celá ta komedie směřuje – k vydírání – ale zároveň si uvědomil, že je v tom háček, který celou tu věc staví na hlavu. Kdyby jim totiž chtěla namluvit, že byla zraněna tady u Manuela, a vytáhnout z něj nějaké prachy, místo aby se obrátila na policii (každopádně by na to nenaletěl, i když už jednou ve vězení byl), proč by se ksakru ukazovala už jednou ráno se stejným zraněním?

„To není pravda!“

Pokusila se vstát a prudce potřásla hlavou. Baulu musel přiskočit, aby ji s Manuelem přinutili zase si sednout. Ve výstřihu jejího kostýmu zahlédli, že pod ním má jen bílou krajkovou podprsenku a že její ňadra mají nazlátlou barvu, jakou ostatně měla její pleť všude. Když se uklidnila, poněkud ucouvli. Opakovala, že to není pravda.

„Co? Co není pravda?“

„Dnes ráno jsem s rukou nic neměla. A i kdybych měla, vy byste to nevěděli, byla jsem v Paříži.“

Nasadila znovu pohrdavý výraz a hlas se jí vyjasnil. Manuel poznal, že to vlastně nebylo pohrdání, spíš snaha, aby se znovu nerozplakala, aby vypadala jako dáma. Prohlížela si svou bezvládnou ruku a podivnou brázdu v místech, kde vyrůstají prsty.

„Nebyla jste v Paříži, madame,“ odtušil Manuel klidně. „To nikomu nemůžete namluvit. Já nevím, co vlastně chcete, ale nikomu tady nenakukáte, že jsem lhář.“

Zdvihla hlavu, ale místo na něj se podívala směrem k oknu. Sledovali její pohled a viděli, jak Miette nalévá benzin do malého citroena. Manuel řekl:

„Opravoval jsem zadní světla na vašem thunderbirdu, dneska ráno. Měly rozpojený kontakt.“

„To není pravda.“

„Neříkal bych to, kdyby to nebyla pravda.“

Přijela za svítání, zaslechl její klakson, zrovna když v kuchyni popíjel kávu s kapkou rumu. Když vyšel, vypadala přesně jako teď, klidně a napjatě zároveň; hotová rozplakat se pro nic za nic, ale i naježená pro případ, že by si vůči ní chtěl někdo něco dovolovat. Dívala se na něj za tmavými brýlemi, jak si zastrkuje do kalhot kabát od pyžama. Řekl: „Promiňte. Kolik to bude?“

Myslel, že chce benzín. Stručně odpověděla, že má porouchaná světla a že si pro vůz přijde za půl hodiny. Vzala si ze sedadla bílý letní plášť a odešla.

„S někým si mě pletete,“ řekla dáma. „Já byla v Paříži.“

„S tímhle,“ řekl Manuel. „Pletu si vás s jinou a ta jiná jste byla vy.“

„Mohly jsme mít stejný vůz.“

„Když nějaký opravím, tak si ho nespletu, i kdyby měl dvojče. Ale vy si s někým pletete Manuela, madame. Můžu vám taky říct, že jsem vám vyměnil pár šroubků, když jsem upevňoval drátky; stačí se podívat, že jsou to moje šroubky.“

Rozběhl se ke dveřím, ale Baulu ho chytil za rameno. „Máš přece v ruce nějaký papír za tu opravu, ne?“

„Víš, já si na účty moc nepotrpím, nemám na to čas,“ odpověděl Manuel.

V záchvatu upřímnosti dodal: „Přece nebudu zapisovat dvě pětky, aby mi z toho Ferrante polovinu shrábl!“ Ferrante byl výběrčí daní, bydlel ve vsi a večer vždy popíjel s ostatními aperitiv. Kdyby tu teď byl, Manuel by mluvil stejně.

Ale stvrzenku jsem jí dal.“

„Fakturu?“

”Něco takového. Prostě kus papíru vytržený z notesu, s razítkem a se vším všudy.“

Pozorovala střídavě Bauluho a Manuela. Oteklou ruku si opírala o pravou paži. Možná, že ji to bolelo. Nebylo lehké uhodnout, jaké myšlenky nebo pocity se honí za jejími brýlemi.

Rozhodně je tu někdo, kdo to může potvrdit,“ poznamenal Manuel.

„Jestli vám chce dělat nepříjemnosti,“ ozval se cesťák, vaše žena ani dcerka nemají žádnou váhu.“

Mou holku sem nepleťte, ani ve snu by mě nenapadlo ji do toho zatahovat! Myslím Pacaudovy.“

Pacaudovi měli ve vsi kavárnu. Matka a snacha vstávaly brzy kvůli dělníkům, kteří pracovali na auxerreské dálnici. Tam také Manuel poslal dámu v bílém kostýmu, když se ho zeptala, je-li v okolí něco otevřeno. Bylo zvláštní vidět osamělou ženu, která řídí v noci a která se z noci vynořila s tmavými brýlemi (tehdy mu nedošlo, že byla krátkozraká a snažila se to zakrýt), bylo to zarážející, že si všiml teprve na poslední chvíli obvazu, který jí obepínal levou ruku. Bílý obvaz v ranním šeru.

„Bolí mě to,“ prohlásila dáma. „Nechte mě odejít. Chci k doktorovi.“

„Vteřinku, když laskavě dovolíte,“ řekl Manuel. „Šla jste k Pacaudům, můžou to potvrdit. Zavolám tam.“

„To je nějaká kavárna?“ zeptala se dáma.

„Přesně tak.“

„Ti se také mýlí.“

Nastalo ticho, a ona je nepohnutě pozorovala; kdyby bylo vidět její oči, shledali by, že se tváří vzdorovitě, a Manuel teď už také pochopil, že je jenom trochu potrhlá, že proti němu vlastně nic nemá, že zkrátka a dobře nemá všech pět pohromadě. Řekl tak něžně, až se sám sobě podivil:

„Dnes ráno jste měla na ruce obvaz, ujišťuji vás.“

„Před chvílí jsem ho neměla, když jsem přijela.“

„Ne?“ (Manuel se tázavě rozhlédl po ostatních, ale ti jen pokrčili rameny.) „Toho jsem si teda nevšiml. A co má být? Říkám vám přece, že dneska ráno jste ho měla!“

„To jsem nebyla já.“

„Tak proč jste se vracela?“

„Nevím. Nevrátila jsem se. Já nevím.“

Po tvářích se jí znovu kutálely slzy.

„Nechte mě odejít. Chci k doktorovi.“

„Zavezu vás k doktorovi,“ řekl Manuel.

„To není třeba.“

„Chci vědět, co mu budete povídat,“ trval na svém Manuel. „Doufám, že mi nechcete dělat potíže?“

Podrážděně zavrtěla hlavou a zdvihla se, tentokrát před ní ucouvli.

„Říkáte, že se mýlím, Pacaudovi se mýlí, všichni se mýlí,“ řekl Manuel. „Vůbec nechápu, oč vám vlastně jde.“

„Nech ji být,“ zasáhl Baulu.

Když vyšli ven, napřed ona, za ní obchodní cestující, pak Baulu a Manuel, před čerpadly stálo několik vozů. Miette, která nikdy nevynikala čilostí, neobratně přebíhala od jednoho auta k druhému. Holčička si hrála s jinými dětmi na hromadě písku nedaleko silnice. Když spatřila, že Manuel nastupuje do své staré fregatky a že ho dáma z Paříže doprovází, rozběhla se k němu s roztaženýma rukama a s umouněnou tvářičkou.

„Jdi si hrát,“ odbyl ji Manuel. „Zajedu do vsi a hned se vrátím.“

Ale zůstala mlčky stát u dvířek, zatímco Manuel roztáčel motor. Nespouštěla oči z dámy sedící vedle něj. Když otáčel před servisem, Baulu a cesťák vyprávěli příhodu ostatním automobilistům. Ve zpětném zrcátku zahlédl, jak se po něm všichni otáčejí.

Slunce zmizelo za kopci, aby se za okamžik vynořilo na druhém konci vesnice, jako by chtělo zopakovat scénu soumraku. Manuel nemohl snést ticho, které mezi nimi zavládlo, a vysvětloval dámě, že snad právě proto se vesnice jmenuje Deux-Soirs-les-Avallon. Zřejmě ho vůbec neposlouchala.

Zavezl ji k doktoru Garatovi, který měl ordinaci na náměstí naproti kostelu. Byl to vytáhlý stařec, zdravý jako buk, který celá léta nosil stále týž ševiotový oblek. Manuel se s ním dobře znal, protože lékař byl náruživý lovec, socialista jako on, a někdy si půjčoval jeho fregatku k návštěvám nemocných, když jeho vůz – z roku 1948 – vykazoval to, čemu říkal „srdeční šelesty“. Ve skutečnosti ale navzdory četným přestálým generálkám neměla jeho kára už žádné srdce ani nic jiného a nedokázala by se sama dokodrcat ani do šrotu.

Doktor Garat prohlédl dámě ruku, nechal ji zahýbat prsty, prohlásil, že udělá rentgenový snímek, ale že klouby zřejmě poškozeny nejsou. Náraz pohmoždil ovládací svalstvo. Zeptal se, jak se jí to přihodilo. Manuel se držel stranou, protože ordinace v něm vzbuzovala stejný respekt jako kostel naproti a navíc ho nikdo nevyzval, aby šel dál. Po krátkém zaváhání dáma odvětila, že měla malou nehodu. Doktor Garat mrkl na její pravou ruku, ta však byla v pořádku.

„Jste levačka?“

„Ano.

S rukou nebudete moct hýbat dobrých deset dnů. Mohu vám napsat pracovní neschopnost.“

„To není třeba.“

Zavedl ji do místnosti s bílými stěnami, kde bylo vyšetřovací lůžko, skleněné baňky a velká skříň s léky. Manuel je sledoval až ke dveřím. Dáma, jejíž bílá protáhlá silueta se odrážela od bělosti stěn, si napůl svlékla kabátek od kostýmu tak, aby odhalila jen levou paži, ale Manuel přesto na okamžik zahlédl snědou sametovou pokožku jejího útlého poprsí a krajkoví podprsenky, pod níž mohl tušit pevná, zaoblená ňadra, jejichž objem kontrastoval se štíhlostí těla. Potom už se neodvažoval dívat, ani couvnout, ba ani polknout, připadal si nejapný a – proč vlastně? – smutný, ano, smutný jako opuštěný pes.

Doktor Garat vyňal snímek z přístroje, odešel ho vyvolat a vrátil se s ujištěním, že nic není zlomeno. Vpíchl injekci na utišení bolesti, stáhl naběhlou ruku pevným obvazem, který znehybnil dlaň a hřbet ruky, ovinul gázou každý prst zvlášť a pak znovu celou ruku až po zápěstí. Ošetření zabralo asi čtvrthodinku, během níž nikdo z nich nepromluvil ani slovo. Jestli ji to bolelo, nedala na sobě nic znát. Dívala se na ošetřovanou ruku nebo na protější stěnu a několikrát ukazováčkem pravé ruky narovnala brýle na nose. Nevypadala, že by neměla všech pět pohromadě jako každý jiný, spíš naopak, a Manuel si říkal, že se raději už nebude pokoušet přijít na kloub jejímu chování.

Nemohla se dostat do rukávu kostýmu, jehož konec byl příliš úzký. Zatímco doktor ukládal své náčiní, Manuel přiskočil, aby jí pomohl rozpárat několik švů. Ucítil její parfém, jemný a jasný jako její vlasy, a také vlahou vůní její pokožky.

Když se vrátili do Garatovy kanceláře, otevřela kabelku, z ní vzala hřeben a pravou rukou si upravila účes, zatímco lékař psal recept. Vyňala také peníze, ale Manuel jí řekl, že se s doktorem dohodne sám. Pokrčila rameny – ale ne hněvivě, to dobře poznal, jenom unaveně – a vrátila peníze do kabelky zároveň s receptem.

Zeptala se:

„Kdy jsem si to udělala?“

Doktor Garat na ni nechápavě pohlédl, pak se jeho zrak stočil na Manuela.

„Ptá se, kdy se poranila.“

Garat vypadal ještě zmateněji. Prohlížel si mladou ženu sedící před ním, jako kdyby ji viděl poprvé.

„Vy to nevíte?“

Neodpověděla ani pohybem hlavy.

„Předpokládám, že jste za mnou přišla hned, nebo se mýlím?“

„Tenhle pán tvrdí, že jsem to měla už dneska ráno,“ řekla zdvíhajíc přitom obvázanou ruku.

„To je docela možné, ale to přece musíte nejlíp vědět vy sama?“

„Je to možné?“

„Proč ne?“

Zdvihla se, poděkovala. Když vycházela ze dveří, Garat chytil Manuela za paži a tázavě se na něj podíval. Manuel rozpřáhl ruce v bezmocném gestu.

Sedl za volant, aby ji zavezl zpět k jejímu thunderbirdu a v duchu uvažoval, co asi teď podnikne. Říkal si, že může jet domů vlakem a pro vůz někoho poslat. Stmívalo se. Manuel nemohl vypudit 2 hlavy vidinu jejích pružných ňader.

„S tím obvazem nebudete moct řídit.“

„Ale ano.“

Blýskla po něm očima a on už předem uhodl, co mu odsekne, a že si to zaslouží:

„Dnes ráno jsem přece taky řídila, když jste mě viděl, ne? A tu ruku jsem snad měla takovou jako teď? Tak co se změnilo?“

Po zbytek cesty už nepromluvili. Miette rozsvítila světla. Pozorovala je ze dveří kanceláře, jak vystupují z fregatky.

Dáma zamířila k thunderbirdu, který někdo, nejspíš Baulu, zaparkoval stranou za pumpami. Hodila kabelku na vedlejší sedadlo a usadila se za volantem. Manuelova dcerka se vynořila za domem a zvědavě je pozorovala. Přistoupil k vozu, jehož motor už běžel.

„Nezaplatila jsem za benzin,“ řekla dáma.

Nepamatoval se přesně, kolik dlužila, vyslovil tedy zaokrouhlenou částku. Podala mu padesátifrankovou bankovku. Nemohl ji takhle nechat odjet, hlavně ne před děvčátkem, ale nevěděl, co by řekl. Svázala si vlasy Šátkem a zapnula obrysová světla. Otřásla se chladem. Aniž se na něj podívala, řekla:

„Dnes ráno jsem to nebyla já.“

Tichým, naléhavým, skoro prosebným hlasem. V tu chvíli vypadala přesně tak, jak ji viděl za úsvitu, co na tom teď záleželo? Odpověděl:

„Já už opravdu nevím. Snad jsem se zmýlil. Každý se může zmýlit.“

Musela vycítit, že jí nevěřil ani slovo. Z domu na něj volala Miette v baskičtině, že už telefonovali tři zákaznici kvůli nutným opravám.

„Co říká?“

„Nic. Poradíte si s tím obvazem?“

Přikývla. Manuel natáhl ruku přes dvířka vozu a tichým hlasem rychle dodal:

„Buďte tak hodná a podejte mi ruku, moje dcerka se na nás dívá.“

Otočila hlavu směrem k děvčátku, které stálo nehybně pár kroků od nich pod lucernami, na sobě červenou kostkovanou zástěrku, z níž vyčuhovala zamazaná kolínka, a pochopila tak rychle, až ho píchlo u srdce, ale to ještě nic nebylo, ani když vložila svou pravou ruku do jeho; srdce se mu div nerozskočilo, když se náhle, nečekaně na její tváři objevil dosud neznámý úsměv. Usmála se na něj. A zároveň se roztřásla. Manuel jí chtěl říci něco báječného, aby jí poděkoval, něco hezkého, čím by se všechno ostatní smazalo, ale jediné, co ho napadlo, bylo:

„Jmenuje se Maureen.“

Rozjela se, zamířila k silnici, zatočila směrem na Saulieu a Manuel vyšel až na silnici, aby mohl déle sledovat červená světla, která se rychle vzdalovala. Maureen se k němu přitulila, vzal ji do náruče a řekl:

„Vidíš tam ta světla? Vidíš je? Představ si, že byla porouchaná a tvůj táta, Manuel, je zase spravil“

***

Ruka ji nebolela, nic ji nebolelo, všechno v ní vyhaslo.

V otevřeném voze byla zima, hrozná zima, a to také přispělo k její otupělosti. Upřeně zírala před sebe na jasné kužele reflektorů, tam, kde přecházely do jemného víření, než se ztratily v temnotě. Když se v protisměru vynořovaly jiné vozy, její pravá ruka potřebovala celou půlvteřinu na to, aby ztlumila světla, půl vteřiny, kdy na volantu spočíval pouze dotek jejího tuhého obvazu. Jela opatrně, ale tvrdohlavě udržovala pravidelnou rychlost. Ručička na tachometru musela zůstat na čtyřiceti mílích, alespoň se dotýkat velké kovové čtyřky na ciferníku. Dokud se od ní nevzdalovala, z ničeho a nikomu nehrozil žádný zármutek. Volant se nepohnul ani o milimetr, Paříž se vzdalovala čím dál víc a bylo příliš chladno na to, aby přemýšlela, tím lip.

Pokud se zklamání týče, v tom se vyznala moc dobře. Myslíte si, že někoho litujete, nebo že vám na něčem záleží, a pak stačí jeden krátký okamžik, kdy stěží postřehnete, že se ručička přehoupla přes čtyřicítku, okamžik kratší než závan únavy, než vydechnutí, okamžik, kdy si řeknete: nedokážu lpět na tom člověku, milovat tu věc až do konce, dveře se zavřou, vy bloumáte po ulicích a pak se můžete hezky smáčet vlastními slzami a třebas i celé měsíce zkoušet vymazat to všechno ze vzpomínek, vzdali jste se, vzdali jste to, vzdali jste všechno.

Saulieu se ohlásilo světlými skvrnami uprostřed černých ploch, klesající silnicí plnou zákrutů, strmými věžemi baziliky. Zabočila do jedné ulice, pak do druhé a prudce zastavila necelý metr před šedivou zdí baziliky. Vypnula motor, opřela hlavu o volant, oči zůstaly suché, ale hruď se jí otřásala vzlyky, které se ani nesnažila potlačit, které však nechtěly ven a měnily se ve směšnou škytavku. Pusa přitisknutá na obvaz, vlasy padají přes oči a přes ty zatracené soví brýle. Teď jsi to celá ty, to se ti podobá, zbyla ti jen pravá ruka a rozklepané srdce, jen pokračuj a o ničem neuvažuj, jen tak dál.

Několik minut si dopřála tohle ustrnutí – tři, čtyři minuty, možná míň – pak se zvrátila dozadu a řekla si, že svět je velký, život dlouhý, že má hlad, žízeň a chuť na cigaretu. Nad ní se klenula krásná, jasná noc. Na mapě, kterou si mohla zdravou rukou rozložit, zůstávala pořád jména jako Salon-de-Provence, Marseille nebo Saint-Raphael. Chudinko malá, pokouší se o tebe zkrátka a dobře hysterie. Tak, jsem hysterka, a navíc zimomřivá.

Zmáčkla knoflík a střecha se jako kouzlem vznesla k noční obloze, zakryla hvězdy a přikryla ji, Dany Longovou, ve světě, který připomínal skrýše, jaké si v dětství budovala prostěradel v ložnici sirotčince. Zapálila si cigaretu, chutnala jí a píchala v krku tak jako při prvních pokusech v patnácti letech, kdy si děvčata podávala cigaretu z ruky do ruky, každá jednoho šluka, kašlaly potom, div si nevyvrhly plíce, a patolízalky, které podlézaly dozorčí sestře, na ně dělaly v setmělé ložnici „pssst!“ Pak se rozsvítilo světlo a zjevila se dozorčí sestra v hrubé bavlněné noční košili, na hlavě kus hadru, aby zakryla vyholenou lebku, a slepě rozdávala pohlavky na všechny strany; musely skrčit kolena až k bradě a chránit se lokty, takže nakonec ublížila nejvíc sobě.

Kolem chodili lidé, jejich kroky zvučely na dlažbě, někde na věži odbily hodiny velebně půl, asi půl deváté, podle hodinek na přístrojové desce. Dany zapnula lampičku – v tomhle bouráku se všechno rozsvěcovalo, člověk nemohl smáčknout nějaký knoflík, aniž by ho hned něco neoslnilo – hrábla do přihrádky na rukavice, zběžně prošla papíry, které si prohlížela před několika hodinami. Fakturu za opravu v Deux-Soirs-les-Avallon nenašla. Ani to ostatně neočekávala.

Vyprázdnila kabelku na vedlejší sedadlo. Také nic. S trochou úzkosti ji napadlo, proč se tolik namáhá: věděla naprosto bezpečně, že v životě nebyla u toho chlapíka s jihozápadním přízvukem, tak co vyvádí? Nacpala všechno zpátky do kabelky. Kolik amerických kabrioletů asi tak projede za den mezi Paříží a Marseille? Desítky, možná víc jak stovka. Kolik žen mohlo být v červenci oblečeno v bílém? Panebože, kolik jich mohlo mít sluneční brýle? Celá ta příhoda by jí byla k smíchu nebýt té rozbité ruky.

Ostatně ten chlápek v autoservisu celou dobu lhal. Její zranění bylo skutečné, měla obvaz před očima, a měla pro to jen jediné vysvětlení. Jeden ze dvou automobilistů, nebo snad on sám, musel za ní vlézt na toalety, aby jí vzal peníze, nebo ještě pro něco jiného, ale tomu se zdráhala uvěřit – a co ten jeho pohled v ordinaci, když si stáhla rukáv kostýmu, pohled, který v ní budil odpor a soucit zároveň, ten si snad taky vymyslela? Musela se mu zřejmě bránit a on ucítil, že ji láme ruku a dostal strach. Potom v kanceláři blekotal, co ho napadlo, aby ospravedlnil své přátele, nebo sám sebe. Ta sklenka alkoholu na stole. A ten rudolící tlusťoch, co tak křičel. Dobře věděli, že byla vyděšená, a využili toho. A aniž je napadlo, že vůz není její, všichni tři určitě uhodli, že jí něco bránilo v tom, aby zavolala policii, což normálně měla udělat.

Ano, takhle to určitě bylo. Cítila, že tu ještě něco nehraje, protože nemohla zapomenout na vrásčitou tvář a potměšilé oči té stařeny v dlouhé, sluncem rozpálené ulici, ale to také bylo jen nedorozumění, shoda okolností. Poklekla na sedadle, aby vzadu otevřela černý kufřík a vytáhla bílý svetřík, který si koupila ve Fontainebleau. Byl nádherně hebký a voněl novotou, to jí dělalo dobře. Zhasla světla, aby si ho oblékla, pak rozsvítila a upravila si límeček ve zpětném zrcátku. Pravou ruku měla tak neobratnou, že si musela dát mnohem víc záležet a cítila, jak se každým pohybem od ní vzdaluje stařena, benzinová stanice a celé to strašlivé odpoledne. Pořád ještě je Dany Longová, pohledná blondýna na cestě do Monte Carla, musí si vyprat kostým, ale ten za dvě hodiny uschne, a má hlad jako vlk.

Na okraji Saulieu si na tabuli přečetla, že do Chalonu je pětaosmdesát kilometrů. Nejela moc rychle, silnice stoupala a měla spoustu zákrutů, mohla by tam dorazit tak za půldruhé hodiny. Ale před ní jely jiné vozy a jejich světla ji povedou v zatáčkách, pojede bez zastávky. Zrovna v okamžiku, kdy si umínila už nezastavit, byla k tomu donucena, a v té chvíli by se v ní krve nedořezal.

Nejdřív uviděla vlevo na jedné křižovatce, kde se odbočovalo na Dijon, neforemné a těžké siluety dvou mužů s motorkami opřenými o strom. Když kolem nich projížděla, nebyla si ještě úplně jistá, že měli uniformy. Co kdyby to byli policisté a budou ji sledovat? Když už od nich byla dobrých dvě stě metrů, viděla ve zpětném zrcátku, jak jeden z nich spěšně vyjíždí na silnici a s rámusem se rozjíždí za ní. Jeho obrys v zrcátku rostl, mohla rozeznat jeho helmu, velké ochranné brýle, na motocyklu vypadal jako neúprosný robot, nebylo na něm nic lidského.

Utěšovala se: „To je vyloučeno, jede za někým jiným, předjede mě a pojede dál.“ Předjel ji a motor mu řval na plné obrátky, okamžik pokračoval, pak zpomalil, otočil se a zvedl ruku. Zajela ke kraji silnice a zastavila asi dvacet metrů před policistou, který zajistil motocykl, sundal si rukavice a teď se blížil ve světle reflektorů pomalým, přehnaně pomalým krokem, jako by jí chtěl ještě víc pocuchat nervy. Bylo po všem, aniž vůbec něco začalo. Zjistili, že thunderbird zmizel, bezpochyby měli její popis a jméno. Dany, která nikdy s žádným policistou do styku nepřišla, leda v Paříži, když potřebovala nějakou informaci, měla však zároveň podivný pocit něčeho známého, jako by si už předem představila celou scénu se všemi detaily, nebo jako kdyby ji prožívala znovu.

Když k ní došel, policista se nejdříve rozhlédl po vozech, které projížděly kolem a protínaly noc hučivým závanem, pak si povzdychl, vysunul si brýle na helmu, těžce se opřel o dveře a řekl:

„Tak co, slečno Longová? Na výletě?“

***

Byl až úzkostlivě pečlivý a jmenoval se Toussaint Nardi. Měl ženu, tři děcka, střílel dost zručně z pistole, uctíval Napoleona, v kasárnách vlastnil normalizovaný čtyřpokojový byt s teplou vodou a šachtou na odpadky, měl úspory na poštovní vkladní knížce a s nekonečnou trpělivostí doháněl četbou to, čemu se nestačil naučit ve škole. Těšil se, že na stará kolena skončí jako policejní úředník a povede usedlý život v nějakém malém městě, kde svítí slunce.

Vědělo se o něm, že není radno zbytečně ho dráždit, ale jinak to byl na policajta prima chlap. Během patnáctileté služby neměl nikdy příležitost vyzkoušet svou obratnost jinak než na cvičném terči nebo o pouti u střelnic a byl za to vděčný. Nikdy také na nikoho nevztáhl ruku, ani v civilu ani v uniformě, pomineme-li pár výprasků uštědřených jeho nejstaršímu synovi, který se ve třinácti letech česal jako Beatles, ulejval se z matematiky a stal by se z něj asi pěkný rošťák, kdyby ho otec trochu nezpražil. Jinak jeho jedinou starostí vedle snahy vyhýbat se zbytečným šarvátkám byla péče o motocykl, jednak ze smyslu pro pořádek, jednak proto, že by mu ta mašina mohla zabránit, aby se dožil požehnaného věku.

Když kolem něj na křižovatce projel bílý thunderbird s černou střechou, zrovna se bavil o motocyklech se svým kolegou Rappartem. Měl ho nejraději, bydleli v kasárnách na jednom patře a jeho syn byl také pěkné kvítko. Při denní službě vůbec nemluvili. V noci brávali na přetřes kromě motorek tři zajímavé náměty: blbost vrchního strážmistra, vzájemné nedostatky svých manželek a lehkomyslnost ostatních žen.

Nardi poznal thunderbirda bez zaváhání. Auto nejelo rychle, mohl si přečíst poznávací číslo, 3210RX75. Bylo snadno zapamatovatelné, protože připomínalo zpětný odpočet při odpalování raket. Během posledních dvou hodin měl nejasnou předtuchu, že to auto uvidí. Nedovedl by to vysvětlit. Jenom řekl Rappartovi: „Jdi se mrknout, jak to frčí na osmdesátce, sejdeme se tady.“ Seděl rozkročmo na své mašině a stačilo ji jen nadzvednout a pořádně dupnout na pedál, aby se motor probudil. Nechal přejet jednu dodávku, opsal na vozovce oblouk a vyrazil. Ve třech vteřinách měl před sebou obrovská, červeně zářící zadní světla thunderbirdu, světla, ze kterých by každý pokutový maniak musel dostat doživotní komplex. Neviděl, kdo vůz řídí. Při předjíždění jeho pohled zaznamenal obvaz na levé ruce a hned uhodl, že je to ona. Když jí vyzýval k zastavení, nemohl si vzpomenout na její jméno, protože je prve četl i s datem narození a vším ostatním, a přitom měl na jména vycvičenou paměť. Když se k ní blížil, konečně si vzpomněl: Longová.

Vypadala jinak než ráno, dumal, čím to je, navíc se na něj dívala, jako když ho nepoznává. Pak mu došlo, že ráno na sobě neměla ten rolák. Svetr, jako kostým bílé barvy, jí zaobloval tvář a dodával jí tmavší odstín. Pozoroval na ní ale stejně zvláštní rozechvění a zaraženost, která mu vnukala pocit, že má před sebou provinilce.

Co ale provedla? Zastavil ji brzy ráno kousek za Saulieu směrem k Avallonu, protože jí nesvítila zadní světla. Bylo to už na konci služby a on za noc nachytal tolik pitomců, kteří překračovali dělící čáru, předjížděli na konci vrchu a kašlali přitom na životy ostatních, že už toho měl pro dnešek plné zuby, a tak ji jen upozornil: „Nefungují vám světla, nechte si je opravit, na shledanou a příště dejte pozor.“ Žádná žena, třebas přecitlivělá, by se nemohla tak poplašit jen proto, že jí nějaký uondaný polda řekne, aby si nechala spravit světla.

Teprve později, když se mu zdálo její chování trochu moc divné a požádal ji o papíry, si všiml obvazu na její levé ruce. Po celou dobu, co si prohlížel její řidičák – byl jí vydán v osmnácti letech a bydlela tehdy v sirotčinci vedeném řádovými sestrami – cítil, že její nervozita vzrůstá, přestože seděla strnule a mlčky a že se blíží k hranici, která by pro něj mohla být nebezpečná.

Ano, bylo to nevysvětlitelné, nedokázal by to objasnit navzdory všem těm zatraceným lekcím z psychologie, které si nacpal do hlavy ke zkouškám, ale měl zcela jasný pocit nebezpečí. Jako kdyby už nemohla dál, vytáhla na něj revolver a poslala ho rozmnožit řady obětí, které zařvou při výkonu povinnosti. Navíc ani neměl být sám, ale domluvil se s Rappartem, který chtěl jít dřív domů, aby byl ve formě na oslavu křtin své neteře. Sám tedy ještě ke všemu porušoval předpisy.

Papíry se zdály být v pořádku. Zeptal se, kam jede: do Paříže. Jaké má povolání: sekretářka v reklamní agentuře. Odkud jede: přespala v hotelu v Chalonu. V kterém hotelu: Renesance. Odpovídala bez váhání, ale ještě měla rozechvělý, sotva slyšitelný hlas. Bylo šero, slunce ještě úplně nevyšlo a on na ni dobře neviděl. Měl chuť ji požádat, aby si sundala brýle, ale to člověk nemůže udělat, hlavně vůči ženě ne, pokud nechce vypadat, že si hraje na drsňáka z televizního seriálu. Nardi se zaboha nechtěl zesměšnit.

Vůz byl zapsán na jméno reklamní agentury, ve které pracovala. Dala mu číslo telefonu na svého šéfa, mohl si ověřit, že jí vůz často svěřovali. Třásla se zimou. Žádný ukradený thunderbird hlášen nebyl, a kdyby na ni udeřil bezdůvodně, mohl by z toho nakonec mít i nepříjemnosti. Nechal ji odjet. Pak toho litoval. Měl se přesvědčit, jestli u sebe nemá zbraň. Ale proč ho vlastně taková pošetilost napadá? To mu nejvíc vrtalo hlavou.

Teď už vážně nevěděl, co si má myslet. Byla to táž vyděšená dívka a mátla ho stejně jako ráno, ale od té doby se něco přihodilo, něco, co z ní doslova vymazalo výbojnost, kterou u ní vyciťoval – ne, to nebylo přesně ono – spíš zoufalství – to také nebylo ono – nenalézal slovo, které by vyjádřilo krajní stav, v němž byla dnes ráno a to, že od té doby hladina přetekla. Byl přesvědčen, že byla-li kdy v tom voze nějaká zbraň, teď tam už určitě není.

Když se Nardi vyspal a vzpomněl si na mladou ženu s thunderbirdem, měl vlastně trochu trapný pocit. Když ji teď viděl podruhé, nevzal Rapparta s sebou z obavy, že mu bude ještě trapněji. Teď byl rád, že se tak zachoval. „Tak mám dojem, slečno Longová, že my dva jsme odsouzeni k nočním službám, nezdá se vám?“

Nezdálo se jí vůbec nic. Dokonce ho ani nepoznávala. „Všiml jsem si, že vám opravili zadní světla. (Pauza.) Byl to zkrat? (Pauza.) Teď už zase fungují. (Hrobové mlčení.) Dala jste je opravit v Paříži?“

Snědá tvář schovaná za brýlemi, ozářená světlem z přístrojové desky, malá, plná ústa, která se lehounce chvěla, jako by se připravovala k srdceryvnému pláči, světlá kadeř, která vykukovala zpod tyrkysového šátku. Žádná odpověď. Provedla něco?

„Copak neslyšíte? Ta světla vám opravili v Paříži?“

„Ne.“

„Kde?“

„Nevím. Někde u Avallonu.“

Promluvila. Už bylo na čase. Dokonce se mu zdálo, pokud se mohl pamatovat, že měla výraznější, méně bezbarvý hlas. Vrátilo se jí trochu sebedůvěry.

„Ale jela jste do Paříže?“

„Myslím, že ano.“

„Vy si tím nejste jistá?“

„Ale ano.“

Přejel si ukazováčkem po rtech a tentokrát se přinutil, aby si ji pozorně prohlédl, protože se cítil trochu nesvůj, měl-li se dívat na ženy tímhle způsobem, i když šlo třebas jen o šlapky.

„Něco neklape?“

Jen trochu zavrtěla hlavou.

„Nevadilo by vám, kdybyste si na chvíli sundala brýle?“ Poslechla. Překotně vysvětlovala, jako by to bylo třeba:

„Jsem krátkozraká.“

Je tak krátkozraká, že se bez brýlí ani nepokouší něco rozeznat. Vlastně se nijak nesnažila přizpůsobit. Rappartova dcerka prodělala ošklivé spalničky od té doby je také krátkozraká, byl na ni skličující pohled, když se snažila vidět bez brýlí, ale její oči se při tom zužovaly, zatímco oči té mladé ženy se okamžitě roztáhly, bez výrazu, jako vydané na pospas, a zároveň pozměňovaly výraz celého obličeje.

„Dokážete s těmahle očima v noci řídit?“

Zmírnil přitom hlas, hned se ale zastyděl za tuhle omezenou policajtskou otázku, typickou pro nějakého starého papriku. Naštěstí si zase brýle rychle nasadila a lehce přikývla. Byl tu také ten obvaz.

„To není zrovna moudré, slečno Longová, když máte navíc poraněnou ruku.“ (Žádná odpověď.) „Jestli se nemýlím, tak jste seděla za volantem celý den?“ (Žádná odpověď.) „Tam a zpět to dělá nějakých šest set kilometrů?“ (Žádná odpověď.) „Musíte řídit? Kam teď jedete?“

„Na jih.“

„Kam na jih?“

„Do Monte Carla.“

Mezi rty mu ušlo zahvízdnutí.

„Snad to nechcete udělat na jeden zátah?“

Prudce zatřásla hlavou. Bylo to poprvé, co zareagovala s jistou rozhodností.

„Zastavím se kousek dál v nějakém hotelu.“

„V Chalonu?“

„Ano, v Chalonu.“

„V Renesanci?“

Znovu se na něj nechápavě podívala.

„Řekla jste mi, že jste přespala v Renesanci. Nebyla to pravda?“

„Byla.“

„Máte zamluvený pokoj?”

„Ne, myslím, že ne.“

„Vy myslíte, že ne?“

Zavrtěla hlavou, obrátila se, aby jí neviděl do obličeje, a v této pozici zůstala, obvázanou ruku opřenou o volant; nebylo v ní ale nic z té, vyzývavé trpělivosti některých řidičů, kteří tak dávají najevo: „Jen si kecej, mně je to jedno, až ze sebe přestaneš dělat šaška, tak mě snad necháš odjet.“ Zdála se být prostě jako ztracená, vyvedená z rovnováhy, slova i myšlenky ji opustily, dávala se na pospas zrovna jako prve, když si sundala brýle. Kdyby ji vyzval, aby s ním jela na strážnici, nedělala by potíže, pravděpodobně by se ani nesnažila dozvědět se důvod. Posvítil si baterkou dovnitř vozu.

„Můžete mi ukázat přihrádku na rukavice?“

Otevřela ji. Byly tam jen papíry, položila na ně ruku, aby ukázala, že pod nimi nic není.

„Vaše kabelka?“

Otevřela ji.

„Máte něco v kufru?“

„Ne, zavazadlo mám tady.“

Podíval se do kufříku z černé kůže, ale bylo v něm jen prádlo, ručníky, kartáček má zuby. Nakláněl se přes opěradlo a dívka si poposedla, aby mu udělala místo. Vědomí, že se chová jako nevycválaný mamlas a šťoural, se v něm mísilo s pocitem, že se ocitá v blízkosti něčeho podivného a mimořádně vážného, čemu by měl přijít na kloub.

Nakonec s povzdechem přibouchl dvířka:

„Vypadáte, že vás něco trápí, slečno Longová.“

„Jsem unavená, to je všechno.“

Za policistou s hučením přejížděly vozy a záblesky jejich světel vytvářely proměnlivou hru stínů na ženině tváři, která tak dostávala stále nové podoby.

„Víte, co udělám? Vy mi slíbíte, že se zastavíte v Chalonu, a já zavolám do hotelu Renesance, aby vám připravili pokoj.“

Tak si aspoň mohl ověřit, že tam minulou noc opravdu byla a že mu nelhala. Těžko mohl ještě dělat něco jiného.

Kývla hlavou na souhlas. Napomenul ji, aby jela pomalu, že na silnicích je tenhle víkend velký provoz, přiložil ruku k přilbě na pozdrav a přitom si říkal: „Nenech ji odjet, co nevidět se z toho vyklube kapitální průšvih.“

Neřekla mu na shledanou. Postavil se s rozkročenýma nohama do vozovky, aby zpomalil přijíždějící vozidla. Cestou k motocyklu ji sledoval očima. Říkal si, že koneckonců ani vlastní sestru nikdo neuhlídá a že si nemusí nic vyčítat. Kdyby měla skončit se svou fotkou v novinách, určitě se někde dál na silnici najde nějaký kolega, který bude umíněnější a zabrání jí v tom. Po patnáctiletých zkušenostech ve službě měl důvěru snad v jedinou pozitivní stránku svých kolegů, ale té věřil jako evangeliu: je jich hodně. A jeden je tvrdohlavější než druhý.

Projížděla s netlumenými světly nějakým snem. Nebyl ani dobrý, ani špatný. Sen, jakých je bezpočet. Kolikrát se jí něco zdálo a při probuzení nevěděla o ničem. Ale teď se neprobudí ve svém pokoji. Byla vzhůru. Procházela snem někoho jiného.

Stává se snad, že někdy uděláme docela obyčejný krok, jako je děláme každodenně, a najednou, aniž o tom víme, překročíme práh skutečnosti, zůstáváme sami sebou, žijeme a jsme dokonale při vědomí, a přitom se ocitneme v nočním snu třebas přítelkyně, která leží na vedlejší posteli? A může snad člověk pokračovat s vědomím, že se z toho nikdy nevymotá, že je zajatcem světa, který je přesnou, ale naprosto nesmyslnou napodobeninou skutečnosti, úděsného světa, který může kdykoliv zaniknout v hlavě kamarádky a vy s ním?

Tak jako ve snu, kde se vše zmateně odvíjí nezávisle na nás, nevěděla Dany, proč jede právě po téhle noční silnici. Zdálo se jí, že vchází do nějaké místnosti, kde visí na stěně obrázek rybářského přístavu, a najednou je tu ctihodná matka a vy jste se jí přišli přiznat, že jste zradili Anitu, chybí vám ale vhodná slova, protože jde o nechutnou záležitost, a vy ctihodnou matku nakonec uhodíte, pak znovu a ještě jednou, ale už je tu jiná stařena, ke které jste si přišli vyzdvihnout bílý plášť, a tak to pokračuje dál a dál. Nejjasněji si vybavovala, že měla jet do nějakého hotelu, kde už jednou spala, aniž mohla policistovi říct, že tam nikdy předtím nebyla. Nebo naopak. Říká se, že když je člověk blázen, považuje za blázny právě ty druhé. To bude asi ono. Je šílená.

Za Arnay-le-Duc se vytvořila dlouhá šňůra nákladních aut postupujících hlemýždím tempem. Musela popojíždět za nimi do nekonečného kopce. Když je konečně mohla předjet, jedno, pak druhé a pak všechny ostatní, zmocnila se jí nesmírná úleva. Nebylo to ani tak proto, že se zbavila náklaďáků a že měla znovu před sebou černou silnici a přívětivou noc, jako spíš z dodatečného ulehčení nad tím, že se neoctla ve vězení pro krádež vozu. Po thunderbirdu žádné pátrání vyhlášeno nebylo. Je zachráněna. Připadalo jí, že se s policistou rozloučila zrovna teď. Zatím už ujela dvacet kilometrů ve zmatených myšlenkách, pohlcujících čas.

Musí přestat jančit a ihned odvézt auto zpátky do Paříže. Jet až k moři už nepřichází v úvahu. Podívá se tam někdy jindy. Vlakem. Nebo si ze zbytku úspor zaplatí ze třetiny malého citroena a zbytek na splátky do osmnácti měsíců. Už to měla udělat dávno. Místo do Monte Carla by jela do nějaké díry pro duševní neduživce. Žádný vysněný grandhotel s bazénem, sladkou hudbou a uhlazenými známostmi, ale hezky solidní rodinný penzión s vyhlídkou na zelinářskou zahrádka, kde bude vzrušujícím zážitkem vyměňovat si v době siesty intelektuální postřehy o Anouilhových hrách s manželkou uzenáře, před kterou člověk nesmí vypadat jako hloupé střevo; nebo, v nejlepším případě, rozmlouvat s nějakým dalekozrakým mladíkem, který zakopává o roztažená lehátka; on a ona, Dany Longová, by tak spolu tvořili nádherný párek, nad kterým by se mohla zdeúřední starosvatka rozněžnit: je to rozkošné a smutné zároveň, ale jestli budou mít děti, přivede je optik na mizinu. Bylo to hezké, dělat si ze sebe legraci a brát všechno s odstupem, ale nic naplat, tohle je její pravý svět a jiný si nezaslouží. Je jenom pitomá chudobka, která si hraje na velkou dámu. Když se člověk nedokáže podívat na vlastní stín, aniž by se z toho skácel, má zůstat hezky v koutku.

Chagny. Burgundské střechy a ohromné náklaďáky vyrovnané před zájezdní hospodou. Do Chalonu zbývá sedm kilometrů.

Panebože, co to má za hlavu, že se dokázala tak strašně vyplašit, vždyť rozumuje jako váleček na nudle. Například Caravaille. I kdyby se už na smůlu vrátil ze Švýcar, věřila opravdu, že by se hned řítil rovnou na policii, aby se kdekdo dozvěděl, že má ve svém personálu nadějnou kriminálnici? A copak by si troufl nafukovat tu aféru, aby ho za to Anita odměnila hurónským smíchem? Anita by to ani jinak přijmout nemohla, náramně by si dovedla představit svou vyjukanou sůvičku, která se rozhodla vyrazit do světa třicetikilometrovou rychlostí.

Jsem cvok, patřím do blázince. Jediné, co mě při návratu mohlo potrefit, by bylo Caravaillovo uvítání: „Jsem rád, že vás zase vidím, Dany, vypadáte báječně, ale jistě pochopíte, že kdyby si každý v agentuře vypůjčoval můj vůz, musel bych si snad držet stáje,“ po kterém by jí ukázal dveře. Ani to ne: musel by totiž uvést důvod, nebo jí zaplatit odškodné. Jednoduše by ji slušně požádal, aby dala výpověď. A ona by mohla s klidným svědomím přijmout nabídku, kterou jí jedna konkurenční firma dělá každý rok, dokonce by na tom trhla i vyšší plat. Je to tak ty nanynko.

Ten policajt znal její jméno. A také tvrdil, že ji na stejném místě viděl už ráno. Tohle přece musí mít nějaké vysvětlení. Kdyby se k němu a k tomu chlápkovi z autoservisu chovala jako normální lidská bytost, už by měla jasno.

Teď když se uklidnila, začínala tušit, v čem je háček. Bylo to hezky zamotané a neměla to v hlavě ještě všechno srovnané, ale to, co ji napadlo, by rozhodně nevystrašilo ani kotě Jenom se za to styděla.

Kroužili kolem ní, stačilo, aby na ni promluvili trochu zvýšeným hlasem, a jí se roztřásla kolena. Řekli jí, aby si sundala brýle, a ona to udělala. Sama sebe tak vysouvala, že by snad poslechla, i kdyby ji požádali, aby se svlékla. Samozřejmě by přitom bulila a škemrala. Na nic jiného by se nezmohla.

Přitom si ale taky uměla postavit hlavu a důrazně se ozvat, nejednou už to sama sobě dokázala. Jednou, to jí bylo třináct, se postavila sestře Marii, která byla všechno, jen ne milosrdná, svižně jí oplatila facku, a jak si na ní, pane, dala záležet! Anitě, která ji měla za trdlo, dokonce jednou pořádně napráskala, pak ji vykopla na chodbu a vyhodila za ní kabelku a plášť. Potom samozřejmě několik dní brečela, ne proto, že zmlátila Anitu, ale proto, že už nikdy nebude taková jako dřív, a i když plakala, stejně se o tom nikdo nedozvěděl. Nikdo kromě ní také nevěděl, že je schopna zdánlivě bez příčiny v krátké chvíli přejít z blaženého rozpoložení do nejhlubší deprese. Ještě štěstí, že i v té nejhorší skleslosti se ze cviku dokázala utěšovat, že nic není ztraceno a že zase vstane z popela jako pták Fénix. Vytušila, že ostatní v ní vidí málomluvné děvče, kterému brýle ubírají na sebevědomí, jinak že ji ale považují za správnou holku.

Před Chalonem ji ruka začala znovu bolet. Snad nějak nešikovně sevřela prsty na volantu, nebo už injekce přestala účinkovat. Nebyla to ještě opravdová bolest, ale ruka pod obvazem už nebyla necitlivá. Předtím si ji vůbec neuvědomovala.

Reflektory osvětlovaly reklamní tabule vychvalující značky, které dobře znala. Jedna z nich, nějaká minerální voda, spadala do její náplně v agentuře. Tahle připomínka jí byla nepříjemná. Umínila si, že se vykoupe a půjde hned spát. Až si odpočine, zaveze vůz zpátky do Paříže. Tak si nejlíp dokáže, že nemá v hlavě ještě úplně vymeteno. Stále doufala, že se jí podaří usadit všechny, kteří tvrdili, že ji znají: hotel Renesance, do kterého ji poslal ten policajt. Jméno hotelu byla dobrá předzvěst, tam se Fénix opět vzkřísí.

Tušila předem, jak tam na ni vybafnou, že ji už viděli včera. Byla přesvědčená, že budou znát i její jméno. Jak by ne, když tam policista telefonoval. Tentokrát se ale nerozklepe, za vypůjčení vozu jí nic nehrozí, a sama přejde do útoku. Renesance. Už aby tam byla. Zmocnil se ji tichý, příjemný vztek. Jak se ten policajt dostal k jejímu jménu? Nejspíše je vyslovila u lékaře nebo už u benzinové pumpy. Co jí je platné, že není upovídaná – nebo tomu aspoň věřit – nakonec vždycky všechno vyžvaní. Udělala chybu, že spojovala poranění ruky s tím, co následovalo, tahle nehoda nepatřila do hry. Ušili na ni boudu, to je evidentní, někdo si z ní vystřelil.

Kde to vlastně začalo? V Deux-Soirs-les-Avallon? S tou starou babou? Ne, muselo to být předtím, ještě dřív. Předtím mluvila jen s tím párkem v restauraci, s prodavačkami a se šoférem z náklaďáku, co se tak nádherně usmíval a vyfoukl jí kytičku fialek a… Oh, Dany, měla by si, uvědomit, že hlava není jen k tomu, aby se na ni dával šátek. Ten šofér, no ovšem! Najde si toho uzubeného fešáka, i kdyby se měla strhat, a nacpe si kabelku třeba olovem, aby mu s ní mohla ty zuby vyrazit.

V Chalonu byly ulice vyzdobeny tříbarevnými papírovými praporky a girlandami žárovek. Projela městem až na nábřeží Saony. Na řece bylo několik ostrovů a na největším z nich řada budov, které připomínaly nemocnici. Vyjela na chodník podél řeky, zastavila motor a vypnula světla.

Měla zas ten zvláštní pocit, že tohle všechno už někdy viděla a prožila. Loďka na temné vodě. Světla kavárny na druhé straně ulice. I thunderbird, který tu stál nehybný a dýchající teplem uprostřed ostatních zaparkovaných vozů toho letního večera v Chalonu, jako by napovídal, co se bude za okamžik dít. To všechno je z únavy, z přetažených nervů za celý dnešní den a vůbec.

Pak si sundala šátek, uvolnila vlasy, přešla ulici s radostným pocitem z chůze, vešla do rozzářené kavárny, kde Johnny Hallyday zpíval o životě za cinkotu elektrického kulečníku, zákazníci mluvili také o životě, ale nikdo je neslyšel, a ona sama musela zvýšit hlas, aby se zeptala ženy v pokladně, kde najde hotel Renesance.

„Rue de la Banque, jděte pořád rovně a pak zahněte doprava, je to tam ale drahé.“

Objednala si džus, ale pak se rozmyslela, musí se trochu povzbudit, vypila hezky silný koňak, až jí zacukala víčka.

Na její sklence byla stupnice s růžovými prasátky nejrůznějších velikostí. Dany byla jenom úplně malinkaté prasátko. Dáma u pokladny asi poznala, proč nosí brýle, Přátelsky se usmála a povzbudivě řekla:

„Nic si z toho nedělejte, no tak, moc vám to takhle sluší.“

Dany měla chuť ještě na jeden koňak, ale neodvážila se o něj požádat. Vzala si z pultu balíček preclíků, zakousla se do jednoho a začala zkoumat, jestli hudební skříň neobsahuje nějakou desku s Bécaudem. Vybrala si SÁM NA SVÉ HVĚZDĚ a pokladní jí přiznala, že na ni tahle píseň taky tak zvláštně působí – ajaj! – a poklepala si konečky prstů na srdce.

Když Dany vyšla do ztemnělých ulic města, chvíli se procházela a svěží vzduch jí ovíval obličej. Na břehu řeky jí napadlo, že už nemá chuť jít do Renesance, měla chuť zahodit do vody sáček s preclíky, který držela v ruce, a udělala to, dostala chuť na špagety, měla chuť cítit se dobře, být v Cannes, nebo někde jinde, v nadýchaných šatech, které si koupila ve Fontainebleau, nebo nahá v objetí nějakého milého mládence, který by byl taky nahý a dal by jí pocit bezpečí a kterého by dlouho líbala a celá by se mu oddala. Jako svému prvnímu chlapci, kterého poznala ve dvaceti letech (od dvaceti do dvaadvaceti, v zájmu přesnosti) a který zastínil všechny ostatní, jenomže už byl, jak se říká, usazený, měl ženu, do které byl stále beznadějně zamilován, a jedno děcko, které se s ním vyskytovalo na pár fotografiích – Panebože, to je ale únava, kolik je asi hodin?

Vrátila se k autu. Na nábřeží rostly odkvetlé pampelišky. Když byla malá, foukala do nich a bílé načechrané lucerničky se vznášely jak andílci, připadala si jako ta žínka na obálce Laroussova slovníku. Utrhla si jednu, ale kolem šli nějací lidé a dívali se na ni, neodvážila se fouknout. Zatoužila potkat cestou nějakého anděla mužského pohlaví, bez křídel, ale hezkého, klidného a zábavného, anděla z rodu těch, na které nevražila ctihodná matinka, který by ji zato držel celou noc v náručí. A bylo by to. Do rána by zapomněla na ten zlý sen a pták bouřlivák by je oba odvezl na jih. Zadrž, kačeno.

S modlitbami nikdy moc štěstí neměla, ale když otevřela dvířka thunderbirdu, div nezaječela. Anděl nebo ne, ale každopádně byl ve voze, v životě ho neviděla, vyčáhlý brunet s uličnickým výrazem, pohodlně roztažený na sedadle vedle volantu, v ústech cigaretu – jednu z těch, které nechala ležet na přístrojové desce – nohy v mokasinách opřené o přední sklo, rádio puštěné, asi stejně starý jako ona, na sobě světlé kalhoty, bílou košili a pulovr. Prohlížel si ji shora dolů velkýma černýma očima a řekl neznělým, ne nepříjemným, ale trochu podrážděným hlasem:

„To vám to trvalo! Takhle se nikam nedostanem!“

***

Filip Filanteris, jinak taky Filou-Filou, protože ve dvou se to lépe táhne, měl alespoň jednu náramnou ctnost; věděl, že svět přestane existovat v okamžiku, kdy zemře, že tím pádem jsou ostatní zcela bezvýznamní, že je zbytečné si pro ně lámat hlavu; jsou tady, aby mu poskytli to, co potřebuje, a on by ostatně byl pěkný trouba, kdyby si dělal těžkou hlavu kvůli čemukoliv, pokud nějaké mozkové úsilí může mít nepříznivý vliv na srdce a zkrátit tak dobu – šedesát nebo sedmdesát let po kterou doufal zůstat na tomto světě.

Zrovna včera mu bylo šestadvacet. Vychovali ho jezuiti. Smrt jeho matky před několika lety byla jediná událost, která ho v životě ranila a která ho občas ještě zabolela. Dělal škrabálka v jedněch alsaských novinách. Měl v kapse lodní lístek do Káhiry, smlouvu pro rozhlas a prakticky ani halíř. Soudil, že ženy, které se už rodí jako nižší tvorové a nemají většinou velké intelektuální nároky, jsou tou nejžádoucnější společností pro mládence jeho ražení, který potřebuje dvakrát denně jíst, občas se pomiloval a dostat se do Marseille nejpozději do 14. července. Včerejší narozeniny strávil v Bar-le-Duc. Dovezla ho tam v malém citroenu jedna učitelka z okolí Metz, velká obdivovatelka Liz Taylorové a Mallarméa, která jela navštívit rodiče do Saint-Dizier v departementu Haute-Marne. Bylo to odpoledne. Střídavě pršelo a svítilo slunce. Zajeli si trochu a zastavili za nějakou opuštěnou pilou, ona to ještě nikdy nezkusila, bylo to namáhavé a dost žalostné, vše se odehrálo na zadním sedadle, moc ošklivá vzpomínka. Ale jí se to líbilo. Až do Bar-le-Duc si prozpěvovala a zatímco řídila, chtěla, aby jí nechal ruku mezi koleny. Bylo jí dvaadvacet nebo třiadvaceti let, vyprávěla mu, že je zasnoubená, ale že všechno zruší tak, aby nikomu neublížila, že tohle je její nejkrásnější den a podobné kecy.

V Bar-le-Duc ho vyklopila v jedné hospodě a dala mu třicet franků na večeři. Jela jen pozdravit rodiče do Saint-Dizier a měla si ho zase vyzvednout na stejném místě kolem půlnoci. Dal si uzené se zelím a četl FRANCE-SOIR, pak skočil i se zavazadlem do autobusu a, zajel si na kávu na okraj města. Byl to dost slušný hotel, v jídelně stál velký dřevěný krb a servírky měly černé šaty a bílé zástěrky. Honem se seznámil asi s čtyřicetiletou macatou brunetou, bílou jako křída, a s jejím švagrem, notářem z Longuyonu, když předtím zaslechl, že spolu hovoří o cestě do Moulins. Zrovna dojídali večeři. Napovídal jim nesmysly, že se chtěl věnovat mládeži na scestí a že právě dostal místo v Saint-Étienne.

Pokud mohl soudit, ta žena nebyla z těch, kdo se dají opít rohlíkem. Slupla jahody se šlehačkou, kouřila cigaretu a viditelně myslela na něco jiného. Vrhl se tedy na jejího švagra, zarudlého tlouštíka v šatech z lehké blýskavé látky a řekl mu, že si notáře tak elegantní nepředstavoval. V jedenáct hodin s nimi nastoupil do jejich černého a trochu dýchavičného peugeota a jelo se.

Jedna hodina ráno. Znal už oba jejich životopisy, slyšel o rodinném pozemku, který z hlouposti prodali, o dědovi, který ze sebe dělá chromého tyrana, dozvěděl se o přednostech ženina manžela a o bratranci z Moulins, kterého jedou navštívit. Notář zastavil, aby se trochu prospal, a Filip a žena vystoupili, aby se prošli podél silnice a vykouřili škrábavou anglickou cigaretu. Vytáhla se na špičkách a prohlásila, že když je na venkově hezky a všechno spí, cítí se hned mladší. Zašli na polní cestu, která zřejmě vedla k nějakému statku. Zastavila se a v šeru se snažila rozpoznat nějaké květiny. Hlas se jí trochu chvěl, měla sevřené hrdlo a on z toho vycítil, co ji trápí a jaké naděje v něj skládá.

Odbavil ji pod malou skupinou stromů, když předtím strávil spoustu času hledáním vhodného místa, vkleče, protože si nechtěla umazat sukni, a při každém škubnutí v duchu trnul, aby ji netrefil šlak a aby mu její ochablé tělo najednou neztuhlo v náručí. Po celou dobu ze sebe přerývaně chrlila nemožné a mírně nechutné komentáře – že je to poprvé, kdy něco takového dělá, že si o ní nesmí myslet nic špatného, že s ní může dělat, co chce – a když ho přešla touha, kterou v něm vyvolala její obnažená stehna, téměř zářivě bílá, byl doopravdy mírné znechucen.

Potom, když se upravovala, se ho zeptala, zda ji miluje. Jako kdyby to nebylo vidět.

Švagr v autě zatím stále spal. Probudili ho. Vzhledem k tomu, že Tereza – tak se jmenovala – chtěla, aby si Filip sedl dozadu vedle ní, musel se určitě domyslet, co se přihodilo, ale neřekl nic. Později, když vjížděli do Beaune, usnula. Filip zašramotil, když otvíral její kabelku, a ten člověk zpomalil a tiše poznamenal: „Jste mladší a silnější než já, ale nechte toho, musel bych se bránit a všechno by mohlo hloupě skončit.“ Filip zaklapl kabelku a vystoupil. Tereza se neprobudila.

Zůstalo mu něco přes deset franků, zavazadlo a náramná potřeba spánku. Prošel vylidněným Beaunem a řídil se hlukem vlaků, až došel k nádraží. Hlava mu třeštila, vyspal se v čekárně, v osm se probudil, oholil na umývárně, vypil kávu a koupil si balíček cigaret. Pak si pomyslel, že by měl podporovat vzrůst spořivosti a cigarety vrátil. Před polednem odjel do Chalonu. Peníze mu nezbyly žádné, ale byl by v tom čert, aby na dálnici nepadl na nějakou buchtu. Tak tedy čert v tom byl, ne-li něco horšího. Celé odpoledne se potloukal po avenue de Paris a rue de la Citadelle, aniž by někoho ulovil, dokonce už neměl ani na to, aby zapadl někam do kavárny. Neliboval si v opravdových krádežích s násilím a ublížením na těle. Dokud měl ještě dost času – rozhodl se čekat do půlnoci – raději se chtěl vyhýbat šoférům nákladních aut a podobné čeládce mužského rodu, protože to začíná obvykle tím, že si člověk hraje na snaživého studenta medicíny, myslí přitom na cizí peněženku a nakonec skončí na lavici před soudem. Pocuchat ženské trochu fasádu je hračka, a v nutných případech je to dokonce žádoucí, u muže s tím ale nevystačíte a musíte ho pěkně praštit po makovici, a pokud jeho rozměry přesahují vaši kategorii, tak přes cinkrlátka, jinak je s vámi amen. Jenomže lebka je křehká záležitost a to ostatní taky. A síla lebky nemusí být přímo úměrná tloušťce náprsní tašky.

Kdyby bylo ráno nebo aspoň jiný den než sobota, zapadl by do nějakého činžáku, kde by našel nějakou uštvanou, nepochopenou a v de Gaulla věřící hospodyňku, která má muže v práci a haranty ve škole, a interviewoval by ji pro krajské noviny až do postele; později by se mohla vymluvit, že ztratila peněženku v obchodním domě. Nebo by sám mohl do nějakého zajít a provést obchvat na některou prodavačku, jenomže v sobotu odpoledne byly všechny uspěchané, v hlavě jim hučelo z pokladních chyb a z pitomosti kupujících, z toho nekoukalo nic.

Kolem páté odpoledne, když se pobavil s belgickými turisty, kteří se bohužel vraceli domů, si řekl, že tentokrát je namydlenej, dokonce jádrovým mýdlem, a že mu nezbude nic jiného, než obrat nějakého šoféra z náklaďáku, otce čtyř dětí a kdovíco ještě. Před naloděním v Marseille čtrnáctého ráno si potřeboval ještě zajet do Cassis. Znal tam jednoho majitele správkárny aut, pracoval kdysi v Metz, mohl by mu píchnout. Bylo jedenáctého. Bude-li takhle pokračovat, nebude v Marseille dřív než koncem měsíce.

Osvítila ho myšlenka, nijak hluboce geniální, ale lepší než nic: východy z kolejí a gymnásií. Prošel spousty ulic a začínal za sebou vléct nohy, když zjistil, že už začaly prázdniny a že školy jsou opuštěné. Přece se objevil nějaký obchodní kurs pro děvčata, kde před budovou postávaly matinky. Nejvíc ho otravovalo jeho zavazadlo. Vypadal s ním jako buran.

Když vlaštovky vylétly z hnízda, slunce nad střechou nějaké továrny mu svítilo do očí a dalo mu práci, aby si vyhlédl tu pravou. Byla to velká blondýnka s těžkopádným tělem, nápadným hlasem a smíchem a nesla pod paží knihy převázané koženým páskem. Odhadl ji ze zásady tak na šestnáct, bylo by mu trochu hanba, kdyby jí hádal míň. A jde se na věc. Šla s několika přítelkyněmi, se kterými se po nekonečném žvanění na rohu rozloučila. Dozvěděl se, že se jmenuje Grandchampová a potom že je Dominika. Čas od času zachytil výraz jejích očí, které byly modré, hloupé a ulpívaly na jeho kufru.

Nakonec se octli sami nedaleko nějakého hřiště. Uchopil ji za ruku, špitl jenom Dominiko a že je taky jenom člověk, že ho musí vyslechnout, vzápětí ji ale celou vyděšenou pustil a šel si sednout na zídku, která ohraničovala fotbalové hřiště. Trvalo jí třicet vteřin, než k němu došla. Sdělil jí s odvráceným pohledem, že ji odjakživa miluje a nenávidí zároveň, že se zrovna popral a ztratil místo, protože se mu kvůli ní vysmívali a že před odchodem jí musí vylíčit, co všechno zakouší od chvíle, kdy ji poprvé spatřil, i kdyby se tomu měla smát. Říkal, co mu na jazyk přišlo. Pak se na ni podíval, stála tam vykulená, s hořícími tvářemi, ale už se nebála, a on plácl dlaní vedle sebe, aby si přisedla a v duchu přemítal, kolik má u sebe peněz nebo kolik mu jich může obstarat a kolik času ztratí, než je z ní dostane.

Měla dvě desetifrankové bankovky a v kapse kabátku pětifrankovou minci, kterou nosila jako talisman. Odevzdala mu je o tři hodiny později na chodbě domu, v němž bydlela, kde bylo smutno a páchlo tam po cibulové polévce, tichounce plakala, říkala mu Georges – tak se jí představil, líbala ho sevřenými, neobratnými rty se slanou příchutí slz, měl pocit, že se dopustil krveprolití, mrzelo ho, že to bylo kvůli pouhým dvaceti frankům, a sliboval, že nikdy neodejde, že na ni bude druhý den odpoledne čekat před nějakým pomníkem, o kterém neměl ani tušení, ale tvrdil, že ho zná. Když stoupala do schodů a naposledy k němu otočila svou tvářičku venkovské husičky, která věří na lásku, opakoval si, že jemu, kruci, taky nikdo nic nedal zadarmo, ani jeho matce, se kterou jeho otec, ten syčák, jednal celý život jako s kusem hadru, a to byla prosím jeho vlastní matka. A vůbec ať jdou všichni k čertu.

V jednom baru si dal sekaný biftek a díval se přitom do noci skleněnou tabulí, která vedla na nábřeží. Zůstal tam dlouho, protože jinde by ho to přišlo dráž a kromě toho věděl, že po západu slunce musí člověk umět čekat, zarputile a bez hnutí, že stačí jediný pohyb a štěstěna ho mine. Kolem jedenácté uviděl bílého thunderbirda, který zastavil na nábřeží; zrovna pořádal další biftek a popíjel další čtvrtku vína a uvnitř vozu zahlédl jen zelený nebo snad modrý šátek a vzadu pařížskou poznávací značku. Řekl si, že už bylo na čase.

Když vyšel, mladá žena zrovna vystupovala z vozu. Byla urostlá, oblečená v bílém. Sundala si šátek a její nazlátlé vlasy se zaleskly ve světle luceren podél řeky. Na levé ruce měla nějaký obvaz. Přešla ulici a vešla do nedaleké kavárny. Líbila se mu její obezřetná a přitom vláčná chůze.

Než se zašel porozhlédnout do kavárny, Filip přešel ulici v opačném směru a obešel vůz, aby se přesvědčil, že uvnitř už nikdo nesedí. Auto bylo prázdné. Otevřel dvířka u volantu. Uvnitř to vonělo dámským parfémem. Na přístrojové desce objevil balíček gitanek s filtrem, vzal si jednu, zapálil si automatickým zapalovačem, nakoukl do přihrádky na rukavice a pak otevřel kufřík na zadním sedadle: dvoje kalhotky z nylonových krajek, světlé šaty, kalhoty, dvoudílné plavky, noční košile, taky provoněná stejným parfémem, zatímco ostatní věci voněly novotou. Pro všechny případy uložil svůj vlastní kufřík také do vozu.

Do kavárny nahlížel jen zvenčí a viděl, jak si dáma vybírá desku v hrací skříni. Mezi zuby svírala, preclík. Všiml si, že má černé brýle zakřivené tak, aby zvláštním způsobem odrážely světlo. Krátkozraká. Pětadvacet let. Neobratná na pravou ruku. Vdaná nebo na hromadě s chlápkem, který si může dovolit nabídnout thunderbirda jako vánoční prezent. Když se sklonila nad hrací skříní, zaznamenal, jak jí sukně dobře obepíná oblé, pevné boky a dlouhá stehna, ale také viděl, že je na několika místech zašpiněná. Měla jednoduchý účes, drobná ústa a malý nosík. Bavila se s oslnivě rudovlasou matronou u pokladny a z jejího smutného úsměvu usoudil, že má nějaké trampoty, že ji něco souží. Muži – prakticky tedy celé osazenstvo kavárny – na ni vrhali kradmé, výmluvné pohledy, ale vůbec si jich nevšímala. Poslouchala nějakou Bécaudovu píseň, která k němu doléhala přes sklo a která jí zvěstovala, že je sama na své hvězdě. Někdo ji právě nechal plavat. Takovýmhle holkám se člověk stejně nikdy nedostane úplně na kobylku.

Nebyla bohatá, nebo aspoň ne dlouho. Nedokázal by říct, jak na to přišel. Snad proto, že bohaté děvče se neprojíždí samo v Chalonu v jedenáct hodin večer – ale vlastně proč ne? Nebo podle zavazadla, ve kterém bylo jen pár věcí a kartáček na zuby. Ale jestli to bylo něco takového, tak mohl zrovna tak dobře jít stopnout nějaký náklaďák. Tyhle holky vám totiž nakonec taky vždycky vyklouznou. Usadil se v autě a čekal. Pustil si rádio a zapálil další cigaretu. Viděl, jak vyšla z kavárny, přešla ulici a zastavila se daleko od něj na břehu řeky. Když se vracela, její zvláštní půvabná chůze mu napověděla, že jde o mírné, nevýbojné stvoření, prozradila mu ale ještě něco, co ho utěšilo, že totiž jakmile ze sebe shodí ten kostým, musí mít náruživě ráda laškování ve dvou; rozhodl se, že mu nesmí upláchnout.

Trochu sebou cukla, když otevřela dvířka a uslyšela výtku, že jde pozdě, jinak ale nedala najevo žádné překvapení. Posadila se za volant, stáhla si sukni přes kolena a poznamenala, hledajíc přitom v kabelce klíče:

„Neříkejte mi, že jste mě už někde viděl. Mám toho plné zuby.“

V životě neslyšel někoho tak precizně mluvit, zdálo se, že u každého slova vyslovuje zvlášť každé písmeno. Nenapadlo ho zatím nic lepšího než odpovědět:

„No, no, vymluvíte se po cestě. Víte, kolik je hodin?“ Nejvíc mu vadily ty její brýle. Dva velké ovály, které mohly skrývat cokoliv.

„Vystupte z mého vozu,“ vybídla ho nesmlouvavě.

„To není váš vůz.“

„Vážně ne?“

„Už je to tak. Viděl jsem papíry tady v přihrádce.“ Pokrčila rameny a řekla:

„Nedělej hlouposti, ano? Hezky si vystup!”

„Já jedu do Cannes.“

„Výborně. Ale vypadni. Víš, co udělám, jestli nevystoupíš?“

„Zavezete mě do Cannes.“

Nezasmála se. Lehce ho klepla do nohy, protože se podrážkami opíral o přední sklo, a on si sedl pořádné. Chvíli se na něj dívala a pak řekla:

„Nemohu tě zavést do Cannes.“

„To by mě mrzelo.“

„Co vlastně chceš?“

„Vidět, jak ta vaše zatracená kraksna běhá, krucinál!“ Pokývla hlavou jakoby na souhlas a zapojila kontakt. Věděl, že s ním vůbec nesouhlasí. Nepřekvapilo ho, když viděl, jak se obratně otáčí na chodníku a míří do středu města. Pomyslil si, že by byla schopná ho bez upozornění vyklopit před policejní stanicí, ale vlastně ne, to se jí nepodobalo.

Zahnula doleva a zastavila, aby se podívala na tabulku s názvem ulice. Přitom poodhalila svůj štíhlý krk. Protijedoucí vůz byl přinucen zastavit a jeho šofér hloupě zažertoval. Neodpověděla, Filip také ne, a zastavili kousek před neonovým nápisem „Hotel Renesance“. Hlavou mu samozřejmě projela naivní a zároveň domýšlivá představa, ale hned ji zavrhl.

„Mám zůstat v autě, nebo jít s vámi?“

„Ach, pojď se mnou, vlastně si dělej, co chceš.“

Vystoupil a na chodníku se k ní, připojil. Převyšoval ji o hlavu. Namítl jí hloupě, že bude-li mu pořád říkat ty, začne jí také tykat.

„Jen to zkus, a celý Macon bude vzhůru.“

„To ještě není Macon, teď jsme v Chalonu.“

„Právě proto, bude mě slyšet daleko.“

Zdvihla k němu obličej, lhostejná, úsečná, tvářila se jako děvče, které se vyzná, zároveň měl ale téměř fyzickou jistotu, že ji bude mít ještě tuhle noc v náručí, že pozná její oči a že příští den spolu budou uhánět za sluncem. Před skleněnými dveřmi se zastavila. Myslela zřejmě na totéž co on, protože najednou řekla změněným, jakoby unaveným hlasem, aniž z něj přitom spustila pohled:

„Neboj se, já za moc nevydám,“

Pak vešla dovnitř.

Tam se odehrálo něco, čemu moc dobře nerozuměl. Dívka se obrátila na elegantního muže sedícího v recepci a pak na jeho manželku, která se k němu připojila. Měla pokoj objednaný telefonicky. Jmenovala se Longová. Ptala se, jestli spala v hotelu minulou noc. Ti lidé byli v rozpacích, vyvedlo je to z míry a nechápavě se po sobě dívali.

„To přece musíte nejlíp vědět vy sama, slečno?“

Oni ji neviděli. Zapisoval ji noční vrátný, ale dnes večer má volno, jako každou sobotu. Mladá žena opáčila:

„Opravdu? Jak jednoduché.“

„Vy jste zde včera večer tedy nebyla?“

„Na to se vás ptám.“

Filip stál vedle ní a mechanický si pohrával s popelníkem, kterým kroužil okolo stojánku s kuličkovou tužkou. Muselo ji to dráždit, protože aniž otočila hlavu, položila mu pravou ruku na paži a nechala ji tam. Její gesto byla něžné a skoro důvěrné. Měla velmi štíhlé a dlouhé prsty s nenalakovanými, nakrátko ostříhanými nehty. Psací stroj, napadlo Filipa. Právě říkala, že jestliže tam opravdu přespala, musel po ní zůstat nějaký záznam, jméno v návštěvní knize.

„Máme vás zaznamenanou, řekli jsme to už tomu policistovi do telefonu. Přijela jste velmi pozdě a záznam má už dnešní datum.“

Majitelka začala být rozčilená a hrabala se v papírech na malém stolku vedle pultu. Položila před mladou ženu bílý lístek, ta se na něj jen zběžně podívala a ani se ho nedotkla:

„To není můj rukopis.“

Muž okamžitě zasáhl:

„Taky to ani nemůže být váš rukopis, protože to vyplňoval noční vrátný. Prý jste mu řekla, že jste levačka a máte na levé ruce obvaz. Máte ho tam pořád. Nejste snad levačka?“

„Jsem.“

Vzal cedulku do ruky a četl lehce roztřeseným hlasem:

„Longová. Daniela, Marie, Virginie. Dvacet šest let. Reklamní pracovnice. Poslední pobyt Avignon. Bytem v Paříži. Národnost francouzská. Nejste to vy?“

Teď zas vypadala dívka zmateně:

„Poslední pobyt Avignon?“

„To jste řekla vrátnému.“

„To je hloupost.“

Muž beze slova rozpřáhl ruce. Jestliže říkala hlouposti, on za to nemůže. Filip uchopil její prochladlou ruku, kterou žmoulala rukáv pulovru. Jemně se zeptal:

„Vy jste tu nikdy nebyla?“

„Ovšemže ne! Pěkně to na mě nahráli!“

„Můžeme sehnat nočního vrátného, jestli si přejete.“ Několik vteřin na muže zírala, pak pokrčila rameny, prohlásila, že to nestojí za to, a obrátila se k východu. Otevřela zasklené dveře bez jediného slůvka na rozloučenou.

„Ten pokoj si nevezmete?“ zeptala se majitelka ostrým hlasem.

„Ale ano.“ odpověděla. „Jako včera. Spím jinde, ale jsem tady. Ráda se dělám zajímavá.“

V autě si zapálila cigaretu a podrážděně vyfoukla kouř, myšlenky se jí přitom toulaly bůhvíkde. Filip usoudil, že nejlepší je mlčet. Po několika minutách zapnula motor, a když si několikrát spletla ulici, zavezla ho opět na nábřeží na místo, kde se s ní setkal.

„Teď v noci nikam nepojedu. Nemohu tě zavézt do Cannes. Přišel jsi kvůli mně o spoustu času a moc mě to mrzí. Ale co se dá dělat,“

Prudce se naklonila a otevřela mu dvířka. Nepokusil se ji obejmout, natož políbit, vysloužil by si jen pár facek, a když je člověk nemůže vrátit, nemá si o ně koledovat. Raději řekl, že lhal a že do Cannes vůbec nejede.

„To nebylo fér.“

„Čtrnáctého mi z Marseille odplouvá loď. (Další lež:) Do Guineje.“

„Pošleš mi odtud pohlednici. Prosím tě, vystup.“

„Podepsal jsem smlouvu na práci v Guineji. Letecké motory. Udělal jsem si diplom, když jsem byl na vojně. Můžu vám povídat spoustu věcí o tryskových motorech. Uvidíte, že vás to bude zajímat.“

„Jak se jmenuješ?“

„Georges.“

„A co jsi zač, cikán nebo Španěl?“

„Napůl cikán, napůl Talián a napůl Bretonec, Pocházím z Metz. Můžu vám povídat spoustu věcí o Metz.“

„Na exotiku jsem alergická. Je to pravda, s těmi tryskovými motory?“

Zdvihl pravou ruku, několikrát zaprskal a řekl;

„Potřebují tam techniky.“

„Myslela jsem, že berou jen Číňany,“

Protáhl si oči ukazováčky:

„Jsem taky trochu Číňan.“

„Jenže já teď nikam nepojedu. Chci spát. A dlouho.“

„Můžu na vás počkat v autě.“

„To nepřichází v úvahu.“

„Můžu pochopitelně taky spát s vámi.“

„To je vyloučeno, moc se vrtím a kopu kolem sebe. Na jih přece jede spousta aut. Mám ti poradit?“

„Jsem plnoletý.“

Zavrtěla hlavou, vzdychla a rozjela se, Filip se nabídl, že druhý den by mohl řídit on, bude-li si přát. S poraněnou rukou to jistě není snadné. Odsekla mu, že do druhého dne už jistě přijde na to, jak se jeho vzácné společnosti zbavit.

Na kraji města zastavila v parku před hotelem, který měl bůhvíkolik hvězdiček a kde bylo plno pařížských a Zahraničních aut. Vystoupila, Filip zůstal sedět.

„Nemáš peníze na hotel?“

„Ne.“

„Jedl jsi?“

„Zrovna když jste přijela. Vzala jste mi chuť k jídlu.“

Nerozhodně pokročila k osvětlenému vchodu. Velká okna byla dokořán otevřena a za stoly bylo vidět pozdní strávníky. Zastavila se a obrátila se k autu.

„Tak co je? Půjdeš už?“

Sledoval její dlouhou, malátnou, světlovlasou a okouzlující siluetu. Požádala o pokoj s koupelnou pro sebe a o pokoj o patro výš pro něj. Ve výtahu podotkl:

„Já taky potřebuju vanu.“

„Jakpak by ne. Zítra ráno ti tu svoji půjčím. Jestli chceš, umyju ti záda. Přestaneš už konečně otravovat?“

Vešel za ní do prostorného pokoje se zataženými záclonami. V těsném závěsu je sledoval zřízenec v modré zástěře, který nesl zavazadla. Udiveně si všimla Filipova kufru:

„Tohle mi nepatří. Vzal jste to ve voze?“

„To je moje,“ ozval se Filip.

„No tohle, ty sis to pěkně naplánoval.“

Dala zřízenci spropitné – chvíli jí to trvalo kvůli té nešťastné ruce – a požádala ho, aby připravili nějakou večeři, třeba studenou. Pro dva. Přijde dolů za čtvrt hodiny. Když zřízenec odešel, špičkou boty šťouchla do Filipova kufru a ukázala na otevřené dveře.

Poslechl. Bylo už po půlnoci, ale zezdola doléhal hlučný smích nějakého opozdilce. Jeho pokoj byl menší a mnohem méně přívětivý s okny vedoucími do parku. Podíval se na thunderbirda, chvíli přemýšlel, pak otevřel kufr, umyl si obličej, vyčistil zuby a řekl si, že by vypadal jako mamlas, kdyby se převlékal. Ještě než zavřel dveře, přinutil se, aby si přečetl hotelový řád, jinak by dolů přišel moc brzy. Vešel k ní bez klepání a zastihl ji, jak v bílých kalhotkách a v podprsence pečlivě rozprostírá na dvou židlích u okna svůj kostým. Tentokrát měla brýle s úzkými kovovými obroučkami a čirými skly, které dovolovaly vyniknout její tváři – jemu se tak dokonce víc zamlouvala – a její tělo bylo, jak si představoval, pružné a půvabné. Zeptala se ho, jestli si všiml vázy z broušeného skla, která stála vedle dveří do koupelny. Přisvědčil, že ji vidí.

„Jestli hned nevypadneš, rozbiju ti ji o hlavu.“

Odešel čekat na tu přísnou obrýlenou slečnu do jídelny. Přišla za ním v tyrkysových kalhotách, které zahlédl v kufru a které byly vyzývavě přiléhavé; stejně tak se choval i její bílý svetřík, na nose měla opět své barbarské brýle.

Neměl hlad. Pozoroval přes stůl její nahé paže, díval se, jak noří lžičku do vychlazeného žlutého melounu, rozkrájel jí maso na malé kousky. Mluvila pomalu a trochu smutně. Řídí jednu reklamní agenturu. Jede za přáteli do Monte Carla. Vyprávěla mu zamotanou historku o lidech, kteří jí všude tvrdili, že ji už potkali den předtím, a on si všiml, že mu už netyká.

Když jakž takž porozuměl jejímu dobrodružství, naplno se rozesmál. Udělal dobře. Okamžitě si všiml, že mu za to byla vděčná:

„Vám to taky připadá legrační, že ano?“

„No jak jinak. Pěkně si z vás vystřelili. Kde jste potkala toho vašeho šoféra s fialkami?“

„Před dálnicí u Auxerre.“

„Zřejmě tou silnicí často jezdí a má tam všude známé. Zatelefonoval jim. Je to jako v té pohádce o Palečkovi, jenomže naruby.“

„Ale ten policajt? Myslíte si, že by se policista propůjčil k takovým slaboduchostem?“

„Je to asi přítel nebo příbuzný toho chlapíka od pumpy. Ostatně proč ne? Snad si nemyslíte, že policajti sežrali všechnu moudrost?“

Podívala se na svůj obvaz. Vypadala přesně tak, jako když ji pozoroval v Chalonu za sklem kavárny. Ostatní hosté již odešli. Filip dodal, že některé žerty končí špatně, že se pravděpodobně zuřivě bránila, když jí chtěli nahnat strach u benzinové stanice, a že se mohla i sama poranit. Nebo se jí udělalo špatně a padla přitom na levou ruku.

„Ještě nikdy jsem neomdlela.“

„To neznamená, že se vám to nemůže stát.“

Přikývla na souhlas. Poznal, že si přeje, aby ji někdo uklidnil. Byla skoro jedna hodina. Jestli se budou pořád bavit o té absurdní příhodě, nikdy se k ní do postele nedostane. Uchlácholil ji, že už je po všem a že ti, kteří si z ní dělali legraci, by měli radost, kdyby tušili, že jí to pořád vrtá hlavou.

„Ukažte mi, jak se usmíváte!“

Poslechla a viditelně se snažila zapomenout na prožité odpoledne, ale zapomněla taky na svou ruku, která ji určitě bolela? Ta bolest se mu mohla stát hrozným protivníkem. Měla malé, pravidelné, zářivě bílé zuby, mezi dvěma prostředními byla malá mezera. Opatrně se zeptal:

„A co vaše oči, směl bych je taky vidět?“

Přikývla, ale úsměv se jí vytratil. Natáhl ruku přes stůl a sundal jí brýle. Nechala si to líbit bez pohnutí, ani se doopravdy nepokusila na něj zaměřit oči, které byly tmavé a vnímaly jen světlo lustrů. Potřeboval přerušit ticho a zeptal se zadrhnutým hlasem:

„Jak teď vypadám?“

Mohla odpovědět: nejasný, rozmazaný, picassovský nebo pitoreskní, cokoliv pro svou obranu. Místo toho řekla:

„Prosím vás, polibte mě.“

Zakýval na ni, aby přiblížila obličej. Natáhla hlavu. Něžně ji políbil, měla vlhká, nehybná ústa. Nasadil jí brýle, Zadívala se na ubrus. Zeptal se jí, stále s tím překvapivě seškrceným hlasem, kolik má ve svém pokoji váz na rozbití. Po tváři jí přejel záblesk úsměvu, jako by se vysmívala sama sobě, a tichým, rozechvělým hlasem se zapřísáhla, že bude rozumná, slibuji vám to, pak náhle zdvihla oči a on viděl, že chce něco říct, že to ale nedokáže. Řekla jenom, že je jí ze všech čínsko-bretonských cikánů z Metz nejmilejší.

V pokoji, kde stolní lampa vrhala po stropě cípy podobné velikánské hvězdě, se nechala svléknout a držela se ho přitom pravou rukou okolo krku; dlouho ji líbal a laskal na lůžku, než se mu podařilo jí stáhnout svetr a potom znovu dlouho, než rozestlal a dlouho před tím, než se sám svlékl, aniž by se přitom od ní vzdálil, jen ji střídavě obepínal levou a pravou paží, a pak začala do jeho ramene všeptávat nesrozumitelná slůvka, cítil na kůži její prosebný dech a její bušící srdce a její řasy, které se sklopily nad rozkoší.

***

Později spal s hlavou na její pravé paži a ona tiskla rty na jeho dlouhá, urostlá záda. Opatrně zhasla světlo, aby ho nerušilo, a vzápětí také usnula. Bylo jí, jako by se každou hodinu probouzela a znovu si uvědomovala mladíkovu přítomnost, ve skutečnosti ale celou dobu spala s ústy přitisknutými k jeho rameni a tak věděla, že je s ní. Později, to už byl bílý den a záclony propouštěly do pokoje namodralý přísvit, ji zase pozoroval on, cítila to, aniž ještě otevřela oči. Jeho ústa vyhledala její, cítila jeho teplo, mumlal Dany, Dany, je ti dobře? Šťastně se zasmála. Chtěl se zachovat udatně, ale oči se mu klížily, hlava poklesla a on znovu usnul.

Musela vyvinout všechen um, aby se jemně vymanila z jeho náruče, nasadila si barevné brýle a po kapkách za zavřenými dveřmi si napouštěla vanu. Překvapeně si prohlížela v zrcadle tu neznámou tvář. Až na lehounký stín pod očima nenesla stopy včerejších zmatků a slunce jí dokonce dodalo barvy. Cestou do koupelny sebrala kusy oděvu, které se válely na koberci. Zavěsila na ramínko jeho kalhoty, košili a šedý svetr, jakže se to vlastně jmenuje? Georges Tentononc. V kapse kalhot nahmatala peněženku a zmocnilo se jí trapné pokušení prohlédnout si její obsah, celkem bez obtíží mu ale odolala. Že se jejich vztah utvářel rychle jako v Papinově hrnci, to jí nedává právo chovat se jako vlezlá ženuška. Vlastně chtěla vědět jen jedinou věc.

Zavinula se do osušky, vrátila se do pokoje a naklonila se nad ním, aby se zeptala, jestli opravdu čtrnáctého odjíždí někam do horoucích pekel. Zamumlal: ale kdepak, to byla jen taková finta, abys mě litovala, dobrou noc. Musel se jí zapřísáhnout, že na něho žádná loď nečeká. Zdvihl pravou ruku pár centimetrů nad polštář, řekl: přísahám, ty mi snad vážně přeješ všechno nejhorší, a znovu usnul.

Vykoupala se a potichu si telefonem objednala kávu. Vzala si od pokojské podnos mezi dveřmi a dala jí k přežehlení svůj kostým. Vypila dvě sklenice záhadné ovocné šťávy a pozorovala přitom toho důvěrně známého cizince ve své posteli. Pak to už nevydržela a zavřela se v koupelně, aby prozkoumala obsah jeho peněženky. Nejmenoval se Georges, ale Filip Filanteris, narodil se v Paříži a byl přesně o šest dní mladší než ona. Měla radost, že se narodili pod stejným znamením, aspoň horoskopy jim tedy budou souhlasit, zároveň v ní ale pořádně hrklo, když zjistila, že má opravdu zamluvené místo na lodi. Odplouval skutečně čtrnáctého (v jedenáct hodin), ne do Guineje, nýbrž do Káhiry. Patří jí to, neměla být zvědavá.

Připravila mu koupel, nechala přinést důkladnou snídani, kterou hltavě spolykal ve vaně. Seděla zamotaná do ručníku vedle něho na obrubě vany a on ji co chvíli políbil tam, kde ji ručník nezakrýval, tvářil se bezstarostně, z vlasů mu crčela voda, obracel k ní velké černé šibalské oči s neskutečnými řasami a pod kůží mu hrály vypracované svaly. Utěšovala se, jak se dalo. Neměl ani vindru, a kdyby ji nepotkal, padl by na nějakou jinou. Co tedy vlastně chtěla? Také si říkala – Panebože, dneska už je neděle dvanáctého – že by mohl odplout jinou lodí a že muži zrovna tak jako ženy se při takovýchhle setkáních vždycky trochu zamilují, zkrátka snůška nesmyslů.

Požádal telefonem, aby mu z jeho pokoje přinesli kufr. Vytáhl z něj trochu pomačkaný světlý letní oblek a uvázal si černou kravatu. Vysvětlil jí, že od smrti své matky barevné kravaty nenosí. Pak jí pomohl s oblékáním. Chtěl, aby si nechala průhledné brýle, ale vymluvila se, že to není možné, protože s nimi vidí jen na malou vzdálenost. Nabídl se, že bude řídit. Kapitulovala. Když byla hotova, sevřel ji u dveří v náručí, vyhrnul jí sukni a hladil ji po nohou, jeho rty chutnaly po kávě a říkal jí, že se nemůže dočkat, až se zas octnou v dalším hotelovém pokoji.

V noci pršelo a na střeše a karoserii ptáka bouřliváka se třpytily dešťové kapky. Projeli Tournusem, kde na ně vysvitlo slunce, pak Maconem, kde zvony právě zvaly na velkou. Navrhla mu, jestli nic nenamítá, že nechá plavat své přátele v Monte Carlu a zůstane s ním až do odjezdu lodi. Opakoval, že na něj žádná loď nečeká.

Za Villefranche otevřel střechu a zahnul na silnici, která se vyhýbala Lyonu. Kroutila se mezi skalami, kde potkávali skoro výhradně samé velké náklaďáky. Řídil bez váhání, zřejmě cestu dobře znal a nejel tudy poprvé. Vzpomněla si na párek, s kterým se seznámila v restauraci před Fontainebleau, a náhlé se jí v hlavě vybavilo celé včerejší dobrodružství. Vypadalo naprosto neskutečné, přesto v ní znovu narůstala úzkost. Přitiskla se k němu, opřela si chvíli hlavu o jeho rameno a úzkostný pocit zmizel.

Mluvil málo, ale hodně se vyptával, Vytáčela se, jak se dalo, z nepříjemných otázek – komu patřil vůz, kdo ni čekal v Monte Carlu? Mlhavě mu nastínila svůj „reklamní podnik“: popsala agenturu a vynechala Caravaille. Uchýlila se k líčení příhod ze sirotčince, nejvíc ho rozesmála ctihodná matinka. Ta stará žena se mu zdála prima, určitě by si ji zamiloval. Pochopitelně se nedalo předpokládat, že by ta náklonnost byla oboustranná. Proč ne? Dany prohlásila, že to není tak jisté, ale v hloubi duše slyšela hlas ctihodné matky: „Kdybych mohla zasáhnout, nevypadal by teď už tak pěkně, to mi věř, a nebylo by to ani tak proto, že před ním padáš naznak, spíš bych ho zmalovala za to, jak ti teprve ublíží. A vůbec, řekni mu, ať nejede tak rychle, nebo se oba zabijete, a zbyde po vás jen vaše černá duše a rozmlácené auto, které vám nepatří.“

Za Givorsem přejeli Rhonu a dostali se na silnici č. 7, která vedla podél řeky a přes svátečně vyzdobená městečka: Saint-Rambert d’Albon, Saint-Vallier, Tain-L’Hermitage. Pár kilometrů před Valence se zastavili na oběd.

Slunce připalovalo, hlasy měly jižní přízvuk, Dany se všemi silami snažila zakrýt v gestech a ve tváři nezadržitelný pocit, který se nápadně podobal štěstí. Prostřeli jim v zahradě tak, jak si to den předtím vysnila, a na jídelním lístku dokonce objevila špagety. Vyprávěl jí o místech, která neznala, kde se mohli večer milovat, koupat a znovu se milovat třebas až do bílého dne a kolikrát jen bude chtít. Při malinách s cukrem se rozhodla pro Saintes-Maries-de-la-Mer, to jistě muselo vyhovovat pánovi, i když nepravému a ne právě počestnému.

Vzdálil se na několik minut, aby zatelefonoval jednomu „kamarádovi“. Když se vrátil, poznala, že má starosti. Neusmíval se na ní jako předtím. Při placení zjistila, že nevolal do Metz ani do Paříže, to by přišlo mnohem dráž. Se svou neohrabanou pravou rukou nedokázala zakrýt, že bere peníze z obálky, ale na nic se jí neptal a třebas si toho ani nevšiml. Nadávala si, že na to nemyslela dřív, místo aby zaměstnávala ten hrášek, který jí nahrazoval mozek, slíděním v jeho peněžence.

Nechali za sebou Valence, přívětivé město s obrovskými platany a ocitli se v zářivém kraji, který jí brzy připadal bližší než místa, kde dosud žila. Pod silnicí vytvářela Rhona velké, písečné jazyky a za Montélimarem se zdálo, že země, skály a stromy jsou jen výtvorem neúprosného slunce.

Levá ruka ji už nebolela, ale nemohla ji dlouho udržet opřenou o mladíkovo rameno. Jel rychle se soustředěným výrazem, který se jí vryl do paměti. Zapalovala mu cigarety a někdy mu je na chvíli brala, protože chtěla kouřit tutéž cigaretu. Zamilovala si místa, kde musel zpomalit, když k ní nakláněl hlavu, aby ji políbil, nebo když jí kladl uklidňující ruku na koleno.

Orange. Dlouhá, rovná silnice pod platany. Několikaproudový most přes řeku Durance. Rozhalil si košili a vyprávěl o autech (Ferrari), a koních (Gélinotte, Sea-Bird), o filmech (Lola Montes, Jules a Jim), ale nikdy o sobě. Říkala mu stále Georges. V Salonu se zastavili v jedné hospodě a napili se u pultu, zatímco jim plnili nádrž. Měl vlasy na čele slepené jako při milování a ona také. Aniž si cokoliv řekli, oba se rozesmáli, protože myslili na jedno a totéž.

Ujeli ještě deset nebo dvacet kilometrů, jel ale mnohem pomaleji, líbal ji častěji a jeho ruka si pod její sukní počínala naléhavěji. Rozhodla se, že ho nezarazí. V autě ještě nic takového nezažila a srdce se jí rozbušilo.

On zrovna tohle neměl na mysli. Zamířil sice na postranní silnici, která vedla do Miramas, ale pak zastavil na kraji vozovky a řekl jí, aby vystoupila. Bylo jasné, že tyhle končiny zná, přesto jí to ale řekl. Procházeli piniovým hájem za ohlušujícího zpěvu cikád až na vrchol jednoho kopce, kde se před nimi rozprostřel berreský rybník, jehož klidná hladina připomínala velkou sluneční skvrnu.

Dany se hlavou honily myšlenky. Bylo jí horko. Styděla se. Měla strach. Nevěděla už, co ji vylekalo, ale když vystoupila z auta, vynořil se jí v hlavě obraz jako na přeexponovaném filmu, obraz, který nedokázala rozpoznat. Byl to její pokoj, nebo snad ten, ve kterém spala u Caravaillů. Každopádně v něm byla Anita tak, jak ji jednou večer nechala na holičkách; je to tak dávno, že by snad měla mít právo na to zapomenout, Anita, které jedné noci puklo srdce, kterou viděla poprvé plakat a kterou zmlátila a vyhodila ze dveří – copak ty cikády nikdy nepřestanou?

Posadil ji vedle sebe na skále porostlé uschlým mechem. Rozepjal jí kostým tak, jak předpokládala, dokonce se na to i připravovala, aby se pak netvářila jako pohoršená můra, ale on jí jen pohladil ňadra a stáhl se. Na něco se jí zeptal, ale tak tiše, že ho stěží slyšela. Ale rozuměla velmi dobře a on svou otázku neopakoval. Jenom nechápala, proč se jí na to ptá, vůbec to neodpovídalo jeho charakteru, a proč při tom odvrací oči a proč se mu celá tvář k nepoznání stáhla. Chtěl vědět, kolika mužům před ním už patřila – to byl výraz, kterého užil.

Odpověděla: jedinému. Pokrčil rameny. Dodala, že ti ostatní byli bezvýznamní. Znovu pokrčil rameny. Řekla, že ti druzí byli přesně dva, ale že opravdu jako by nebyli.

„Tak mi vyprávěj o tom prvním.“

„Nemám chuť o tom mluvit.“

Pokusila se pravou rukou zapnout svůj kostým, ale on jí v tom zabránil.

„Kdy to bylo?“

„To už je dávno.“

„Milovala jsi ho?“

Věděla, že se jejich rozhovor dostává do sféry, kdy se dopustí hlouposti, ale nemohla se udržet, aby to neřekla, nemohla všechno zapřít:

„Mám ho pořád ráda.“

„Dal ti košem?”

”Nikdo nikomu nedal košem.“

’’Tak o co jde? Proč se nevezmete a nemáte fůru dětí?“

„Bigamie je zakázaná.“

„Taky existuje rozvod.“

„Ne, to tedy neexistuje.“

Zachytila jeho pohled, ve kterém se téměř zračila zloba. Vzala ho za paži a instinktivně tak učinila svou zavázanou rukou. Tiše dodala:

„Bylo v tom ještě něco jiného. Měl totiž děti.“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Dva roky.“

„Jak se jmenuje?“

„Prosím tě!“

„Jaká je jeho žena?“

„Skvělá. Nesmírně milá. Nikdy jsem ji neviděla.“

„Jak tedy víš, že je milá?“

„Vím to.“

„Viděla jsi ho od té doby?“

„Ano, ano, ano! Dvakrát!“ (Začala se rozčilovat, a ještě ke všemu pořád nemohla zapnout ten kostým.) „Chceš vědět data? 11. září před dvěma roky, 17. srpna loni! Spokojen?“

„Jenže on kvůli tomu svou ženu stejně plavat nenechal! To není žádná náhražka z nouze! Není to žádná potrhlá baba, kterou člověk potká v Chalonu a za dvě hodiny nato už ji má v posteli! Stačí ti to?“

Bylo to tak strašné, že ji tím zranil míň, než zamýšlel. Zato ji ale bolelo, že nechápala, proč tohle všechno pustoší, proč záměrně vyvolal tuhle nesmyslnou hádku.

„No tak to řekni!“

„Co mám říct?“

„Že jsem mizera!“

Mlčela. Sundala si brýle, které se jí horkem zamlžily, a vytáhla z kabelky kapesník, aby je otřela. Pak zůstala nehybně sedět, brýle v pravé ruce, a snažila se na nic nemyslet. Cítila na sobě jeho pohled a pak slyšela, jak říká k nepoznání změněným hlasem:

„Odpusť mi, Dany. Zaskočím do auta pro cigarety. To nás trochu uklidní.“

Naklonil se k ní, zapnul jí knoflíčky u kostýmu a na tváři ucítila něžný polibek, takový jako předchozí večer v hotelové jídelně.

Její rty byly stejné jako poprvé, vlahé a nehybné, oči měla stejně potemnělé. Odešel a ani se neotočil. Když zašel mezi stromy, dal se do běhu. Teď sebou musí hodit. Zpočátku jí nebude divné, že se nevrací. Určitě to nejdřív přičte na vrub té jejich hádce. Odhadoval, že uplyne tak čtvrt hodiny, než si všimne, že auto zmizelo. Znal dobře okolí a věděl, že jí bude trvat dobrých třicet až čtyřicet minut, než se dostane někam k telefonu.

Jestli se spletl a vůz jí opravdu patří, bude volat rovnou na policii. Pro něho to bude prohraná partie. Pak bude trvat ještě deset minut, než uvědomí první četníky, ale nejdřív budou ve střehu ti, kteří hlídkují na severní dálnici a na výpadovkách z Marseille. Ti si jistě thunderbirda všimnou, takový vůz se nedá přehlédnout. Čapnou ho někde okolo Cassis.

Při nejlepším měl na svůj záměr hodinu času, a to nestačilo. Vsadil všechno jedině na to, že se Dany Longová neobrátí na policii, nebo alespoň ne hned. To, co mu vyprávěla minulý večer u stolu, nedávalo smysl, pokud ovšem sama něco nezatajila. Když vám někdo poláme ruku, uděláte randál. A když policista prohlásí, že vás už ráno viděl, a není to pravda, nebudete mu kývat na souhlas.

S tou brejlatou slečinkou toho neklapalo víc. Ta obálka s výplatou v kabelce. Ale hlavně ten pocit, který v něm nepřestávala vzbuzovat, že jsou v ní dvě rozdílné osoby: jedna spíš prohnaná, živá, sebejistá a druhá plná úzkosti a vystrašená jako králík. Mluvila ze spánku. Říkala pořád jedno jméno – matinka – a pak zamumlala pár nesouvislých slov, které ho doopravdy zneklidnily. Bylo to něco jako: „Zabitá“ nebo „Zabiják“ nebo „Zabte mě“, vyslovila to jen dvakrát, těsně u jeho úst, a on si nebyl jist, jak si ty tři slabiky vysvětlit. Mohlo to také být: “Zachraň mě“, jako by se v polospánku obracela na něj, ale tomu nevěřil. V tom děvčeti byla nějaká trhlina.

Udýchaně nastoupil do auta, zasunul klíč do kontaktu a vzápětí lehce přidal plyn. Přes clonu stromů a v rámusu, který dělaly cikády, určitě nemohla nic zaslechnout. Opatrně se otáčel a kvůli délce vozu přitom musel zajet až na samý kraj příkopu. Vzpomněl si na Danino zavazadlo, které z jeho hlediska nic zajímavého neobsahovalo, ale pro ni mohlo být přítěží a trochu ji zdržet, Vzal ho, otevřel a odhodil co nejdál od auta. Jednotlivé části odivů se rozlétly podél silnice. Pohled na groteskní tyrkysovou skvrnu kalhot, které na sobě měla minulý večer, mu byl nepříjemný. Řekl si, že je cvok, ne-li ještě něco horšího, ale vystoupil, sebral je, svinul a chystal se je dát zpět do kufru, vtom ale strnul: stála tam, nehybná, kousek od něho, neslyšel ji přicházet. Pak poznal, že jsou to jen její šaty z bílého mušelínu, které se zachytily na ostružinovém keři. Nechal kalhoty být, skočil za volant a vyrazil.

***

Na přístrojové desce bylo půl čtvrté. Přibližně ve stejnou dobu ukradl minulé léto stejným způsobem a na stejném místě velkého nového citroena. Potřeboval hodinu a čtvrt, aby se dostal do bezpečí v Cassis, do garáže tlustého Paula, svého přítele z Metz. Thunderbird byl rychlejší než citroen a on se tentokrát vyvaruje chyb, kterých se posledně dopustil. Může tak získat pět až deset minut času. Snad i čtvrt hodiny, povzbuzoval se, ačkoliv věděl, že je to spíš marná útěcha.

Když dojel na hlavní silnici, zajásal, že na silnici, kde zanechal Dany, nepotkal ani jediné vozidlo. Necelé dva kilometry na jih byla jiná okreska, širší a lépe udržovaná, a řidiči jí dávali přednost. Naší obrýlené sůvičce zabere možná víc času svézt se stopem, než původně předpokládal.

O té ženě s citroenem už nikdy nic nezaslechl. Nevěděl, jak se zachovala. Bylo to tak samozřejmě lepší, ale trochu toho litoval, protože by tentokrát mohl vylepšit svůj plán. Už proto, že dnes to bylo riskantnější. Ta žena s citroenem byla provdána za nějakého lékaře z Arles. Zřejmě oželela vůz, jen aby zabránila skandálu. Filip se s ní seznámil v Roanne, kam přijela navštívit někoho v domově pro přestárlé. Byla plachá, baculatá, polopanna vinou manžela, a natolik omámená svým prvním cizoložstvím, že si cestou koupila – bylo to v Tarare – luxusní vydání PANÍ BOVARYOVÉ: všeobecné vzdělání v celofánu. Nedělal s ní žádné cavyky. Pod stromy na stráni ji celou svlékl a upachtil takovým způsobem, že její vážený lékař a manžel nemohl v nejmenším pochybovat o původu té pohromy, leda by byl pitomec; pak ji složil dobře mířenou ranou pěstí do žaludku, přehodil přes ni její šaty a odjel. Její prádlo, střevíce a kabelku (z té si vzal jen peníze) hodil na dno popelnice v Marseille.

Tentokrát nezakoušel žádnou úzkost jako tehdy, přestože se nepojistil stejným způsobem. Neměl to srdce, aby svlékal tu brejlatou sůvičku, tím méně, aby ji uhodil. Po telefonickém hovoru s tlustým Paulem se celé odpoledne přesvědčoval, že to musí udělat, ale nakonec to nedokázal. Pohrdal ženami, které mu všechny připadaly chtivé, sobecké a nicotné. Nedělal mezi nimi rozdíl, až na jednu výjimku: nejmíň se mu protivily ty, které si zachovávaly určitou přirozenost. Dany Longová mu dokonce byla celkem třikrát doslova sympatická. Když u vchodu do hotelu řekla: „Neboj se, já za moc nevydám.“ Potom když v recepci hotelu položila svou ruku na jeho paži jako bratrovi uprostřed nepřátelského světa. A hlavně když jí u stolu sundal brýle. Její tvář byla bezbranná jako srdce jeho vlastní matky, která zemřela svobodná, ve čtyřiceti letech, a u lože měla jako jedinou útěchu svého umouněného spratka, od kterého by se nenechal pohladit ani prašivý pes.

Musí Dany Longovou (Marii Virginii) co nejrychleji pustit z hlavy, zachoval se k ní ostatně dost šlechetně. Nechal jí kabelku, aby se dostala z nejhoršího, vyvolal hádku, aby ji vyléčil z přehnané romantiky, a dal ji hodinu na to, aby se mohla pomstít. Měla určitou šanci.

Uháněl po severní dálnici, která pozvolna klesá k Marseille, a po okružních bulvárech se dostal na dálnici k Aubagne. V týdnu by se do Cassis mohl vydat kratší cestou soutěskou pod Gineste, ale v neděli odpoledne tudy jezdí spousta Marseillanů. Nechtěl riskovat zpoždění kvůli šňůře výletníků sunoucích se hlemýždím tempem, nebo kvůli nějaké nehodě, která by mohla zastavit dopravu. Auto teď sledovalo zatáčky v městečku Bédoule, které se rozkládaly podél nekonečných piniových hájů. Myslel na neznámého muže, kterého Dany Longová stále milovala. Představoval si ji, jak spočívá v jeho náručí ve světle lampy, která vrhala na strop hvězdicový stín, měla nohy a břicho obnažené a na sobě ten bílý svetřík, který později zahodil do křoví. Co to vlastně znamená, mít stále rád? Tak už dost!

Tlustý Paul mu loni v létě dal tisíc franků za nového citroena. V telefonu mu teď za thunderbirda nabídl tři tisíce, ale musel mu nejdřív přísahat, že ten vůz nesebral někde u chodníku a že ta holka stejně jako v předchozím případě má důvody, proč neohlásit krádež. Rád přispíval k rozšíření vozového parku v afrických státech, ale jen jako amatér, bez rizika. Filipovi se zdála jeho nabídka přijatelná. Když v Pas-de-Belle-Fille odbočoval ke Cassis, policisté mu vůbec nevěnovali pozornost. Bylo dvacet minut po páté. Začínal doufat, že čtrnáctého se přece jen nalodí s penězi v kapse, čistým trestním rejstříkem a v kajutě první třídy, do které ho pozve nějaká zazobaná buchta.

Necelou čtvrthodinku později už nedoufal v nic. Thunderbird byl zaparkován u moře vedle přístavu pod mohutnou siluetou mysu Canaille. Opřel se oběma rukama o karoserii a vší silou bojoval proti prudké nevolnosti, která se o něj pokoušela. Rovnýma nohama se ocitl v děsivém snu, byl sám pod pražícím sluncem a třásl se vzteky a strachy zároveň. A jeho neposkvrněný rejstřík byl teď v tahu. Přišijou mu všechno, co se kdy semlelo, hotový konec světa.

***

Dany posbírala své roztroušené svršky a pečlivě je urovnala do černého kufříku. Nevydala se opuštěnou silnicí, po které přijeli. Znovu se vyšplhala na kopec, roztrhla podélně papírový sáček, ve kterém měla zabalené sandály, a položila ho na plochý balvan, kde předtím seděli. Vzala růž na rty a pravou rukou na něj načmárala roztřeseným hůlkovým písmem: DNES VEČER V 10 HODIN PŘED ČÍSLEM 10 CANEBIERE. Jméno téhle avenue bylo to jediné, co znala z Marseille kromě toho, že lidé jsou tam prolhaní jako všude jinde. Svou zprávu zatížila velkým kamenem. Věděla, že je to zhola zbytečné, ale nesměla nic zanedbat, ani možnost, že se sem ten kluk vrátí, až ona odejde.

Za pár minut nato se octla na silnici na druhé straně kopce, kterou zahlédla zeshora mezi stromy. Byl na ní velký provoz. Hned první auto, renault nebo simca kovové barvy, jí zastavilo. Uvnitř seděl muž se ženou a s děckem. Posadila se s kufříkem na kolenou dozadu vedle děťátka, které spalo v plátěné kolébce.

Vysadili ji před restaurací na silnici nedaleko Marseille.

Poděkovala jim a snažila se přitom usmívat. U barového pultu vypila sklenici minerálky. Ukázala číšníkovi účet z restaurace nedaleko Valence, kde obědvala. Požádala ho, aby tam zavolal.

Neměli zde telefonní budku. Musela vše vysvětlovat před hosty, kteří ztlumili hlas a poslouchali ji. Na druhém konci jí zřejmě odpovídala majitelka podniku. Ano, pamatovala se na dámu v bílém kostýmu a na mladého muže, který ji doprovázel. Také si vzpomněla, že na konci oběda telefonoval. Volal do Cassis, ale nevěděla, kam se poděl papír, na který si poznamenala číslo. Velice lituje.

Dany zavěsila a požádala o telefonní seznam departementu Bouche-du-Rhone. Žádný Filanteris v městě Cassis telefon neměl. A přece si byla jistá, že četla “Cassis-sur-Mer“, když se špatným svědomím ráno prohlížela jeho náprsní tašku. Na nic jiného se nepamatovala, věděla jen, že to bylo vytištěné, nikoliv napsané rukou. Zprvu chtěla probrat seznam všech telefonních abonentů v departementu, ale byla by to zbytečná ztráta času.

Zeptala se číšníka, jestli některý z hostů nejede do Marseille. Nějaký muž se světlým knírkem a vyhrnutými rukávy ji usadil do svého peugeota a cestou jí vypočítával všechny hospody, které v Paříži znal: strávil tam tři měsíce jako voják v prezenční službě. Vysadil ji na velkém prosluněném náměstí s parkem, odkud se rozbíhaly dlouhé třídy všemi směry a kterému se říkalo Prado. Octla se ve městě, které bylo jistě pohostinné a kde se muselo příjemně žít, ona z něj ale viděla jen kusy umouraného předměstí. Muž jí řekl, že odtud může jet do Cassis autobusem. Když odjel, přečetla si na sloupu jízdní řád autobusů a zjistila, že musí půl hodiny čekat. Přešla náměstí, držíc kufr a kabelku v pravé ruce, a nasedla do taxíku. Šofér byl rudolící hromotluk s čepicí. Říkal chudinko malá, to bude pěkně drahé. Pochopil, že jí není do řeči a rozjel se.

V serpentinách pohoří Gineste – jméno si přečetla na sloupu na kraji soutěsky – poprvé spatřila moře. Modré jako na pohlednicích, světélkující, táhnoucí se až k obzoru, který byl jen o málo bledší; bylo ještě krásnější než v jejích představách. Snažila se na něj raději nedívat.

Cassis bylo městečko, dojeli tam v půl sedmé, něco málo přes dvě hodiny po té, co se jí dostalo jidášského polibku na kopci proti berreskému rybníku. Na chodnících dlouhé ulice se lidé mačkali víc než v Paříži před Galeries Lafayette, bosí, v šortkách nebo plavkách. Šofér jí řekl chudinko malá, v týdnu je to tady děsný, ale v neděli je to hotová katastrofa.

Nechala zastavit v přístavu před čluny a stožáry s barevnými vlaječkami. Když zaplatila a ocitla se na ulici s kufříkem u nohou, omámená sluncem a vřavou okolo sebe, růžolící šofér na ni zamával a zpěvavým hlasem ji utěšoval:

„No tak, houby si z toho dělejte, dušinko, to se urovná, tady to jináč ani nejde!“

Ještě než to dořekl, Dany se rozhlédla, po tom, co zřejmě tvořilo srdce Cassisu, a hned ji udeřila do očí povědomá, vzrušující bílá skvrna thunderbirdu. Auto stálo asi dvě stě metrů od ní, zaparkované mezi ostatními vozy před pláží, ale stejně by je poznala mezi tisícem stejných vozů jen podle toho, jak se jí rozbušilo srdce. Hrdlo se jí sevřelo, že nemohla skoro dýchat, ale zakoušela nádherný pocit, něco jako vděčnost vůči všemu: Cassisi, moři, slunci, tlustému taxikáři i sobě samé za to, že neuronila ani slzičku a že šla rovnou tam, kam bylo třeba.

Ušla vzdálenost, která ji dělila od ptáka bouřliváka, aniž vnímala cokoliv kolem sebe. Všechna únava z ní spadla, jako by zpomaleně procházela prázdným prostorem. Filip Filanteris nechal střechu auta otevřenou. Nevypadalo to, že by vůz opustil, kvůli nějaké nehodě. Položila kufřík na zadní sedadlo a konečně začala vnímat své okolí. Byla vedle přístavu, na kraji rozsáhlé promenády, která se táhla podél pláže. Pozorovala lidi, kteří se plácali ve vlnách. Doléhal k ní křik a smích. Celému místu dominovala ohromná skála srázně spadající do moře.

V kontaktu nebyly klíče. Otevřela přihrádku na rukavice a tam našla celý svazek i se všemi papíry. Posadila se za volant a několik minut se snažila pochopit, co se dělo v hlavě toho chlapce z Metz, který potřeboval peníze, ale ani se nedotkl její kabelky, a který jí odvezl vůz, aby ho padesát či šedesát kilometrů dál nechal být. Vzdala se. Nějaké vysvětlení tu muselo být, ale už ji to nezajímalo. Možná, že je někde v městečku ve svém plátěném obleku s černou kravatou, možná, že se vrátí, ale to jí také bylo lhostejné. A pak se v ní najednou něco uvolnilo, jako by jí v prsou praskla nějaká pružina, a ona najednou viděla svou situaci, byla tady, daleko od domova, oklamaná, hloupá, sama a s rukou v pevném krunýři. Dala se do pláče.

„Chceš si zahrát karty?“ ozval se nějaký hlásek.

Měla na nose tmavé brýle. Chlapec, který stál na druhé straně u dvířek, jí tak připadal ještě víc opálený. Bylo mu tak čtyři, pět let. Měl světlé vlasy, velká černá kukadla byl roztomilý, bos, na sobě měl modré kalhotky s širokými bílými pruhy a červené tričko. V jedné ruce držel chleba s máslem, v druhé svazek malinkých karet. Dany si osušila oči.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

„Dany.“

„Chceš si zahrát karty?“

„A jak tobě říkají?“

„Titou,“ odpověděl.

„Kde máš maminku?“

Ruka s chlebem opsala neurčitý oblouk.

„Tam, na pláži. Můžu si vlézt k tobě do auta?“

Otevřela dvířka a posunula se, aby si mohl sednout za volant. Byl to rozšafný a starostlivý človíček, který nemá rád, když se mu klade moc otázek. Přece se ale dozvěděla, že jeho otec má modré auto – ale s pevnou střechou že ve vodě našel mořského ježka a dal si ho do velké sklenice. Naučil ji svou karetní hru, která byla nesmírně složitá: rozdal každému tři karty a vyhrával ten, kdo měl víc „figurek“. Jen tak na zkoušku to jednou zkusili a on vyhrál.

„Už tomu rozumíš?“ zeptal se.

„Myslím, že ano.“

„O co hrajeme?“

„Musíme o něco hrát?“

„Jinak to není zajímavé.“

„Co dáš do zástavy?“

„Já?“ podivil se. „Nic. Ty musíš vsadit. Svoje brýle, jo?“ Pečlivě vybral tři karty a podal je Dany: dvě sedmičky a jednu osmičku. Sobě přidělil tři krále. Dany se podivila, koukejme se, to je moc snadné, teď bude rozdávat ona. Rozdala, ale chlapec přece vyhrál. Sundala si brýle a nasadila mu je, držíc je přitom z obou stran, protože mu klouzaly po nose. Prohlásil, že vidí všechno nakřivo a že to k ničemu není. Dala mu náhradou padesát centů.

„A teď si sněz ten chleba.“

Spolkl dvě sousta a pozorně si ji prohlížel. Pak se zeptal:

„Kdo je ten pán v tvém autě?“

Maně se ohlédla na zadní sedadla.

„Žádný pán tam není.“

„I je,“ trval na svém. „Tam co se dávají zavazadla. Víš přece kde.“

Zasmála se a srdce jí zadrhlo.

„Jaký pán?“

„Ten, co spí.“

„Co to breptáš?“

Neodpověděl hned. Ukusoval z krajíce a zádumčivé hleděl před sebe skrz přední sklo, hlavu opřenou o opěradlo sedadla. Pak si malinko povzdechl.

„Já myslím, že spí,“ řekl.

Brýle

Ctihodná matinka.

Jednou večer v Roubaix jsem pozorovala její vrásky přes vysokou sklenici alsaského vína. Bylo to u nádraží. Doléhalo k nám houkání vlaků.

Zabte mě.

Curych, to bylo 8. října. 8. října to budou čtyři roky. Stále jen vlaky. Stále cizí pokoje. Všechno vidím pořád tak jasně.

Jak se to říkalo, když jsem byla malá? Světlé jsou mé vlasy, tmavé mé oči, černá má duše, chladná je hlaveň mé pušky. Vymýšlím si nesmysly.

Od včerejška jsem viděla už tolik cypřišů. Provence je úplný hřbitov. Budu tam spát opuštěná od všeho a žádná muzika mě k tanci nezláká.

Hotel Bella Vista, nedaleko Cassis. Kapka vody, která mi v jedné uličce spadla na čelo. Autobusové nádraží v Marseille. Kopce a cimbuří ve Villeneuve. Bože, co jsem se nahledala, abych nakonec našla zas jenom sebe.

***

Když jsem otevřela zadní kufr, měla jsem zamlžená skla a tmavé brýle mi zabraňovaly cokoliv rozeznat. Sedmihodinové slunce stojící nízko nad promenádou pařilo zepředu do auta, jehož zadní část byla ponořena do stínu. Z černé díry kufru na mě vyrazil úděsný zápach.

Vrátila jsem se k chlapci, který si říkal Titou, požádala ho, aby mi podal kabelku, a nasadila si druhé brýle. Ovládala jsem se, jen prsty se mi trochu chvěly. Nemyslela jsem na nic. Jako bych měla ochromený mozek. Otevřela jsem kufr podruhé. Muž byl zabalený v koberci, bosé nohy měl skrčené. Z červených třásní koberce mu vyčuhovala hlava jednou stranou přimáčknutá ke stěně kufru. Oko měl otevřené, ulízané vlasy na spáncích postříbřené, takřka průsvitná kůže pevně obepínala výčnělky obličeje. Vypadal na čtyřicet, ale byl to ten typ, u kterého je těžké odhadnout správný věk. Snažila jsem se nedýchat a skoro jsem se dusila. Natáhla jsem k němu svou ovázanou ruku a odhrnula cíp koberce, abych ho lépe viděla. Měl na sobě něco, co se podobalo županu ze světlého modrozeleného hedvábí s tmavým kimonovým límcem, bílou hrud měl odhalenou. Zely v ní dvě hrozivé díry, přesně mezi prsními bradavkami, nápadné jak od rány motykou, a krev, která z nich vytékala, tvořila zaschlou černou stružku táhnoucí se až ke krku.

Přibouchla jsem víko kufru, až jsem ztratila rovnováhu a zhroutila se na něj. Chtěla jsem se zdvihnout, schovat se před sluncem, na pravé ruce a na tváři jsem cítila rozžhavený plech karosérie. Pak jsem si uvědomila, že malý Titou stojí vyděšeně vedle mě, pokusila jsem se mu říct počkej, počkej, to nic není, ale nedokázala jsem to. Chlapec plakal. Jeho pláč se mísil s výbuchy smíchu, které sem doléhaly z pláže. Po promenádě se honila děvčata v bikinkách. Nikdo si nás nevšímal.

„Neplač. Vidíš, už je po všem.“

Jeho karty se válely po zemi. Polykal slzičky, hlavu zabořenou v mé sukni a rukama mi objímal nohy. Sklonila jsem se, vtiskla mu několik polibků na vlásky a utěšovala ho.

„Vidíš přece, že už je mi dobře. Podvrtla se mi noha a ztratila jsem rovnováhu.“

Ted, když byl kufr zavřený, určitě nemohl cítit zápach, ze kterého se mi stále ještě zdvíhal žaludek. Pro jistotu jsem ho ale odvedla k přední části vozu. Dožadoval se svých karet a padesáti centimů, které jsem mu dala. Posbírala jsem je ze země. Když jsem skončila, maloval kroužky po kapotě vozu. Sdělil mi, že jsou to mořští ježci. Posadila jsem se na chodník na okraji promenády, přitáhla ho k sobě, abych mu viděla do očí, a zeptala se, jak se dozvěděl, co je uvnitř kufru. Mluvila jsem tlumeným hlasem, velmi tiše a mírně. Bušení mého srdce určitě slyšel líp.

„Tys ho přece sám otevřít nemohl, že ne? Kdo ho otevřel?“

„Ten druhý pán,“ odvětil Titou.

„Jaký druhý pán?“

„Ten druhý.“

„Ten, co řídil můj vůz?“

„Já nevím.“

„Díval jsi se dovnitř s ním?“

„Ne, já byl tamhle vzadu.“

Ukázal na žlutou dauphinku, která stála vedle thunderbirda.

„Už je to dlouho?“

„Nevím.“

„Byl jsi mezitím zpátky u maminky?“

Uvažoval. Otřela jsem mu nikou stopy slz z tvářičky.

„Ano. Dvakrát.“

„Ten pán, co otvíral kufr, nevěděl, že se na něj díváš?“

„Věděl. Řekl mi, abych šel pryč.“

Tohle mě zarazilo, protože jsem čekala opačnou odpověď, a pak mě zamrazilo v zádech, navzdory pražícímu slunci. Byla jsem přesvědčená, že Filip z Cassis neodjel a že nás odněkud sleduje.

„Viděl tě? Víš to určitě?“

„Poslal mě pryč.“

„Dávej dobrý pozor. Jak vypadal ten pán? Měl kravatu? Měl černé vlasy?“

„Měl černou kravatu. A kufr.“

„Kam šel?“

Znovu uvažoval. Pokrčil rameny po způsobu dospělých a neurčitě ukázal směrem k přístavu, k městečku, kamkoliv.

„Tak pojď, musíš se vrátit k mamince.“

„Budeš tady zítra?“

„Jistě, budu.“

Oprášila jsem si sukni a vedla ho za ruku po promenádě. Ukázal mi svou matku, nejmladší ze skupiny žen, které se v plavkách slunily na pláži. Měla světlé vlasy, byla skvostně opálená a bavila se s přítelkyněmi uprostřed časopisů a lahviček s opalovacími krémy. Zahlédla svého chlapce a vztyčila se na lokti, aby ho zavolala. Políbila jsem Titou a pomohla mu zdolat těch několik schodů, které vedly k pláži. Počkala jsem, až dojde k matce, a šla jsem pryč. Nohy jsem měla toporné jako figurína ve výloze.

Nechtěla jsem se vrátit k autu, do blízkosti toho muže s proraženou hrudí. Mohla jsem udělat jedinou rozumnou věc: zajít na policii. Každopádně jsem se musela vzdálit od pláže. Uvažovala jsem: „Jestli Filip ví, že malý Titou viděl, co se skrývá v kufru, nebude mít klid a jistě zůstal někde v okolí, aby ho mohl pozorovat. Možná, že tady ještě někde je a teď pozoruje mě. Musím ho nějak přilákat.“

Tohle uvažování mi zároveň připadalo absurdní. Jestli se zbavil mrtvoly tím, že ji schoval ve voze, o kterém si myslel, že patří mně, znamená to, že nepřikládá žádnou důležitost tomu, co bych později mohla vypovídat. Proč by se tedy staral o svědectví pětiletého chlapce?

Kráčela jsem podél přístavu uprostřed lhostejného davu a už jsem se neděsila, když o mě náhodou někdo zavadil; pak jsem se dostala do opuštěných uliček, kam už slunce dávno přestalo svítit a kde byl citelný chládek. V oknech se sušilo prádlo. Když jsem se jednu chvíli zastavila, abych se porozhlédla, spadla mi na čelo kapka vody a já sebou škubla, div jsem nevykřikla. Přitom bylo naprosto jasné, že mě nikdo nesleduje.

Později jsem se zeptala na cestu a došla k policejní stanici na malém náměstíčku vroubeném platany. Zdálky jsem si prohlížela vchod, na jehož prahu pokuřovali dva muži v uniformě. Měla jsem pocit, jako by na mně stále ještě ulpívala odporně nasládlá vůně mrtvého muže v autě. Neměla jsem odvahu se přiblížit. Co bych jim měla říct?

„Vyjela jsem si ve voze svého šéfa, jeden mládenec, o němž nic nevím, mi ho ukradl, a teď jsem ho tady našla s mrtvolou v zadním kufru, nedokážu to vysvětlit, ale jsem nevinná.“ Kdo by mi uvěřil?

Čekala jsem na soumrak u okna v prvním patře hospůdky naproti policejní strážnici. Doufala jsem, že se trochu uklidním a proberu si, co se vlastně mohlo stát během těch dvou hodin, kdy měl Filip auto sám pro sebe. Muselo se přihodit něco zcela náhlého a nečekaného, protože Filipův pohled v okamžiku, kdy mě opustil, nic takového neprozrazoval. Tím jsem si byla jista. Tedy, skoro jista. Vlastně vůbec ne.

Objednala jsem si koňak, ale když jsem ho nesla ke rtům, zvedl se mi žaludek; nechala jsem sklenku netknutou. Kdybych teď přešla na druhou stranu náměstí, nepustili by mě dřív, dokud by všechno nevyšetřili, a to by mohlo trvat celé dny, ne-li týdny. Hlavou se mi proháněly živé představy budoucích událostí: zavezli by mě do vězení v Marseille, musela bych svléknout svoje šaty, dali by mi šedivou zástěru, která se nosí ve vyšetřovací vazbě, pomazali by mi prsty černou tuší kvůli otiskům, nechali by mě potmě. Čmuchali by také v mé minulosti, kde by vyhrabali jedinou nepěknou věc, které se určitě dopouští spousta žen, ale stačilo by to vrhnout divné světlo na mé známosti a na toho, koho mám ráda.

Nepůjdu tam.

Nejvíc jsem se myslím celou dobu usilovně pokoušela přesvědčit sama sebe, že nic z toho, co se mi přihodilo, není pravda. Nebo alespoň, že se najednou stane zázrak a všechno zase pomine.

Vzpomněla jsem si na svou maturitu, na večer po ústních zkouškách v Roubaix. Výsledky byly vyvěšeny velmi pozdě, několikrát jsem pročítala seznamy, ale svoje jméno jsem nenašla. Dlouho jsem s mrtvolnou tváří bloumala po ulicích a v srdci chovala nesmyslnou naději: jde o nějaký omyl, zítra se všechno vysvětlí. Bylo už deset pryč, když jsem se vrátila ke ctihodné matce do lékárny jejího bratra. Nechala mě vyplakat dle libosti a pak mi řekla: „Půjdeme se na ty seznamy kouknout obě dvě, já vidím lip než ty.“ Tak jsme spolu uprostřed noci škrtaly jednu zápalku za druhou na opuštěném nádvoří lycea a znovu pročítaly výsledky hledajíce moje jméno, protože jsme věděly, že tam musí být a že tam nakonec bude. Dokonce jsem měla vyznamenání.

Pak jsme večeřely v restauraci naproti nádraží v Roubaix, „na oslavu“ pily alsaské víno a já ten večer ctihodné matce slíbila, že po její smrti s ní budu rozmlouvat, jako kdyby žila dál. Vždycky jsem to dělala kromě údobí, kdy jsem jela do Curychu před čtyřmi lety, protože jsem se styděla a protože bych byla sama sobě ještě odpornější, kdybych se konejšila vzpomínkou.

Ted jsem na ni vzpomínala za oknem hospůdky, myslela jsem na Curych a také na syna muže, kterého mám ráda, a samozřejmě na malého Titou, kterému byly sotva čtyři roky, myšlenky se mi honily, přede mnou se vynořila Anitina holčička a děvčátko od benzinové pumpy v Deux-Soirs-les-Avallon, jakže se vlastně jmenoval její otec? Napadlo mne, že ty děti, které jsem cestou potkala, jejich pohledy, jejich hračky – plešatá panenka, karty – to vše jako by byly příznaky nemilosrdného trestu.

Nějaká žena, ta, co mi předtím přinesla koňak, přistoupila k mému stolu. Trvalo mi zřejmě několik vteřin, než jsem si jí všimla. Nejspíš už podruhé opakovala trpělivým hlasem, který se zdál přicházet ne snad z daleka, ale z jiného světa:

„Slečno, jste slečna Longová?“

„Ano.“

„Máte tu telefon.“

„Já?“

„Nejste snad slečna Longová?“

Nevím, proč jsem se ještě divila, když přece nic nedávalo žádný smysl. Zdvihla jsem se a šla za ní. Když jsem procházela sálem, povšimla jsem si konečně toho, co mě už přes hodinu obklopovalo: plně obsazené stoly, červené kostkované ubrusy, vůně pečeného těsta a majoránky. Telefonní budka byla v přízemí, hned vedle pece, kde se připravovala pizza a byl tu horký, nedýchatelný vzduch. Nemohla jsem dobře rozpoznat jeho hlas, ale byl to on, byl to Filip.

„Hodláš ještě dlouho takhle čekat, Dany? Já už toho mám dost, prostě už nemůžu. Dany? Slyšíš mě?“

„Ano.“

„Můžeme se dohodnout, Dany.“

„Kde jsi?“

„Nejsem daleko.“

„Tys mě viděl vejít dovnitř?“

„Ano.“

„Filipe, prosím tě, kde jsi?“

Neodpověděl. Ve sluchátku bylo slyšet jeho oddechování. Poznala jsem, že se také bojí. Konečně zasyčel, až se membrána rozechvěla:

„Jak to, že znáš moje jméno?“

„Podívala jsem se ráno do tvé náprsní tašky.“

„Proč?“

„Abych věděla.“

„A co tedy víš?“

Teď bylo na mně, abych neodpověděla.

„Poslyš, Dany, jestli uděláš přesně to, co ti řeknu, mužem se někde sejít.“

„A jestli ne?“

„Jestli ne, tak jdu rovnou do baráku, který vidíš naproti hospodě! Slyšíš mě?“

„Slyším. Ale nechápu tě.“

Nová pauza.

„Filipe?“

„Přestaň vyslovovat mé jméno!“

„Kam za tebou mám přijít?“

„Na konci přístavu je silnice, která vede do zátoky Port-Miou. Jestli nevíš, kde to je, zeptej se. Necelé tři kilometry za městečkem najdeš hotel, hotel Bella Vista. Mají pro tebe pokoj.“

„Pro mě?“

„Volal jsem tam. Radši bych zůstal někde tady, ale všechno je obsazené. Jeď tam vozem.“

„Do toho auta už nevlezu.“

„Já ti říkám, že ho odsud musíš odvézt a že se v něm musíš ukázat. V hotelu Bella Vista si sundej kostým, převleč se. Za dvacet minut zavolám, abych se ujistil, že tam jsi. Pak se uvidíme.“

„Kde?“

„Nejdřív tam dojeď. Dej si pozor, Dany, nepokoušej se o žádné fígle, jsi v tom namočená víc než já.“

„Myslíš?“

„To bych řekl. A nezapomeň: zbav se toho kostýmu, převlékni se.“

„Ani mě nenapadne.“

„Jak chceš. Za dvacet minut budu telefonovat. A pak, tím hůř pro tebe.“

„Ale proč se nemůžeme sejít tady, hned teď?“

„Záleží ti na tom, abychom se setkali? Tak tedy podmínky kladu já, a ne ty.“

„Pořád ještě nechápu.“

„Tím lip.“

Zavěsil. A já, třesoucí se rukou, také.

***

Když jsem usedla za volant, byla už tma. Na konci rozlehlého náměstí zářila světla kiosků. Vídeňský valčík přerušovaly výstřely z pouťové střelnice. Vzadu se tyčilo podium s orchestrem a všude visely girlandy lampiónů, připravené na zítřejší večer.

Jela jsem pomalu k přístavu. Terasy kaváren zabíhaly až na kraj vozovky. Před autem se rojili bezstarostní lidé, kteří mi jen neradi uvolňovali cestu. Všude se vznášela vůně moře a anýzu. Zeptala jsem se na cestu. Na kraji městečka začala silnice stoupat, projížděla jsem kolem novostaveb, kde se večeřelo na balkónech, a za chvíli se pode mnou rozprostřela opuštěná pláž z bílých oblázků, zalitá svitem měsíce.

Hotel Bella Vista tyčil své věže rádoby maurského slohu na kraji zátoky uprostřed pinií a palem. Byla tam spousta lidí a spousta světel. Nechala jsem thunderbirda na kraji zahrady. Svěřila jsem zavazadlo vrátnému se zlatými prýmky, sklopila střechu a zamkla z obou stran dveře a zadní kufr.

Mladá žena v recepci za mě vyplnila přihlašovací lístek. Když jsem jí říkala své jméno a odkud přijíždím, vzpomněla jsem si na hotel v Chalonu a najednou se mi vybavil Filip v okamžiku našeho seznámení, hezký a neodolatelný; trochu se mi vrátila odvaha. Jsem zkrátka poděs.

Pokoj byl malinký, v koupelně byly porcelánové kachlíky s květinovým vzorem, všude nový nábytek, ventilátor jen rozviřoval teplý vzduch a otevřeným oknem bylo vidět moře. Chviličku jsem pozorovala chlapce a děvčata, kteří se dole s velkým křikem plácali v osvětleném bazénu, pak jsem se svlékla a opatrně osprchovala, abych si nenamočila vlasy a obvaz na ruce.

Telefon zazvonil, zrovna když jsem se osušovala. Přepojili mi hovor do pokoje.

„Jsi hotová?“ zeptal se Filip.

„Za pár minut. Co si mám vzít na sebe? Moc toho nemám.“

„Co chceš, kromě toho kostýmu.“

„Proč?“

„Už jsem se v jeho společnosti naukazoval až dost. Za hodinu se sejdeme v Marseille.“

„V Marseille? Ale to je nesmysl! Proč ne tady?“

„V těchhle končinách už jsem zůstal moc dlouho. Ostatně, jsem teď zrovna v Marseille.“

„Nevěřím ti.“

„Ať mi věříš, nebo ne, je to tak. Znáš Marseille?“

„Ne.“

„A kruci. Nech mě přemýšlet.“

Nechala jsem ho přemýšlet. Pozorovala jsem znamínko, které mi zanechal na kůži během té noci, kdy jsme se spolu milovali, kdy mě pevně objímal a kdy v mé náruči vypadal jako bezbranné děcko. Řekla jsem mírně:

„Filipe, navrhla jsem ti schůzku, tam na kopci, na místě, kde jsi mě opustil. Pro případ, že by ses vrátil. V deset hodin před číslem 10 na avenue Canebiere.“

„Ty znáš avenue Canebiere?“

„Ne, ale jistě není těžké ji najít.“

„Tak dobrá. Řekněme v půl jedenácté. Nech auto v nějaké jiné ulici a přijď pěšky. Budu tam čekat.“

„Nezavěšuj!“

Už se stalo. Zeptala jsem se v recepci, odkud bylo voláno. Z Marseille. Po malém váhání mezi kalhotami, které jsem měla na sobě předešlý večer, a bílými šaty z mušelínu, jsem se oblékla. Rozhodla jsem se pro šaty, protože bylo zřejmé, že nechtěl být se mnou viděn v ničem, co už jsem na sobě měla během cesty. Kdybych neměla v hlavě takový zmatek, byla by mi tahle obezřetnost a způsob, jakým si hrál na drsňáka, dokonale k smíchu. Přičísla jsem si vlasy. V zrcadle jsem byla tak strašně sama sebou a všechno bylo tak skutečné, že jsem raději přivřela oči.

***

Marseille je to nejroztahanější a nejspletitější město, jaké jsem kdy poznala. Ulice jsou užší než v Paříži, rozbíhají se na všechny strany, a ať do nich člověk vjede z kteréhokoliv konce, nikam vás nezavedou. Několikrát jsem zastavila u chodníku, abych se zeptala na cestu. Z výkladu chodců jsem vždycky pochopila jedině to, že jsem nemehlo. Říkali mi: chudinko malá, slečno nešťastná, děvenko ubohá. Avenue Canebiere jsem se zkrátka úporně vyhýbala.

Nakonec jsem padla na velikánské parkoviště nedaleko místa, kterému se říkalo Bursa. Thunderbirda jsem pečlivě zamkla, šla jsem přímo za nosem a první ulice ústila do velké avenue, kterou jsem hledala, téměř naproti místu naší schůzky. Číslo 10 byla cestovní kancelář na dolním konci avenue Canebiere nedaleko starého přístavu. Vedle byl velký restaurant, Cintra, na chodníku spousty lidí, po ulici jezdily modré autobusy městské dopravy a všude zářily neony.

Filip tam nebyl, ale tušila jsem, že se na mě odněkud dívá. Čekala jsem několik minut, chodila po chodníku sem a tam a nepřítomně si prohlížela optické přístroje v jedné výloze; pak se dotkl mé ruky. Měl na sobě stále svůj lehký béžový oblek a černou kravatu. Stáli jsme proti sobě, kolem chodili lidé a my na sebe několik dlouhých vteřin mlčky hleděli. Při pohledu na jeho vpadlou tvář jsem myslím hned pochopila, že nikdy nikoho nezabil, že ho tahle událost ohromila stejně jako mě. Zeptal se:

„Kde máš auto?“

„Tamhle vzadu.“

„Je pořád uvnitř?“

„Kde by měl podle tebe být?“

„Kdo to je, Dany?“

„To bys mi měl říct ty!“

„Nekřič. Pojď pryč.“

Vzal mě za loket a vedl k přístavu. Přešli jsme ozářené náměstí, uskakujíce kam se dalo uprostřed bláznivého mumraje automobilů. Vzal mou pravou ruku do své a už ji nepustil. Kráčeli jsme dlouho podél nějakého nábřeží. Po celu dobu se na mě ani nepodíval a tlumeným hlasem mi vysvětloval, že thunderbirda hodlal prodat, že jel bez zastávky až do Cassis a tam při poslední prohlídce vozu před předáním do garáže otevřel kufr, ve kterém objevil mrtvého muže. Pak dostal strach a sledoval malého Titou, vůbec nevěděl, co si počít. Domníval se, že toho muže jsem zabila já a že využiji téhle situace, abych mu hodila na hřbet svoje trable. Byl přesvědčený, že mě už nikdy neuvidí. Můj příjezd ho definitivně zmátl.

Na konci nábřeží jsme se posadili na hromadu prken rozleptaných mořskou vodou. Zeptal se, jak jsem ho našla poté, co mě nechal u berreského rybníka.

„Telefonovala jsem do restaurace, kde jsme obědvali.“

„Hm, ty se vyznáš v tlačenici.“

„V Cassis jsi mě sledoval? Proč jsi za mnou hned nepřišel?“

„Nevěděl jsem, co máš za lubem. Komu patří auto?“

„Mému šéfovi.“

„Půjčil ti ho?“

„Nepůjčil. Neví, že jsem si ho vzala.“

„To mě podrž.“

V očích jsem mu viděla fůru otazníků. On musel v mých vidět totéž. Pořád držel mou pravou ruku, ale vzájemná nedůvěra nám svazovala jazyk. Nakonec začal on:

„Ty toho muže opravdu neznáš?“

„Ne“

„Nevěděla jsi, že je v tom kufru?“

„Viděl jsi, když jsem ho v Cassis otvírala. Vypadala jsem snad jako někdo, kdo ví, co je uvnitř?“

„Mohla jsi hrát divadlo.“

„A ty teprve! Jsi přece odborník, ne? Od včerejšího večera jsi nic jiného nedělal.“

„Někdo ho tam ale zavřít musel, a já to nebyl. Snaž se přemýšlet, Dany. Když jsem tě poznal, ten chlap už byl mrtvý!“

„Jak to víš?“

„Mám přece oči! Je už nejmíň osmačtyřicet hodin po smrti.“

„Mohls ho zabít dávno před tím, než jsi ho dal do kufru.“

„Kdy například?“

„V Chalonu, včera večer.“

„No tohle, dovedeš si představit, jak se courám celý den s mrtvolou v náručí? I třebas v Chalonu? Chodíš asi moc do kina, vrať se laskavě na zem! Ostatně promiň: rve mi srdce, že ti musím vyhrožovat, ale na včera a předevčírem mám spoustu svědků. Tahal jsem sice s sebou zavazadlo, ale jen zkus někoho přesvědčit, že jsem v něm toho chlapa mohl schovat, přeju ti hodně zábavy!“

Vstal a kousek poodešel. Rychle jsem se vzpamatovala:

„Filipe, prosím tě, nenechávej mě samotnou.“

„Já nikam nejdu.“

Dlouhou chvíli stál zády ke mně vedle ztrouchnivělé bárky a pozoroval nehybná světla v černé vodě starého přístavu. Hluk města k nám doléhal jakoby z velké dálky. Konečně promluvil:

„Jaký je vlastně ten tvůj šéf? Nemá sem tam vražedné sklony?“

Místo odpovědi jsem pokrčila rameny. Nervózně se otočil a podrážděně na mě vybafl:

„Jak já to mám k čertu vědět! Napadlo mě, jenom, že ta zatracená mrtvola už možná byla v autě, když sis ho vypůjčila!“

„Určitě ne. Kufr byl tehdy prázdný. Vím to, dívala jsem se dovnitř.“

„Aha. A otvírala jsi ho někde cestou?“

„Myslím, že ano.“

„Kde naposled?“

Přemýšlela jsem. V duchu jsem se vracela po trase, kterou jsem urazila, a v hlavě mi vytanulo Fontainebleau. Vzpomněla jsem si, že jsem si do kufru chtěla dát zavazadlo, které jsem tam koupila. Ale pak jsem si to rozmyslela.

„Ve Fontainebleau byl prázdný.“

„Ale to je daleko. Kde jsi se zastavila pak?“

„V jednom bistru v Joigny. Tam jsem potkala toho řidiče náklaďáku, který mi sebral kytičku fialek. Ale to bylo ve dne, vůz stál před vchodem, tam toho chlapa nikdo dovnitř dát nemohl.“

„Víš určitě, že jsi pak až do Cassis kufr neotvírala?“

„To bych si pamatovala.“

„Za Joigny jsi zastavovala poprvé kde?“

„V autoservisu nedaleko Avallonu. Tam jsem nechala stát vůz hodně dlouho. Dokonce ho přemístili jinam, když jsem byla u lékaře.“

Podíval se na můj obvaz. Na očích mu bylo vidět, že si připomněl historku, kterou jsem mu vyprávěla, mou pochroumanou ruku, všechny ty lidi, kteří ve mně cestou poznávali osobu, kterou předtím viděli jet opačným směrem, zatímco já jim tvrdila, že jsem v té době byla v Paříži. Utrousil jenom:

„Víš, ta tvá historka se dá těžko spolknout.“

Nevěděla jsem, co ještě dodat na svou obhajobu. A dokonce mi to bylo i lhostejné. Všiml si, že se v bílých šatech klepu zimou, sundal si sako a položil mi ho na ramena. Naklonil se těsně ke mně a zamumlal:

„Určitě mi nelžeš, Dany?“

„Přísahám, že ne.“

„I kdybys z té pušky vystřelila sama, stejně bych ti pomohl, rozumíš?“

„Z pušky? On byl zastřelen?“

Nevědomky jsem zvýšila hlas a ten mi přeskočil do trapného skřehotání. Do očí mi vyhrkly slzy, ani jsem nevěděla proč.

„No předpokládám to, protože je tam s ním.“

„Kdože je tam?“

„Ta flinta, kristepane! Čisťounká, naleštěná! V tvém kufru! Puška! Vnímáš mě aspoň trochu?“

Vzal mou hlavu do dlaní a několikrát s ní otočil ze strany na stranu, jako by mě chtěl probudit.

„Přestaň! Já žádnou pušku neviděla!“

„Kdoví, na co ty vlastně koukáš. Vidělas koberec? Vidělas toho chlapa? Tak tedy ta puška je vedle něj!“

Pustil mě, otočil se na podpatku a dal se na pochod, ruce v kapsách a ramena pod bílou košilí zdvižená. Zvedla jsem se a šla za ním. Přešli jsme ulici, stěžoval si, že nemá cigarety, že má hlad a v kapse ani vindru. Vešli jsme do narvané putyky, kde byly stěny obložené rybářskými sítěmi a lasturami. Koupila jsem krabičku gitanek a zápalky. U pultu vypil pivo a sežvýkal sendvič. Nemluvil a ani se na mě nepodíval. Zeptala jsem se:

„Jak jsi se dostal do Marseille?“

„Do toho ti nic není.“

„Kde máš svůj kufřík?“

„Hleď si svého.“

Když jsme vyšli, vzal mě okolo ramen a přitiskl k sobě. Nevzpouzela jsem se. Kráčeli jsme těsně vedle sebe po chodníku zavaleném bedýnkami, ze kterých se vinul zápach mořských řas. Přešli jsme náměstí u starého přístavu, v zrcátku u vchodu do jedné restaurace jsem na okamžik přihlédla naše tváře, své bílé šaty, jeho sako na mých ramenou a pak nás dva, zavěšené, to vše v záři neonů a na tisíc kilometrů daleko od mého života. Myslím, že nepřeháním: zdálo se mi to neskutečnější než všechno ostatní.

V avenue Canebiere si nás někteří chodci prohlíželi. Zeptala jsem se ho, kam jdeme.

„K autu. Musíme se dozvědět, co je to za chlapa. Musíme se na něj ještě mrknout.“

„Prosím tě ne, nemám na to nervy.“

„Já ano.“

Na parkovišti mezi stovkami vozů jsme zůstali několik minut nehybně stát před thunderbirdem. Vyndala jsem z kabelky klíče, ale on si jich nevšímal. Kolem přešla skupina rozjařených výrostků mluvících jeden přes druhého, pak nějaká žena v pomuchlaných šatech, tiše pohybovala rty, hlavu skloněnou nad nějakým trápením. Filip mě vybídl, abych si sedla za volant, že musíme zajet na nějaké klidnější místo, kde se dá kufr otevřít.

Jeli jsme po nábřeží Rive-Neuve, stejnou cestou, kterou jsme předtím dělali pěšky. Když jsem zatáčela do ulice, která stoupala napříč městem, náhle prolomil ticho.

„Myslím, že se z toho dostaneme, Dany. Jestli ti toho chlapa mrskli do auta během cesty, neví o tom nikdo, jenom ten hajzl, který ho tam dal. Nemáš s ním nic společného. Uděláme to zrovna tak. Někde ho zkrátka vyklopíme a necháme všechno plavat. Nás se to netýká.“

Zahnula jsem do nějaké ulice, pak do další, která stále mířila vzhůru. Pak mi nařídil, abych zajela na silnici lemovanou kamenným zábradlím, která vedla do Roucas-Blanc. Tady už jsme nepotkávali žádná auta ani chodce, ale cesta byla tak strmá a úzká, že jsem v jedné zatáčce musela zastavit, abych jí vůbec projela. Ovázaná ruka mi vadila a bolela mě a Filip mi pomohl stočit volant. O kus dál jsem v díře mezi sešlými zdmi zahlédla hluboko pod námi město, jehož světla blikala podél moře.

Položil mi ruku na koleno, abych zastavila. Bylo to před číslem 78. Pamatuju si to, protože v sirotčinci jsem měla skřínku se stejným číslem. Před námi se prostíral tmavý dvůr, na jehož konci se tyčil moderní činžák. Několik vteřin jsme nehnutě naslouchali, pak jsme tichounce vjeli do dvora. Světla mých reflektorů zachytila řadu garáží s lakovanými vraty, nějaké keře a schodiště. Venku stál nějaký vůz. Zajela jsem za něj, vypnula motor a zhasla všechna světla. Dvůr byl opuštěný, ale uzounký, a já s obavami uvažovala, kolik času by zabralo otáčení, kdybychom z nějakého důvodu museli rychle vypadnout.

Podala jsem Filipovi sako a vystoupili jsme. Nad námi bylo několik oken osvětlených, za zataženými záclonami poskakoval modrý obraz od zapnuté televize. Otevřela jsem kufr a rychle jsem poodešla, aniž jsem se podívala dovnitř. Odporný zápach mě ale stejně praštil přes nos, až jsem se zapotácela a jakoby zdálky zaslechla Filipa, který mě požádal o kapesník. Popadal dech a obličej křivil tak, že se mi zdál kostnatý, zestárlý, k nepoznání. Naše pohledy se setkaly: nikdy nezapomenu na hrůzu, která se mu zračila v očích.

Slyšela jsem, jak obrací mrtvolu. Zoufale jsem upírala oči na vjezd do dvora, ale nebylo to ze strachu, že by se tam někdo mohl najednou objevit. Na to jsem nemyslela.

„Podívej, Dany,“ zamumlalo to vedle mne.

Ukazoval mi pušku, dlouhou zbraň s černou hlavní.

„Na pažbě jsou nějaké iniciály.“

„Iniciály?“

„M. K.”

Ukázal mi dvě písmena vyrytá do dřeva a vedl mi ruku, abych se jich mohla dotknout prstem. Neznala jsem nikoho s takovými začátečními písmeny. On také ne. Informoval mě:

„Je to opakovači winchestrovka. V zásobníku chybí tři náboje.“

„Ty se v tom vyznáš?“

„Jakž takž.“

Otřel pušku mým kapesníkem a uložil ji zpátky do koberce, ve kterém byl zamotán mrtvý muž. Zahlédla jsem jeho obličej s pokleslou čelistí ve světle lampičky zabudované v kufru. Filip prohledával kapsy jeho županu. Zatajil dech a já podle ticha poznala, že něco objevil. Prudce se vztyčil. Chtěl něco říct, ale nepodařilo se mu to. Překvapení mu úplně vzalo dech. Zahlédla jsem jenom nějaký lístek. Pak začal křičet. Nevím, co vlastně říkal. Bezpochyby něco v tom smyslu, že jsem šílená, že se nechal nachytat na moje pomatené výmysly; teď s odstupem si uvědomuji, že jsem to vyčetla z jeho pohledu. Myslím také, že jsem z jeho výrazu vycítila, že mě uhodí. Mám dojem, že jsem zdvihla ruku, abych si chránila obličej.

Vzápětí mi vyrazila dech ostrá bolest v žaludku a já se téměř sesula. Zachytil mě okolo pasu, vstrčil do auta, a zatímco jsem se dusila na předním sedadle, slyšela jsem, jak zavírá kufr a odchází. Pak už se nedělo nic.

Po dlouhé době, když už všude vládlo ticho, se mi podařilo sednout k volantu, byla jsem sama, plnými doušky jsem vdechovala noční vzduch, bylo mi dobře a plakala jsem. Brýle mi spadly na podlahu. Když jsem si je zas nasadila, hodinky na přístrojové desce ukazovaly jednu. Když jsem si chtěla urovnat šaty, našla jsem v jednom záhybu lístek, který Filip vytáhl mrtvému z kapsy. Rozsvítila jsem světlo.

Byl to telefonický vzkaz s hlavičkou letiště v Orly. Byl adresovaný nějakému Maurici Kaubovi, cestujícímu linkou Air France č. 405. Přejímala ho letuška se zahroceným rukopisem 10. července v 18.55. Chvíli mi trvalo, než jsem si spočetla, že to bylo v pátek, před necelými třemi dny, a v tom okamžiku se všechno, co jsem za těch pár dnů prožila, na mě sesulo v podobě ledové závratě, kdy jsem se zmohla jen na zoufalé sténání.

Text: Neodjížděj. Jestli se mnou nemáš soucit, přijedu za Tebou do Villeneuve. Zašla jsem už tak daleko, že je mi všechno jedno.

Podpis: Dany.

V rubrice „zprávu podává” bylo uvedeno moje telefonní číslo v Paříži.

***

Silnice vedoucí v nekonečných zákrutech nad mořem, ve kterém se odráží měsíční svit. Na nic jiného se nepamatuji. Nevím, jak jsem se dostala zpátky do hotelu Bella Vista. Ani nevím, jestli jsem měla v úmyslu se tam vrátit. Bylo chladno. Třásla jsem se zimou. Myslím, že jsem si dost dobře neuvědomovala, že jsem na jihu. Spíš jsem duchem byla na cestě do Chalonu, právě jsem se rozloučila s lékařem, který mi ošetřil ruku, s chlapíkem od benzinové pumpy, s policistou na motocyklu. Teď se setkám s Filipem na nábřeží Saony, ale tentokrát se nezastavím, ne, nezastavím, a všechno dopadne jinak.

Byl tu také můj bílý kostým. Dostat zpátky ten bílý kostým bylo zřejmě v té chvíli pro mě nejdůležitější. Řídila jsem a myslela na ten kostým v hotelovém pokoji, byla to pro mě určitá útěcha: byla to moje věc, něco, co mi patřilo už před tím pátkem 10. července, zároveň s ním najdu zase sama sebe.

Přístav v Cassis byl ještě osvětlen, z otevřeného baru ke mně doléhala melodie elektrické kytary, nějací mladíci mi poskakovali před vozem a přinutili mě zastavit. Jeden z nich prostrčil hlavu otevřeným oknem a políbil mě na ústa, dech mu páchl tabákem a alkoholem. Pak jsem přijela k pláži s bílými oblázky a přede mnou se objevily maurské věže hotelu. Mezi větvemi palem se kolébal obrovský měsíc.

Noční vrátný ve zlatobílé uniformě mi podal klíč. Vzpomínám si, že povídal něco o koních a sázkách, a já odpověděla docela přirozeným hlasem. Když jsem se zamkla ve svém pokoji, dala jsem se znovu do breku. Slzy se mi kutálely po tvářích a já je nemohla zadržet, připadalo mi, že nejsou moje. Sebrala jsem z postele kabátek od kostýmu a dlouho jsem ho k sobě tiskla. Poznávala jsem parfém, který už léta používám, vůni svého těla, ale moc mě to neutěšovalo, spíš naopak.

Svlékla jsem se a lehla si s kostýmem rozloženým v nohách postele a s lístkem z Orly v pravé ruce. Před zhasnutím jsem si ho několikrát přečetla a později jsem znovu rozsvítila noční lampičku, abych si ho znovu prohlédla.

Maurice Kauba jsem neznala. Nikdy jsem tenhle vzkaz neposílala. V pátek 10. července v osmnáct padesát pět jsem byla ve vile Montmorency, začínala jsem klepat na stroji, byla jsem s Caravaillovými a jejich dcerkou. Mezitím musel někdo vniknout do mého bytu v rue de Grenelle a použil mé jméno a telefonní číslo. To je jasné.

Puška v thunderbirdu měla na pažbě iniciály M. K., které odpovídají jménu Maurice Kaub. Tahle spojitost mezi puškou a telefonickou zprávou naznačovala, že mrtvola nebyla do vozu uložena náhodou, jak jsem si nejdřív myslela, ale že si mě naopak někdo hned v pátek úmyslně vybral, mě, Dany Longovou, aby na mě uvalil tuhle noční můru. To bylo také jasné.

Ani nevím, jestli jsem spala. Chvílemi se v mém snu objevovaly některé podrobnosti mé cesty z Orly tak zřetelně a s takovou naléhavostí, že jsem se vždycky probudila. Bílý přihlašovací lístek v hotelu Renesance. Podrážděný hlas ředitele: „Longová, Daniela, Marie, Virginie, dvacet šest let, zaměstnaná v reklamě, to nejste vy?“ Nenadálá přítomnost neznámé osoby na toaletě autoservisu. Světlo kapesní baterky, kterou policista prohlížel vnitřek vozu. Chce, abych mu ukázala obsah kabelky. Holčička se jmenuje Maureen. Říkají, že mě viděli, že se mnou mluvili, že jsem jela opačným směrem, k Paříži, v sobotu brzy ráno, za úsvitu.

A pak najednou opravdu svítalo, měla jsem oči dokořán, pozorovala jsem, jak se v pokoji pozvolna rozednívá, a přemýšlela jsem: „Ne, tohle nebyl žádný pitomý žert vymyšlený náhodně potkaným šoférem náklaďáku, tady někdo na mě vymyslel past, a v té není nic ponecháno náhodě; z bůhvíjakého ohavného důvodu někdo potřeboval, aby se všichni domnívali, že jsem už byla mezi Maconem a Avallonem tu sobotu časně ráno. Ke stejnému účelu také použili můj telefon, moji podobu, mé černé brýle, moji totožnost. Lidé, kteří mě poznávali, nelhali. Opravdu mě „viděli“, ale byla to nějaká jiná žena, v jiném voze, která…

Narážela jsem hlavou proti neprostupné zdi.

Vztyčila jsem se na posteli a div jsem se nedala do křiku. To bylo šílenství. Žádná, taková machinace nemohla existovat – pro nikoho. Mohla jsem si namlouvat cokoliv, ale nikdo, leda by měl nadpřirozené schopnosti, nemohl předem rozhodnout, že mě telefonickou zprávou dá do spojitosti s mrtvolou neznámého muže, kterou mi uloží do vozu někde v Tramtárii několik set kilometrů od mého bydliště, o půldruhého dne později. Tím spíš nikdo nemohl naplánovat, aby se nějaká ženská za mě vydávala na určitém úseku silnice č. 6 dvanáct nebo patnáct hodin předtím, než se tam vůbec octnu. Nikdo na světě, nikdo nemohl v pátek v osmnáct padesát pět ani v sobotu za úsvitu tušit, že mi zrovna v tu dobu přeskočí poprvé v životě v hlavě, že si idiotsky přivlastním vůz svého šéfa a že se večer opravdu objevím na silnici č.6 a budu uhánět k moři. Nikdo. Já sama jsem to nevěděla.

Říkala jsem si: „Počkej, počkej, přemýšlej ještě trochu, nějaké vysvětlení tu určitě je, musí tu být.“ Jenomže žádné vlastně být nemohlo. Nejúděsnější na tom bylo – a teď už se moje dušička tetelila hrůzou – právě tohle: sama jsem přece nevěděla, že někam pojedu. Všechno tedy začalo nezávisle na mně a na všech ostatních, žádná lidská bytost nemohla za mě poslat tu telefonickou zprávu, ani se za mě na silnici vydávat. Nezbývalo než věřit, že celou noc a den před mým náhlým rozhodnutím, že si auto vypůjčím, jsem už byla vyvolená a řízená kdovíjakou silou mimo tento svět – a celý svět mi začal připadat úplně nesmyslný.

Předurčená. Manipulovaná. Záhadná přítomnost za mými zády. Moje rozbitá ruka. Bolest v břiše v místech, kam mě Filip udeřil. Trest. Mé děťátko, které jsem zabila v zárodku před čtyřmi lety v Curychu. Něco mimo tento svět, něco neúprosného mě pozorně sleduje a je stále zde. Zase se mě zmocňuje ten pocit, že žiji v bdělém stavu ve snu někoho jiného. A já si zatím ze všech sil nepřeji nic jiného než také spát – nebo ať se ten, kdo spí, probudí, ať všechno zklidní a zmlkne, ať zemřu, ať zapomenu.

***

Pondělí 13. července. Dnes ráno.

Květiny na papírových tapetách v mém pokoji. Jsou modré s červenými srdíčky. Špinavý obvaz na mé ruce. Na pravém zápěstí mám hodinky, které mi tikají těsně u ucha. Nohy mám odkryté. Koberec je zahřátý na místech, kde se oknem derou sluneční paprsky. V bazénu pod mými okny plavou vedle sebe dlouhými hlučnými tempy dvě světlovlasá děvčata. Za nehybnými palmami prosvítá rozpálená obloha a moře, které jsem tolik chtěla vidět. Ano, všechno je jasné.

Přeprala jsem si prádlo malým hotelovým mýdélkem, které leželo na umyvadle. Jak vlastně vonělo? Už nevím. Nevím už, co jsem opravdu prožívala. Některé věci se mi náhle vybaví s nečekanou přesností a jiné mi vzápětí vypadnou z hlavy. Není ale vyloučeno, že si ty přesné věci také vymýšlím. Teď už totiž vím, co je to šílenství, jsou to podrobně viděné věci – modré květiny s červenými srdíčky, špinavý obvaz, slunce mezi palmami – holé detaily, které do sebe nezapadají a nakonec vás zavedou zase zpátky k vám.

Mohla jsem docela dobře zůstat v tom pokoji bez hnutí celý den, a pak ještě další den a ještě jeden, nebo bych si mohla dál přepírat stejné kalhotky a stejnou podprsenku, dokud by mi nedošlo mýdlo a nerozpadlo se prádlo, až by už nebylo nic, žádné dítě ani krev, žádné lhaní sobě samé.

Občas na mě promluvila ctihodná matinka. To ona objednala kávu – přesněji ona ve mně, dohlížela na mě a mluvila mým hlasem do telefonu, což je totéž. A také mi řekla: „Dany, Dany, vzpamatuj se, podívej se, jak vypadáš.“ Podívala jsem se na sebe do zrcadla nad umyvadlem.

V duchu jsem se tázala, co se skrývá v mých očích, jaké tajemství poletuje pořád dokola v mé hlavě a v mém srdci jako zbloudilý pták, který si odírá křídla.

Pak jsem ale vypila dva šálky černé kávy, vlezla si pod studenou sprchu a všechno hned vyhlíželo příznivěji. Všecko se zase urovná. Stačí, abych počkala jako ponorka pod vodou; pak ke mně znovu doléhá hlas ctihodné matky a moje úzkost se propadá do hlubokého spánku, na nějaký čas mám zase pokoj, všechno dobře dopadne.

Oblékla jsem se – bílý kostým, mokrý obvaz, tmavé brýle. Když jsem hledala v kabelce hřeben, zjistila jsem, že tentokrát mě Filip opustil a neopomněl vzít s sebou mé peníze. Obálka s výplatou byla prázdná, peněženka také.

Myslím, že mě to ani moc nezarmoutilo. Konečně se mi přihodilo něco přirozeného, pro co jsem měla snadné vysvětlení. Kdyby byl Filip se mnou zůstal, stejně bych mu ty peníze nakonec dala. Neměl ani floka, a tak jsem mu to vůbec nezazlívala. Pokud jde o to ostatní, ať jde k čertu.

Neměla jsem nejmenší představu, co budu dělat, ledaže bych šla na policii a všechno tam vyklopila, nebo skočila do moře, a tak mi tahle krádež opravdu pomohla. Řekla jsem si, že především musím zajít někam do banky a vybrat si peníze na šekovou knížku. Ctihodná matka mi řekla: „Je to pořád lepší než tady sedět a užírat se. Andiamo.”

Sešla jsem dolů, zeptala jsem se v recepci na nejbližší banku a oznámila, že si pokoj ještě nechám. V zahradě stál rozpálený thunderbird na místě, kde jsem ho nechala. Vynadala jsem si, že jsem ho nezaparkovala někde ve stínu, ale když jsem se octla za volantem, neucítila jsem tolik obávanou vůni. Usilovně jsem se snažila nemyslet na to, jaké proměny se v tomhle vedru dějí s mrtvolou víc jak šedesát hodin starou. Na tohle duševní cvičení jsem zvyklá. Odjakživa jsem vždycky usilovala vymazat z mysli nějakou úděsnou představu. Nářek mé matky, když jí holili hlavu několik minut předtím, než se její rozbité tělo ocitlo na chodníku o dvě patra níž. Nebo skřek mého otce, když se dostal pod kola nákladního vagónu, který se náhle dal do pohybu. Vždycky si říkám přestaň, no tak už s tím přestaň, ty blázne, ale v životě je vlastně jen málo věcí, na které člověk zapomíná.

Slunce. Zaparkovala jsem vůz ve stinné části hlavní třídy v Cassis, která vedla k přístavu. Odklopila jsem střechu, aby vítr rozfoukal podezřelý zápach a zlé sny. Vešla jsem do banky, kde vládlo ticho a uklidňující atmosféra. Dozvěděla jsem se, že si mohu ze svého pařížského konta vybrat 750 franků, ale po mých nákupech ve Fontainebleau mi tam už asi moc nezůstalo, vybrala jsem si tedy jen 500. Ctihodná matka mi našeptávala: „Jen si vezmi co nejvíc, ty peníze už pak nikomu neposlouží, uteč do ciziny, zmiz odtud.“ Neposlouchala jsem ji.

Zatímco jsem čekala, všimla jsem si velké nástěnné silniční mapy. Vzpomněla jsem si na tu větu z telefonního vzkazu:

„Přijedu za Tebou do Villeneuve.“ Hledala jsem, jestli existuje nějaké Villeneuve v blízkosti silnic 6 a 7, mezi Paříží a Marseille. Napočítala jsem jich tolik, že jsem zprvu poklesla na mysli: Villeneuve-Saint-Georges, Villeneuve-la-Guyard, Villeneuve-sur-Yonne, Villeneuve-l‘Archeveque, Villeneuve-les-Avignon, a kdoví kolik dalších, a to jsem ještě musela připočítat méně významná místa s tímhle názvem, která na mapě nejsou uvedena.

Přece jsem si ale všimla, že Villeneuve-la-Guyard leží hned za Fontainebleau, kde jsem naposledy viděla kufr prázdný, a že Villeneuve-sur-Yonne je nedaleko Joigny, kde jsem potkala šoféra s fialkami. To ale ještě nemuselo nic zvláštního znamenat. Ctihodná matka podotkla: „Podle toho telefonického vzkazu to neznamená vůbec nic. Byl adresován někomu, kdo cestoval letadlem. Do Villeneuye-la-Guyard nikdo nepoletí, vždyť je to kousek od Paříže, můžeš si to změřit.“

U okénka jsem si dala peníze do kabelky. Zeptala jsem se, jestli je v Cassis nějaká cestovní kancelář. Byla hned ve vedlejším domě, prakticky stačilo jen jít ze dveří do dveří. Usoudila jsem, že mě smůla opouští, a to ještě na obou dveřích viselo oznámení, že se toto pondělí 13. července zavírá výjimečně už v poledne. Nebesa mi dopřála, abych si mohla vybrat peníze a ještě mi zbývala víc jak hodina času. Ctihodná matka se zeptala: „K čemu ti je dobrá?“ To jsem dobře nevěděla. Snad jen k tomu, že se mohu pohybovat, chovat se jako živá bytost, být volná, než objeví mrtvolu v autě a zavřou mě a já se konečně ocitnu ve tmě, hlavu shrbenou, stočená do klubíčka, tak jak už jsem jednou musela být hezky v teple daleko od všeho v břiše Renaty Castellaniové provdané Longové, narozené v San Appolinare v provincii Frosinone.

Požádala jsem o letový řád Air France, který jsem prozkoumala venku na rozpáleném chodníku, uprostřed davu letních hostů hrnoucích se na pláž. Let Air France 405, který byl uveden na lístku, byla přímá linka Paříž-Marseille, na které létaly caravelly každý pátek, odlet z Orly v 19.45, přílet do Marseille na letiště Marignane ve 20.55. Hned mě napadlo: „Villeneuve, které hledáš, musí být Villeneuve-les-Avignon, žádné jiné jsi v téhle oblasti na mapě nenašla.“ Zároveň se mě ale zmocnil nepříjemný tísnivý pocit, který jsem nedokázala definovat, a marně jsem se snažila vydolovat příčinu z hlubin paměti. Zadívala jsem se k thunderbirdu zaparkovanému zrovna naproti. Najednou se mi před očima vybavil přihlašovací lístek v recepci hotelu Renesance v Chalonu. Napadlo mě, že to je to, co mě vyplašilo. Samozřejmě, v Renesanci mi přece řekli, že když jsem u nich údajně byla poprvé, přijížděla jsem z Avignonu. Odpověděla jsem, že je to blbost. „Tak vidíš,“ řekla ctihodná matinka, „všechno je zařízeno tak, aby ses zničila, všechno je předem narafičeno. Jestli teď přijdou na tu mrtvolu v kufru, komu namluvíš, že v tom nemáš prsty? Prosím tě zmiz, uteč kamkoliv a nikdy se nevracej.“ Zase jsem ji neposlouchala.

Kráčela jsem podél přístavu. Minulý večer, když jsem se ptala na cestu k hotelu Bella Vista, jsem si všimla, že na konci nábřeží je poštovní úřad. Taky jsem si připomněla, že na stejném místě mě o několik hodin později políbil na ústa jeden nachmelený mládenec, a instinktivně jsem si otřela rty ovázanou rukou. Řekla jsem ctihodné matce: „Jen buď bez starosti, ještě jsem se do toho neobula, však já jim ukážu. Jsem sice sama, ale byla jsem sama vždycky, a i kdyby se proti mně spikl celý svět, já se nedám.“ Dodávala jsem si zkrátka odvahy, jak, to jen šlo.

Na poště bylo šero, zvlášť po slunečním jasu venku, a já si musela vyměnit brýle. Na jednom pultu jsem našla srovnané telefonní seznamy jednotlivých departementů.

Otevřela jsem seznam departementu Vaucluse. Ve Villeneuve-les-Avignon skutečně existoval nějaký Maurice Kaub.

Vlastně jsem nedoufala, že ho tam najdu, a srdce se mi rozbušilo. Nedovedu ten pocit popsat. Bylo to vytištěné, neosobní a skutečné, ještě skutečnější než telefonická zpráva podávaná z mého bytu a než mrtvola zavřená v autě. Kdokoliv mohl – a to ne před dvěma dny, ale už celé měsíce předtím – otevřít tenhle tlustý fascikl a přečíst si tohle jméno a adresu. Nedovedu vysvětlit, jak mi bylo.

Stálo tam: Maurice Kaub, stavební podnikatel, vila Saint-Jean, Klášterní cesta.

Znovu jsem měla pocit, jako by se ve mně zachvěla nějaká vzpomínka, nebo čert sám ví co, a snažila se prodrat na povrch. Vila Saint-Jean. Klášterní cesta. Stavební podnikatel. Villeneuve-les-Avignon. Nemohla jsem přijít na to, co by se mi mělo vybavit, a ten pocit začal slábnout, nakonec jsem si jím už vůbec nebyla jista.

Otevřela jsem jiný seznam. Departement Yonne. Zjistila jsem, že v Joigny je několik podniků, ale jediný z nich se nachází na silnici č.6: U starého mazáka, majitel T. Pozzon. Musel to být ten, kde jsem se zastavila a kde jsem potkala svého šoféra s fialkami. Zapamatovala jsem si telefonní číslo, 1-20, „jako v kartách“, a vyšla jsem z pošty. Když jsem došla k vozu, slunce už popolezlo výš a stín chránil auto jen z poloviny, ale já neměla čas se tím znepokojovat. Vedle totiž stáli dva strážníci v khaki uniformě.

Zahlédla jsem je až na poslední chvíli, skoro jsem do nich vrazila. Při chůzi se vždycky dívám do země, abych snad náhodou nenarazila na nějakého slona, který by unikl mému bystrozraku. Až do osmnácti let jsem nosila čočky, které zdaleka nebyly tak dobré jako ty, co mám teď, a nesčetněkrát jsem sebou praštila, říkali mi „letecký sebevrah“. Jedna z mých obvyklých nočních můr, která se mi vrací dodnes, je opuštěný dětský kočárek v chodbě domu. Jednou bylo třeba tří osob, aby nás od sebe odtrhly.

Když jsem zdvihla oči a uviděla – div jsem leknutím neomdlela – dva policajty před thunderbirdem, chtěla jsem se otočit na podpatku a spasit se úprkem. Ctihodná matka mi domluvila: „Propánakrále, jdi klidně dál, dívej se jinam, vůbec si jich nevšímej a nezastavuj se.“ Nakonec jsem se ale zastavila.

„Ten vůz patří vám?“

Přitakala jsem. Přesněji řečeno: pokusila jsem se, ale nevydala jsem ani hlásek. Oba byli vysocí a mladší z nich měl jako já tmavé brýle. Ten se taky ptal. Požádal mé o papíry. Obešla jsem vůz, abych je vytáhla z přihrádky na rukavice. Mezitím se mlčky přiblížili k zadnímu kufru. Ctihodná matka do mě dloubla: „Nestůj tady jako pařez, teď musíš prásknout do bot, zmiz, dělej přece něco.“ Přistoupila jsem k nim a podala mladšímu plastické pouzdro s papíry. Vytáhl je a zběžně do nich mrkl.

„Řidičský průkaz, prosím.“

Vyndala jsem ho z kabelky a podala mu ho. Podíval se na něj a pak znovu na papíry:

„Co to je I.C.P.?“

„I.C.P.?“

S podrážděným výrazem mi unaveně strčil lejstro před oči. Na řádce „jméno a příjmení“ jsem četla jako už jednou v Orly: Společnost I. C. P. Nevěděla jsem, co ty iniciály znamenají. Polkla jsem a řekla:

„Je to reklamní agentura.“

„A co dál?“

Odpověděla jsem nazdařbůh:

„International Caravaille Publicity.“

„Kdo to je, Caravaille?“

„Zakladatel agentury. Teď ale patří mně. Totiž, jsem její ředitelka, víte?“

Pokrčil rameny, pak řekl:

„Hlavně vím, že přímo před vaším vozem je velká značka se zákazem parkování. Jste v Cassis dlouho?“

„Přijela jsem včera večer.“

„Příště si dávejte pozor. Tahle ulice už je takhle dost úzká, a kdyby to každý dělal jako vy…“

Atd., atd. Krev se mi vracela do žil. Vrátil mi papíry a sundal si čapku, otřel si čelo kapesníkem, mrkl na svého společníka a řekl mi:

„Vy si asi myslíte, že hezké děvče s dlouhatánským bourákem si může všecko dovolit. Na to pozor.“

Zároveň se před mýma očima odvíjela ta nejhorší věc, která se mi vůbec mohla přihodit: jeho starší kolega, který s roztržitým úsměvem poslouchal, aniž sám pronesl jediné slovo, si palcem mechanicky pohrával se závěrem kufru a mačkal na velký kovový knoflík ovládající pružinu. A závěr fungoval. Minulou noc jsem se vrátila z Marseille jako náměsíčná a zapomněla jsem ho zamknout. Odemkla jsem ho kvůli Filipovi. A odemčený už zůstal. Viděla jsem, jak policistův palec tlačí na závěr, povoluje a tlačí silněji. Slyšela jsem cvaknutí a spěšně jsem připlácla pravou rukou na víko kufru. Až moc rychle, protože policista v černých brýlích se překvapeně odmlčel. Podíval se na kufr, pak na mě a i přes tmavé brýle musel poznat, že se mi z obličeje vytratila všechna barva. Zeptal se:

„Není vám dobře?“

Přikývla jsem. Zoufale jsem přemýšlela, co bych řekla, abych odvedla jeho pozornost od vozu, na který se zahleděl, ale nic mě nenapadlo. Ten druhý se také díval na mou pravou ruku přitištěnou na víku kufru. Odtáhla jsem jí. Po nekonečně dlouhém mlčení se přece jen mladší policista rozhoupal k odchodu:

„Seberte se trochu. A příště si zajeďte na parkoviště.“ Dotkl se ukazováčkem čapky a oba dva odcházeli po chodníku směrem k přístavu, ani se neohlédli. Horečně jsem přehrabovala kabelku, abych našla klíče od vozu. Zamkla jsem zadní kufr. Než jsem vyjela, musela jsem zůstat několik minut sedět s vytřeštěnýma očima za volantem, Třásla jsem se od hlavy k patě. Jsem zkrátka potřeštěná citlivka.

V mém pokoji v hotelu Bella Vista hučel ventilátor a marně se snažil sebeméně zvlnit vzduch. Zatáhla jsem rolety, svlékla se a lehla si na ustlanou postel vedle telefonu.

Požádala jsem ústřednu o dva hovory: číslo 1-20 v Joigny a byt jednoho návrháře z agentury, Bernarda Thorra, který mě má rád a který několikrát doprovázel šéfa do Ženevy ve věci Milkaby. Jistě bude vědět, v kterém hotelu Caravaille obvykle bydlí. Zavolám pak Anitě a přiznám jí, že jsem si vypůjčila vůz, řeknu jí, že potřebuju její svědectví, abych se dostala z nepříjemné šlamastyky. Anita mi pomůže.

Nejdřív jsem dostala bistro v Joigny, téměř okamžitě. Chtěla jsem mluvit s majitelem. Ten, se na mě nemohl upamatovat. Bílý kostým, světlé vlasy, tmavé brýle, americký vůz, na nic nezabíral. Když jsem mluvila o šoférovi, který za mě zaplatil útratu, a o jeho úsměvu, zdálo se, že ví, o koho jde. Zeptala jsem se:

„Znáte ho?“

„Tmavovlasý, vysoký, má somuu. Bodejť bych ho neznal. To je Jean, Jean se somuou. Jezdí tudy každý týden.“

„Jean jak? Špatně jsem slyšela.“

„Somua, to je jeho náklaďák. Nevím, jak se jmenuje. Je z Marseille. Říkáme mu Smíšek.“

To se povedlo, já mu taky tak říkala. Zasmála jsem se. Bylo mi dobře. Konečně mám nějakou stopu; zdálo se mi, že, všechny mé potíže teď jako kouzlem zmizí.

„Říkáte, že je Marseillan. Nevíte, jestli je zrovna v Marseille? Můžete mi říct, kde ho zastihnu?“

„To už na mně chcete moc. Vím jen, že v sobotu jel na jih. Ale kde ho najít, to nemám tušení. Jestli chcete, mohu mu od vás vyřídit vzkaz, až pojede, zpátky?“

Odpověděla jsem, že to už bude pozdě, že s ním musím mluvit ihned. Řekl na to aha, a pak následovala dost dlouhá pauza, dokonce jsem si myslela, že už zavěsil. Ale ne. Najednou řekl:

„Počkejte, mám nápad. Počkejte vteřinku, slečno.“

Na druhém konci drátu jsem teď zaslechla nějaké šuškání, cinkot talířů. Pokusila jsem se vybavit si místnost, ve které jsem před dvěma dny byla. Dlouhý dřevěný pult, fotografie rozbitých náklaďáků, tříbarevný plakát na taneční zábavu 14. července. Představovala jsem si šoféry, kteří tam zrovna obědvají, a kolečka od sklenek s vínem na voskovaných ubrusech, jimiž jsou stoly potaženy. Najednou jsem dostala obrovský hlad a žízeň. Od včerejška jsem neměla nic kromě dvou šálků kávy, V telefonu se ozval jiný hlas:

„Haló? Kdo je u aparátu?“

„Jmenuji se Longová, Daniela Longová. Říkala jsem tomu pánovi, co se mnou mluvil…“

„Co chcete našemu Fešákovi?“

Byl to jižanský hlas s ostrými sykavkami, hlas nerudného člověka, který byl vyrušen při jídle. Vysypala jsem ze sebe všechno od začátku a říkala promiňte, pane, jistě mě chápete, pane. Přerušil mě:

„Fešák je můj kámoš. Tak tedy chci vědět, s kým mám tu čest. Jestli jste se do něj zabouchla, tak dobrá, ale jestli je v tom něco jiného, co já vím, abych to pak nakonec neslíz, nerad bych udělal nějakou volovinu. Rozumíte, jak to myslím? Vžijte se do mé kůže.“

Nebralo to konce. Už jsem myslela, že mi povolí nervy. Nicméně jsem si ale zachovala pokorný hlas, kdykoliv se mi podařilo pronést nějaké slovo. Řekla jsem mu, že se opravdu strefil, že se chci s jeho přítelem setkat, protože mi navrhl schůzku, já na ni ale nepřišla a teď toho samozřejmě lituji, no zkrátka to uhodl. Byl tak jemnocitný, že by se kámen ustrnul, a vzhledem k poplatku za hovorovou jednotku byla jeho mluva doslova uměleckým zážitkem:

„No dobrá, už nic říkat nemusíte. Když jde o šmajchlování, nemám k tomu co dodávat. Já rozhodně svýho kámoše o trochu gymnastiky připravovat nebudu. Ale nezapomeňte Fešákovi zdůraznit, že jsem ho vyzradil jenom proto, že už to nemůžete vydržet, kdyby si snad náhodou myslel, že moc kecám.“

Nemožný chlap. Nakonec z něj vylezlo, že jeho přítel se jmenuje Jean Le Gueven a že bydlí v Marseille ve čtvrti zvané Sainte-Marthe, přesnou adresu nezná, ale stačí, abych zavolala k nájemci aut, u něhož pracuje, je to firma Carbaggio, bulvár des Dames, telefon Colbert 09.10. Zabralo by mi moc času, než bych si to všechno poznamenala, nechala jsem si raději všechno zopakovat a spolehla se na svou paměť. Než jsem mohla zavěsit, zdržoval mě ještě celou věčnost:

„Vyřiďte mu, jestli pojede do Paříže, že má v rue du Louvre naložit čtyři tuny. Řekněte, že mu to vzkazuje Sardinka. Bude vědět, vo co kráčí. Rue du Louvre. Tak teda zlomte vaz.“

Hotelová centrála stále ještě nedostala Paříž. Objednala jsem si Colbert 09.10 a požádala, aby mi donesli oběd do pokoje. Firmu Carbaggio jsem dostala hned.

„Le Gueven?“ ozval se ženský hlas. „To máte smůlu, už je pryč! Počkejte moment, měl se zastavit na nábřeží. Zavolejte si Colbert 22.18, třebas tam ještě bude. Ale asi těžko, má totiž dneska večer nakládat čerstvou zeleninu v Pont-Saint-Esprit.“

„To znamená, že odjíždí do Paříže? Nákladním autem?“

„A co jste myslela? Má snad jet vlakem?“

„Copak on nemá 14. července volno?“

„Poslechněte madame, ne že bych vás chtěla poučovat, ale Pařížani mají ve zvyku jíst. I když je 14. července.“

Požádala jsem o Colbert 22.18. Zrovna když mě telefonistka přepojila, zaklepal někdo na dveře. Než jsem šla otevřít, zeptala jsem se, jestli mohu mluvit s Jeanem Le Guevenem. Na druhém konci se ozvalo „Předám“ a už to bylo. Vzalo mi to dech, protože jsem čekala, že bude někde na kilometr od telefonu.

„Haló?“ řekl. „Haló?“

„Jean Le Gueven?“

„To jsem já.“

„Já jsem – potkali jsme se v sobotu odpoledne v Joigny – víte, to bílé auto a kytička fialek?“

„No tohle, vážně?“

„Ano. Vzpomínáte si?“

Zasmál se. Poznala jsem jeho smích a dokonce jsem si i jasně vybavila jeho tvář. Znovu jsem zaslechla zaklepání na dveře.

„Víte, ty fialky mi zvadly, budu vám muset koupit jiný. Odkud vlastně voláte?“

„Z Cassis. Ale mně nejde o ty fialky – vlastně ano. Já prosím vás, počkejte vteřinku. Můžete okamžik počkat? Nezavěsíte, že ne?“

Znovu se rozesmál a řekl kdepak. Vyskočila jsem z postele a vrhla se ke dveřím. Mužský hlas mi oznámil, že mi nese oběd. Měla jsem na sobě jen kalhotky. Musela jsem letět do koupelny, obalit se ručníkem a zase se vrátit. Jen jsem trochu pootevřela dveře, vzala si podnos, děkuji, mnohokrát děkuji, a zase přibouchla. Když jsem zas popadla sluchátko, Smíšek tam pořád byl.

„Promiňte, ale volám z hotelového pokoje. Někdo na mě klepal. Přinesli mi oběd.“

„Co máte dobrého?“

„Co mám? Aha!“ (Podívala jsem se:) „Smaženou rybu. Myslím, že platejze.“

„To je všechno?“

„Ne. Dušenou zeleninu, salát, krevety, já – telefonovala jsem do Joigny, abych vás vypátrala.“

„Mám já ale kliku. Proč? Kvůli těm fialkám?“

„Ne. To zrovna ne.“

Nevěděla jsem, jak se vymáčknout. Mlčení se prodlužovalo. Zeptala jsem se:

„Když jste se tehdy odpoledne se mnou rozloučil, nic jste proti mně nepodnikl, že ne?“

„Proti vám?“

„Ano. Měla jsem cestou nepříjemnosti. Myslela jsem, že si ze mě někdo vystřelil – a že jste to byl vy. Myslela jsem, že jste se chtěl pobavit na můj účet.“

„Ne, já to nebyl.“ (Řekl to klidně a jeho hlas byl o odstín míň přátelský, míň rozjařený.) „O jakou nepříjemnost jde?“

„Do telefonu o tom nemohu mluvit. Ráda bych vás viděla.“

„Abyste mi vyprávěla o svých potížích?“

Nevěděla jsem, co na to říct. Po několika vteřinách si povzdechl a prohodil:

„Ten platejz vám vystydne.“

„To je mi jedno.“

„Poslechněte, už mám naloženo, zrovna jsem přebíral papíry a chystal se odjet. Nemůžete mi to všechno povědět za pár dnů? Dneska večer musím být v Pont-Saint-Esprit, nemohu si pomoct.“

„Prosím vás.“

„Za jak dlouho můžete být v Marseille?“

„Nevím, snad za půl, za tři čtvrtě hodiny?“

„Tak dobrá, uděláme to takhle. Já teď jedu na autobusové nádraží v Saint-Lazare. Zeptejte se nějakého policajta, každý to tu zná. Počkám na vás až do čtvrt na dvě. Dýl ale nemůžu.“

„Budu tam včas.“

„Autobusové nádraží, Saint-Lazare. Řekl jsem vám ten první den, že jste hezká?“

„Ne. Vlastně ano. Ale trochu jinak.“

„Doufám, že to nebude nic moc zlého. Jak se jmenujete?“

„Longová. Dany Longová.“

„Jméno máte taky hezké.“

Pak jsem dělala všechno najednou. Oblékala jsem si kostým, uždibovala salát, navlékala si lodičky a upíjela minerálku. Když jsem byla na odchodu, zazvonil telefon. Byl to můj známý výtvarník z Paříže. Úplně jsem zapomněla.

„To jsi ty, Bernarde? Tady Dany.“

„Poslyš, tys mi ale nahnala! Kde to proboha jsi?“

„Na jihu. Vysvětlím ti to později.“

„Proč jsi tuhle v noci tak rychle zavěsila?“

„Tuhle v noci?“

„Samozřejmě že v noci. Nejdřív mě probudíš, abys…“

„Kdy v noci?“

„V pátek, krucipísek! Vlastně už v sobotu. Byly asi tři hodiny ráno.“

Zvýšil hlas. Bránila jsem se, že bych mu telefonovala. Znovu jsem si sedla na postel s kabelkou na kolenou. Zase jsem se propadala do pekel. Ještě před chvílí, když jsem pátrala po Smíškovi, když jsem s ním mluvila, a dokonce i když jsem mu svěřovala, že mám potíže, jsem měla pocit jako by nic z událostí tohohle víkendu ve skutečnosti neexistovalo. Zapomněla jsem na mrtvolu v autě, na pušku, na zprávu v Orly, na všecko. K mému uchu doléhal klidný, laskavý hlas, někdo se zajímal o to, co mám k obědu, byla jsem ve světě, kam vražda a strach nemohou proniknout.

A přece ano. Dokonce i Bernard Thorr, kterého už léta znám, se kterým se skoro denně vídám a který mě nejlíp zná, se najednou stal mučícím nástrojem. Nechápala jsem ho a on nechápal mě. Museli jsme na sebe několik minut křičet, než jsme si navzájem vysvětlili, co máme na srdci. Prý jsem mu telefonovala v noci z pátku na sobotu a mluvila odněkud zdaleka nebo do špatného aparátu, protože nerozuměl ničemu z toho, co jsem mu vykládala, byla jsem podle něj hrozně rozčilená a pak jsem znenadání zavěsila. Se špatně skrývanou zuřivostí jsem namítala, že jsem mu nevolala ani ve dne ani v noci, že jsem zkrátka nevolala vůbec. Zeptala jsem se:

„Víš určitě, že to byl můj hlas?“

„Jak to myslíš? Samozřejmě, žes to byla ty! Neslyšel jsem tě dobře, protože linka byla zasviněná všemožnými pazvuky, ale nikdo jiný to být nemohl.“

„To jsem nebyla já.“

„Tak jsi byla ksakru úplně ožralá! Co se děje? Kde jsi?“

„Říkám ti, že jsem to nebyla já!“

„To málo, co jsi mi řekla, nikdo kromě tebe nemůže znát, nedělej ze mě…“

„O čem jsem mluvila?“

„O Curychu! Byla jsi to prostě ty.“

Dala jsem se do pláče. Zrovna tak jako minulý večer, když jsem se vrátila do pokoje: slzy mi klouzaly po tvářích, jako by měly svou vlastní vůli, jako by nepatřily mně. Před čtyřmi lety to byl Bernard Thorr, kdo mi pomohl, kdo sehnal informace a půjčil mi peníze na zákrok a na pobyt na klinice. A přece to tehdy byl jen obyčejný známý, na kterého jsem si ani nevzpomněla, pokud zrovna nestál přede mnou. On jediný ví o mé cestě do Curychu. Dlouho jsem váhala a zbytečně promarnila skoro čtyři měsíce, kdy jsem nalhávala sama sobě i tomu, koho mám ráda, prostě z fanfaronství, z blbosti, i když jsem celou tu dobu dobře věděla, že nebudu mít odvahu to dítě donosit. Vlastně to ani hůř dopadnout nemohlo. Mám dojem, že i lékař, který o mě pečoval, mnou musel pohrdat.

„Dany? Dany! Slyšíš mě?“

Přitakala jsem.

„Ty pláčeš?“

Znovu jsem přitakala.

„Kde jsi, Dany?“

„Pak ti to vysvětlím. Chtěla jsem vědět, v kterém hotelu bydlí Caravaille, když je v Ženevě.“

„Už ses mě ptala na telefon do jeho bytu, tehdy v noci. To jsi ho ještě nesehnala? A vůbec, co tohle všechno…

„Říkám ti, že jsem to nebyla já! Jsi si jistý, žes mluvil se mnou?“

„Ale kristepane to je hrůza, to přece musíš vědět ty sama!“

Všichni mi vždycky odpovídali stejně. Vždycky. Musela jsem vědět, jestli jsem měla obvaz, když jsem ho neměla. Měla jsem vědět, jestli jsem spala v hotelu, do kterého jsem v životě nevkročila. Musela jsem vědět, jestli jsem se telefonicky dotazovala na číslo někoho, u koho jsem znova byla. Všichni mluvili pravdu. A já jsem cvok.

Kdybych aspoň mohla zarazit ty pitomé slzy.

„Bernarde, v kterém hotelu bydlívá Caravaille?“

„V Beau Rivage. Poslechni, Dany…“

„Máš na něj telefon?“

Na okamžik položil sluchátko, aby si došel pro zápisník. Dal mi číslo. Otevřela jsem kabelku a pravou rukou si je poznamenala na kus papíru.

„Prosím tě, Dany, tentokrát nezavěšuj.“

„Mám schůzku s někým, kdo nemůže čekat. Musím to položit, Bernarde.“

„Co se, proboha, tehdy v noci vlastně stalo?“

„Co ti řekli do telefonu?“

„Kdo? Ty? Ale takové kecy, samé nesmysly, ani přesně nevím. Mluvila jsi o poraněné ruce, o Villeneuve-les-Avignon, a počkej, pak jsi řekla: Je v koberci, víš, Bernarde, je v koberci, Curych už je minulost! A pak už nic, zavěsila jsi. Jo, ještě jsi taky říkala, že ten Curych byla moje chyba, že jsem to neměl dělat – už ani nevím, co vlastně! – zkrátka takové řeči. Samé blbiny.“

„Když jsem tolik mluvila, musel jsi snad přece poznat můj hlas?“

Zase jsem křičela. Muselo mě být slyšet až na druhý konec chodby. V dusném šeru tohohle pokoje se ze mne řinul pot, a přece mi byla zima.

„Ježíšmarjá, copak si myslíš, že v tuhle chvíli rozpoznám tvůj hlas?“ rozčiloval se také Bernard. „Chováš se, jako bys utekla z blázince! Řekni mi aspoň, co se vlastně…“

„Kde budeš dneska večer?“

Řekl, že bude doma. Slíbila jsem, že mu zavolám. Uprostřed dalšího „nezavěšuj“ jsem práskla sluchátkem. V koupelně jsem si otřela obličej a osušila oči. Nechtěla jsem na nic myslet. Chtěla jsem mluvit s tím šoférem. Teď jsem ho potřebovala vidět ještě naléhavěji než předtím. V telefonu mi najednou svitlo poznání, že v tomhle tak dokonale sestrojeném komplotu vůči mně byla aspoň jedna trhlina, jedna chyba. Teď už nepřicházely v úvahu tajemné moci, nadpřirozeno ani ďábel. Ďábel se totiž nikdy nedopouští chyb.

Moře se převaluje ve sluneční záři. Silnice se vine po úpatí hory Gineste. Kolikrát už jsem jela po tom asfaltovém pruhu napříč vyprahlými kopci. Znám to tu snad odjakživa.

Jela jsem rychle. V každé zatáčce jsem musela namáhavě vyrovnávat vůz a bolest v levé ruce se rozlévala do celého těla. Jednu chvíli jsem po pravé straně míjela silnici, která se zakusovala do opuštěných skalisek a vyprahlých křovin, a zpomalila jsem. Ukazatel hlásal směr k vojenskému táboru v Carpianne. Ctihodná matka mi našeptávala: „Zahni tudy, někde tam najdeš místo, kde se budeš moci zbavit té hrůzy, co máš v kufru.“ Zaváhala jsem, ale neposlechla.

***

Uvažovala jsem: tak tedy všichni ti, kdo se domnívali, že mě potkávají na státnici č. 6, viděli na úsvitu ženu v kostýmu a v tmavých brýlích, zřejmě byla blond jako já a měla asi přibližně stejnou postavu, ale dvojníci neexistují, nikdo mě nemohl napodobit naprosto dokonale. Pozornost těch lidí samozřejmě nejvíc upoutalo velké auto, takže si už ostatních věcí prostě tolik nevšímali, a jistě také to, že nepravá Dany Longová měla na levé ruce obvaz. Jenže tady právě je ta trhlina. Ten obvaz byl znamenitá lest a každý se na ni nachytal, ale nebyla dobrovolná, předem se s ní nepočítalo, protože ji museli dát ještě dohromady teprve dodatečně, na toaletách autoservisu. Tady už nešlo o to, aby se mi ta žena podobala, naopak já se musela podobat jí. Proto mi rozmlátili ruku.

Mohla jsem se obrátit na policii a všecko jim vyklopit, snad by mi uvěřili. Policisté by možná zůstali skeptičtí vůči svědectví Caravaillových, protože jsem je dobře znala, a mohli by mít podezření, že mě chtějí krýt, měla jsem ale v záloze ještě někoho, kdo mohl mou výpověď potvrdit. Poslední osoba, která mi věnovala trochu pozornosti ještě před příhodou u benzinové pumpy, byl Jean Le Gueven v Joigny. Jistě si vzpomene, že jsem měla ruku v pořádku. A tak všichni poznají, že jsem mluvila pravdu.

***

Také jsem si říkala: tenhle komplot není možná namířen jen proti tobě, možná, že ani nejsi ta pravá oběť. Někdo se sice pokusil tě napodobit, je tady ale jedna nejasná věc, která s tebou souvisí jen náhodou: thunderbird. Thunderbird patří Caravaillovým. A to je na celé věci nejdůležitější: mrtvola byla uložena do vozu Caravaillových.

Dobře uvažuj. Tu sobotu brzy ráno se muselo na silnici vyskytovat naprosto stejné auto. Kdyby bylo jiné, majitel autoservisu by se jistě nespletl. Kdyby nemělo stejné poznávací číslo, policista na silnici před Chalonem by si toho všiml. Proto musel v celé věci figurovat jediný thunderbird. Někdo si ho v noci vypůjčil z Caravaillovy garáže a ráno ho zase vrátil. Do téhle špinavé hry však rozhodně měli být namočeni Caravaillovi.

Jenže v tom případě měli spíš napodobit Anitu, a ne mě, já přece byla ta poslední osoba, která by v tom autě mohla odjet na jih.

Je to prostě k zbláznění.

***

Musí tady být ještě nějaké jiné vysvětlení, říkala jsem si. Nesmím důvěřovat vůbec nikomu. A v prvé řadě ne Caravaillovým. Koneckonců, aby se někdo za mě tak úspěšně vydával, musel vědět, jak se oblékám, že jsem levák, musel bezvadně znát mou totožnost a spoustu dalších věcí, byl to tedy někdo z mého bezprostředního okolí. A komu bych já vyprávěla o Curychu?

Anita tohle všechno ví. Je jen o fous menší než já a dobře mě zná. Určitě by dokázala napodobit moje gesta i mou zvláštní, nepřirozenou chůzi, kterou jsem si vypěstovala za těch patnáct nebo dvacet let válčení s vlastní krátkozrakostí. Dovedla by taky napodobit můj způsob řeči i se všemi tiky, které mě při mluvení určitě prozrazují, a i když je těžké napodobit cizí hlas, v telefonu na přetížené lince mohla jistě aspoň vzbudit dojem, že to mluví rozrušená Dany Longová, které povolily nervy. Kromě toho zná Bernarda Thorra, ten s námi pracoval už v předchozí agentuře, a ví také, jaké styky s ním udržuji.

Až do minulého roku to pro mě byl jen milý mládenec, který mi prokázal nesmírnou službu a s nímž jsem občas šla na večeři nebo do kina a pokecat si nad sklenkou vína. Až jednou večer, když mě doprovodil ke dveřím mého domu, mě zkrátka přestalo bavit hrát si na Gretu Garbo. Měla jsem pocit, že mu nic nedávám a že se musí vracet domů pokořený a trochu smutný. A tak jsem nasedla zpátky do jeho auta a doprovodila ho k němu. Myslím, že v jeho životě existují ještě jiná děvčata, ale nikdy o tom nemluví, zrovna tak se nezmiňuje o chlapcích, kteří by se mohli vyskytovat zase v mém životě. Je stále stejně milý a na našich schůzkách se změnilo jedině to, že po večeři, po kině a klábosení nad sklenkou zůstaneme někdy ještě spolu, pomilujeme se a je nám moc dobře.

Jednou odpoledne v kanceláři jsem se nakláněla nad jeho stolem, když dokončoval nějaký návrh na reklamní poutač, a bezděky jsem mu přitom položila ruku na rameno. Zareagoval na to po svém. Aniž přerušil práci, položil svou levou ruku na moji a nechal ji tak, něžnou a přátelskou, jako kdyby část nás dvou byla někde jinde, daleko odtud. V tom okamžiku jsem po něm tak zatoužila, že jsem si myslela, že minulost patří opravdu minulosti a že jsem konečně nadobro zamilovaná.

Vzpomínám si, že před několika měsíci, jednou v sobotu před vánocemi, jsem tohle všechno a spoustu dalších hloupostí vykládala Anitě. Potkala jsem ji v oddělení hraček v Galeries Lafayette. Daly jsme si kávu se šlehačkou v jednom bistru nedaleko Opery. Smála se. Dělala si ze mě legraci: „Ty moje bleško malá, v Bernardově posteli jsem tě předběhla. Ostatně, děláš mi laskominy. Musím mu co nejdřív zavolat.“ Nebylo mi dvakrát dobře, ale smála jsem se také. Anita dodala: „Mohli bychom to zkusit ve třech, když nemáš ráda čtyřhru.“ I přes její smích jsem jí viděla na očích, že jí to zdaleka není tak jedno, že pro ni každopádně minulost není nikdy skončená a že si vůči mně vždycky zachová stejnou nevraživost. A pak zdvihla ruku, jako by se chtěla bránit, a zeptala se protivným, pitvořivým hlasem: „Chceš mě zase praštit?“ Popadla jsem kabelku a balíčky s nákupy a zdvihla se. Chytila mě za paži a řekla se ztrhaným výrazem, obličej zsinalý pod vrstvou líčidla: „Prosím tě, Dany, neodcházej takhle před lidmi. Víš přece, že jsem žertovala.“ Počkala jsem na ni. Když jsme se octly na ulici, zasyčela na mě zřetelným záštiplným hlasem, aniž přitom ztratila svůj úsměv dámy z lepší čtvrti: „Ty zatracená andělíčkářko, neumíš nic jiného než nechávat lidi ve štychu, že jo? Jen když si sama zachováš čisté pracky!“ Otočila jsem se a nechala ji stát. Teprve v metru, když už bylo pozdě, mě napadlo, že jsem jí zase jednou nahrála, aby nade mnou měla vrch.

Večer mi zatelefonovala. Myslím, že byla opilá a volala kdoví odkud. Řekla mi: „Dany, Dany, drahoušku, je to už stará historie, vím, že to nebyla tvoje vina, přestaňme se hádat, nemysli si, že už nejsi moje přítelkyně,“ zkrátka takovéhle věci. Můj pokoj se samozřejmě zaplavil slzami, byla jsem sama sobě protivná jako fondánový bonbon. Slibovala, že se co nejdřív sejdeme a usmíříme bez postranních myšlenek, že mi k vánocům koupí velikánský flakón našeho parfému – máme stejný, protože já začala užívat její, když mi bylo dvacet – a taky že spolu půjdeme do Olympie na Gilberta Bécauda a na japonskou večeři na Montparnasse, zkrátka nezapomenutelné usmíření – konec války Severu proti Jihu nebo westfálský mír ve srovnání s tím budou vypadat uboze.

Ale nejubožejší na tom všem bylo, že během příštích dvou týdnů s výjimkou Štědrého dne, kdy jsem věděla, že Anita musí být se svou holčičkou, jsem se vždycky vracela domů tryskem a odmítala pozvání ze strachu, že propásnu její zavolání. Ale viděla jsem se s ní až v pátek 10. července, když mě její manžel přivezl, abych u nich psala na, stroji.

Ostatně, proč mě vůbec vodil k nim domů? Abych byla celou noc odříznuta od světa a aby pak mohl tvrdit, že jsem nebyla doma, nýbrž na silnici č. 6, tak je to. Moje podezření vzrůstalo. Zůstala jsem sama od devíti večer až do dvou hodin ráno, oba dva měli spoustu času, aby udělali, co se jim zazdálo. Anita mi nic neodpustila, na nic nezapomněla, právě naopak. Mstila se mi za to jisté květnové ráno tak, že…

To je šílenství.

Čím se mi mstila? Zavraždila nějakého chlápka, aby vina padla na mě? Přiznala se snad svému muži, aby jí byl při pomstě nápomocný, že jednou, když nám bylo dvacet, zůstala celou noc v mém pokoji, kde si s ní pohrávali dva nachmelení chlapíci, se kterými jsme byly na tahu? A já nad ní neměla takovou moc, abych to zarazila a místo toho jsem utíkala, co mi nohy stačily?

A už to zase začínalo: oči se mi najednou zalily slzami, nedaly se zadržet a já neviděla na cestu. Říkala jsem si: můžu brečet třeba v jednom kuse, stejně je to moje vina, je to pravda, nechala jsem ji s nimi, omámenou alkoholem a vzdorem – vím totiž, že vůči mně to byla z její strany umíněnost – mohla jsem ji z toho dostat násilím, domluvit těm dvěma floutkům, přivolat sousedy, zkrátka cokoliv, místo toho jsem ale zdrhla, navíc s pocitem, že se chovám jako počestné děvče, že jsem čistý, zářivý anděl ve světě čuňat. Dany Longová, patronka fňukání a čistého svědomí, Jidáš, který se tetelí strachem. A přece jsem za ni byla zodpovědná, když jsem se považovala za její přítelkyni. Ano, zasloužím si nářez, musím dostat za vyučenou a nikdy toho nebude dost…

„Přestaň,“ ozvala se ctihodná matka, „no tak už přestaň.“

Zastavila jsem na kraji silnice těsně před Marseille a čekala, až mě to přejde. Na hodinkách v autě bylo už půl druhé pryč. Jean Le Gueven už asi dál nečeká, a abych se dostala na autobusové nádraží, budu muset možná jet přes celé město.

Jak jsem si mohla myslet, že by Anita mohla někoho zavraždit? Jak jsem si ji mohla představit, že někde na silnici hraje takovou šibeniční komedii? Musela jsem ztratit poslední špetku zdravého rozumu.

Ať jsem přemýšlela sebeúporněji – pokud toho můj mdlý rozum byl vůbec schopen – nedávalo to žádný smysl. Kdyby se Caravaillovi octli s mrtvolou na krku, určitě by ji přece neuložili do vlastního vozu, aby od sebe odvrátili podezření. Navíc žena, která se za mne vydávala, musela být opravdu poraněná na levé ruce, když považovali za nutné pochroumat ji taky mně, abych se jí podobala. Jenže Anita poraněná nebyla. A hlavně jak si vysvětlit – to pro mě zůstane vždycky záhadou – že si v pátek večer k tomu, aby sehrála mou úlohu, vybrala zrovna místo, o kterém já sama netušila, že se na něm octnu druhý den.

Mohla jsem zrovna tak dobře podezřívat Bernarda Thorra nebo jiného svého milence, který se pak vrátil domů na druhou stranu zeměkoule, anebo – pročpak ne? – toho kterého mám pořád ráda. Kteréhokoliv ze tří pánů, které Dany Longová měla. Je tady samozřejmě ještě Filip, s tím darebákem byli tedy už čtyři. Nebo moje sousedka (dělá si zálusk na můj byt, tak se mě chce zbavit), nebo jedna redaktorka z podniku (nevidí tak mizerně jako já ale chce v tom zřejmě mít prvenství), anebo všichni dohromady (měli už té Dany Longové plné zuby, tak se na ni smluvili).

Vlastně proč ne?

Zbývalo ještě poslední řešení, jediné, které mělo hlavu i patu, ale o tom jsem raději nechtěla vůbec uvažovat. Uplynulo ještě celé jedno odpoledne a celý večer, než jsem se k němu odhodlala.

***

Na autobusové nádraží jsem dorazila se čtyřicetiminutovým zpožděním, když jsem se předtím ptala na cestu všech chodců, které jsem div nepřipravila o život na vyznačených přechodech. Marseillané jsou skvělí lidé. Především vám nenadávají víc než jinde, když se je pokoušíte přejet, navíc si dají tu práci, aby se podívali na vaše poznávací číslo, a když vidí, že jste z Paříže, řeknou si, že v tom případě od vás samozřejmě nemohou nic lepšího očekávat, poklepají si ukazováčkem na čelo, ale jen tak ze zvyku, není v tom škodolibost ani vztek, a jestli v tom okamžiku ze sebe vychrlíte: „Zabloudila jsem, v tom vašem zatraceném městě není možné se vyznat, všude jsou samé zákazy, jen aby mě zmátly a já hledám autobusové nádraží v Saint-Lazare, existuje to vůbec?“ začnou vás litovat, spílají Štěstěně, že na vás zanevřela, a hned jich je kolem vás celý tucet, aby vám poradili. Jeďte doprava, pak zahněte vlevo, a až přijedete na náměstí s Vítězným obloukem, pozor na trolejbus, jsou to vrahouni, sestra ženy mého bratrance se s jedním srazila a teď má fotku v rámečku na rodinném náhrobku, jenže hřbitov je až v Canet a to je moc daleko, aby jí tam člověk nosil kytky.

Smíšek na mě navzdory všemu ještě čekal. Stál ve stínu nedaleko naftových čerpadel, opřený o náklaďák, který mu zřejmě patřil, a mluvil s někým, kdo seděl na bobku u zadního kola. Měl na sobě sepranou modrou košili na prsou rozhalenou, kalhoty, které kdysi také byly modré, a vysokou červenou kostkovanou čepici s dlouhým štítkem, „děsně módní“, až neuvěřitelné.

Autobusové nádraží vypadalo jako kterýkoliv autoservis, snad jen o trochu větší a zastavěné nákladními auty a autobusy. Zahnula jsem doprava a prudce zastavila zrovna vedle Smíška. Nepozdravil, ani nic a klidně mi navrhl:

„Víte, co uděláme? Tady Petit Paul pojede s tou bednou napřed a my ho doženeme cestou. Aspoň si budu moct zkusit, jak se řídí ten váš žrout. Teď sebou ale vážně musíme pohnout, už jsme tu tvrdli dost dlouho.“

Petit Paul byl jeho spolujezdec a zrovna kontroloval tlak v pneumatikách. Když zdvihl hlavu, aby se mě přeptal na zdraví, poznala jsem ho. Viděli jsme se spolu v Joigny. Vystoupila jsem z auta. Jen jsem trochu zaváhala kvůli té mrtvole v kufru, od které jsem se nechtěla vzdálit; při zastavení jsem měla dojem, že cítím její zápach. Moje zaváhání trvalo jen vteřinu, ale stačilo, aby Jeanovi zmizel úsměv z tváře. Přistoupila jsem k němu a několik vteřin zůstala nehnuté stát, pak natáhl pravou ruku a dotkl se mé tváře. Řekl mi:

„Musíte mít zřejmě pořádné trable. Měla jste čas něco si sníst?“

Řekla jsem ne, ne, a mírně zavrtěla hlavou. Jeho ruka se teď dotýkala mých vlasů. Byl mnohem větší než já, měl trochu zvláštní nos, jako mívají boxeři, tmavé, pátravé oči a já poznala, že je všechno to, co já nejsem – silný a klidný, vyrovnaný se životem – a pak také, jen podle jeho doteku a podle úsměvu, který se mu zase vrátil, že je to hodný člověk – to zní hloupě, nevím, jak bych to ale řekla – že je to zkrátka muž. A na hlavě má nemožnou červenou kostkovanou čepici.

Řekl Petit Paulovi – ruka mu přitom sjela na moje rameno – tak za chvíli nashle, a kdybychom ho nedohonili u nějakého mostu, tak na nás bude čekat. Objal mě rukou okolo ramen, jako kdybych byla jeho přítelkyní odjakživa, přešli jsme ulici a vešli do hospody, kde nějací šoféři zrovna dojídali oběd.

Smíška skoro všichni znali, potřásal rukama, zastavil se, aby odpovídal napravo nalevo o nájemném za auta, o cenách za tunu zboží, o překračování váhy, zkrátka o věcech, kterým jsem nerozuměla, Jeho ruka mě pořád objímala a já viděla na očích jeho společníků, když si mě prohlíželi, že mě samosebou považují za jeho děvče. Zasvěceně jsem přikyvovala, abych vypadala, že jejich problémům bezvadně rozumím. Myslím, že se mi to jistým způsobem i zamlouvalo. Jsem cvok s otrockými sklony: na světě je podle mě ze všeho nejlepší někomu patřit.

Posadili jsme se naproti sobě vedle okna do ulice, viděla jsem kousek thunderbirda vyčuhujícího za jeho náklaďákem a mohla ho hlídat tak, aby se nikdo nepřiblížil ke kufru. Vlastně mi to bylo jedno. Cítila jsem se dobře. Tolik jsem si přála, aby mi bylo dobře, aby mi bylo všechno jedno a aby to vše byl jenom sen. Poznamenala jsem něco o jeho čepici, vzpomněla jsem si na francouzské lyžařky v televizi, které měly na hlavě něco podobného. Zasmál se, sundal si čepici a nasadil mi ji na hlavu. Podívala jsem se na svůj obraz v okně, jak mi sluší. Nechala jsem ji tak, jak mi ji nasadil, trochu dozadu, protože jsem pro jednou měla dojem, že vypadám k světu.

Zdálo se, že všichni kolem nás jedí stejné jídlo, španělské ptáčky, kterým Smíšek říkal „bezhlaví skřivánci“. Zeptal se, jestli je mám ráda, otočil se k tlusté ženě v černých šatech za pultem a ukazováčkem objednal jednu porci. Nikdo si nedovede představit, jak se v té chvíli do mě vracel život a jak se všechno kolem mě vyjasnilo. A pak to začalo:

„Co to máte na ruce?“

Chtěla jsem promluvit. Chtěla jsem začít sama. Chtěla jsem ho přerušit. Už bylo ale pozdě. Bezelstně dodal: „Měla jste to už dřív?“

„No právě, viděl jste mě? Měla jsem ten obvaz? To bych od vás chtěla slyšet. Zrovna na to se vás chci zeptat.“

Můj plačtivý tón a zřejmě i napětí, které vyčetl na mé tváři, ho zmátly. Myslím, že se poctivě snažil pochopit, co chci vlastně říct, dlouze se zadíval na můj špinavý obvaz, ale nakonec samozřejmě nevyhnutelně odpověděl:

„No, to snad musíte vědět nejlíp vy sama.“

***

Ostatní hosté se jeden po druhém vytráceli. Smíšek mi objednal čtvrtku růžového vína a pro sebe kávu. Čas od času mě pobízel: „Tak jezte přece trochu, vystydne vám to.“ Vyprávěla jsem mu všechno od začátku. Řekla jsem mu, že jsem zaměstnaná v reklamní agentuře, že mě šéf nechal pracovat ve svém bytě, že mi druhý den svěřil svůj vůz a že jsem se z vrtochu rozhodla nechat si ho celé čtyři dny. Vyprávěla jsem mu o lidech, které jsem potkala: manželský párek v restauraci, prodavačky ve Fontainebleau, jeho v Joigny, starou ženu tvrdící, že jsem u ní nechala plášť, majitele autoservisu a jeho dva přátele tam, kde mi někdo polámal ruku, policistu na silnici, majitele hotelu Renesance. Vyprávěla jsem mu dopodrobna všechno přesně tak, jak se to přihodilo. Pomlčela jsem o mrtvole v kufru a – protože to nebylo nutné a bylo mi to nepříjemné – o Filipovi. Skončila jsem své vyprávění v Chalonu.

„A co dál?“

„Dál už nic. Jela jsem až do Cassis a ubytovala se v hotelu.“

„Jezte trochu.“

„Už nemám hlad.“

Dlouho mě upřeně pozoroval. Jezdila jsem vidličkou po talíři, aniž jsem nabrala jediné sousto. Zapálil si cigaretu – třetí nebo čtvrtou za tu dobu, co jsem mluvila. Byly už skoro tři hodiny, ale on se na hodinky ani jednou nepodíval. Smíšek je pašák.

Prve mi řekl, nevím už při jaké příležitosti, že na myšlení moc není, že je vůbec náramné, když umí číst a psát, nevychodil prý ani školu do konce – a podobné věci. Poznala jsem ale, že nemá cenu přehánět: když konečně znovu otevřel ústa, výborně poznal, co v celé mé historce nehraje.

„Jedné věci tady nerozumím. Teď už všechno skončilo? Nikdo vás neznepokojuje? Tak proč jste kvůli tomu tolik nervózní?“

„Chtěla bych to prostě vědět.“

„Ale proč? Možná, že si z vás opravdu někdo vystřelil – ale já to nebyl – proč si s tím tedy lámat hlavu a obracet všechno vzhůru…“

„Já si hlavu nelámu.“

„Jo tak pardon. Telefonovala jste do Joigny a přijela jste až sem jedině kvůli mým krásným očím. Nemám námitky. (Po malé odmlce:) Teď mi radši řekněte, kde to neklape, no tak.“

Pokrčila jsem rameny. Skoro nic jsem nesnědla a on mě varoval, že budu-li takhle pokračovat, brzy si při koupání poškrábu vanu; pak mi objednal kávu. Nemluvili jsme, dokud nám ji číšnice v černém nepřinesla. Obrátil se k ní:

„Poslyš, Yvonne, pokus se mi rychle objednat číslo 1–20 v Joigny. A taky mi dones účet, nebo tam Petit Paul zapustí kořeny, jel dneska napřed.“

Odpověděla, ach, to je bída, pak zavzdychla něco o tom, že se může ulítat, a šla k telefonu. Zeptala jsem se Smíška, proč volá do Joigny.

„Něco mě napadlo. Ten váš muž z autoservisu a ten policista, to není k ničemu, nemá to význam. Zrovna tak evidenční lístek v hotelu v Chalonu, to nám nepomůže, když nebyl napsán vaší rukou. Mohli vám napovídat, co je napadlo. Ale ten zapomenutý plášť u té báby v Deux-Soirs-les-Avallon, to už je něco hmatatelného, to existuje. Tam bylo třeba začít. Hned se dozvíme, jestli vám patří. A jestli je váš, tak budu vědět, že mě bulíkujete.“

Teď jsem to dostala. Mluvil rychle a jasně, bylo vidět, že je trochu podrážděný. Muselo ho zřejmě mrzet, když poznal, že mu něco skrývám. Zeptala jsem se – zase tím svým moldánkovitým hlasem:

„Chcete snad říct, že se domníváte – to snad nemyslíte vážně? – domníváte se, že je tady určitá možnost, abych to byla já, opravdu já, ta žena na silnici? Myslíte si, že vám lžu?“

„Neřekl jsem, že lžete, jsem si jist, že ne.“

„Tak si tedy myslíte, že jsem blázen.“

„To jsem také neřekl. Mám ale oči a pozoruju vás. Kolik je vám let? Čtyřiadvacet, pětadvacet?“

„Dvacet šest.“

„V šestadvaceti letech se lidem neklepou prsty. Pijete hodně? Ne, vždyť jste se tady vína ani nedotkla. Tak co? Když jsem vás před pár dny viděl, hned jsem poznal, že něco nehraje, na to nepotřebuju mít glejt. Teď se to zhoršilo, to je všechno.“

Nechtěla jsem brečet, bránila jsem se tomu. Zavřela jsem oči, už jsem ho neviděla, ze všech sil jsem svírala víčka. Ale pláči jsem nezabránila. Naklonil se ke mně přes stůl a starostlivě se zeptal:

„Sama vidíte, že už dál nemůžete. Co se děje? Když se vás na to ptám, tak snad chápete, že se na vás nevykašlu. Já vám chci pomoct. Řekněte mi, co se stalo?“

„Nejsem ta žena. Byla jsem v Paříži. Nebyla jsem to já.“

Otevřela jsem oči. Přes slzy jsem viděla jeho pohled, rozmrzelý, pozorný, a pak to z něj vyhrklo, muselo to přijít a já to přijala se smíšenými pocity:

„Jste moc roztomilá, moc hezká a mám vás moc rád, ale tady jsou jen dvě možnosti. Buď to byl někdo jiný, anebo jste to byla vy. Nevím, jak se to mohlo přihodit, ale jestli se tolik namáháte, abyste se přesvědčila, že to byl někdo jiný, pak si ve skutečnosti zřejmě nejste tak úplně jistá, že jste to nebyla vy sama.“

Bez uvažování jsem vymrštila levou ruku k jeho obličeji. Naštěstí sehnul hlavu a já ho netrefila. Opřela jsem si hlavu o stůl a můj pláč přešel do usedavého vzlykotu.

Jsem cvok a mám prudkou povahu.

***

Na druhém konci drátu byl majitel bistra v Joigny. Jean se představil a zeptal se, jestli je tam ještě Sardinka. Sardinka už odjel. Zeptal se, jestli jsou tam nějací šoféři, kteří jedou do Marseille. Nebyl tam nikdo. Pak pokračoval:

„Poslyš, Théo, podívej se mi do seznamu na číslo kavárny v Deux-Soirs-les-Avallon a nadiktuj mi je.“ (Pak se otočil ke mně; tiskla jsem k uchu druhé sluchátko:) „Jak se to tam jmenuje?“

„V autoservisu mluvili o nějakých Pacaudových. Pacaud.“

Hostinský v Joigny nám řekl číslo. Smíšek mu řekl, že je prima chlap, ahoj, a hned zavolal Deux-Soirs-les-Avallon. Museli jsme na spojení čekat dvacet minut a mlčky zatím pili další kávu.

V telefonu se ozvala nějaká mladá žena. Smíšek se jí zeptal, jestli má ještě plášť, který si u ní zapomněli.

„Ten plášť, co ho tu nechala ta světlovlasá dáma s obvazem na ruce? Ovšem že ho mám. Kdo volá?“

„Přítel té dámy. Stojí vedle mě.“

„Jela tudy znovu v sobotu večer a řekla mé tchýni, že jí ten plášť nepatří. Měla by vědět, co chce.“

„Jen se nerozčilujte. Raději nám řekněte, jak vypadá.“

„Je bílý, z hedvábné látky. Je to letní plášť. Počkejte okamžik.“

Šla pro něj. Smíšek mě znovu vzal okolo ramen. Za ním jsem oknem restaurace viděla, jak slunce praží do thunderbirda. Před chvílí jsem zašla na toalety, abych si opláchla obličej, přičísla se a trochu se nalíčila. Vrátila jsem Smíškovi jeho kostkovanou čepici, ležela před námi na pultě. Tlustá číšnice v černém přecházela po prázdném lokále, otírala stoly, a nenápadně poslouchala, co povídáme.

„Haló? Je bílý a má podšívku s velkým květinovým vzorem,“ ozvala se žena na druhém konci. „Má malý rovný límeček. Na vnitřní straně je značka obchodu: Franck Fils, rue de Passy.“

Odevzdaně jsem na Smíška kývla, že ten kabát by mi skutečně mohl patřit. Stiskl mi rameno, aby mi dodal odvahy. Pak se zeptal do telefonu:

„Není něco v kapsách?“

„No dovolte, to bych si netroufla.“

„To nic, jen se podívejte.“

Pauza. Zdálo se mi, že ta neviditelná žena je docela blízko, slyšela jsem její dech, šustot papíru.

„Je tu letenka společnosti Air France. Tedy to, co z ní zbývá. Je to taková obálka, znáte to a vnitřní listy jsou odtržené. Je vystavená na jméno Longo, slečna Longová.“

„Je to letenka z Paříže?“

„Paříž-Orly, směr Marseille-Marignane.“

„Je tam datum?“

„10. července ve dvacet hodin třicet minut.“

„Jste si tím jistá?“

„Umím číst.“

„Je to všechno?“

„Ne, jsou tu ještě další papíry, peníze a taková dětská hračka. Malý růžový slon. Když se vespodu stiskne, začne kývat chobotem. Pohyblivé růžové slůně.“

Sesula jsem se celou vahou na pult. Smíšek mě podpíral, pokud mu to telefon dovoloval. Ovázanou rukou jsem mu naznačila, aby pokračoval v hovoru, že musí pokračovat, a že je mi docela dobře. Zeptal se:

„Co jsou to ty ostatní papíry?“

„Nezdá se vám, že už to stačí, aby poznala, jestli je to její plášť? O co vám vlastně jde?“

„Rád bych, abyste mi odpověděla.“

„Ty ostatní papíry jsou všechno možné, já nevím. Je tam nějaký účet z garáže.“

„Z jaké garáže?“

„Vincent Cotti, bulvár Raspail, Avignon. 723 franků. Je to taky z 10. července. Opravený vůz má nějakou americkou značku, nemůžu to přečíst, číslo je 3210RX75.“

Smíšek se nejdřív podíval směrem k oknu, aby si přečetl poznávací značku thunderbirda, ale z našeho místa ho nebylo vidět, a pak na mě vrhl tázavý pohled. Přikývla jsem, že číslo souhlasí, a položila jsem sluchátko. Už jsem nechtěla víc slyšet. Podařilo se mi dopotácet se k nejbližší židli a posadit se. Nevzpomínám si přesně, co se dělo potom. Cítila jsem v sobě nesmírnou prázdnotu. Smíšek pokračoval ještě několik minut v hovoru. Nemluvil už s tou ženou, ale s nějakým automobilistou, myslím, že to byl Němec, který se tam s rodinou zastavil na skleničku. Smíškovi dalo práci, aby se s ním dorozuměl.

Potom byl vedle mě a držel mou hlavu v dlaních. Byla jsem duchem nepřítomná. Prostě jsem na chvíli vypnula. Pokusila jsem se o úsměv. Viditelně ho to uklidnilo. Zdálo se mi, že už ho znám celá léta. A tlustou číšnici v černém, která mlčky stála za mnou, také. Řekl mi:

„Něco mě napadá. Někdo se k vám mohl vloupat, zatímco jste byla pryč, a ten plášť vám ukrást. Měla jste ho doma?“

Potřásla jsem hlavou. Prostě jsem nevěděla. Uvažování nebyla možná Smíškova silná stránka, já si ale už dál nemohla nic namlouvat. Na dveřích mého bytu v rue de Grenelle jsou dva zámky a dveře jsou těžké, masivní. Kdo by se chtěl ke mně dostat, musel by je nejdřív rozmlátit sekerou a zburcovat všechny sousedy. To se týkalo nejen pláště, ale i telefonického vzkazu pro Maurice Kauba. Nesmím si nic namlouvat.

***

Kolik mohlo být hodin? Kolik je teď? Procházím místnostmi domu, kde všechno vlastně začalo, chodím sem tam, pohybuji se v uzavřeném kruhu. Občas poodhrnu záclonu v okně a pozoruji světelné body uprostřed noci. Jednu chvíli jsem je dokonce chtěla spočítat. Někdy – a to nejčastěji – zůstanu natažená na koženém kanapi ve světle lampy, která svítí v předsíni, a pevně svírám svou pušku.

Ctihodná matka už na mě nemluví. Ani já už nesvedu samomluvu. Jenom si odříkávám slova té písničky z dětství: světlé jsou mé vlasy, tmavé mé oči, černá má duše, chladná je hlaveň mé pušky. Znovu a znovu.

Jestli si někdo pro mě přijde, hezky klidně na něj v pološeru zacílím, budu mířit na hlavu, ať je to kdokoliv. Pak vyjde rána, vlastně je to jednoduché.

Pokusím se ho zabít jedinou ranou, musím šetřit náboje. Poslední bude pro mě. Najdou mě konečně vysvobozenou, otevřené oči zahleděné do mé skutečné existence, na sobě budu mít bílý kostým potřísněný krví, budu mírná, čistá a hezká, jaká jsem vždycky chtěla být. Dopřála jsem si jenom ten jeden víkend jako odklad, abych mohla být někým jiným, to je všecko, zkrátka jsem neuspěla, nikdy se mi nic nevydařilo.

***

Uháněli jsme velkou rychlostí po silnici, kterou znal zpaměti. Byl samozřejmě nervózní a dokonale zmatený tím telefonátem do Deux-Soirs-les-Avallon, zároveň z něj ale vyzařovala radost z toho, že řídí takový skvělý vůz, byla to prostá dětinská radost a trochu mě to dráždilo. Na hlavě měl opět svou červenou kostkovanou čepici. Jel skoro pořád na plný plyn a řídil pohotově s reflexy profesionála.

Když jsme projížděli městem – myslím, že to byl Salon – využil pomalé jízdy k tomu, aby si vytáhl z kapsy košile cigaretu. Občas něco prohodil. Nic o plášti, ani o mém dobrodružství, ale o sobě, o svém dětství a o své práci. Nepochybně se snažil, abych zapomněla na své problémy.

Dozvěděla jsem se, že rodiče vůbec nezná, byl vychován v ústavu a v deseti letech se ho ujala nějaká venkovanka z okolí Nizzy, které říkal „moje máma“. Choval k ní zřejmě hlubokou úctu.

„Měla statek v kopcích nad Puget-Théniers. Znáte to tam? Měl jsem se tam báječně. Kruci, to byl život. Bylo mi osmnáct, když jí zemřel muž a ona všechno prodala, tak jsem se začal starat sám o sebe. Začínal jsem se starou dodávkou, rozvážel jsem minerálky ve Valsu. Aby si člověk trochu vydělal, musí jezdit od rána do večera, a stejně to za nic nestojí, jenže víte, já možná vypadám jako hejsek, ale když je třeba, tak umím zabrat. Teď mám dva náklaďáky, somuu a berlieta, s tím jezdí do Německa můj kámoš ze sirotčince, jako by to byl můj brácha, dal by pro mě obě ruce do ohně a neřek by proti mně jediný křivý slovo, i kdyby mu už zůstaly jenom pahýly. Jmenuje se Baptistin Laventure. To je, pane, frajer. Na to hlavní bych zapomněl. Rozhodli jsme se, že z nás budou miliardáři. Říká, že to tak bude lepší.“

Znovu jedeme stošedesátkou. Odmlčel se. Později jsem se zeptala:

„Jean Le Gueven, to je bretonské jméno?“

„Co vás vede, já se narodil v Aveyronu. Našli mě na schodech u kostela, jako v té pohádce o dvou sirotách. Prostě mi to jméno dali. Sebrali ho někde v novinách, nebo kdovíkde.“

„Se svou pravou matkou jste se nikdy nesetkal?“

„Ne. Ani jsem se o to nepokoušel. To není jen tak, vypátrat, kdo vás udělal a kdo vás nechal být. Stejně na tom houby záleží.“

„Nikdy jste se na ni nezlobil?“

„Na koho? Na ni? Víte, já si myslím, že musela mít dost vlastních starostí, když se takhle vykašlala na vlastní děcko. A pak, jsem přece tady, ne? To hlavní mi dala. Já jsem rád, že jsem na světě.“

Pak už jsme nemluvili, dokud jsme nedojeli k širokému mostu přes řeku Durance, kudy jsem včera jela s Filipem. Somua tam stála na kraji silnice. Smíšek zastavil těsně za ní a vystoupili jsme. Petit Paul spal na sedadle v kabině. Při zvuku otevíraných dveří se probudil a řekl Smíškovi, ty moulo, takhle do Pont-Saint-Esprit už na beton nedojedem a zejtra je všechno zavřeno.

„Však to stihnem,“ uklidňoval ho Smíšek. „Čtyřicet kiláků se do šesti hodin dá zvládnout, trochu je podmažu, aby nám to ještě naložili. Můžeš si klidně schrupnout,“

Když se se mnou na kraji silnice loučil, ještě mi řekl:

„Prve jsem v telefonu mluvil s jedním turistou, který zrovna seděl v kavárně v Deux-Soirs-les-Avallon. Vzal s sebou ten váš plášť. Počítal, že bude v Point-Saint-Esprit tak v devět, v půl desáté, dal jsem si s ním schůzku v jedné hospodě. Mezitím už budu mít auto naloženo, tak jestli chcete, mohli bychom se pak tady někde sejít, třeba v Avignonu. Hodí se vám to?“

„Copak vy nejedete do Paříže?“

„Ale ano. Dohodnu se s Paulem. Pak si něco stopnu a doženu ho po cestě. Třebas vám ale vadí tvrdnout v těchhle končinách až do večera?“

Zavrtěla jsem hlavou a řekla ne. Dali jsme si schůzku v Avignonu v jedné pivnici naproti nádraží v půl jedenácté. Vrazil mi do ruky svou čepici. Takhle na něj nezapomenu. Však uvidím, všechno dobře dopadne.

Dívala jsem se, jak míří k nákladnímu autu. Košili měl na zádech propocenou, velká tmavě modrá skvrna se lišila od světlé barvy látky. Rozběhla jsem se za ním a chytila ho za ruku. Vlastně jsem nevěděla, co mu chci ještě říct.

Zůstala jsem před ním stát jako osel. A on potřásl hlavou a pohladil mě po tváři, jako to udělal v Marseille, Jeho opálený obličej se povzbudivě usmál:

„V půl jedenácté, platí? Víte, co byste teď měla udělat? Nejdřív si v Avignonu zajděte k doktorovi, ať vám dá čistý obvaz. A pak půjdete hezky někam do kina, a jestli bude moc brzy konec, tak vlezete do dalšího. Snažte se vůbec na nic nemyslet, dokud se nevrátím.“

„Proč jste ke mně takový? Chci říct, že mě neznáte, zdržuji vás od práce, ale přesto jste tak hodný a účastný – proč?“

„Vy jste taky milá, ani nevíte jak. A pak, máte bezva čepičku.“

Nasadila jsem si ji.

Když z nákladního auta zůstala nepatrná tečka v dálce na silnici, postrčila jsem si hřbetem ovázané ruky čepici a umínila si, že tuhle záležitost tak či onak vyřídím, ještě než se s ním zase setkám, a pak, na mou duši, pomůžu jemu i jeho kamarádovi Baptistu Laventurovi, aby z nich byli miliardáři, i kdybych kvůli tomu celý život musela dělat přesčasy.

***

Avignon.

Stále stejné, oslepující slunce. Pozorovala jsem hradby se střílnami, přede mnou se táhla dlouhá ulice vroubená terasami kaváren a vyzdobená praporky, které vytvářely pestrobarevnou alej. Předjížděly mě jiné vozy a auta postupovala ve dvou proudech trhaně kupředu. Lidem na chodnících bylo možno vyčíst jejich národnost z obličejů, Němci, Angličané, Američané, ruce a nohy jako opálené cihly, průhledné nylonové šaty, ve kterých všechny ženy vypadaly jako nahé, pruhy stínů se střídaly s bohatým světlem – ach, ctihodná matinko, kde jsem se to jen octla?

Po levé straně jsem objevila bulvár Raspail. Než se mi podařilo zabočit, rozezvučel se za mnou hotový orchestr klaxonů. Nemohla jsem si vzpomenout na jméno garáže, o které v telefonu mluvila mladá žena z Deux-Soirs-les-Avallon – zapamatovala jsem si jenom bulvár. Ujela jsem asi tři sta metrů a bedlivě zkoumala obě strany chodníku. Konečně jsem nad jedním vjezdem objevila nápis kanárkově žluté barvy: „Vincent Cotti, koncesionář vozů Ford, opravy aut všech zahraničních značek.” Vedle byl hotel, hotel Angleterre, před kterým nějaký pár zrovna namáhavě doloval zavazadla ze sportovního vozu za pozorné účasti psa s ohnutýma ušima, který přerušil svou obchůzku, aby si je prohlédl.

Zastavila jsem před garáží. V průjezdu montoval kolo nějaký muž. Otočil hlavu, uviděl thunderbirda, vztyčil se, když jsem vystoupila, a zeptal se se silným provensálským přízvukem:

„Už zase zlobí? Pane jo! To snad není pravda!“

Došla jsem až k němu, v pravé ruce kabelku, na hlavě čepici, v pomuchlaném kostýmu, který se na mě přilepil horkem, bylo mi nanic a měla jsem dojem, že na mě musí být žalostná podívaná.

Byl to drobný mužík v kombinéze zapnuté na zip až ke krku, měl vybledlé oči se žlutavým nádechem a mohutné světlé rozježené obočí. Zeptala jsem se:

„Znáte ten vůz?“

„Jestli ho znám? Měli jsme ho tady dva týdny, museli jsme vyndat celý motor. S málokterým vozem jsem si tak pohrál, na to můžete vzít jed. Copak zas nefunguje?“

„Nic, všechno je v pořádku.“

„Špatně chytá?“

„Ale ne, nic mu nechybí. Já – vy znáte majitele toho auta?“

„Ten pán z Villeneuve? Ani moc ne. Proč?“

„Potřeboval by kopii faktury za tu opravu, je to možné?“

„Jo tak. Chce kopii. Proč to? Copak ztratil účet? Víte, takovýhle hlouposti jsou hotová pohroma pro živnost, to je samé papírování a nic z toho.“

Zavedl mě přes dílnu, kde pracovalo několik mechaniků, do malé zasklené kukaně, kde seděly dvě ženy ve žlutých pláštích. Sklonili jsme se všichni čtyři nad účetní knihou. Všichni byli hrozně laskaví, bez stínu podezíravosti. Jedna z žen, asi třicetiletá bruneta s velkým bělostným poprsím, které překypovalo z rozepnuté blůzy, poznala „podle mého přízvuku“, že jsem Pařížanka, a vyprávěla mi, že žila v Paříži pět let nedaleko place de la Nation, že jí to tam ale „nevonělo“, protože lidi jsou tam nevrlí a nikdo s nikým nemluví. Na vlastní oči jsem viděla, že thunderbirda přivezl do garáže koncem června nějaký Maurice Kaub, protože zlobil jeden válec a ještě něco v převodové skříni. Vyzvedl si ho 10. července večer a zaplatil hotově 723 franků. Nejdříve začala projevovat nedůvěru žena, která se se mnou bavila. Chtěla jsem totiž vědět, kdo mluvil s majitelem vozu. Oči se jí zúžily a z tučných rtů jí vyjelo:

„Co vlastně Rogerovi chcete? Přišla jste přece jenom pro fakturu, ne? Tu jste dostala. Tak o co vám jde? A vůbec, kdo vlastně jste?“

Nakonec pro něj ale přece jen došli. Byl to vytáhlý, statný mládenec s otylým obličejem. Otíral si ruce špinavým hadrem. Ano, dobře si pamatoval, jak si pan Kaub přišel v pátek večer pro vůz. Mohlo být tak půl desáté, možná i deset hodin. Telefonoval ráno z Paříže, aby se ubezpečil, že je vůz opravený a že v garáži někdo bude.

„Jestli jsem dobře rozuměl, tak sem přijel na víkend. Říkal, že má ve Villeneuve dům. Co vlastně chcete vědět?“

Nevěděla jsem, co na to říct. Stáli kolem mě všichni čtyři v těsném prostoru, kde se mi najednou začalo nedostávat vzduchu. Tmavovlasá žena si mě měřila od hlavy k patě. Řekla jsem: „Nic, děkuji, mnohokrát děkuji,“ a rychle jsem vypadla. Sledovali mě očima, zatímco jsem procházela garáží, a jejich pohledy mě natolik znervóznily, že jsem ve spěchu přehlédla pohozenou pneumatiku a předvedla jim akrobatický výkon „Dany Longo speciál“, dvojitý přemet a přistání na všech čtyřech: psisko se schlíplýma ušima před hotelem Angleterre začalo zuřivě výt, aby přivolalo pomoc.

***

Ve Villeneuve byla šedivá podloubí, úzké ulice s velkými dlažebními kostkami, dvorky, na kterých se sušilo prádlo, a na velkém náměstí ověnčeném lampióny pro večerní tancovačku jsem narazila na svatební průvod. Počkala jsem, až přejde, a zaparkovala jsem vůz. Nevěsta, dlouhé tmavovlasé děvče, držela v pravé ruce rudou růži. Její bílé šaty byly dole zašpiněné od prachu. Všichni už byli v povznesené náladě. Prodrala jsem se průvodem, abych se dostala do kavárny, kterou jsem před sebou zahlédla, a dva muži mě přitom popadli, abych s nimi šla tancovat. Řekla jsem děkuji, opravdu děkuji a nakonec se mi podařilo vymanit se. Lidé z kavárny vyšli na chodník, aby povzbudili ženicha. Ocitla jsem se v prázdném lokále před světlovlasou ženou, která seděla za pokladnou a rozněžněle vzpomínala na své zážitky. Vysvětlila mi, jak se dostanu k vile Saint-Jean na Klášterní cestě. Vypila jsem sklenici džusu, koupila si krabičku gitanek a jednu si zapálila. Nekouřila jsem už celou věčnost. Žena se zeptala:

„Vy jste přítelkyně pana Maurice?“

„Ne. Totiž ano.“

„Vidím, že vám půjčil vůz.”

„Vy ho znáte?“

„Pana Maurice? Jen tak, že si řekneme dobrý den nebo večer. Chodí někdy s mým manželem na hon. Je teď tady?“

Žádná odpověď mě nenapadla. Poprvé jsem si položila otázku, zda neznámý v kufru thunderbirda je Maurice Kaub, nebo někdo jiný. Neurčitě jsem pohnula hlavou, což mohlo znamenat cokoliv. Zaplatila jsem, řekla děkuji mnohokrát a vyšla jsem na ulici. Žena mě zavolala zpátky, protože jsem na pultě zapomněla drobné, čepici, cigarety a klíče od auta.

***

Saint-Jean mě nejdřív uvítal velkou branou z tepaného železa, za ní se táhla dlouhá alej z růžového štěrku a na jejím konci byl rozlehlý nízký dům se střechou z kruhových tašek, která prosvítala mezi vinicemi a cypřiši. Při Klášterní cestě bylo takových usedlostí několik, všecky posazené vysoko nad Villeneuve jako pevnostní výspy, nikde jsem ale neviděla živou duši. Teprve když jsem v podvečerním slunci stanula před kovovými mřížemi, ozval se za mnou nějaký hlas:

„Nikdo tam není, slečno. Byla jsem se tam podívat už třikrát.“

Hlas patřil asi dvacetileté dívce se světlými vlasy, která se nahýbala přes kamennou zeď na druhé straně cesty. Měla příjemný, trochu zašpičatělý obličej a nesmírně světlé oči.

„Hledáte pana Maurice?“

„Ano, Maurice Kauba.“

„Není tady.“ (Přejela si ukazováčkem po nosíku, který byl zakončen malou bambulkou:) „Ale můžete jít klidně dovnitř, všechno je otevřené.“

Došla jsem k ní, právě když dokončovala větu, a v tu chvíli se dívka vymrštila na zeď, zpod široké růžové sukně jí vyčuhovaly dlouhé opálené nohy, napřáhla ke mně ruce a požádala:

„Pomůžete mi dolů?“

Pomohla jsem jí, jak jsem jen mohla, a uchopila ji za lýtko a kolem pasu. Bosýma nohama dopadla na zem a já přitom kupodivu neztratila rovnováhu. Byla o něco menší než já a dlouhé vlasy měla pozlacené sluncem jako ve švédských filmech. Nebyla ani Švédka, ani z Avignonu, narodila se v Cachanu u Paříže, studovala v Aix-en-Provence a jmenovala se Catherine (Kiki) Aupiumová. („Prosím vás, zdržte se poznámek, já už vyslechla všechny možné narážky na svoje jméno, jednou se z toho zblázním.“) Vychrlila na mě tohle všechno téměř bez dechu a ještě spoustu dalších věcí (že její otec byl stavební podnikatel jako pan Maurice, že je ještě panna, ale děsná nymfomanka, takže má samozřejmě ve své psýše děsný mišmaš), aniž mě vůbec pustila ke slovu, a hnala se přímo k thunderbirdu. Několikrát hluboce vzdychla a vyprávěla mi, že ji pan Maurice před pár týdny v červnu v tom autě svezl. Nechal ji řídit až do Forcalquier, bylo to v noci a na zpáteční cestě se jí pochopitelně zmocnil takový zvláštní pocit, prostě chuť si zašpásovat, ale pan Maurice byl děsně fér a nezneužil situace k tomu, aby pronikl do její psychosféry. Nezlobím se na ni kvůli tomu?

„Proč?“

„Jste přece jeho přítelkyně, ne?“

„Vy mě znáte?“

Byly jsme těsně vedle sebe a já viděla, že se lehce začervenala. Svěřila se mi:

„Viděla jsem vás na fotografii. Myslím, že jste hrozně krásná. Vážně. Abych řekla pravdu, věděla jsem, že přijedete. Nebudete se smát, když vám něco svěřím? Bez šatů vám to sluší ještě víc.“

Neměla to v hlavě v pořádku. Mám co dělat s vyšinutou osobou.

„Tak vy mě tedy znáte?“

„Och, musela jsem vás někdy zahlédnout, když jste sem jezdila. Určitě. Máte prima čepici.“

Potřebovala jsem několik minut, abych si urovnala myšlenky v hlavě a rozhodla se, jak na ni jít. Zatím jsem se uvelebila za volantem a požádala ji, aby otevřela bránu. Když ke mně zase přistoupila, zeptala jsem se, co tu dělá. Byla tady na prázdninách se svou tetou a měly pronajatý dům za kopcem, který odtud nebylo vidět. Zeptala jsem se, jak může tak bezpečně vědět, že u Maurice Kauba nikdo není. Zaváhala (zase si přejela prstem po hřbetě nosu, byl to zřejmě zlozvyk) pak odpověděla:

„Koneckonců, vy jistě nejste žárlivá. Víte přece dobře, jaký pan Maurice je?“

V sobotu odpoledne sem dovedla nějakou ženu, která přijela z Paříže, rusovlásku, která vystupovala v televizi a mluvila vždycky takovým strašně rýmovým hlasem, Marita Tentononc. U Kauba bylo všecko otevřené, ale nikdo tam nebyl. Hvězda odjela, vrátila se později, ale zas nikoho nezastihla. Tak tedy definitivně odtáhla se svěšenými rameny, na šeredně vysokých podpatcích, v ruce kufřík, bezpochyby z kůže nějakého televizního diváka. Zeptala jsem se:

„Není tu žádné služebnictvo, vůbec nikdo?“

„Nikoho jsem tam dneska ráno neviděla.“

„Vy jste se tam ještě vrátila?“

„Ano, nedalo mi to pokoj. Pan Maurice přijel v pátek večer, to vím určitě, slyšela jsem ho. A pak je tady ještě něco divného, ale to je určitě blbost.“

„Co?“

„No, v pátek večer se tady střílelo. Byla jsem vzadu v olivovém háji. Tři rány. Vím sice, že se pořád motá kolem svých pušek, ale tohle bylo už po desáté hodině a to mi přišlo divné.“

„Nešla jste se tam rovnou podívat?“

„No, já totiž zrovna nebyla sama. Víte, moje teta je stará jak Metuzalém, a tak když si chci s někým zalaškovat, musím to udělat pod širým nebem. Mám ten dojem, že vám to nedošlo. Mýlím se, anebo si jen hrajete na netýkavku?“

„Ne, rozumím, samozřejmě vás chápu. S kým jste to byla?“

„S jedním klukem. Poslyšte, co to máte na ruce? Neodpovídejte mi jako Bécaud v té písničce, nebo se skácím.“

„Nic to není, opravdu ne. Od soboty sem nikdo nepřišel?“

„Víte, mě nebaví hrát si celý den na portýra. Mám taky svůj soukromý život, a hodně náročný.“

Špičatý obličejík, světle modré oči, růžové šaty, které se napínaly na malých zahrocených ňadrech – měla v sobě elán, který se mi líbil, zároveň ve mně ale budil smutek, ani nevím proč. Řekla jsem jí:

„Tak tedy díky a na shledanou.“

„Klidně mi můžete říkat Kiki.“

„Na shledanou, Kiki.“

Jela jsem pomalu po růžovém štěrku a ve zpětném zrcátku jsem ji pozorovala, světlovlasou, s ukazováčkem bloudícím po nose, jak se šplhá na zeď, ze které jsem jí pomáhala seskočit.

***

Zbytek cesty, závěr putování, na jehož konci jsem byla já sama, se odehrál před třemi nebo čtyřmi hodinami, už ani nevím. Vešla jsem do domu Maurice Kauba, který byl otevřený, prázdný, tichý a důvěrně známý, ano tak známý, že jsem hned na prahu pochopila, kdo vlastně jsem. Neodešla jsem. Čekám ve tmě, pušku držím v náručí, ležím na koženém kanapi, které mě příjemně chladí do nohou – a když se kůže zase zahřeje, poposednu si, hledám chladný dotek.

Když jsem vešla, vnitřek domu podivně připomínal to, co utkvělo v mé paměti – nebo v mých představách – z domu Caravaillových. Lampy, koberec s jednorožci v hale, pokoj, ve kterém se nacházím, to všecko jsem znala. Pak jsem na zdi zpozorovala obdélník matného skla, a když jsem stiskla knoflík, objevil se rybářský přístav, pak další a pak ještě jeden: barevné diapozitivy. Poznala jsem, že je to agfacolor, pracuji v té branži už moc dlouho na to, abych nepoznala, o jaký druh barvy jde.

Dveře do vedlejší místnosti byly otevřené. Jak jsem očekávala, byla tam širokánská postel pokrytá bílou kožešinou a na protější zdi visela na dřevěném rámu černobílá fotografie nahé dívky, krásná fotografie, na které člověk rozpoznával póry na pokožce. Tahle dívka neseděla přes opěradlo křesla, ale byla brána vstoje a zezadu, hlavou a horní částí těla byla natočena směrem k objektivu. Nebyla to Anita Caravaillová ani nikdo, na koho bych mohla přenést svůj život. Byla jsem to já.

Počkala jsem, až se přestanu chvět, pak jsem si pomalu, pomaličku, zchromlými prsty nasadila druhé brýle a v prsou se mi přelévalo neforemné, zlověstné závaží. Přesvědčila jsem se, že je to moje hrdlo, moje ramena, moje nohy, že nemůže jít o žádnou montáž. V tom se také vyznám docela dobře a nemohu se zmýlit. Cítila jsem to se strašlivou jistotou, sám sebe člověk nemůže nepoznat.

Myslím, že jsem zůstala sedět na posteli před tou fotografií víc než hodinu, neschopna myslet na cokoliv; když jsem se totiž vzpamatovala, snášela se noc a já musela rozsvítit.

Pak jsem udělala pošetilou věc, za kterou se stydím, rozepnula jsem si sukni a šla ke dveřím, za kterými jsem tušila koupelnu – neměla černé kachlíčky, ale červené a oranžové, byla velmi prostorná a bylo v ní zrcadlo – abych se přesvědčila, že mi mé tělo skutečně patří. Byla to hloupost, jak jsem tam stála v tichu prázdného dómu, sukni a kalhotky u svých nohou, a setkala jsem se znenadání se svým pohledem, ve kterém nebyla známka života, cizí pohled skrytý za brýlemi, prázdnější než tenhle dům, a přece jsem to byla já, opravdu já.

Upravila jsem se a vrátila se do místnosti s černými koženými křesly. Cestou jsem se znovu zadívala na fotografii. Pokud jsem se na sebe mohla ještě v něčem spolehnout, byla udělána v mém bytě v rue de Grenelle. Stála jsem na poloviční cestě mezi skříní a postelí a otáčela jsem hlavu s úsměvem, ze kterého nebylo možné nevyčíst něhu nebo lásku, prostě nevím.

Rozsvítila jsem ostatní lampy, podívala se do zásuvek a skříní a vystoupila do poschodí. Nahoře jsem objevila jakousi laboratoř a v jedné zásuvce jiné své dvě fotografie, míň zdařilé mezi desítkami dalších, na nichž byly rovněž nahé dívky, které jsem neznala. Na těchhle dvou fotkách jsem sice nebyla oblečená, zato jen polosvlečená. Na jedné jsem měla obnažená ňadra, seděla jsem s nepřítomným pohledem na kraji své vany a svlékala si punčochy. Na druhé jsem měla lehce nakloněnou hlavu, horní část těla jsem měla zakrytu blůzičkou, kterou jsem nejmíň před dvěma roky už vyhodila, a od pasu dolů jsem na sobě neměla nic. Roztrhala jsem obě fotky na malé kousky a tiskla je přitom k sobě, protože mi levá ruka nebyla k ničemu. Udělala jsem to instinktivně a dokonce mám dojem, že se mi ulevilo.

Pak jsem pozotvírala skříně v dalších pokojích a všude jsem narazila na své stopy. Našla jsem několik kombiné, starý svetr s rolovaným límcem, černé kalhoty a dvoje šaty, to všechno mi patřilo. A pak u jedné rozházené postele, jejíž prostěradla byla ještě načichlá mým parfémem, jsem objevila svou náušnici, poznámky s mým rukopisem a široký pánský kožený opasek, který mi ale nic nepřipomínal. Sebrala jsem všecko, co mi patřilo – pak jsem to zas někde zapomněla – a vrátila se do pokoje, kde teď sedím. U stěny naproti světelnému obdélníku stál stojan na zbraně, ve kterém bylo několik pušek. Pak jsem si všimla, že na tmavě modrém plyšovém běhounu, který pokrýval celou místnost, se rýsuje velký obdélník, zřetelně míň vybledlý než jeho okolí, jako by tam dřív ležel nějaký koberec. Na jedné židli byl pečlivě uložen pánský tmavomodrý oblek, kalhoty položené na sedadle, sako pověšené přes opěradlo. Z jedné kapsy saka jsem vytáhla náprsní tašku, která patřila Maurici Kaubovi. Podle fotografie v řidičském průkazu jsem poznala, že je to skutečně muž s vystouplými lícními kostmi a rovnými vlasy, který mezitím zahníval v zadním kufru thunderbirdu. Nic jiného jsem si z něj už nezapamatovala a ani po pečlivém prohledání celé náprsní tašky jsem nebyla o nic moudřejší.

V hale jsem zahlédla telefon. Vytáhla jsem z kabelky lístek, na který jsem si poznamenala číslo Caravaillova hotelu v Ženevě. Objednala jsem ho. Upozornili mě, že budu muset asi hodinu čekat. Vyšla jsem ven, nasedla do vozu, objela dům a zastavila vedle jakési stodoly, kde byl traktor, vidle a veliký lis na ovoce. Stmívalo se. Bylo chladno a třásla jsem se zimou. Zároveň mi ale byl chladný vzduch příjemný, zmocnila se mě jakási zuřivá odhodlanost, kterou jsem dosud nepoznala, držela mě na nohou a dávala mému jednání značnou dávku sebejistoty. A navzdory zmatku, který jsem měla v hlavě, jsem myslím cítila, že se dovedu rychle rozhodovat a že jednám správně, byl to náramně dobrý pocit.

Otevřela jsem kufr, nevnímala jsem zápach, který tam mohl být, ani svou bolest, která mi projížděla levou paží, popadla jsem oběma rukama muže zabaleného v koberci, nadzdvihla ho, znovu podchytila a táhla vší silou, až se nakonec překulil z auta na zem. Pak jsem ho dovlekla do stodoly. Nechala jsem ho vzadu v koutě u zdi, přikryla ho kobercem a pak na něj naházela všecko, co mi přišlo pod ruku, prkna, proutěné košíky, nářadí. Vyšla jsem a zavřela obě půlky rozskřípaných vrat. Pamatuji si ten skřípavý zvuk i to, že jsem v pravé ruce třímala pušku s černou hlavní, že jsem se od ní nechtěla odloučit ani na tu chvíli, kdy jsem zavírala vrata, že bych se od ní neodloučila za nic na světě.

Později, když už černá silueta auta dlouho zase stála tiše před domem, zazvonil telefon. Stála jsem těsně vedle přístroje, opírala se o zeď, oči zavřené, pušku sevřenou pod levou paží a čekala jsem na poslední šanci, která mě mohla zachránit před šílenstvím. Stačilo natáhnout ruku a sejmout sluchátko; ženský hlas mi oznámil:

„Máte tu Ženevu. Mluvte.“

Poděkovala jsem. Ještě jsem mohla mluvit. Jiný hlas. Hotel Beau Rivage. Zeptala jsem se, jestli je přítomna paní Caravaillová. Byla tam. Další hlas – udivený, svěží, přátelský – Anitin hlas. V tu chvíli mi zase vytryskly slzy, zmocnila se mě naděje – nebo snad potřeba naděje – zběsileji než kdy předtím.

Mluvila jsem s Anitou, jako kdybych nikdy nevkročila do tohohle domu, jako bych to udělala před lety, když nám bylo dvacet, před tou květnovou nocí, kdy jsem se ani nepokusila jí pomoct, ačkoliv byla v nepříčetném stavu, než přišlo to květnové ráno, kdy jsem ji našla doma v slzách, kdy přede mnou poprvé plakala, vystřízlivělá, sama sebou zhnusená, to ráno, kdy jsem odmítla nést jakoukoliv odpovědnost za situaci, do které se sama dostala – „Ale proč jsi mě tu nechala,“ opakovala bez přestání jako litanii, „proč jsi mě tu nechala?“ – kdy jsem ani neměla odvahu ji poslouchat, kdy jsem ji vší silou udeřila, abych ji umlčela, a pak ji vyhodila ven.

Řekla jsem Anitě, která nic nechápala a nechala si každou větu třikrát, opakovat, že jsem si nechala jejich thunderbirda ode dne, kdy jsem u nich pracovala ve vile Montmorency. Žádného thunderbirda neměla. Ani nevěděla, co, to je, dokonce to slovo ani pořádně v telefonu neslyšela. Zato ale slyšela můj pláč, říkala: „Panebože, Dany, odkud voláš, Dany, co se ti stalo?“ Neviděla mě od toho předvánočního týdne, kdy jsme se spolu pohádaly v kavárně na náměstí u Opery. Nikdy nebydlela ve vile Montmorency – „Panebože Dany, děláš si legraci? Řekni, že žertuješ! Přece dobře víš, kde já bydlím!“ – Bydlela na avenue Mozart, avenue MOZART, a ostatně kdyby mě Michel Caravaille k nim zavezl, abych mu něco napsala na stroji, tak by mě přece viděla, věděla by o tom – „Prosím tě, Dany, řekni mi, co se děje.“

Myslím, že přes všechny ty slzy a vzlyky, které mi bránily odpovědět, jsem se smála. Ano, smála jsem se, byl to svého druhu smích. Teď už byla vyděšená a opakovala: „Haló! Haló!“ a na druhém konci drátu bylo slyšet její přerušovaný dech.

„Kde jsi, Dany? Proboha tě prosím, řekni mi aspoň, kde jsi!“

„Ve Villeneuve-les-Avignon. Poslyš, Anito, všecko ti vysvětlím, nedělej si starosti, to mě zase přejde, já …“

„Kde že to jsi, kde?“ ‘

„Ve Villeneuve-les-Avignon, ve Vaucluse. V jednom domě.“

„Panebože, ale jak – Dany, v jakém domě? U koho to jsi? Jak víš, že jsem v Ženevě?“

„Asi to někdo říkal v kanceláři. Už nevím. Někde jsem to asi zaslechla.“

„Řekni mi, jestli s tebou někdo je, a předej mi ho.“

„Ne, nikdo tu není.“

„Ale proboha, v tomhle stavu přece nemůžeš zůstat sama! Já ničemu nerozumím, ničemu nerozumím, Dany.“

Poznala jsem, že teď také pláče. Pokusila jsem se ji uchlácholit, říct jí, že už je mi líp, když jsem slyšela její hlas. Řekla mi, že se Michel Caravaille vrátí do hotelu každou chvíli a že jistě na něco přijde, že mi zavolá. Ona za mnou přijede, poletí letadlem. Musela jsem jí slíbit, že se odtud nehnu a že počkám, až mi zavolají. Neměla jsem naprosto v úmyslu na kohokoliv nebo na cokoliv čekat, ale slíbila jsem to, a když jsem zavěsila, s opravdovou úlevou jsem si uvědomila, že se mě v tom rozrušení nezeptala na telefonní číslo domu, ze kterého volám, a že nebude vědět, kde mě hledat.

***

Dveře do haly vrhaly do místnosti světelný obdélník. Mě obklopovala tma. Čas se roztáhl jako opotřebovaná pružina. Vím, že se čas může protáhnout, zastavit, dobře to vím.

Jak dlouho jsem byla v bezvědomí v autoservisu v Deux-Soirs-les-Avallon? Deset vteřin? Minutu? Ta minuta byla dost dlouhá, aby se v ní vytratila skutečnost.

Ano, lež začala v okamžiku, kdy jsem se probrala, s koleny na studených dlaždicích. Celý můj život je předznamenán lží. Jednou jsem se nezbytně musela zamotat do té nejstrašnější.

Skutečnost? Já, Dány Longová, jsem pronásledovala milence, který mě opustil. Vyhrožovala jsem mu telegramem. Tři čtvrtě hodiny po jeho odletu jsem sama sedla na letadlo. Zastihla jsem ho tady, v tomhle domě, zrovna když se vracel s opraveným vozem z garáže. Následovala hádka, během níž jsem popadla pušku ze stojanu v téhle místnosti. Vypálila jsem na něho tří rány, z nichž dvě ho zasáhly přímo do prsou. Potom, celá vystrašená, jsem myslela jen na jedno: odstranit mrtvolu co nejdál odtud, skrýt ji, nechat ji zmizet. Zabalila jsem ji do koberce, uložila do vozu a pak jsem jako v transu ujížděla směrem k Paříži. Pokusila jsem se odpočinout si pár hodin v hotelu v Chalonu. Zastavila mě policejní hlídka, protože jsem neměla v pořádku světla. Zapomněla jsem si plášť v jedné kavárně nedaleko auxerreské dálnice. Tam odtud jsem zřejmě zavolala Bernardu Thorrovi. Pak jsem se rozmyslela, protože jsem nevěděla, jak se zbavit mrtvoly, a protože mi bylo jasné, že jakmile ji objeví, nebude těžké dojít až ke mně. Rozjela jsem se zpátky, napůl šílená únavou a zděšením. Měla jsem poraněnou levou ruku. Bezpochyby jsem si to zranění přivodila během hádky s obětí. Vrátila jsem se k autoservisu, kde už jsem se stavovala ráno, snad bezdůvodně jako nějaký robot, který bez přestání opakuje tytéž pohyby, který nemůže jinak. Tam, před otevřeným kohoutkem vodovodu ve mně něco najednou povolilo a já omdlela. A od té chvíle jsem se už nevymanila ze lži.

Když jsem zase otevřela oči – deset vteřin nebo snad minutu později – myslela jsem jenom na alibi, které jsem dávala dohromady během noci. Musela jsem si tak usilovně a tak zoufale přát, aby to všechno bylo jen mámení, že jsem tomu nakonec uvěřila. Držela jsem se nesmyslné povídačky, na které nebylo zbla pravdy. Smíchala jsem dohromady vymyšlené detaily se skutečností: světelné obrázky přístavů, postel s bílou kožešinou, fotografie nahé ženy, to vše skutečně existovalo. S logikou zlého snu jsem zatlačila do pozadí okamžik, kdy jsem zabila Maurice Kauba, a všechno, co s ním souviselo. Znovu jsem se rozhodla uniknout před svízelnou situací, s níž jsem si nevěděla rady, nebylo ale kam, uchýlila jsem se tedy do vlastního nitra.

Ano, vím, to všechno je mi podobné.

Kdo byl Maurice Kaub? Proč ve mně nezanechal žádnou vzpomínku, když už jsem teď smířená s tím, že se to opravdu stalo? Na jedné z fotografií, které jsem tam nahoře roztrhala, mám na sobě blůzu, kterou jsem odložila už před dvěma roky. Maurice Kaub mě tedy znal ještě déle. Zřejmě jsem v tomhle domě byla víckrát: šaty, které jsem tu nechala, a slova toho děvčete odnaproti to dokazují. A jestli jsem tomu muži dovolila, aby mě fotografoval v takových pozicích, znamená to, že náš vztah byl hodně důvěrný, a je tedy zhola nemožné, abych ho jednoduše nadobro vymazala ze své paměti a ze svého života. To nechápu.

Co tu ale není k pochopení? Vím, že šílenství existuje. Vím, že blázni o svém stavu nemají tušení. To je všechno. Vždyť já své vědomosti čerpám jen z povrchní četby týdeníků pro ženy a z přednášek o dějinách filozofie, a to už se mi stejně dávno vykouřilo z hlavy. Nejsem schopná si vysvětlit, jaká duševní úchylka mě dostala do téhle situace, ale fakta, která znám, nemohou být zřejmě příliš daleko od pravdy.

Kdo byl Maurice Kaub?

Musím vstát, rozsvítit, musím důkladněji prozkoumat celý dům.

Okno. Odhrnuji záclony na okně. Najednou si připadám mnohem zranitelnější: pušku jsem nechala na kanapi. To je absurdní, kdo by sem v tuhle dobu chodil? Venku je tma, jasná noc protkaná tichými hvězdami. Ostatně, nikdo mě nehledá. Hledám jen sama sebe. Curych. Bílé stěny. To je dno. Také jsem si přála zemřít. Řekla jsem lékaři: „Zabte mě, prosím vás, zabte mě.“ Neudělal to. Člověk se nemůže celá léta vláčet s pocitem vlastní viny, aniž by v tom nakonec nenalezl zalíbení a neskončil v blázinci. To musí být ono.

Když ctihodná matka zemřela, dozvěděla jsem se to pozdě, nestačila jsem přijet včas na pohřeb a jedna sestra mi řekla: „Musely jsme uvědomit i jiné schovanky, nejste jediná, koho měla.“ Ten den jsem přestala pro někoho být jediná a už jsem taková nikdy pro nikoho nebyla. A přece jsem se mohla stát útočištěm pro svého chlapečka. Nevím proč – lékaři mi nic neřekli – ale vždycky jsem byla přesvědčena, že dítě, které jsem měla mít, byl chlapec. V srdci chovám jeho obraz, jako by se mnou vyrůstal. Teď jsou mu tři roky a pět měsíců. Měl se narodit v březnu. Má černé oči po otci, jeho ústa, jeho úsměv, a po mně má světlé vlásky a mezeru mezi zuby uprostřed horní dásně. Vím, jak chodí, jak mluví, a pořád myslím na to, že jsem ho zabila.

Nemohu zůstat sama.

Musím jit pryč, utéct z tohohle domu. Kostým mám ušpiněný. Obléknu si plášť, který mi Jean Le Gueven přiveze. Aspoň nebude vidět, jak jsem špinavá. Vůz si nechám.

Pojedu rovnou k italským nebo španělským hranicím, odejdu z téhle země, pokusím se vystačit co nejdéle ze zbytku peněz. Musím si umýt obličej. Ctihodná matka měla pravdu, měla jsem v bance vybrat všechny peníze, měla jsem uprchnout hned. Ctihodná matka má vždycky pravdu. Teď už bych byla ze všeho venku. Kolik je hodin? Hodinky se mi zastavily. Musím se učesat.

Když jsem rozsvítila reflektory thunderbirda, hodiny na přístrojové desce ukazovaly něco po půl jedenácté. Smíšek na mě už jistě čeká. Vím, že na mě počká. Projíždím alejí. Brána zůstala dokořán. Pode mnou září světla Avignonu. Vítr ke mně zanáší ozvěnu taneční zábavy. Mrtvola už vlastně v autě není, že? Ne, mrtvola už je pryč. Potřebuji mít na španělských hranicích pas? Pojedu až do Andalusie a pak lodí do Gibraltaru. Krásná jména, nový život, daleko odtud. Tentokrát opouštím sama sebe. Navždycky.

***

Je tady. Přes košili má přehozenou koženou bundu. Sedí uvnitř v pivnici před stolkem s mramorovou deskou. Na lavici vedle sebe položil balík v hnědém papíru. Usmívá se na mě, když se k němu blížím přes sál. Už nikoho nesmím otravovat. Musím vydržet.

„Vy jste si nenechala vyměnit obvaz?“

„Ne. Nenašla jsem doktora.“

„Co jste dělala? Vypravujte, šla jste do bijáku? Ušlo to?“

„Ano. A pak jsem se procházela, po městě.“

Držím se dobře. On mezitím naložil s Petit Paulem pět tun zeleniny. Němečtí turisté, kteří přivezli plášti, ho dovezli autem až sem k nádraží. Vzal si jejich adresu, aby se jim mohl nějak „revanšovat“. Jeli na Korsiku. Korsika je prima, je tam spousta pláží. Důvěřivě mě pozoroval přes stůl. Těsně po jedenácté mu jede vlak, sejde se s Petit Paulem v Lyonu. Tak má bohužel jen čtvrt hodiny čas.

„Dal jste si se mnou tolik práce.“

„Kdybych nechtěl, tak bych to neudělal. Jsem naopak děsně rád, že vás zase vidím. Víte, když jsem v Pont-Saint-Esprit tahal ty bedny, tak jsem na vás v jednom kuse myslel.“

„Už je mi mnohem lip. Všechno bude v pořádku.“

Ušklíbl se a napil se piva. Chce, abych se posadila na lavici vedle něj. Pak položí ruku na mou levou paži a lehce ji stiskne.

„Máte přece nějaké přátele, někoho, komu můžete dát vědět?“

„Dát vědět o čem?“

„Já nevím. O tom všem.“

„Nikoho nemám. Je jenom jeden člověk, kterému bych ráda zavolala, ale nemůžu, nejde to.“

„Proč?“

„Má ženu, svůj vlastní život. Už dávno jsem se zařekla, že mu dám pokoj.“

Rozbalil balík, který přinesl, podal mi pečlivě složený bílý plášť a řekl:

„Možná, že se vám ty sobotní události trochu popletly v hlavě, to se stává, když je člověk utahaný. Mně se jednou stalo, když jsem byl nevyspalý, že jsem místo do Paříže jel opačným směrem. To jsem zrovna jezdil s Baptistinem. On mezitím spal, a než se probral, urazil jsem už sto kilometrů. A to jsem se s ním ještě hádal, že jedu správně. Ještě chvíli a byl by mi dal jednu do nosu, abych se vzpamatoval. Nechcete se něčeho napít?“

Nemám na nic chuť. V kapsách pláště nacházím letenku Air France, slůně růžové jako bonbonek, pět set třicet franků ve výplatní obálce, fakturu z garáže v Avignonu a další papíry, které mi patří. Smíšek mě pozoruje, a když zdvihnu hlavu, abych mu poděkovala, abych mu řekla, že to všechno mi opravdu patří, čtu v jeho očích starostlivost a přátelskou účast. V té chvíli přehlušuje hospodský hluk a povyk mého vlastního srdce konejšivý, báječný hlas ctihodné matinky.

Ctihodná matka říká, že jsem Maurice Kauba nezabila, že nejsem blázen, kdepak, Dany, že jsem tohle všecko vskutku prožila, že jsem dnes večer v tomhle městě opravdu poprvé v životě, a najednou mi svitlo, jako když orchestr zahraje tuš. Pravda o tomhle víkendu mnou projela jako blesk, až jsem se zachvěla. Myšlenky se mi rojí v hlavě tak rychle, že celá pookřívám. Smíšek si toho všimne a s úsměvem se zeptá:

„Na co teď myslíte? Co vás tak rozradostnilo?“

Nevím, jak mu to vysvětlit. Místo toho mu vtisknu na tvář polibek, ovázanou tlapkou se chápu jeho ruky a stisknu ji, až se mi v očích zatřpytí. Ale necítím bolest. Je, mi báječně. Cítím se vysvobozená. Nebo téměř. Úsměv mi ztuhne. Hlavou mi projede ještě jedna omračující myšlenka: někdo mě sleduje, v této chvíli na mě někde číhá, museli mě sledovat už z Paříže, aby všecko do sebe zapadalo.

„Dany, miláčku,“ ozve se ctihodná matka, „třebas ztratili tvou stopu, jinak bys už byla po smrti. Usilují ti o život, copak to nechápeš?“

Musím se zbavit Smíška.

„Jestli vám to nevadí, tak půjdeme. Doprovodím vás, nebo zmeškáte vlak.“

Pomáhá mi do kabátu. Otvírám kabelku, abych zjistila, že se nemýlím. Ne, tentokrát se nemýlím. Znovu se mě zmocňuje strach. Venku Smíšek kolem mě důvěřivě ovine paži a mě napadá, že se kvůli mně vystavuje stejnému nebezpečí. Nedá mi to, abych se neotočila. Nejdřív k autu stojícímu před pivnicí, pak očima přejedu dlouhou ulici, která vede podél hradeb a je teď posázená světly.

„Co se děje?“ ‘

„Nic. Jen jsem se dívala. Nic se neděje.“

Cítí, jak mu moje ruka klouže okolo pasu, a směje se. Nádražní dvorana. Perónní lístek. Podchod. Nástupiště. Neustále se ohlížím. Neznámí cestující s tvářemi skrývajícími vlastní starosti. Tlampač oznamuje Smíškův vlak. Odněkud zaznívá taneční hudba. Dívá se mi do očí a drží mě za ramena. Říká:

„Víte, co uděláme? Zítra večer budu v Paříži, jsem vždycky ve stejném hotelu, v rue Jean-Lantier. Musíte mi slíbit, že mi zavoláte.“

„Slibuji.“

„Máte mou čepici?“

Mám ji v tašce. Kuličkovou tužkou píše na vnitřní stranu čepice telefonní číslo a podává mi ji. Do nádraží vjíždí s ohlušujícím rachotem vlak, div mi neprasknou bubínky, a Smíšek mi něco říká, neslyším ale ani slovo, potřásá hlavou a pevně mě obejme. A je to. Zatímco se vzdaluje z mého života, vyklání se z okna a mává na pozdrav, opálený, usměvavý, tak jak ho mám ráda, a jeho silueta se ztrácí ve tmě, vzpomínám si na své předsevzetí jim oběma pomoci, jemu a jeho kamarádovi Laventurovi, aby z nich byli miliardáři. „Neztrať tu čepici,“ nabádá mě ctihodná matka. „A když už chceš těm svým mučitelům vypálit rybník, tak si pospěš.“

Na chodníku před nádražím začínám letenkou, kterou jsem nikdy nepoužila. Trhám ji na malé kousky a přitom se pečlivě rozhlížím kolem sebe. Pro vlastní klid si opakuji, že už mě museli dávno ztratit, ale jsem přesvědčena o opaku. Jako bych na sobě cítila ten upřený pohled. Znovu nasedám do thunderbirda, je to už naposled. „Nevracej se tam,“ žadoní ctihodná matka. Projíždím osvětlenými ulicemi kolem roztančených náměstí. Musím se znovu ptát na cestu do Villeneuve. V zrcátku pozoruji vozy za sebou. Zástupy lidí a hudba mě uklidňují. Dokud jsem mezi nimi, nebezpečí mi nehrozí, to je jisté.

Ve Villeneuve je taneční zábava. Zastavuji se ve stejné kavárně. Kupuji obyčejnou žlutou obálku a známku. Vracím se do auta, abych uprostřed pouťové vřavy naškrábala několik nejnutnějších slov pro případ, že bych zemřela. Zalepuji obálku a adresuji ji sobě samé do rue de Grenelle. Házím ji do schránky na náměstí. Mám strach, ale v davu mě nikdo nesleduje.

Klášterní cesta je dlouhá. V každé zatáčce teď mohu vidět dva reflektory, které mě sledují. Brána je dokořán. Zastavuji v aleji. Zhasínám světla. Reflektory mě minou a vzdalují se. Čekám, až mi přestane bušit srdce. Rozjíždím se. Zastavuji před setmělým domem. Přesvědčuji se, že jsem v autě nenechala nic, co mi patří. Šátkem pečlivě otírám volant a přístrojovou desku. Opouštím Ptáka bouřliváka se stejnými pocity, s jakými jsem do něj prvně nasedala tehdy v Orly, strach mi svírá hrdlo a zpomaluje mé pohyby. „Nechoď dovnitř, Dany, nechoď tam,“ naléhá ctihodná matinka. Musím tam jít, aspoň zničit tu fotku na zdi a vzít si svoje šaty. V hale rozsvěcuji lampu. Už to vypadá lip. Dveře jsou zavřeny. Za pět minut musím dát všecko do pořádku a odejít. Dech se mi zrychluje.

Jsem zrovna na prahu pokoje s koženou pohovkou, když zaslechnu nějaký pohyb. Nekřičím. I kdybych chtěla, nevyšel by ze mě ani hlásek. Světlo mám v zádech. Přede mnou se prostírá velký černý prostor. „Puška!“ řekne ctihodná matka. „Nechala jsi pušku na pohovce. Jestli zůstal potmě, tak si jí ještě nevšiml.“ Jsem ochromená, němá, nohy mám jak z olova. Jiný zvuk, přibližuje se. „Dany, Dany, ta puška!“ volá ve mně ctihodná matka. Zoufale se pokouším si ve tmě vybavit, na kterém místě stojí pohovka. Pouštím kabelku, abych měla zdravou ruku volnou. Najednou cítím něčí dech těsně vedle sebe, tiché, přerývané supění. Musím se dostat k…

Puška

Nasedl jsem do auta. Jel jsem do vily Montmorency. Ten dům jsem vůbec neznal. Anita mi otevřela. Plakala. Řekla mi, že toho muže zastřelila. Říkala, že možná ještě žije. Neměla odvahu se přesvědčit. Sešel jsem do sklepa. Všude po stěnách visely zbraně. Byly tam i korkové terče. Moje kroky se rozléhaly, jsem trochu těžkopádný. Jsem zarputilý v chůzi i v mluvení. Lidé to zaměňují se sebejistotou. Ve skutečnosti je to jen rytmus mého krevního oběhu.

Muž ležel na zemi a puška vedle něho. Ve zbraních se vyznám. Byl jsem kdysi výborný lovec. Byla to opakovači winchestrovka ráže 7.62 s vroubkovanou hlavní. Počáteční rychlost střely je přes 700 metrů za vteřinu. Nemohl být naživu. Kdyby ho jeden ze dvou výstřelů zasáhl do hlavy, urazilo by mu ji to.

Nejdřív jsem se sklonil nad puškou. Nedoufal jsem, že bych ještě někdy mohl vést normální život. Už ani nevím, co je normální. Kdyby Anita vystřelila z nějaké automatické zbraně, okamžitě bych zavolal policii. Tvrdili bychom, že jde o nešťastnou náhodu. U winchestrovky ale musíte mezi každým výstřelem znovu natáhnout závěr, jinak rána nevyjde. Musela jste to vidět v biografu, Dany jak nějaký frajer ve westernu odstřeluje rudokožce jako králíky. Anita to zřejmě taky odkoukala v nějakém filmu, a proto s tou puškou dovedla zacházet. Vystřelila třikrát. Nikdo by neuvěřil, že jde o náhodu.

Prohlédl jsem si toho muže. Znal jsem ho. Jmenoval se Maurice Kaub. Několikrát jsem se s ním setkal ve společnosti. Měl dvě díry zrovna uprostřed prsou. Poodhrnul jsem mu župan, abych na ně dobře viděl. Vystřelila z bezprostřední blízkosti. Zdvihl jsem hlavu a objevil, kde se odrazila třetí střela. V betonové zdi nad ním zůstal po ni jen malý černý šrám. V koutě místnosti jsem našel zploštělý kousek olova. Sebral jsem ho a strčil do kapsy.

Anita neustále škytavě vzlykala. Zeptal jsem se, proč toho muže zabila. Řekla mi, že už o ni nestál a že byl řadu let jejím milencem. Poznala ho ještě před naším sňatkem. Prudce jsem ji udeřil do obličeje. Náraz ji vrhl ke zdi, zapotácela se a upadla. Červené šaty se jí přitom shrnuly a odhalily stehna upnutá v krajkových kalhotkách. Zmocnila se mě ještě větší zuřivost. Popadl jsem ji za vlasy a za límeček u šatů. Postavil jsem ji na nohy a znovu uhodil. Zasténala a znovu se sesula. Znovu jsem se rozmáchl a znovu ji udeřil. Dlouho jsem se na ni díval, jak leží u mých nohou, čelem k podlaze. Byla napůl omámená, ale nepřestávala vzlykat. Vzal jsem ji pod paží a přinutil ji vyjít po schodech. Z nosu jí tekla krev. Dovedl jsem ji až do místnosti, kde jste psala na stroji. Posadil jsem ji do křesla. Hledal jsem vodu a otevřel dveře do sousedního pokoje. Na stěně jsem uviděl fotografii nahé Anity. Opřel jsem si hlavu o zeď a rozplakal se. Myslel jsem na svou dcerušku. Moje dcerka je pro mě všecko na světě. Musíte mě pochopit, Dany. Od té doby, co se narodila, mám konečně někoho, koho mohu bezmezné milovat, o koho se nemusím s nikým dělit, slepě ji zbožňuji a snesl bych jí modré z nebe.

Chtěl jsem především ochránit své dítě, proto jsem se rozhodl vás zabít. Tohle musíte pochopit, jinak nemá cenu, abych ještě něco povídal.

Dál jsem jednal podle toho, co jsem o vás věděl. Pozoruji vás už déle, než si myslíte. Všímám si vás ode dne, kdy jsem vás poprvé spatřil v agentuře, když jste přišla podepsat pracovní smlouvu. Jestli se nemýlím, měla jste na sobě světležluté šaty, byly jako vaše vlasy. Líbila jste se mi, zdála jste se mi až dojemně krásná. Nenáviděl jsem vás. Na paroháče jsem výborně informován, Dany. Vím, jaký bujarý život vedla má žena před svatbou v tom bytečku v rue de Greneile, kde jsem tehdy večer byl. Vím všechno o těch urostlých krasavcích, se kterými se nemohu rovnat a před kterými se ochotně svlékala, a vím také, že při jedné příležitosti si s ní hráli ve vaší posteli dokonce dva najednou a že ji rozdováděli tak, jak mně se to nikdy nepovedlo. Tuhle poslední nechutnost mi přiznala teprve později, když jsem jí nafackoval, nakonec mi vždycky všecko poví. Věděl jsem ale, s jakou ochotou jste jí vždycky půjčovala svůj byt a nechávala ji pustnout. Tím víc jsem nenáviděl vaše manýry způsobného děvčete, které ví, co se sluší a patří. Neustále jste mi připomínala, na co jsem si přál zapomenout, živila jste ve mně chorobnou žárlivost. Byla jste pro mě netvor.

Vždycky, jsem vás po očku pozoroval, Dany. Pozoroval jsem vás pokradmu, ale důsledně. Díval jsem se, jak pohybujete levou rukou. Vždycky jsem si myslel, že leváci jsou zlí šílenci a pokrytci, zrovna jako lidé, kteří si okusují nehty. Kdykoliv jste mě viděla, musela jste se vždycky náramně bavit při pomyšlení na všecky ty darebáky, kteří měli Anitu přede mnou a kteří s ní provozovali kdovíjaké nechutnosti. Nakonec jsem z toho šílel. Bezpochyby mě stále podváděla a vy jste o tom musela vědět. Jistě vám vyprávěla, co všechno spolu lidé provádějí a že já jsem obyčejný nemotora, který stěží ovládá základy erotiky. Neměl jsem nad vámi žádnou moc, ale přál jsem si, abyste se také pošpinila, přál jsem si zničit tu nádhernou spořádanost vašich rysů, vašich slov a vašeho chování.

Loni jsem se dozvěděl o té odporné historce, která zastínila všechno ostatní. V jedné restauraci jsme s Anitou pozdě večer potkali mladíka asi jejího věku, povrchního a nafoukaného, jako jsou všichni. Nenávidím mladé muže od té doby, co je Anita moje. Bez výčitky bych je holýma rukama rozmačkal, kdybych si byl jist, že mi to projde. Všechny. Nebo/bych je přinutil, aby od jiných mužů zakusili stejné zacházení, jaké oni sami vnucují ženám. Nic mi neudělá větší radost, než když se dozvím o nějakém herci, který se Anitě nebo nějaké pitomé písařce z kanceláře zdá neodolatelný, že je teplouš. Snažím se přesvědčit sám sebe, že u tohohle řemesla jsou všichni přihřátí, jinak by se nemohli s takovým zalíbením vystavovat na obdiv. Když Anita uviděla toho hocha, zbledla jako stěna. Ruka se jí klepala a hlas se jí třásl během těch několika slov, která s ním vyměnila. Objednal jsem večeři. Viděl jsem ho, jak se u jiného stolu natřásá a směje s přáteli a občas vrhne kradmý pohled k našemu stolu, na Anitu. Zaplatil jsem a večeři jsme nechali nedotčenou. Zavlekl jsem Anitu, do vozu, který jsem nechal stát před biografem, kde jsme předtím viděli jednu ubohou veselohru, a tam jsem jí nafackoval. Přiznala mi všechno o tom večeru ještě před naší svatbou, kdy se opila se dvěma muži – mladík v restauraci byl jeden z nich – a s vámi. Řekla mi, že po půlnoci jste odešli z nějakého podniku a šlí jste se všichni ještě napít k vám. Řekla mi, že jednu chvíli už byla napůl svlečená a líbala se s jedním z těch dvou mizerů, zatímco druhý se pokoušel o totéž s vámi. Řekla mi, že jste jí vynadala a že jste pak utekla a nechala ji s oběma muži samotnou. V pláči opakovala, a já věděl, že je v tu chvíli upřímná: „Neměla jsem už jasnou hlavu, nevěděla jsem, co dělám. Dany, ta nepije, nemiluje se, nafukuje se, jak je dokonalá, že nikoho nepotřebuje a při první příležitosti se na tebe vykašle. Víš, bylo jí úplně jedno, co se mnou bude, prostě si odešla a já byla opilá, tolik opilá.“ Posadil jsem Anitu do taxíku a sám jsem se vrátil do restaurace. Ten mladík tam ještě byl. Počkal jsem na něj venku a pak jsem ho sledoval po Elysejských polích, šel jsem po chodníku asi sto metrů za ním, aby mě neviděl; byl s nějakou blondýnkou, která do něj byla zakoukaná, jako býváte vy všechny. Vedl ji k sobě domů do rue La Boétie. Každou chvíli se zastavili před nějakým setmělým výkladem a smáli se nebo se líbali bezostyšně před zraky pozdních chodců. Dohnal jsem je na chodbě domu, do kterého vešli. Nejdřív jsem udeřil jeho, pak i ji, byla tak překvapená, že zapomněla křičet. Omdlela, vzal jsem ji do náruče a on klopýtal přede mnou do schodů. Pohrozil jsem mu, že ho zaškrtím, jestli začne volat o pomoc. Bez sebe strachy mě zavedl do prostorného bytu v prvním poschodí. Položil jsem blondýnu na zem a zavřel dveře. Mladík začal něco mektat a já ho znovu udeřil. Držel jsem ho proti zdi za klopy roztrženého saka a vší silou jsem ho praštil. Když byl napůl bez sebe, stáhl jsem z něj naráz kalhoty i spodky a odvlekl ho do vedlejší místnosti, kde jsem doufal najít nějaký nástroj, kterým bych ho ještě víc pokořil před očima jeho přítelkyně. Mám dojem, že prosil o slitování, oslovoval mě pane, myslím, že už neměl odvahu ani sílu se bránit, byla z něj prachobyčejná larva a ta jeho odporná zbabělost nakonec zchladila mou zuřivost. Praštil jsem s ním na židli v kuchyni. Uchopil jsem ho za bradu a nazdvihl mu hlavu. Z uší mu tekla krev. Začal jsem mluvit. Nevím, co jsem mu říkal. Stejně mě neslyšel. Nikdo by mi nerozuměl. Vrátil jsem se do místnosti, kde jsem nechal to děvče. Taky mi říkala pane. Levou rukou jsem jí zacpal ústa a strhal jí šaty na prsou, vestoje, proti zdi, přesně tam, kde jsem předtím zmlátil jejího miláčka. Její obličej byl těsně vedle mého, hleděla na mě rozšířenýma očima, ve kterých se leskly slzy. Byla něžná a polomrtvá strachem, jako malé dítě. Nechal jsem ji být, Dany. Nikdo tomu nemůže rozumět. Ani nevím, jak !sem se dostal k svému vozu před biografem, sedl jsem si, opřel se o volant a dal se do pláče. V životě jsem plakal jenom dvakrát. Ten večer a pak minulý pátek před tou hroznou fotografií své ženy. Můžete mé pochopit, Dany? Ještě tu noc jsem se dozvěděl o vaší cestě do Curychu a o dalších pletkách, které Anita měla po naší svatbě. O Kaubovi se ale nezmínila. Dlouho jsem zůstal stát a pozoroval klidný spánek své dcerky. Pak jsem do sebe naházel prášky pro spaní a usnul jsem na zemi u její postýlky, zdálo se mi jenom o ní. Druhý den jsem to zařídil tak, abych se setkal s mladíkem, kterého jsem zmlátil, v jedné kavárně nedaleko jeho bydliště. Obličej měl opuchlý, ale naparoval se před sklenicí rajské šťávy, protože věděl, že teď se zase bojím já jeho. Vstrčil jsem mu do ruky šek. Řekl mi, že jsem šílenec a že patřím do ústavu. Šklebil se, pokud mu to náplast dovolovala. Ponížil jsem se a požádal ho, aby mi po svém vylíčil ten květnový večírek. Nejhorší bylo, že už si na plno věcí nevzpomínal, že to pro něj byla bezvýznamná událost. Prohlásil, že mu vlastně dávám peníze za to, že se vyspal s mou ženou. Nahlas uvažoval, jestli se o ty peníze nemá rozdělit se svým kumpánem.

Po zbytek dne jsem se nedokázal soustředit na práci. Neustále jsem přetřásal Anitiny avantýry a polévalo mě přitom horko. V jejím výčtu existoval alespoň jeden chlapík, kterého jsem znal a kterému jsem se mohl pomstít. Vzpomínáte si na toho hnědookého výtvarníka, který vypadal jako toreador, jmenoval se Vitta, Jacques Vitta, měl autonehodu a brzy potě od nás odešel. Ve skutečnosti jsem si na něj také počkal ten večer na sídlišti Bougival, kde bydlel. Bylo asi sedm hodin a zapadající slunce se odráželo v Seině. Nedaleko mě si hrálo několik dětí. Podal jsem jim míč a povídal si s nimi. Pak jsem zůstal sám a hodiny míjely. Kouřil jsem a procházel se z dosahu luceren. Bylo už po půlnoci, když Vitta konečně přijel v malém citroenu, byl sám a vůz zavezl na parkoviště. Když mě viděl přicházet, hned uhodl, co tam dělám. Nechtěl vylézt z auta a křečovitě se držel dvířek. Popadl jsem tedy jeho citroenka a převrátil ho. V okolních domech se otevřelo několik oken. Ze tmy zaznívaly hlasy. Vytáhl jsem Vittu ven, měl mnohem víc kuráže než ten druhý syčák a pokusil se mě zasáhnout do spodní části břicha, zmlátil jsem ho, zvedl ze země a pořádně ho seřezal na trávníku, než jsem si uvědomil, že bych ho málem zabil. Vrátil jsem se domů. Tu noc jsem zase spal na zemi vedle své dcerky. Asi o tři dny později za mnou Vitta přišel do kanceláře a dal výpověď. Můj šek odmítl. Nechal si zaplatit dveře a blatník od auta, ale ne svůj nářez. Byl s mou ženou pětkrát nebo šestkrát v jednom hotelu v rue de Passy. Udělal oplzlé gesto a řekl, že s ní jednal jako s děvkou a že už o ni stejně nestojí. Posloucháte mě, Dany?

Pak jsem veškerou svoji nenávist přenesl na vás. Snažil jsem se, abych o vás ani pohledem nezavadil při ranních pondělních poradách. Nějaký čas jsem uvažoval o tom, že vás vyhodím. Ale dvě věci mě zadržely: jako záminku před vašimi kolegy jsem potřeboval, abyste se dopustila nějaké závažné chyby v práci, a to se od vás stěží dalo očekávat; a pak, stejně byste si hned našla místo v jiné agentuře a dříve či později bych na vás zase někde narazil a navíc byste získala lepší postavení, které by vám jen zpříjemnilo život. Rozhodl jsem se tedy vyčkat.

Měsíce míjely. Dával jsem si na Anitu pozor a domníval jsem se, že se mi to daří. Věřil jsem, že těch pár dní, o kterých jsem vám vyprávěl, jí napravilo hlavu. Miloval jsem ji. Vždycky jsem ji miloval. Vím, co se v agentuře povídá. Že od samého začátku chtěla, aby jí šéf udělal dítě a musel si ji vzít. To se tedy náramně mýlí, Dany. K tomu, aby získala majetek a vytoužené postavení ve společnosti, nikoho nepotřebovala. Naopak, odmítala mé návrhy, nezajímal jsem ji. Občas si se mnou vyšla. Zavedl jsem ji někam na večeři, vyprávěl jsem jí o, svém dětství, o tom, že jsem byl postrachem ulice, pokoušel jsem se na ni zapůsobit vzpomínkami, ve kterých jsem vystavoval na odiv svou fyzickou sílu. Viděla ve mně ale jen přerostlého tlusťocha a zívala přitom. Když jsme vyšli z restaurace, kde se nudila, nevěděl jsem, co mám dělat. Tancovat neumím a žádné módní lokály neznám. Tak jsem ji vždy zavezl domů k její matce na bulvár Suchet a pak sbalil první holku, abych se zbavil touhy, kterou ve mně Anita vzbuzovala. Chci, abyste mi dobře rozuměla. Poprvé jsem se jí zmocnil násilím jednou v sobotu odpoledne, když jsme pracovali sami v kanceláři. Nic se mi nemohlo stát lepšího, protože ten den byla počata Michaela a o osm měsíců později jsem si Anitu vzal. Vím, že alespoň před svatbou byla do mě trochu zamilovaná, i když to třebas bylo jen z toho prostého důvodu, že objevila, že muž mé postavy a váhy se liší od ostatních i na jiných místech své anatomie. V prvních měsících, když ke mně přicházela, se svlékala horečnými, neobratnými pohyby a nedovedu říct, co ji víc vzrušovalo, bolest nebo rozkoš. A jako dovedla být ve dne energická a sebejistá a neváhala uplatnit svůj sklon k panovačnosti, stejně tak byly naivní a nejapné její pokusy navodit při našich setkáních syrovou atmosféru nepohodlí a brutality, která charakterizovala naše první objetí. To je celé Anitino neštěstí. Neodolatelně ji přitahuje všechno, co ji může pokořit. V tom je celé tajemství její náklonnosti k Maurici Kaubovi; ten ji mohl v jednom kuse pokořovat, vyhrožovat, dosáhnout, aby byla svolná i s tím, co se jí protivilo – ty vaše fotky, Dany, jsou jen malý příklad – všechno mu bylo dobré k tomu, aby nad ní měl převahu. Jednou v noci, když jsme se milovali, vytáhla kožený opasek a zmatenými slovy mě požádala, abych ji šlehal bez ohledu na to, jestli bude křičet, anebo ať ji raději zabiju, protože z jejího labyrintu není úniku. Ale já jí nemohl vyhovět, nedokázal jsem se přizpůsobit něčemu, čemu jsem nerozuměl. Umí to snad někdo? Posloucháte mě, Dany? Ty dvě rány v hrudi toho muže mnou otřásly, protože mohly ohrozit Michaelinu budoucnost, udeřil jsem Anitu tam ve sklepě proto, že jsem objevil dalšího lumpa, který věděl, že jsem obyčejný paroháč. Jon kvůli tomu. Byl jsem šťastný, že je mrtev, radoval jsem se, že teď bude třeba zabít také vás, abychom ze sebe smyli tuhle vraždu. Miluji Anitu. Miluji ji se stejnou něhou jako svou dcerku, protože na rozdíl od ostatních lidí vím, že je ve skutečnosti také jen ubohé nešťastné děvčátko. Ujišťuji vás, že mi nikdy ani na chvíli nepřišlo na mysl, a také se to nikdy nestane, abych ji opustil, abych ji nechal dát za mříže a díval se, jak o samotě trpí.

Když jsem ji v pátek znovu uviděl v místnosti, kam jsem vás později přivezl, už neplakala. Ovinula mi paže kolem krku a dlouho jsme hovořili s tvářemi přitisknutými k sobě. Nevzrušeným hlasem mi vyprávěla o svém poměru s Mauricem Kaubem, se kterým se od naší svatby vídala jen zřídka, ale ke kterému se stále vracela. Vystřelila na něj při jedné z jejich pravidelných hádek, protože měla pušku na dosah ruky a on se právě chystal odjet do Villeneuve-les-Avignon, kde měl schůzku s jinou ženou. Podle jejího vyprávění jsem si nedovedl představit, jak to vše utajit před policií. Řekla mi, že při svých schůzkách s Kaubem byla vždy nesmírně opatrná, kvůli mně. Scházeli se u něj, když mělo služebnictvo volno – bylo to tak i o tomhle víkendu – a kdykoliv bylo třeba, užívala cizí jméno: vaše. Tak vidíte, Dany. Mluvím a jednám těžkopádně, ale uvažuji rychle. V té chvíli bylo čtvrt na pět. Ve tři hodiny mi v slzách volala do kanceláře, abych za ní přišel do vily Montmorency. Kaub už byl přes hodinu mrtev. Potřeboval jsem jen několik minut, abych si v hlavě srovnal v hrubých rysech plán na naši záchranu. Myslím, že jsem vám dal už dostatečně na srozuměnou, že mě nezajímalo, co se s vámi stane. Všechny moje myšlenky se zabývaly jediným faktorem – časem. V jedné knize – je to ALENKA V ŘÍŠI DIVŮ – stojí, že čas je osobnost. Od toho okamžiku jsem se zaměřil na to, abych ho získal na naši stranu, proti vám a proti všem, jedině čas mi působil starost.

Nejdřív jsem zamýšlel posunout v očích vyšetřovatelů dobu, kdy byl Kaub zastřelen, a získat tak pro sebe několik hodin, které by byly jako nepopsané stránky, do nichž bych mohl vepsat svou verzi toho, co se skutečně stalo. To především znamenalo zařídit vše tak, aby se pitva nemohla konat dřív než za několik dnů. Potřeboval jsem ukrýt Kaubovu mrtvolu tak dlouho, až nebude možné na hodinu přesně určit okamžik smrti. Mezitím musel jakoby dále žít, než zemře podruhé. Proto jsem přenesl místo vraždy z Paříže do Villeneuve. Kaub tam chtěl jet. Tak tam tedy pojede. Našel jsem u něj jeho letenku. V Avignonu si měl vyzvednout svého thunderbirda z garáže. Ráno tam před Anitou telefonoval, aby měl jistotu, že vůz bude hotov. Tak si ho tedy vyzvedne, Nechal jsem si popsat jeho dům ve Villeneuve, Anita tam několikrát byla za cenu lží, které jsem jí už ani nedokázal vyčítat. Řekla mi, že dům leží dost stranou, že ale v okolí je rezidencí několik. Byla si jistá, že kdyby tam bylo třikrát vystřeleno z pušky, a to tentokrát nikoliv v betonovém sklepě, ale v pokoji s otevřenými okny, nějací sousedé by je uslyšeli a mohli by to později dosvědčit. To mi stačilo.

Rychle jsem prohledal místnost, v níž jsme se nacházeli, a potom pokoj, o kterém Anita prohlásila, že patří Kaubovi. Nápady mi v hlavě dokonale zapadaly do sebe. Zároveň jsem si mohl udělat představu o charakteru a životě tohoto muže a ujasnit si, co všecko musím udělat, abych vás zapletl do vraždy, která se měla odehrát na tisíc kilometrů odtud. Anitě jsem se s ničím nesvěřoval, stálo by mě moc drahocenného času, než bych ji přesvědčil. Zasvěcoval jsem ji do svého plánu během noci jen pozvolna, tak jak jsem potřeboval její přispění. Že musíte zemřít, jsem jí řekl až úplně nakonec. Podařilo se mi ji přesvědčit, že je to jediná možná cesta a že svou roli musí hrát s neústupností, která je jí vlastní. Když jsem opouštěl vilu Montmorency, vadilo mi už jen několik detailů. Nejzávažnější byl ten, že kromě několika banálních příležitostí, kdy si Anita přisvojila vaše jméno, jste měla s Mauricem Kaubem pouze jediný styčný bod. A to jsem si ještě nebyl jist, zda za něco stojí. Anita mi mimo jiné vyprávěla, že na Kaubovu žádost vás doma několikrát vyfotografovala, aniž jste o tom věděla, s pomocí takové hračičky, miniaturního fotoaparátu, který nebyl větší než obyčejný zapalovač. Řekla mi, že Kaub si v těchhle pitomostech náramně liboval a že dokázal udělat hotové zázraky i z nepodařených záběrů. Ale pamatovala si, že jednou vás fotografovala za dostatečného osvětlení, když jste neměla brýle, a tak si mohla dát víc záležet bez rizika, že si něčeho všimnete. Jinak byly všechny snímky bud příliš tmavé, anebo z nich zase bylo zřejmé, že jsou brány bez vašeho vědomí. Nedaly se použít a pro můj plán byly dokonce nebezpečné. Navíc si je Kaub odvezl všechny do Villeneuve a Anita ani nevěděla, jestli si je vůbec ponechal. Vy sama jste se s Kaubem jednou setkala ještě před naší svatbou, a to náhodou na chodbě vašeho domu, když jste se vracela domů a Anita s ním zrovna odcházela. Zaujala jste ho natolik, že ji přemluvil, aby vás někdy v noci ve vašem bytě vyfotografovala – zase ji tím vlastně chtěl jen pokořit – pokud si ale pamatovala, vy jste mu nevěnovala nejmenší pozornost.

Nechal jsem Kaubovu mrtvolu ve sklepě a zamkl ji tam. Shromáždil jsem v pokoji šaty, které měl ten den na sobě. Vzal jsem si k sobě jeho náprsní tašku a různé papíry, mimo jiné předpis na lahvičku digitalinu, adresu avignonské garáže a letenku do Marseille. Nechal jsem jeho telefon zapojit až do konce víkendu na službu nepřítomným účastníkům. Anitu jsem nechal ve Vile i s Kaubovými klíči, aby mohla po svém odchodu všecko zamknout. Řekl jsem jí, pod jakou záminkou vás přivedu, abych vás měl na tu noc uklizenou. Nařídil jsem jí, aby do zásuvek halabala poschovávala všecko, z čeho byste mohla usoudit, že nám ten dům nepatří. Byla přesvědčená, že znáte naši pravou adresu. Ve skutečnosti ale málo záleželo na tom, co si myslíte, protože druhý den jste měla zemřít.

Řekl jsem Anitě, že ji za půl hodiny zavolám do avenue Mozart. Musela se jít domů převléci na festival reklamních filmů, na který jsme měli jít. V telefonu jí popíšu šaty, které budete mít na sobě, aby si mohla připravit podobné oblečení. Nechápala. Byla bledá a slzy jí rozmazaly líčidlo po tvářích. Byla jako omámená. Řekl jsem jí, že teď musí být krásná, chovat se přirozeně a vydržet.

Nasedl jsem do auta, které jsem nechal stát asi padesát metrů od Kaubovy vily. Jel jsem rovnou do kanceláře. Cestou jsem si zapálil první cigaretu od chvíle, kdy se mi Anita svěřila. Ted bylo skoro pět hodin. V kanceláři jsem vypoklonkoval Mucheta, který mi chtěl ukázat své nové návrhy. V životě ten trouba tak rychle své mazanice neuplatnil. Doslova jsem ho vystrčil ze dveří. Vytáhl jsem ze stolu letový řád. Vypsal jsem si odlety a přílety, které budu během noci potřebovat. Zavolal jsem domácím telefonem své sekretářce a požádal ji, aby mi objednala a poslala večer do bytu dvě letenky na letadlo Swissairu, které startovalo do Ženevy druhý den ve čtrnáct hodin. Zároveň jsem jí řekl, aby mi připravila všechny spisy Milkaby. Pak jsem si nalil sklenku alkoholu – myslím, že vodku – a šel jsem o patro výš do vaší kanceláře.

Od chvíle, kdy jste v ní seděla vy, jsem tam ještě nevkročil. Nebyla jste tam a já vás nejdřív chtěl dát zavolat. Pak mě ale napadlo, že bych tím zbytečně vzbuzoval pozornost. Využil jsem vaší nepřítomnosti a prohlédl si místnost, podíval se do zásuvek a do vaší kabelky, kterou jste nechala ležet na stole. Slídil jsem samozřejmě po něčem, co by mohlo posloužit mým záměrům, ale především jsem hledal vás prostřednictvím předmětů, které vás denně obklopovaly. Čím déle jste nešla, tím víc jsem se obával setkání s vámi. Nebyl jsem si jist, koho před sebou najdu. Všiml jsem si vašeho bílého pláště, který visel na ramínku na zdi. Dotkl jsem se ho. Vycházela z něj vůně parfému, který používá Anita, to mě nejdřív překvapilo a rozladilo, pak mi ale svitl nápad. Kdyby se šťastnou náhodou objevil tentýž plášť ve vile Montmorency nebo ve Villeneuve – Anita tam v tomto týdnu s Kaubera byla – mohlo by se zrovna tak dobře předpokládat, že jste tam byla vy. Ale z toho pláště a z té místnosti vyzařovalo ještě něco jiného, neurčitého a hmatatelného zároveň, co mě znepokojovalo víc než všechno ostatní a vnukalo mi pocit úzkosti. Ted si myslím, Dany, že to byla jakási předtucha toho, co se mi přihodí navzdory všemu úsilí – ta nekonečná bezesná honička trvající den a noc, tahle štvanice naplněná přízraky, které mě odjakživa trápí.

Tu světlovlasou bytost, která najednou otevřela dveře, jsem ještě nikdy neviděl, byla jste pro mě úplně neznámá osoba. Ani jediný z vašich rysů, Dany, jediné vaše gesto, jediný tón vašeho hlasu v té sluncem ozářené kanceláři, která mi připadala příliš těsná, neodpovídal představě, kterou jsem si o vás udělal. Byla jisté příliš blízko, příliš skutečná, prostě nevím. Vypadala jste tak mírně, beze stopy podezřívavosti, až jsem začal pochybovat o tom, zda to všechno neprožívám jen ve snu. Pohrával jsem si s dřevěným slůnětem. Uvědomil jsem si, že jste si všimla mých rozpaků, že i vám ledacos napadá, zkrátka že skutečně existujete. Manipulovat v mých plánech Mauricem Kaubem bylo snadné. Mohl jsem ho podle libosti jako pouhý předmět dle potřeby přemisťovat a dát mu prožít cokoliv, protože byl mrtvý. Ale ještě větší paradox byl v tom, že jsem si vás úplně celou vysnil, a přitom jste v sobě nosila milióny nepředvídatelných reakcí, z nichž každá mě mohla zničit.

Odešel jsem a pak se zase vrátil, protože jsem na něco důležitého zapomněl. Vaši kolegové se od vás nesměli dozvědět, že budete u mě večer pracovat. Zašel jsem do účtárny, abych si ze své pokladny vyzvedl nějaké peníze. Zastrčil jsem velký svazek bankovek jen tak do kapsy saka, jako jsem to dělával za války, když mi bylo dvacet. Právě za války jsem v sobě objevil svůj jediný talent, který spočívá v tom, že dokážu prodat cokoliv komukoliv, dokonce i to, co se nejsnáz kupuje a nejvíc stojí: podfuk. Nějaká nová písařka – neznám její jméno – na mě tupě zírala. Řekl jsem jí, ať si hledí svého. Zavolal jsem své sekretářce, aby mi zanesla do auta Milkabyho spisy, stoh strojového papíru a kopíráky. Zahlédl jsem vás na chodbě ve vašem bílém plášti. Zašel jsem do redakce, kde vládla obvyklá vřava. Gaucherand rozdával výplatní obálky s letními příplatky. Požádal jsem o vaši a vrátil jsem se do vaší kanceláře. Byl jsem si jist, že jste tam nechala nějaký vzkaz, aby ostatní věděli, proč jste odešla.

Když jsem spatřil váš lístek připevněný na stínítku lampy, nevěřil jsem svým očím. Psala jste tam, že večer letíte pryč, a já si skutečně nepřál nic jiného, než aby si všichni mysleli, že jste cestovala letadlem. Jenže, jak už jsem vám, Dany, řekl, uvažuji rychle, a tak jsem se dlouho neradoval. Udělala jste něco, co předčilo mé očekávání a zdánlivě dokonale zapadlo do mého plánu, zároveň to ale byl čin, který mohl všechno zhatit. Zamýšlel jsem poslat vaším jménem na Orly tu telefonickou zprávu, ze které by vyplývalo, že jste rozhodnutá jet za Kaubem do Villeneuve, trvá-li na odjezdu. Jenže jste nemohla být rozhodnuta tři hodiny předtím, než byste se dozvěděla, že vaší zprávy nedbal a odletěl bez vás. Mohl jsem stále ještě volit mezi svou telefonickou zprávou a vaším lístkem, který si mohl každý v podniku přečíst. Ale ne obojí najednou. Kdybych dostatečně neuvažoval a neuvědomil si, že tenhle kiks by musel praštit do očí i toho nejomezenějšího policajta, byla byste vyhrála hned na počátku, i kdyby vás to stálo život. Rozhodl jsem se pro telefonickou zprávu. Přeložil jsem nadvakrát váš lístek a strčil ho do kapsy. Nebyl nikomu adresován a po odletu Kaubova letadla se mi ještě mohl docela hodit. Čas je osobnost, Dany, a ten náš několikadenní příběh je vlastně jen soubojem mezi námi dvěma o jeho přízeň.

Setkal jsem se s vámi před vchodem. Vaše dlouhá, nehybná silueta se rýsovala proti světlu. Zavezl jsem vás do vašeho bytu pod záminkou, abyste si mohla vzít pár nutných věcí, ve skutečnosti jsem ale chtěl obhlédnout místa, kam se později vrátím. Vzpomínám si na váš klidný hlas v autě, váš profil s krátkým nosíkem a sluneční paprsek, který se prodral do vozu a ozářil vám vlasy. Byl jsem ve střehu. Čím méně budu mluvit a dívat se na vás, tím míň budu napájet to neustávající, vzdálené proudění otazníků, které jsem tušil za vašimi tmavými brýlemi a za tím hladkým čelem. Do vašeho bytu jsme dorazili později, než jsem předvídal. Hned jsem si začal představovat, na kterých místech se odehrály jednotlivé výjevy tak, jak mi je vylíčila Anita a jak mě pronásledovaly ve snu. Zmizela jste v koupelně. Zavolal jsem do svého bytu. Tiše jsem nařídil Anitě, aby na vás čekala s Michaelou ve vile Montmorency. Poplašeně se zeptala: „S Michaelou? Proč s Michaelou?“ Odpověděl jsem, že to tak bude věrohodnější. Víc jsem dodat nemohl, protože jsem zřetelně slyšel vaše pohyby za přepážkou. Myslel jsem si, že se vám bude zdát přirozenější, když „u nás“ najdete i naši dcerušku, ale nebyl to jediný důvod. Potřeboval jsem cítit Michaelu vedle sebe. Bezpochyby jsem se obával, že bych byl od ní odloučen v případě, že by se věci zhatily a my ještě mohli uprchnout do ciziny. Byl to ode mě dobrý nápad. Anita a Michaela jsou v tuto chvíli skutečně v bezpečí.

Nejhůř mi bylo, když jste se vrátila do pokoje, Anita mi do telefonu kladla otázky a já jí nemohl odpovědět. Musel jsem vás ve vaší přítomnosti popsat, aniž bych přitom ve vás vzbudil podezření. Mluvil jsem, jako kdyby se mě vyptávala: „Už jsem neviděla Dany přes půl roku, je pořád stejná?“ Posadila jste se na opěradlo křesla. Pomalu jste si nasazovala bílé lodičky. Vaše úzká a kraťounká kostýmová sukně víc než bohatě odhalovala vaše dlouhé nohy a já se nestačil divit, že si toho v takové chvíli všímám. Mluvil jsem. Myslím, že jsem hovořil docela normálním hlasem. Myšlenky jsem měl rozmazané asi jako šminky prve na Anitině tváři. Poprvé jsem si fyzicky uvědomil, že vás musím zabít, že musím zastavit život v tom těle, které bylo tak blízko mě, ne snad ve výpočtech a v myšlenkách, ale hezky doopravdy vlastníma rukama, jako řezník. To byl ošklivý pocit, Dany. Brzy to ale přešlo. Vím teď, že je nesmysl všecko, co se může napovídat o pocitech, které člověk při tom zakouší. Prostě to přejde. Jednou, jedenkrát člověk s úděsem zakolísá – je to horší pocit, než když věří, že musí sám zemřít – pak to ale nenávratně přejde, a pokud něco zbude, dá se s tím rychle vyrovnat. Zabít je snadné a zemřít také. Všechno je snadné. Snad jedině těžké je aspoň na minutu uchlácholit bytost, která je uzavřena v našem nitru, která zůstává bezbranná a vždycky taková bude a která nepřestává volat o pomoc.

Cestou od vás jsem vás poslal do lékárny s předpisem na digitalin. Chtěl jsem tak vytvořit pojítko mezi vámi a Kaubem a v té chvíli jsem si ještě neuvědomil, že by mi ten lék mohl posloužit i jinak. Ale přemýšlel jsem, zatímco jste byla pryč, a napadlo mě, že ve vhodném okamžiku, druhý den ráno, by to mohla být smrtící zbraň proti vám. Když převezete milencovu mrtvolu v kufru jeho auta z Villeneuve do Paříže, propadnete zoufalství. Vzdáte se naděje vraždu ututlat a vezmete si život. Tak jsem to musel nastrojit. Spolknout obsah lahvičky digitalinu mi připadalo jako věrohodný způsob sebevraždy pro ženu. V mých očích byla celá záležitost celkem jednoduchá. Stačilo, abych vás násilím přinutil lék spolykat, a v tom jste mi těžko mohla zabránit.

Ve vile Montmorency jste nedala najevo žádné podezření, vešla jste ke Kaubovi pevně přesvědčena, že se jedná o náš byt. Anitu jsem našel v prvním poschodí, nemohla se s tím vyrovnat. Vy jste zatím dole začala klepat do staré remingtonky zesnulého pána domu. Michaela seděla ve vedlejším pokoji v křesle s vysokým opěradlem a v náručí chovala panenku. Cítil jsem se mnohem lip, když jsem ji teď měl nablízku. Anita mi řekla: „Znám Dany lip než ty. Určitě nám nenaletěla. Jenže člověk nikdy neví, co se za těmi jejími brýlemi děje.“ Pokrčil jsem rameny. Mně spíš dělal starost váš bílý kostým. Pocházel z obchodu, pro který jsem zajišťoval reklamu, nemohl jsem tedy na nich dost dobře chtít, aby mi ihned obstarali stejný model. Anita sice měla bílý kostým, ale ten se vašemu v ničem nepodobal. Řekla mi, že si půjde váš kostým prohlédnout a že na něco přijde. Měla bílé střevíce a dokáže se učesat jako vy. Nařídil jsem jí, co musí udělat: odvézt děvčátko ke své matce; koupit letenky v aerolinkách v Invalides; jít sama na festival, kam jsme měli přijít spolu, a zařídit se tak, aby si všichni mysleli, že jsem tam s ní; pak se jít převléct do našeho bytu, odjet taxíkem do Orly a nastoupit do letadla Air France, které odlétalo v jedenáct hodin s mezipřistáním v Lyonu.

V Lyonu jsme se měli setkat. Dohodli jsme se na podrobnostech našeho setkání a o tom, jak strávíte večer sama v domě.

Zezdola se ozývalo klepání psacího stroje. Anita mě ujistila, že jak vás zná, nepřestanete psát, dokud budete vidět na oči, a že nepatříte k lidem, kteří by se v cizím domě šťourali ve věcech. Nicméně jsem se ale raději pojistil. Ve vínu, které vám pak Anita nabídla se studenou večeří, jsme rozpustili několik prášků pro spaní, patřících Maurici Kaubovi. Museli jsme jich použít hodně, aby zabraly, protože Anita tvrdila, že nikdy nepijete víc než jednu sklenku. Udělal jsem to podle oka. Odehrálo se to v kuchyni, když jste si myslela, že jsem už odešel. Ve skutečnosti jsem se vrátil do pracovny, a když vám Anita ukazovala pokoj, kde jste měla spát, vzal jsem si z vaší kabelky klíče, váš řidičský průkaz a – po malém váhání – váš hedvábný tyrkysový šátek. Něžně jsem políbil Michaelu, která usnula v kuchyni. Popadl jsem Kaubův kufr, do něhož jsem nahoře naházel věci, které měl ten den na sobě, a sešel jsem do sklepa.

Ve světle holé žárovky vypadal žalostně, jako stržená socha. V duchu jsem mu sdělil, že z nás dvou je teď větší hlupák on. Anita a já jsme hájili jediný život – náš a Michaelin – nikdy mi tolik nepatřila jako právě teď. Co mi na to mohl odpovědět? Byl to jen obyčejný ňouma a mizera. Uchopil jsem winchestrovku a uložil ji napříč do kufru. Na jednom stolku jsem objevil krabici nábojů a vzal ji také s sebou. Sebral jsem dvě nábojnice, které Anita vyhodila, a přesvědčil jsem se, že třetí zůstala v zásobníku pušky. Zamkl jsem sklep a vyšel zadním vchodem do zahrady. Venku na mě čekala Anita, opřená o zeď. Dal jsem jí peníze. Svazek Kaubových klíčů jsem si ponechal celý. Neměl jsem čas oddělovat klíče od domu ve Villeneuve. Anita mě políbila rozpálenými rty. Řekla mi, že bude taková, jak od ní očekávám, a pak také že jsem věrný manžel a že mě miluje.

Když jsem nasedl do svého auta, bylo něco po sedmé. Poslední, co jsem ten večer z domu zahlédl, bylo osvětlené okno v přízemí a za ním vaši nezřetelnou tvář a světlé vlasy. Jel jsem do rue de Grenelle. Na schodišti jsem nikoho nepotkal. Odemkl jsem váš byt a zavřel za sebou dveře. Okamžitě jsem telefonoval zprávu na Orly. Do Kaubova kufru jsem nacpal dvoje vaše šaty, černé kalhoty, spodní prádlo a pár drobností z vašich zásuvek. Vzal jsem také váš bílý plášť a jednu náušnici, protože druhá se zakutálela pod nábytek. Sedm hodin deset. Kaubovo letadlo startovalo ve čtyřicet pět. Ale přece jsem ještě nahlédl do koupelny. Válely se tam šaty, které jste předtím měla na sobě. Vzal jsem si lahvičku s vaším parfémem.

Pak jsem ujížděl po jižní dálnici, jedna ručička na přístrojové desce ukazovala sedm hodin třicet, druhá se blížila k stošedesátce. Předal jsem vůz hlídači před budovou letiště. U podeje zavazadel jsem ze sebe vysypal četné omluvy a spropitné. Běžel jsem, jak jsem uměl nejlíp. Před nástupem do letadla mi předali „vaši“ telefonovanou zprávu. Odměnil jsem je desetifrankovou bankovkou, aby se na mě upamatovali. V caravelle se mě nikdo na jméno neptal, dvakrát se mi ale podařilo pod nevinnou záminkou sdělit letušce, že se jmenuji Kaub, Maurice Kaub, a že cestuji do Villeneuve-les-Avignon. Vypil jsem jednu vodku a vzal si noviny. Let trval něco přes hodinu. Uvažoval jsem. Vůbec mě nezneklidňovalo, že se nepodobám Kaubovi. Nikdo si nebude pamatovat tvář jednoho cestujícího mezi tolika ostatními. Neurčitě si vzpomenou na jméno nebo na pár snadno zapamatovatelných slov jako Avignon, a to stačilo. Během té cesty, když jsem pomyslel na Anitu, která se také bude vydávat za cizí osobu a narazí na mnohem větší obtíže – musí se snažit, aby se na, ni lidé upamatovali naprosto přesně – jsem dostal ten báječný, doslova reklamní nápad s ovázanou rukou. Právě na takovéhle podrobnosti se lidé upamatují: „Byla to žena v thunderbirdu a na ruce měla obvaz.“ Hned jsem věděl, co z tohoto poutače mohu vytřískat, vyberu-li levou ruku. Anita bude moci jít klidně do hotelu a nebude muset vyplňovat evidenční lístek, protože vy jste levačka. A jí ten obvaz vůbec vadit nebude, protože ona levou ruku nepotřebovala. A už vaše sebevražda sama o sobě bude brána jako přiznání k vraždě. Nikdo se nebude divit, že jste nezanechala žádné písemné doznání.

Do Marseille jsem přiletěl už za tmy. Vyzvedl jsem si zavazadlo a v hale jsem koupil gázu na obvaz. Nasedl jsem do taxíku a nechal se odvézt do Avignonu. Se šoférem jsem se bavil o svém údajném povolání stavitele. Shodli jsme se na tom, že je ještě dost lidí, kteří mizerně bydlí, a pak jsem se znovu pohroužil do úvah. Vysadil mě před vraty garáže Cotti. Dal jsem mu tučné spropitné. Urazil osmdesát kilometrů za padesát minut. Později jsem si uvědomil, že si na něj vůbec nevzpomínám. Ani nevím, jaké měl vlasy. Tohle taky někteří lidé nechtějí uznat, Dany. Nikdo si totiž nikoho pořádně nevšímá. Na to jsem spoléhal, abych obalamutil ty, kteří povedou vyšetřování, a alespoň v tomto bodě jsem se myslím nemýlil.

Garáž byla tichá, slabě osvětlená. Před zasklenou kabinou ke mně přistoupil nějaký muž. Zaplatil jsem mu za opravu thunderbirda. Vystavil mi účet. Poznamenal jsem, že mám dům ve Villeneuve. Vyvezl mi čerstvě umytého thunderbirda až na chodník. Když jsem se usazoval za volant, snažil jsem se na první ráz uhodnout, jak ho nastartovat.

Bylo to jednoduché. Myslím, že se mi podařilo odjet, aniž u mě zpozoroval sebemenší zaváhání.

Na cestu do Villeneuve jsem se musel zeptat, netušil jsem, že je to tak blízko Avignonu. Bylo čtvrt na jedenáct, když jsem otvíral bránu u vily Saint-Jean. Jakmile jsem vešel dovnitř, vyndal jsem z kufru pušku a vypálil tři rány. Dvě otevřeným oknem ven, třetí do zdi V salónu. Abych zmátl příliš puntičkářského experta, sebral jsem dvě vymrštěné nábojnice a pod nábytek jsem zahodil ty z vily Montmorency. Do zásobníku jsem zasunul tři nové náboje. Pak jsem se zaposlouchal do tmy, Kdyby někdo přišel, hodlal jsem zmizet a nechat na místě Kaubův oblek, vaše věci a thunderbirda. Nikdo nepřišel. Za čtvrt hodiny jsem byl se vším hotov. Zvětšenou fotografii nalepenou na dřevěném rámu, na níž jste byla nahá, jsem našel nahoře v tom kabinetu pornografií. Prolistoval jsem všechny, které tam byly v deskách uloženy. Vyndal jsem z nich ty vaše — až na dvě, které se hodily pro můj plán – a také Anitiny, nad těmi jsem div nezuřil. Pózovala mu dobrovolně, Dany. Roztrhal jsem je a útržky dal do velkého papírového sáčku, a pak ho odnesl s sebou. V jedné zásuvce jsem našel negativy, očíslované a katalogizované, a všechny jste tam byly seřazeny jako poštovní známky. Snesl jsem vaši podlepenou fotografii a zavěsil ji na zeď namísto jiné, na které byla nějaká dívka v legračním podřepu, nebylo jí možná ani dvacet. Než jsem se zase vrátil nahoru, poprvé jsem se na vás zadíval. Nedokázal bych vám říct proč ani jak, ale najednou jsem měl pocit, že jste na naší straně, Že se můj soucit vztahuje i na vás. Na té fotografii vyzařovala z vaší tváře zřetelná něha k ženě, která vás právě v téže vteřině zradila, a využila toho, že jste napůl slepá, aby vyhověla zálibám toho prevíta. Přišlo to na mě jako blesk a já v tom vycítil podivný závan osudovosti. Nechal jsem vaši fotku na zdi, i když jsem si uvědomoval, jak je to ode mě ubohé.

Vaše věci jsem roztrousil, kde bylo třeba, a vaší voňavkou jsem pokapal prostěradla, ve kterých možná ještě ulpěl Anitin parfém. Postel byla rozházená. Kožený opasek ležel na zemi, nemusel jsem se ho dotknout. Myslím, že mě zmáhala únava a že jsem už vnímal jen záškuby svých otupělých nervů. Ten opasek mě už ani nerozčilil. Nechal jsem dům otevřený a do auta jsem odnesl papírový sáček, váš bílý plášť a koberec, ve kterém jste později našla Maurice Kauba. A také krabici s náboji a pušku. Nechal jsem po sobě všecko v pořádku pro budoucí vyšetřování, činil jsem se jako nějaký robot.

Soustředil jsem oči na silnici, jel jsem velmi rychle s naplno rozsvícenými světly, aniž jsem bral ohled na protijedoucí vozy. Na lyonské letiště jsem dorazil k jedné hodině ráno, dvacet minut před odletem letadla, kterým jsem se chtěl vrátit. Byl to poslední noční let. Anita na mě nečekala na smluveném místě, ale o kousek dál na kraji silnice. Světla auta ozářila její bílý kostým. Otevřel jsem jí dvířka a znovu se rozjel. Cekala tam na mě přes hodinu. Měla strach a bylo jí zima. Celou dobu se třásla. Zajel jsem na postranní cestu a zastavil pod stromy. Vysvětlil jsem jí, co má udělat. Předal jsem jí váš řidičský průkaz, šátek a bílý plášť. Udělal jsem jí obvaz na levé ruce. Vytrhl jsem vnitřní listy z nepoužité letenky do Marseille, kterou koupila na vaše jméno. Letenku jsem dal do pláště zároveň s fakturou z avignonské garáže a s vaší výplatní obálkou. Z obálky jsem vyňal částku odpovídající ceně vaší letenky. Kostým, který měla Anita na sobě, byl nový a podobal se vašemu. Koupila ho bez zkoušení v jednom obchodě nedaleko Vítězného oblouku, kde měli ještě otevřeno. Ukázala mi sukni podchycenou dvěma spínacími špendlíky. Neudržel jsem se, abych se nezmínil o rozestlané posteli v Kaubově bytě. Zeptal jsem se, jestli se milovala v těch zmuchlaných prostěradlech. Neodolatelně jsem toužil dozvědět se ve zlomku času co nejvíc detailů a rozčilením jsem koktal. Položila mi ruku na ústa. Přísahala mi, že ať se stane cokoliv, bude už patřit jenom mně. Rozjel jsem se k letišti. Ukázal jsem jí, jak se zachází s vozem. Před odchodem jsem ji dlouze políbil.

Znovu opakovala, že mě miluje.

Domluvili jsme se, že si zavoláme v půl páté ráno. V té době měla být někde u Avallonu, prostudovali jsme si to na jedné Kaubově mapě. Doběhl jsem na letiště s papírovým sáčkem v ruce a koupil si letenku na jméno Louis Carroll. Další hodina letu, tentokrát v motorovém letadle, které letělo ze Středního východu. Podřimoval jsem a několikrát se mi vybavil obraz vašeho obnaženého těla na bílé zdi. V Orly jsem si místo svého vozu vzal taxíka, který mě vysadil krátce před třetí u Auteuilské brány. Kráčel jsem k vile Montmorency alejí, kde nesvítilo jediné okno. Kaubův dům byl také ponořen do tmy. Když jsem vešel, mluvil jsem nahlas otráveným hlasem, jako kdybych se i s Anitou vracel z nudného večírku. Došel jsem až ke dveřím pokoje, kde jste ležela a potichu jsem na vás zavolal. Nespala jste. Láhev s vínem už v pokoji nebyla. Našel jsem ji v kuchyni spolu s vaším příborem, který jste naneštěstí umyla. Přesto ale musela v domě zůstat spousta jiných stop po vaší přítomnosti a mně se ulevilo, když jsem podle znaménka, které jsem udělal na láhvi, poznal, že hladina vína zhruba o sklenku poklesla. Dávka uspávacích prášků nebyla zřejmě silná natolik, aby vás hned složila, ale říkal jsem si, že stačí počkat.

Čekal jsem v zahradě před domem, protože vaše okno vedlo na opačnou stranu. Kouřil jsem a myslel jsem na Anitu, jak uhání nocí za volantem thunderbirda. Znovu jsem v duchu probíral všechno, co jsem udělal od Kaubovy smrti, a dumal, zda jsem něco nezkazil, nebo na něco nezapomněl. Ne, zahrál jsem to bez chyby. Kolem čtvrté hodiny jsem se vrátil k vašim dveřím a zase vás potichu zavolal. Tentokrát jste neodpověděla. Nehlučně jsem vešel. Ležela jste na zádech a světlo z vedlejší místnosti vrhalo slabou zář na polštář a na vaši spící tvář nakloněnou ke straně. Teď jsem měl jistotu, že spíte, a byl už nejvyšší čas, abych se vrátil do svého bytu v avenue Mozart. Přece jsem se ale neubránil a přiblížil se neprozřetelně tak blízko, že jsem slyšel váš dech. Poprvé jsem vás viděl bez brýlí. Připadala jste mi ještě cizejší než odpoledne. Dobrou minutu jsem vás tak pozoroval. A vtom se stalo něco, nad čím se mi skoro zastavilo srdce. Promluvila jste. Mluvila jste zřetelně jako v bdělém stavu. Řekla jste ze spánku: „Zabte mě, prosím vás, zabte mě.“ Pomalu jsem couval ke dveřím a nespustil z vás oči. Odešel jsem. Šel jsem pěšky až do avenue Mozart a v ruce jsem držel papírový sáček.

Když jsem přišel domů, sehrál jsem stejné divadlo jako v Kaubově domě kvůli služebnictvu, které spí v zadní části domu. Mluvil jsem nahlas, jakoby Anita stála vedle mne. Blížila se hodina, kdy mi měla telefonovat. Čekal jsem v naší ložnici. Potřeboval jsem zařídit několik věcí, ale rozhodl jsem se čekat u telefonu, abych mohl okamžitě sejmout sluchátko. Pak už bylo pět hodin, za žaluziemi prosvítalo světlo a z ulice doléhaly první zvuky. Anitě se muselo přihodit něco vážného. Jak čas míjel, uvědomoval jsem si šílenost celého našeho podniku. Konečně, vrhl jsem se na přístroj ve chvíli, kdy se chystal rozdrnčet, a slyšel jsem, jak zvonění chrastí ve sluchátku, jež jsem zrovna přikládal k uchu. Byla to Anita – daleko, tolik vzdálená od života, který jsem si pro nás přál, tak daleko od toho, co jsem si vysnil pro Michaelu, pro nás. Dodržovala pravidla hry, jež jsem jí určil, abychom se vyhnuli jakékoliv neprozřetelnosti. Představila se jako Dany Longová, která je s autem nedaleko Avallonu, a pronesla smluvenou větu, znamenající, že vše probíhá podle plánu. Bylo to: „Mám v autě koberec, pane Caravaille.“ Řekla také, že telefonovala Bernardu Thorrovi, aby se dozvěděla naše číslo. Vím, že ten návrhář je váš nejlepší přítel hned po tom nepravém Gary Cooperovi, co vás obdařil děckem a pak se na vás vykašlal.

Když jsem zavěsil, spálil jsem roztrhané fotografie a negativy, které jsem měl v papírovém sáčku. Popel jsem vyhodil do odpadové šachty v kuchyni. Pak jsem ve spěchu připravil tři zavazadla, jedno pro Michaelu, jedno pro Anitu a jedno pro sebe. Naskládal jsem do nich nejnutnější oblečení. Do Anitina kufru jsem vložil šperky a šek na celou částku svého bankovního konta v Paříži. Většinu majetku mám uloženou ve švýcarských bankách a Anitin podpis na šecích má stejnou platnost jako můj. Myslím, že v penězích a v cenných papírech mám dost, aby má dcerka mohla vždycky žít jako princezna, ať se stane cokoliv. Anita by ostatně dokázala bez dechu hájit to, co po sobě zanechám. Zrovna když jsem byl na odchodu, naše španělská služebná se vynořila v županu ze svého pokoje a papouščím hlasem zabrebentila, jestli něco nepotřebuji. Oznámil jsem jí, že strávím s manželkou víkend ve Švýcarech, a s omluvami jí poslal spát.

V jedné ruce dvě zavazadla a třetí v druhé jsem se pěšky vracel do vily Montmorency. Bylo už světlo. Před kavárnami umývali číšníci chodníky mohutnými proudy vody. Měl jsem hlad a žízeň, ale nikam jsem nezašel. Za dveřmi vašeho pokoje se nic neozývalo. Zřejmě jste ještě spala. Vynesl jsem zavazadla nahoru a zapadl do křesla, abych si trochu zdříml. Nechtěl jsem se natáhnout ze strachu, abych neusnul. V půl sedmé se z přízemí stále nic neozývalo. Svlékl jsem se a zběžně se opláchl v umyvadle. Vytáhl jsem ze svého kufru župan a sešel dolů. V kuchyni jsem připravil kávu. Vypil jsem dva šálky a připravil jeden také pro vás. Bylo osm hodin a venku bylo nádherně. I se zpožděním oproti původnímu plánu se teď už Anita jistě blíží k Paříži. Nejvýš za hodinu tu bude. Bál jsem se o ni, vždyť jsem se cítil unaven a tušil jsem, že ona je na tom ještě hůř. Vyšel jsem ven otevřít garáž a hlavní vchod, aby mohla rovnou vjet dovnitř. Pak jsem zaklepal na vaše dveře a vy jste se ozvala.

Thunderbird dorazil po půl desáté. Vy už jste mezitím zase dávno seděla u stroje. Šel jsem za vámi, aby vás náhodou nenapadlo podívat se do zahrady. Anita se dostala do domu zadním vchodem. Zastihl jsem ji, jak sedí na okraji vany, do níž oběma kohoutky proudí voda; rysy měla sice povadlé, ale byla mnohem míň unavená, než jsem čekal. Sundala si obvaz a tmavé brýle. Především toužila po tom, aby se mohla umýt. Říkala: „Musím to všecko ze sebe spláchnout.“ Oči měla velké s trochu strnulým pohledem. Držel jsem jí za ruku, zatímco mi vyprávěla o své cestě, která trvala osm hodin. Nechala „vaše“ stopy v Maconu, Tournusu, Chalonu, Avallonu a pak ještě na dálnici, když brala benzin. Jediná nepředvídaná příhoda, ale ta báječně zapadla do mého plánu, bylo setkání s policistou na motocyklu, který ji zastavil, když si všiml vadného zadního světla. Pomohl jsem jí ze šatů a nechal jsem si všechno opakovat, zatímco se koupala. V Chalonu si pod vaším jménem najala pokoj a zaplatila předem. Vyklouzla z hotelu necelou půlhodinu nato, aniž si jí někdo všiml. Nepředvídané zastavení se událo asi sto kilometrů později, za Saulieu. Řekla mi, že při pomyšlení na winchestrovku v zadním kufru jí div nepovolily nervy a že kdyby jí ten policajt chtěl prohlížet vůz, nejspíš by se pokusila ho zastřelit. Při tom pomyšlení se zachvěla a já také. Mezitím co jí opravovali zadní světlo, zatelefonovala z jedné venkovské hospody Bernardu Thorrovi a mně a pak tam při odchodu nechala váš bílý plášť. Usoudil jsem z toho, že se držela báječně.

Vytáhl jsem z jejího kufru ručník a čisté prádlo a osušil jí záda. Vklouzla do bílého kombiné a požádala mě o cigaretu. Několik hodin už neměla co kouřit. Sešli jsme do přízemí. Využil jsem chvíle, kdy s vámi mluvila, a vrátil jsem do vaší kabelky vypůjčené věci. Pak jsem zašel do garáže a vytřel vnitřek thunderbirdu, jak nejlíp jsem uměl. Koberec z Villeneuve, kulovnici a krabici s náboji jsem odnesl do sklepa. Pak jsem se vrátil nahoru. Oholil jsem se, vzal si čistou košili a jiný oblek. Taxíkem jsem zajel do kanceláře, V opuštěném studiu jsem našel desky se starými návrhy pro firmu Milkaby. Šel jsem do účtárny a na čistou výplatní obálku jsem doplnil vaše jméno. Dovnitř jsem vložil váš plat s prázdninovými přídavky a přidal tři sta franků, které jsem vám slíbil za práci. Zatelefonoval jsem několika kolegům a bavil se s nimi o večeru v paláci Chaillot. Před návratem do vily Montmorency jsem se ještě nechal zavézt do vašeho bytu v rue de Grenelle. Vystoupil jsem do vašeho patra a na nápadném místě jsem připevnil na vaše dveře lístek, kterým jste v kanceláři oznamovala spolupracovníkům, že odjíždíte. Na zpáteční cestě mě jiný taxík vysadil před jednou kavárnou, v Auteuil, kde jsem snědl sendvič, vypil další dva šálky černé kávy a navrch si dal koňak. Říkal jsem si, že z nejhoršího jsme venku. Myslel jsem, že už mám vyhráno.

To bylo krátce po jedenácté. Anita už byla připravena k odchodu a vy jste skončila svou práci. Předal jsem vám obálku s výplatou, kterou jsem si chtěl později vzít zpátky, až přivezete thunderbirda. Za každou cenu jsem vás musel dostat za volant toho vozu. I kdyby se můj plán vydařil sebelíp, bez tohoto by před policií neobstál. Nejdřív ze všeho by prozkoumali thunderbirda metodami, které neznám, ale o jejichž naprosté účinnosti nepochybují. Bylo by nad slunce jasné, že jste s vozem nemohla ujet skoro sedm set kilometrů, kdyby pak nebyli s to dokázat, že jste v něm seděla, najít otisk ruky, nit z vašeho bílého kostýmu nebo váš vlas. Zato by ale našli něco, co by patřilo jiné ženě, i když jsem vnitřek auta jakž takž vyčistil. Snadno by si pak na vaší mrtvole ověřili, že vy sama jste na sobě neměla nic, ani zrnko prachu z vozu. Dalo mi práci vás přesvědčit, Dany. A když jsem vás měl před sebou, zaváhal jsem, mám dokonce dojem, že jsem na okamžik ztratil chuť pokračovat. Nevěděl jsem, kde seberu odvahu k tomu, abych se za vámi pustil, abych vám pochroumal ruku, abych vás přinutil spolykat lahvičku digitalinu – a hlavně, jak snesu během těch několika minut vašeho umírání pohled na váš zmatek a na vaši hrůzu. Nicméně jsem pokračoval. Vyzvedli jsme Michaelu u mé tchyně na bulváru Suchet. V Orly jsme vás nechali s thunderbirdem. Řekl jsem vám, že letíme v poledne, zatím jsem ale měl dvě hodiny času k tomu, abych vás sledoval, zabil vás, narafičil v Kaubově bytě vše, jak bylo třeba, a pak se znovu shledal s Anitou, a Michaelou v restauraci na letišti.

Nechal jsem zapsat naše zavazadla. Až dosud, až do okamžiku, kdy jsem ji nechal stát v hale zaplněné lidmi, nevěděla Anita, že vás zabiju. A jestli jí náhodou ta myšlenka napadla, jistě ji hned zapudila a přesvědčila sama sebe, že mám v úmyslu něco jiného. Zeptala se mě, co chci udělat. Odpověděl jsem, že vás nemohu ušetřit. Mlčky vrtěla hlavou, s holčičkou v náručí a z očí jí najednou vytryskly slzy. Požádal jsem ji, aby na mě v restauraci čekala až do dvou hodin. Kdybych se nevrátil, každopádně měla s Michaelou odletět. Přijedu za nimi do Ženevy. Stále potřásala hlavou – a já odešel. Vy jste zrovna odjížděla s thunderbirdem. Vyzvedl jsem si na parkovišti svého citroena. Na několik okamžiků jste se mi ztratila. Pak jsem vás zase objevil padesát metrů před sebou, zaparkovala jste na jiném místě. Viděl jsem, jak přecházíte prostranství před letištěm. Nechápal jsem. Poprvé jsem, Dany, nechápal.

Vystoupil jsem z auta a vydal se za vámi. Bál jsem se, abyste někde vevnitř nenarazila na Anitu s Michaelou. Zahlédl jsem je ve druhém poschodí, ale vy jste se zdála být pohroužena sama do sebe. Dlouho jste zůstala sedět u barového stolku. Stál jsem asi dvacet metrů od vás za fotoautomatem. Napadlo mě, co všechno by mi mohlo vzejít z toho, že jsem vám svěřil ten vůz; mohla jste mít třebas nehodu, která by do věci zatáhla policii, Na druhé straně jsem ale věděl, že příliš špatně vidíte a jistě nepojedete rychle, že jste vůbec zvyklá dělat všechno pečlivě. Byl jsem si jist, že thunderbirda přivezete v pořádku, bezpečněji než kdokoliv jiný. Všechno jsem předvídal, Dany, všechno. Co jsem ale tehdy ještě netušil a co jsem měl postupně pochopit, div mi z toho hlava nepraskla, bylo to, že jednáte vždycky naprosto nepředvídatelně. Počínáte si jako ten rak, v jehož znamení jste se narodila.

Už teď rozumíte, Dany? Znovu jste nasedla do thunderbirda a já vás sledoval ve svém citroenu. Měla jste jet k Paříži a místo toho jste se stočila na jih. Myslel jsem, že jste jen špatně odbočila na dálnici, ale kdepak, klidně jste jela dál. Pozoroval jsem vás za oknem té restaurace u Fontainebleau, kde jste obědvala. Trnul jsem údivem a klepal se zlostí. Seděl jsem opodál v autě a čekal, až vyjdete. Ručička na mých hodinkách se neúprosně sunula kupředu. Bylo mi jasné, že letadlo Swissairu už nestihnu a že Anita poletí s holčičkou sama. Zoufale jsem hledal východisko. Pořád jsem ještě doufal, že se po obědě vrátíte do vily Montmorency. Jistě se jednalo jen o příležitostnou vyjížďku, abyste si mohla zařídit ten velký vůz. A pak jsem se dostal do šíleného kolotoče, který se už nezastavil. Jela jste do Fontainebleau. Viděl jsem, že si kupujete šaty a kufřík. Po zádech mi stékal pot. Všechno bylo naruby. Prostě jste zčistajasna vyměnila naše úlohy. Po celou noc jsem vás nebral v úvahu, řídil jsem události a vy jste mě zajímala míň než tkanička u boty. Ted jste měla najednou otěže v ruce a sledovala svůj záměr, ze kterého já byl vyloučen. Po celou cestu až do Joigny – přizpůsobil jsem se vaší rychlosti a udržoval mezi námi stále dvousetmetrovou vzdálenost – jsem v hlavě spřádal ty nejztřeštěnější hypotézy. Napadlo mě dokonce, že Anita měla pravdu, když tvrdila, že se nenecháte vodit za nos, že jste všecko prokoukla a víte, že vás sleduji. Jedině pravda mi nepřišla na mysl. Navíc jste s přibývajícími kilometry nabyla jistoty v řízení a já se musel snažit, abych vás neztratil. Nikdo vás nikdy nesledoval s tak absolutní vytrvalostí, vy jste mě ale vždycky zaskočila.

V Joigny jsem málem přehlédl, že jste zastavila. Později, když jste zase vyjela, jsem úzkostlivě přemítal, kdo byl ten řidič náklaďáku, který s vámi mluvil. Ještě jsem nevěděl, že náhoda stojí při vás, Dany, ale vytušil jsem, že se tohle setkání stejně jako všechna ostatní obrátí proti mně. Na sklonku odpoledne jste na dálnici u Auxerre jela stošedesátkou a já nezadržitelně zůstával pozadu. V tu chvíli mi došlo, že vaše chování a vaše nákupy ve Fontainebleau mohou znamenat jen jedno: nenechala jste si thunderbirda jen na malou vyjížďku, ale na celý víkend, měla jste namířeno kdovíkam a já vás musel nějak zastavit. Nejhorší ze všeho ale bylo to, že jste zároveň jela v opačném směru po trase, kudy předtím projela Anita. Znovu jsem vás div nepřehlédl – a málem tak prozradil svou přítomnost – když jsem projížděl tou vesnicí nedaleko dálnice. Stála jste s autem u chodníku a mluvila s nějakou stařenkou. Čekal jsem na vás o kus dál, nějakých sto metrů za autoservisem, kde jsem si přečetl název obce: Deux-Soirs-les-Avallon. Teď už jsem snad doopravdy přicházel o rozum. Právě v téhle vesnici Anita přece nechala váš bílý plášť. Vědomě a neúprosně jste bořila všechny mé plány. Když jsem pak znovu uviděl thunderbirda a skvrnu vašeho tyrkysového šátku, už jsem o tom vůbec nepochyboval. Zastavila jste v autoservisu. Mohl to být jedině ten, kde se ráno také stavěla Anita. V kapse jsem měl její fakturu opatřenou razítkem. Prohlédl jsem si ji.

V malicherném návalu vzteku jsem ji roztrhal, pak jsem z přihrádky pod přístrojovou deskou vytáhl lahvičku digitalinu a vydal se za vámi přes louku okolo skupiny stromů pod pálícím sluncem. Blížil jsem se oklikou, abych se dostal zezadu k budově, do které jste vešla. Venku u benzinových čerpadel tlachali nějací muži. Myslel jsem jenom na to, jak se k vám dostat a vyřídit vás, aniž by mě někdo viděl či slyšel. Stranou umístěné toalety a dveře, které jste nechala dokořán, mi hrály do noty. Najednou jsem vás spatřil, jak stojíte zády ke mně, bílá, světlovlasá a nehybná, necelé tři metry přede mnou. Naproti vám bylo zrcadlo. Přikrčil jsem se venku ke zdi, abych nabral dech, a pak jsem vyrazil. Popadl jsem vás a doslova odtrhl od země, rukou jsem vám zakrýval ústa a vaše brýle odlétly někam do kouta té uzounké prostory. Moje chování bylo věrným odrazem zmatku v mé hlavě. Zachytila jste se levou rukou obrubně dveří. Spatřil jsem tu ruku. Netrvalo to snad ani půl vteřiny, ale ta půlvteřina byla nejdelší v mém životě. S naprostou jasnozřivostí jsem si uvědomil, že sám pohřbívám celý svůj plán. Žena, kterou viděli na silnici, měla poraněnou levou ruku. Na vaší ruce nebylo nic. Mohl jsem vás zabít, ale ruku jste zraněnou neměla. Uchopil jsem dveře za kliku a vší silou je přirazil. V mé dlani přitisknuté na vaše ústa se zdusil palčivý, němý výkřik, a vzápětí mi vaše tělo zůstalo ochable viset v náručí. Nechal jsem vás sklouznout na zem. Dopadla jste na kolena, čelem a vlasy jste se dotýkala podlahy a v té zvláštní rovnováze jste zůstala. Utekl jsem: nevím, jestli mě vylekal hluk, který jsem natropil, strach z hlasů, které jsem slyšel zvenčí, nebo pohled na vaši ruku, která s ohromující rychlostí otékala. Snad jsem si také pomyslel, že kdybych vás teď zabil, soudnímu lékaři by jistě neušla časová souvislost mezi tou naběhlou rukou a vaší smrtí. Vydechl jsem, teprve když za mnou zaklapla dvířka auta.

Mohl jsem vás tam zabít, Dany. Byla by to ale ode mne hloupost. Potřeboval jsem vás zabít vedle Kaubovy mrtvoly, anebo k němu po vraždě dopravit vaše tělo.

V tom autoservisu bych vás nemohl tak snadno schovat. Dobře jsem udělal. Několikrát jsem měl později litovat té chvíle, kdy jsem vás už měl v hrsti, ale myslím, že jsem se zachoval správně.

Čekal jsem opodál až do večera. Otočil jsem vůz směrem k Paříži. Byl jsem přesvědčen, že po tomhle se vrátíte do Paříže. Přemítal jsem, jestli jste mě náhodou nepoznala. Měl jsem hlad, žízeň a chtělo se mi spát. Občas jsem vystoupil z auta, abych se ve stínu prošel. Neznal jsem ještě vaši umíněnost, ani vaši neuvěřitelnou schopnost načerpat novou kuráž právě v okamžicích nejhlubší skleslosti. Nevěděl jsem ještě, jakou vám to dává ohromnou výhodu. Odjela jste směrem, kterého jsem se nenadál. Byla už tma. Otočil jsem vůz a vydal se za vámi. Jela jste pomalu. Znovu jsem se musel přizpůsobit vašemu tempu. Zadní světla thunderbirda mě oslepovala. V Saulieu jste se mi ztratila, když jste znenadání odbočila ze silnice do postranní ulice. Několikrát jsem bezvýsledně projel městem, abych vás našel. Pokračoval jsem tedy k jihu, ale předtím jsem se zastavil, abych doplnil benzin, koupil si sendvič a vypil sklenku vína. Pod mými koly ubíhaly kilometry, já byl sám a opuštěný jako ještě nikdy předtím. Thunderbird stál na nábřeží Saony v Chalonu. Zastavil jsem na téže straně asi padesát metrů opodál. Myslím, že jsem se smál. Pomalu jsem se blížil tmou k vašemu vozu, který měl teď střechu zataženou. Jeho reflektory se najednou rozzářily. Viděl jsem, že vedle vás sedí nějaký muž. A pak jste se rozjela. Doběhl jsem k svému vozu a skočil jsem za volant. Napadlo mě, že se chováte nevypočitatelně z čistého sadismu, že si se mnou chcete pohrát jako kočka s myší, než mě definitivně zaženete do úzkých. Podařilo se mi vás dohonit a zahlédl jsem vás a vaši ovázanou ruku, jak i s tím mládencem v šedém svetru vcházíte do hotelu Renesance. Stejně bych tam byl jel, protože Anita mi řekla jméno hotelu, kde si v noci najala pokoj. Teď bylo úplně jasné, že na cucky trháte všechny mé výpočty. Počkal jsem, až zase vyjedete, a vydal se za vámi, když jste jela za město s tím mladíkem, který vás přitahoval jen proto, že pro mě byl přímo symbolem všeho mého utrpení. Nedovedete si představit, Dany, jak jsem se cítil unavený.

Dlouho jsem zůstal v zahradě hotelu, když jste s ním seděla v poloprázdné jídelně. Tak jako v poledne jsem vás zase pozoroval oknem. Měla jste na sobě kalhoty stejné barvy jako šátek, byla to táž tyrkysová skvrna, která mě za vámi vedla celý den. Myslím, že jsem v té chvíli uvažoval, jako byste opravdu byla Kaubova milenka, sám jsem začal věřit tomu, co jsem chtěl namluvit jiným. Čekal jsem a čekal. Viděl jsem, jak odcházíte nahoru, zakoukaná do toho prevíta, a pak se v jednom okně objevil proužek světla za těžkými závěsy, které vás oddělovaly od noci venku.

Rozjel jsem se zpátky do Paříže. Vztek mě stačil udržet v bdělém stavu ještě několik hodin. Znovu jsem nechal naplno rozsvícená světla, nestaraje se o druhé automobilisty. Tři sta čtyřicet kilometrů. Do Paříže dorazím před pátou ráno. Ano, tak to udělám. Vezmu s sebou pušku a Kaubovu mrtvolu zabalenou v koberci. Musím také zničit Anitinu fotografii v ložnici, zapomněl jsem na ni. Nebudu spát. Musím, vydržet, přemoci únavu a přestat naříkat. Ráno se vrátím do Chalonu, urazím tu vzdálenost ještě jednou a budu čekat v hotelové zahradě dřív, než zas nasednete do auta. Do desíti bych to mohl stihnout. Musím být zpátky v deset hodin. Po nočních radovánkách budete jistě vyspávat, dokud na vás ten obejda nedostane znovu chuť. Nějak už si poradím i za bílého dne, abych dostal mrtvolu i flintu do zadního kufru thunderbirda. Potom si vás někde vyčíhám a zabiju vás, s lahvičkou digitalinu v ústech se vám srdce zastaví jako ptáčeti, které stisknu v dlani. Když jsem byl malý, viděl jsem, jak kluci zabíjejí ptáka. Křičel jsem a vždycky jsem je zmlátil. Ve třinácti jsem byl větší než dospělý člověk a za svou tloušťku jsem si vysloužil přezdívky, které mě doháněly k zuřivosti. Ale všechny jsem vždycky přepral. Posmívali se mi, protože moji rodiče byli chudí. A tak jsem je vždycky zmlátil. Jak rád bych se vrátil zpátky. Chtěl bych, ani nevím vlastně co, aby na světě neexistovaly špinavosti, aby všechno bylo čisté a všude vládlo ticho a klid. Už nemůžu dál, Dany.

Cestou do Paříže jsem se opozdil. Čas byl proti mně. Navíc jsem už neměl klíče od vily Montmorency. Musel jsem rozebrat zámek u zadního vchodu a pak ho zase spravit. Odnesl jsem koberec s Kaubovou mrtvolou do svého auta. S námahou jsem ho uložil do zadního kufru. Pak jsem se vracel pro pušku. A do třetice jsem se musel vrátit, abych spálil Anitinu fotografii a přesvědčil se, že po nás nezůstaly žádné stopy. Podíval jsem se na postel, ve které jste spala. Lehl jsem si na břicho a umiňoval si, že si odpočinu jen na pár minut. Usnul jsem. Nevím jakým zázrakem jsem se za půl hodiny probudil. Mohl jsem tam spát taky celý den. Opláchl jsem si obličej a vydal se na cestu.

Za Fotntainebleau jsem musel zastavit při kraji silnice. Mohlo být tak osm hodin. Pršelo. Můj vůz se chvěl pod nárazy větru od projíždějících aut. Zabořil jsem hlavu do rukou opřených o volant a znovu jsem upadl do spánku. Nespal jsem snad ani čtvrt hodiny. Vyčítal jsem si to, připadalo mi, jako bych od sebe vzdaloval Michaelu, kdykoliv zavřu oči. Zastavil jsem se ještě jednou v jednom bistru u Chagny na kávu. Trhl jsem sebou, když jeden z přicházejících hostů prošel těsně kolem zadní části mého vozu. Mezitím jste už vyletěla z hnízda, Dany. Bylo už po poledni, když jsem konečně zastavil v zahradě vašeho hotelu na kraji Chalonu. Nevěděl jsem, kterým směrem jste odjela, ani jaký máte přede mnou náskok. Nemohl jsem si dovolit se na to někoho zeptat. Ujížděl jsem dál k jihu. Ve Valence jsem už ztratil všechnu naději, že vás najdu. Telefonoval jsem do Ženevy. Anita plakala, mluvila tichým, zlomeným hlasem. Řekl jsem jí: „Nechala si vůz, jede dolů k moři, ale fotograf je se mnou, nic není ztraceno.“ Opakovala do telefonu: „Kdo? Kdo je s tebou?“ Prosil jsem ji, aby na mě čekala, aby mě nepřestávala mít ráda. Slíbil jsem jí, že zavolám večer. Znovu jsem se vydal na cestu. Z pražícího slunce mi třeštila hlava.

Našel jsem vás v Salonu. Doplňovali vám nádrž u benzinové pumpy. Thunderbird měl otevřenou střechu. O něco později jste vyšla z blízké kavárny zavěšená do toho hezouna z předešlého dne. Ani se mi neulevilo. Myslel jsem jedině na to, jak vám do auta podstrčit Kaubovu mrtvolu a pušku. Podařilo se mi to o půl hodiny později na té opuštěné silnici u Marseille, kam jste nejspíš zajeli kvůli vašim skotačinkám. Viděl jsem vás oba dva, jak se ztrácíte mezi stromy na stráni. Bez uvažování jsem zastavil svůj vůz vedle thunderbirda. Za plného světla jsem otevřel zadní kufry obou vozů. Už dávno jsem si svlékl sako. Košili jsem měl promáčenou potem. Měl jsem dojem, že se mi hlava rozskočí. Když jsem přemístil, co bylo třeba, odjel jsem za zpěvu cikád k nejbližší zatáčce, odkud mě nebylo vidět. Otočil jsem vůz. Předpokládal jsem, že po kratochvíli pod širým nebem se vrátíte na hlavní silnici k Marseille. Vystoupil jsem z auta a čekal na kraji silnice. Jednu chvíli jsem pomýšlel na to, že půjdu za vámi a zabiju vás oba, jedno jak, třebas holými pěstmi, a vnesu tak do vyšetřování naprostý zmatek. Pak jsem si ale uvědomil, že v tom případě by se pátralo po pachateli a nakonec by mě dopadli.

Viděl jsem, jak ten váš frajer nasedá sám do thunderbirda, otáčí se a vyhazuje k okraji silnice váš otevřený kufr. A tak jsem vás zase ztratil. Na jedné straně bylo odjíždějící auto se svým nebezpečným nákladem, na druhé straně jste zůstala vy. Neuměl jsem odhadnout, co je důležitější, přilepit se na něj, nebo na vás. Řekl jsem si, že vás si najdu snadněji než thunderbirda, protože jdete pěšky. Sledoval jsem tedy toho mladíka až k marseilleské dálnici. Tam jel rychleji, než dokázalo moje auto, a nezadržitelně se začal vzdalovat. Ale já se nevzdával. Pochopil jsem, že vám vůz ukradl. Ztratil se mi na kraji města. Na tom místě je kruhové náměstí, několikrát jsem je objel tak nešikovně, že si mě všiml strážník, který tam usměrňoval příval vozidel z dálnice. Zabočil jsem totiž do zakázaného směru. Únava mi ochromovala myšlenky i vůli, jednal jsem úplné nazdařbůh proti zdravému rozumu. Pomyslet jsem si: „Ona je určitě ve stejném stavu jako já, najdu ji zničenou přesně na stejném místě. Oddělám ji a ten syčák může jít s thunderbirdem třeba k čertu.“ Pořád jsem vás ale špatně znal, Dany. Na tom kopci jsem našel jenom váš vzkaz, naškrabaný pravou rukou: DNES VEČER V 10 HODIN PŘED ČÍSLEM 10 CANEBIERE. Alespoň jsem mohl doufat, že vás zase dopadnu. Papír jsem roztrhal. Pomalu jsem se vracel do Marseille a myšlenky mi kroužily jen kolem vás. Myslím, že jsem začínal přicházet na kloub vašemu nepochopitelnému jednání, ale neměl jsem ještě úplně jasno, potřeboval jsem se vyspat, abych se mohl konečně dopátrat pravdy. Ubytoval jsem se v jednom hotelu nedaleko nádraží Saint-Charles. Oblečený jsem sebou praštil na postel a hned se propadl do hlubokého spánku.

Vzbudili mě podle přání krátce po deváté večer. Nechal jsem si přinést do pokoje jídlo a pití a vykoupal jsem se. Na bradě se mi černalo strniště vousů, košili jsem měl špinavou, ale byl jsem odpočatý a měl jsem jasné myšlenky. Konečně mi došlo, že nevíte nic o vraždě ani o tom, že vás sleduji, že jste si prostě nechala thunderbirda z okamžitého rozmaru, a to je vše. Papíry byly vystaveny na jméno Kaubovy společnosti, I. C. P., něco jako Investice – Konstrukce -Plánování. Určitě jste si toho nevšimla. Minulou noc jste od jistého okamžiku několikrát narazila na stopy, které po sobě zanechala Anita, ale bylo nade vši pochybnost, že si přepadení na toaletách u autoservisu a svou rozbitou ruku vůbec nedovedete vysvětlit. A v přítomné chvíli vás zajímalo jenom to, jak dostat zpátky auto. Nevěděl jsem, jestli máte nějakou možnost, jak se setkat s tím vaším šibalem. Tím by se vysvětlila nejen vaše odvaha, ale i rychlost, s jakou jste si poradila tam na tom kopci.

Z hotelové kabiny jsem zavolal Anitě. Nedokázala se už ovládat. Během hovoru, který mohla odposlouchávat kdejaká telefonistka, mluvila naplno o tom, že musíme vraždu přiznat a přihlásit se na policii. Snažil jsem se ji co nejvíc povzbudit. Řekl jsem jí, že jsem našel řešení, a že se všechno urovná. Zaslechl jsem Michaelin hlásek, jak se ptá: „To je taťka? Mluvíš s tatínkem?“ Slíbil jsem Anitě, že za nimi druhý den přijedu do Ženevy.

deset hodin jsem čekal naproti číslu 10 v avenue Canebiere. Za půl hodiny jsem se pak ploužil za vámi a vaším gigolem a snažil se na dálku uhodnout, co máte za lubem. Pochopil jsem jedině, že už oba víte o mrtvole v zadním kufru thunderbirdu. Čekal jsem, že vás najdu samotnou, nebo že vás nenajdu vůbec, protože on přece váš vzkaz tam na kopci nečetl. Ještě víc mě omráčilo, když vás na zpáteční cestě znovu majitelsky objímal. Nechal jsem svůj vůz v jedné postranní ulici. Když jste došli k thunderbirdu, musel jsem vás opustit a běžet pro svůj vůz. A tam jsem vás samozřejmě nadobro ztratil.

Nazdařbůh jsem projížděl městem. Ani jsem nedoufal, že bych vás ještě někde objevil. Jezdil jsem jen tak. Představoval jsem si vás vyděšenou, s ovázanou rukou, v bílých mušelínových šatech a přes ramena přehozené sako toho mládence. Později jsem si uvědomil, že nemůžete ohlásit svůj nález na policii, protože by vyšlo najevo, že vám vůz nepatří a že jste si ho nechala bez mého dovolení. Pozvolna jsem se vžíval do vašeho postavení. A došel jsem k názoru, že ten večer nebo druhý den zatelefonujete do Ženevy, abyste nás požádala o pomoc. Také jste se mohla prostě mrtvoly zbavit, a vůbec nepátrat po tom, kdo vám ji dal do auta. Jisté bylo, že past, kterou jsem vám nastražil, se zavírala. Do jedné kapsy Kaubova županu jsem vstrčil lístek s telefonickým vzkazem z Orly. Ten lístek přivede vyšetřovatele k vám. Anita a já jednoduše popřeme, že jsme vás v pátek viděli. Budeme vypadat přesvědčivě, protože nám nepatří ani vila Montmorency ani thunderbird.

Celé dopoledne jsem prospal v hotelovém pokoji. Požádal jsem zřízence, aby mi obstaral elektrický holicí strojek a místní noviny. Při holení jsem si ověřil, že o Kaubově smrti není v novinách ani zmínka. Byla tam jedině zpráva, že v okolí byla objevena mrtvola neznámého muže, to mě ale nezajímalo. Zavolal jsem Anitě. Řekl jsem jí, že počkám až do večera, protože není vyloučeno, že jí budete volat. Zdůraznil jsem jí, že ať se stane cokoliv, my o celé záležitosti nic nevíme a že se musí držet. Dal jsem jí číslo svého hotelu, aby mi mohla dát vědět. Ty telefony nás vystavovaly značnému riziku, ale jiné řešení jsem neznal. Po obědě jsem se procházel po Marseille. Koupil jsem si košili, kterou na mně vidíte. Svou starou košili jsem zabalil do papíru a zahodil do kanálu. Když jsem se narovnával, všiml jsem si svého odrazu v zrcadle jedné výkladní skříně. Byl jsem to opravdu já, byl to Michel Caravaille, zámožný reklamní podnikatel, majitel prosperující firmy, vzorný otec a manžel, příjemný společník, zkrátka člověk, který stojí před vámi, Dany, kterého nepoznáváte a který nepoznává sám sebe? Kdo je vlastně kdo?

Anita mi zavolala kolem osmé. Právě jste jí telefonovala do Ženevy. Plakala, byla bez sebe. Říkala: „Zapřísahám tě, neubližuj jí. Ona si opravdu myslí, že zabila Kauba, rozumíš? Nesmíme to dopustit. Musíš jí všechno říct, všechno vysvětlit.“ Nevím, kam až ji během posledních dvou dní a nocí úzkosti zavedly její myšlenky. Nemám tušení, Dany. Slyšel jsem, jak Michaela pláče, zřejmě vyděšená při pohledu na matku. Svatosvatě jsem jí slíbil, že vám nic neudělám. Nevěřila mi. Prohlásila: „Chci, aby mi Dany zavolala a řekla mi, že je všechno v pořádku. Jestli uskutečníš svůj plán, Michaeli, přísahám ti, že se taky zabiju, zabiju se, slyšíš mě? Přísahám ti, že to udělám!“ Slíbil jsem všecko, co chtěla, jen aby už byla zticha a abych získal čas.

Řítil jsem se sem za soumraku jako šílenec. Na Klášterní cestě jste mě míjela, jela jste zpátky. Sledoval jsem vás až k té pivnici před avignonským nádražím. Viděl jsem toho šoféra z náklaďáku a potom váš bílý plášti, který se tu objevil zcela nadpřirozeným způsobem. Stále jsem nechápal, jakým záhadným způsobem jste mohla připravit tohle setkání. Ale co na tom záleželo? Viděl jsem, jak prohledáváte kapsy pláště a vytahujete obálku s výplatou. Zároveň jste musela mít v kabelce tu druhou, kterou jsem vám měl vzít, jenže k tomu nedošlo. Vešel jsem do lokálu a znovu jsem doslova cítil, jak vám za černými brýlemi myšlenky pracují na plné obrátky. Vypadala jste kouzelně, Dany, když jste políbila svého přítele, když se vám v hlavě najednou rozsvítilo a pravda o skutečném stavu věcí vás zasáhla jako blesk, protože prostě nemohly pro jednu výplatu existovat dvě stejné obálky na vaše jméno. Byla jste sice v tu chvíli krásná, Dany, ale pro mě jste se rázem stala nejnebezpečnějším tvorem na světě. Pudově jsem ucukl, abych se dostal z vašeho zorného pole.

Číhal jsem na vás, když jste doprovázela toho šoféra na nádraží, ale nešel jsem za vámi. Bylo v tom pro mě riziko a pro vás šance, že třebas nasednete do vlaku s ním a necháte thunderbirda před pivnicí. Ponechal jsem vám tu příležitost. Opatrně jsem pootevřel zadní víko auta a zjistil, že Kaub už tam není. Vrátil jsem se ke svému vozu za hradbami. Později jsem vás z dálky pozoroval, jak vycházíte z nádraží a pátravě se po mně rozhlížíte. Viděl jsem, jak odjíždíte s thunderbirdem. Skočil jsem také za volant, a když jsem se ujistil, že se vracíte do Villeneuve, bleskově jsem se rozjel jinými ulicemi, abych sem dorazil před vámi.

Čekal jsem na vás ve tmě déle, než jsem předpokládal. V ruce jsem svíral winchestrovku, kterou jste nechala na kanapi. Vešla jste a rozsvítila lampu v hale. Asi jsem udělal nějaký neopatrný pohyb a vy jste ztuhla. Viděl jsem vaši osvětlenou siluetu, ale vy jste si mě nevšimla. Musel jsem se k vám přiblížit a vystřelit z pušky z bezprostřední blízkosti, aby to vypadalo na sebevraždu. Udělal jsem další krok. V duchu jsem si představoval, jaké bude vaše obranné gesto. Byl jsem přesvědčen, že půjdete ke kanapi a budete se chtít zmocnit zbraně, jenže ta už byla pryč. Postupoval jsem tak, abych vám zahradil cestu. Vaše reakce zůstaly nepředvídatelné až do poslední chvíle, Dany. Teprve když už jsem byl skoro u vás, pochopil jsem příliš pozdě, že nejdete ke kanapi, ale rovnou k rozsvícené lampě v hale; najednou se všechno ponořilo do tmy. Zaslechl jsem prasknutí žárovky, útěk, poslepu jsem marně tápal po vypínači. Pak jsem uslyšel nějaký zvuk, který jsem si zprvu nedovedl vysvětlit. A potom váš hlas. Byl zřetelný a přesný jako obvykle. Říkala jste: „Nehýbejte se, pane Caravaille. Právě jsem odeslala dopis se dvěma výplatními obálkami a se stručným vysvětlením. Adresovala jsem ho na sebe, ale otevřou ho, jestli zahynu. Neposlala jsem ho nikam jinam, protože Anita je moje přítelkyně, mám ji ráda a chci jí pomoct. Zbytečně se nenamáhejte něco rozsvítit v tomhle baráku, vyrvala jsem pojistky.“ Nevynechal jsem nic, Dany? Přece něco. Požádala jste mě, abych odhodil tu pušku, jinak jste se obávala, že mě k tomu „budete muset přinutit“. Ani jsem si nepoložil otázku jak. Mohl jsem se klidně spolehnout, že jste měla v zásobě ještě nějaký výstřední nápad. Winchestrovku jsem ale odhodil pro něco, co jste řekla ještě předtím. Pak jsem se šel posadit na tuhle pohovku a začal jsem vyprávět. Když jsem si po chvíli zvykl na šero, viděl jsem, jak si sedáte na opěradlo křesla naproti mně.

Ani jednou jste mě nepřerušila, Dany. Rád bych, abyste mi řekla, kde je Kaubovo tělo. Pak si vezmete své věci a vrátíte se domů. Chtěl bych, abyste se vůči ostatním chovala tak, jako kdyby se vás celá tahle záležitost nikdy ani v nejmenším netýkala. Chtěl bych, abyste mlčela a roztrhala ty obě obálky. Já se rozhodnu pro nejmenší zlo. Dám všechno do pořádku a půjdu se ohlásit na policii. Vezmu všechno na sebe. Odnesu si tu vraždu mnohem mírněji než Anita, to jistě chápete. Bude ze mne podvedený manžel, který si v návalu zoufalství zpacká život, když se dozví o své potupě. Řeknu, že jsem celý víkend strávil v krajním rozrušení, ale nakonec jsem se z vlastní vůle rozhodl všechno přiznat. Najmu si nejlepší advokáty, udělám všechno pro to, aby tu mou historii spolkli. Můžete mi věřit, bude ze mne prvotřídní herec a snad se mi podaří vyváznout z toho s podmínkou.

Tak, Dany. Pokusil jsem se vylíčit vám své pocity naprosto upřímně. Přál bych si, aby z mého vyprávění vyšla najevo jedna ne zrovna lichotivá pravda, že totiž zlo může člověka fascinovat stejně jako dobro. Měl jsem možnost vás dlouho pozorovat. Nakonec stejně nevím, jaká vlastně jste. Jistě mě ale pochopíte, vždyť jste si jednu chvíli myslela, že jste se mohla dopustit toho, co spáchala Anita. Rád bych, abyste mi vrátila ty pojistky, aby „v tomhle baráku“ zas bylo světlo, abyste zavolala do Ženevy a vyřídila Anitě, že je vše v pořádku, ať na mě čeká, že udělám všechno, abych se nevrátil pozdě. Tak, Dany. Můžete rozsvítit. Děkuji za ten víkend. To je všecko.

Mladá žena s obvazem, na levé ruce bydlela v hotelu Noailles v pokoji číslo 18. Objednala si kávu a noviny. Ve všech marseilleských denících přečetla od začátku do konce článek o známém, reklamním podnikateli, který zabil milence své ženy a minulou noc se sám přihlásil na policii v Avignonu. Během dopoledne se nechala taxíkem zavézt na nábřeží u přístaviště, počkala si u zábradlí na jednoho pasažéra do Káhiry, chytila ho za paži, řekla mu, že byla sice pěkné ťululum, ale že všechno má své meze, nechala si vyklopit peníze a nashle. Odjela autobusem do Cassis, sebrala svůj kufr v hotelu Bella Vista, zaplatila za pokoj a při té příležitosti zasvětila v místním bazénu své dvoudílné plavky se zlatým knoflíkem. Než se zase oblékla, poobědvala na terase, opalovala si nohy a schovaná za tmavými brýlemi pozorovala moře. Když odpoledne čekala na autobus do Marseille, potkala v přístavu malého chlapce, který se držel otce za ruku a kterého už znala, políbila ho a říkala mu Titou. Ve čtyřech letech mají chlapci ještě kratší paměť než později a Titou ji nepoznal. Nedalo jí to a celou jednu ulici ho zpovzdáli sledovala. Působilo jí radost se na něj dívat, ale jistá stařena, která ji nikdy neopouštěla, ji okřikla, aby nejančila, že se zbytečně trápí a že se musí vzpamatovat. Tak se tedy zastavila, vytáhlá z tašky červenou kostkovanou čepici, nasadila si ji na hlavu, posunula ji po světlých vlasech dozadu a s kufříkem v ruce se zvolna vydala k přístavu. O dvě hodiny později nasedla poprvé v životě do letadla na marseilleském letišti Marignane. Bála se po celou dobu letu. V Paříži také svítilo slunce. Ulice byly vyzdobeny prapory. Přišla domů a okamžitě telefonovala jednomu známému výtvarníkovi, aby mlčel jako ryba, ať bude v novinách číst cokoliv. Pak se vyšňořila a vytočila číslo napsané na vnitřní straně čapky. Asi za pět měsíců později se v Marseille vdávala. Nebrala si, jak by si někdo mohl myslet, šoféra, který jí štípl fialky – ten jí šel na svatbu za mládence a choval se jako její bratr – ale jeho nejlepšího kamaráda. Byl to ten nejúžasnější, nejhezčí, nejchytřejší, nejzábavnější, nejroztomilejší, nejúmornější, prostě ten nej-člověk, jakého kdy potkala, hotový životobudič, jezdil po silnicích s berlietem a jmenoval se Baptistin Laventure. Stala se z ní tedy Dany Laventurová. A tak na dívčí výbavě, kterou s nadějí vyšívala mžouravýma očima v sirotčinci, nemusela ani měnit iniciály.