Tony Hillerman

Dům, kde tančí mrtví, Lidé temnot

1

Neděle 30. listopadu, 17:18

Shulawitsi, Malý bůh ohně, člen Rady bohů a zástupce Slunce na zemi, měl tretry připevněné lepicí páskou. Omotal si ji vysoko přes nárt, přesně jak ho to trenér učil, takže jak se tretry svými hřeby zakusovaly do udusané hlíny ovčí stezky, měl pocit, že je s nimi srostlý. Běžel lehce a uvolněně, jeho tělo se pohybovalo jako dobře namazaný stroj, a v duchu se věnoval myšlenkám. Chystal se, že tam, kde stezka začínala klesat po úbočí mesy, se jako obvykle zastaví a dá si čtyřminutovou pauzu. Věděl, že je dobře připraven, a rozjařovalo ho to. Kapacita jeho plic se zvětšila, svaly na nohou ztvrdly. Až za dva dny povede Dlouhoroha a Radu k osadě, je vyloučené, že by si pro únavu nedokázal vybavit slova posvátného popěvku nebo pletl nohama při rituálním tanci. Při oslavách Shalaků bude schopen tančit celou noc bez jediné chybičky. Jeho nebudou Salamobiové nuceni trestat. Pamatoval si, jak toho roku, kdy dosáhl devíti let, Hu-tu-tu při běhu po kamenech přes vyschlé koryto Zuňi Wash zakopl a Salamobiové ho začali bít svými jukovými hůlkami. Všichni tenkrát vybuchli smíchy. Dokonce i Navahové, a ti se při zuňijských slavnostech nikdy moc nesmáli. Jemu se rozhodně nikdo pošklebovat nebude.

Téměř se sesul na hromadu kamení, kde obvykle odpočíval. Mrkl na hodinky. Tenhle úsek udělal za jedenáct čtrnáct. Ještě včera měl čas o jedenáct vteřin horší. Byl to příjemný pocit, ale spokojenost ho brzy opustila. Štíhlý chlapec s černými zpocenými vlasy přilepenými na čelo se posadil a začal si přes bavlněnou tkaninu tepláků masírovat nohy. Představa řehtajících se Navahů mu připomněla George Bowlegse. Musel si dávat velký pozor, aby na něj nemyslel ve zlém. Hněvu se člověk měl vystříhat za každých okolností, ale v období slavností byl výslovně tabu. Přede dvěma dny se dostavili Koyemshiové, a na každém ze čtyř prostranství osady oznámili, že už za osm dní vyjdou Shalakové z Domu, kde tančí mrtví, aby přišli a požehnali zuňijskému lidu. A v takovém čase byl každý povinen zapudit z mysli veškerou zlobu. George byl sice kamarád, ale blázen. Kdyby to nebylo zrovna zakázáno, měl by všechny důvody se na něj zlobit. George byl příliš zvědavý, a on mu prozradil daleko víc, než měl, a to jenom proto, že byli přátelé. I když George strašně toužil stát se jedním z lidu Zuňi a členem klanu Jezevce, k němuž patřil i Bůh ohně, pořád to byl Navaho. Neprodělal dosud přijímací rituál, před očima se mu dosud nerozprostřela tma, jak mu na hlavu nasazovali masku, nepohlédl dosud na svět očima kačiny. A proto mu určité věci měly zůstat utajeny. Některé z nich asi Georgeovi vyslepičil, pomyslel si Bůh ohně zachmuřeně. Otec Ingles byl sice jiného názoru, jenomže otec Ingles byl běloch.

Za jeho zády, nad rudou pískovcovou stěnou mesy se na jih směrem k Mexiku po nebeské báni táhly nitkovitě opeřené mraky. Na západní straně, kde se rozkládaly barevné písky pouště Painted Desert, se ještě rděly, přestože slunce už leželo pod obzorem. Na severu dodávalo odražené světlo útesům Zuňi Buttes slabounce narůžovělý nádech. Dole ve stínu mesy poblíž archeologického pole se rozzářilo světlo. Ted Isaacs si ve svém obytném autě vaří večeři, pomyslel si Bůh ohně. I tuhle představu musel honem zaplašit, aby na George okamžitě nedostal vztek. Byl to jeho nápad, aby se šli podívat, jestli by v doktorově bedýnce s pazourky, korálky a šípovými hroty neobjevili nějakou památku po předcích. George tvrdil, že by se mu mohla hodit do loveckého talismanu. Třeba prý najdou něco pro oba. Jenomže doktor Reynolds se strašně rozčilil a Isaacs jim pak zakázal motat se kolem a pozorovat ho při práci. Magor George.

Bůh ohně si znovu začal třít nohy. Pot ve větru už oschl a on cítil, jak mu tuhnou stehenní svaly. Za sedmnáct vteřin zase vyrazí a seběhne poslední míli dolů svahem k místu, kde má čekat George s kolem. Pojede domů a udělá si úkoly do školy.

Vystartoval jen mírným klusem, ale jakmile rozhýbal ztuhlé nohy, přidal na tempu. Na zádech mu znovu vyrazil pot a na teplákové bundě se šablonou nastříkaným nápisem Školská správa Zuňi se začala šířit temná skvrna. Běžel pod zlověstně rudým nebem a přemýšlel v houstnoucí tmě o šildovi Georgeovi, nejstarším a nejlepším kamarádovi, kterého měl. Vzpomněl si, jak George sbíral kaktusové výhonky pro toho feťáka z hipícké komuny a pak si jich taky několik vzal, aby měl vidění, a jak šel za starcem, co žil na okraji Zuňi, že se chce vyučit kouzelnickému řemeslu, a stařík se strašně namíchl, i jak už nechtěl být Navaho a toužil stát se jedním ze Zuňi. George byl cvok, ale přece jenom kamarád. Kolo tu leželo, takže nemohl být daleko.

Avšak postava, která se v narudlém příšeří vynořila ze skal, nebyl George, ale jeden ze Salamobiů. Upíral na něj kulaté, žlutě podmalované oči. Bůh ohně se zastavil, otevřel ústa, ale nedokázal vydat ani hlásku. Salamobia patřil ke kivě Krtka, protože maska měla barvu noci. Jenomže něco tu nehrálo. Bůh ohně vytřeštěně hleděl na svalnatou postavu v tmavé kytlici se šustivým okružím z krocaních brků kolem krku, na černé, prázdné oči, zlověstný zobák i do uzlu svázané vlasy s vetknutým perem. Krtek Salamobia skutečně nosil masku černé barvy, ale jinou. Znal ji dobře. Krtka Salamobiu přece představoval matčin strýc a ten masku choval v posvátném koutě svého domu. Takže pokud šlo o jinou masku…

Bůh ohně si uvědomil, že kouzelná hůlka, kterou Salamobia zvedl, nemůže být spletená z jukových vláken, protože se v rudém přísvitu kovově zaleskla. A pak si vzpomněl, že Salamobiové, podobně jako všichni pradávní duchové vtělení do zuňijských masek, se ukazují jenom členům Bratrstva kouzelníků a těm, které čeká smrt.

2

Pondělí 1. prosince, 12:20

Poručík Joe Leaphorn sledoval očima mouchu, i když vlastně měl dávat pozor, co říká Ed Pasquaanti, který se vyvaloval v otáčecí židli za stolem s tabulkou „Zuňijská policie – náčelník“ a neustále chrlil jakási složitá souvětí. Jenomže se zabýval otázkou pravomocí, a Leaphorn dávno věděl, jak se to s nimi má a proč o nich Paasquanti vykládá. Chtěl, aby jak Leaphorn, tak zástupce šerifa mckinleyského okresu Cipriano Naranjo, řečený „Pomoranč“, i příslušník nevadské státní policie J. D. Highsmith pochopili, proč vyšetřování na území zuňijské rezervace povede kmenová policie. Což Leaphornovi nijak nevadilo. Říkal si, že čím dřív vypadne, tím líp pro něj. Moucha před chvílí odlákala jeho pozornost proto, že mu usedla na notes. Otupělá jako všechen hmyz, který nadcházející zima odsoudila k brzké smrti, vlekla se zmoženě po okraji papíru směrem k Leaphornově prstu. Jestlipak se zuňijská moucha odváží vkročit na posvátné území navažské kůže? Myšlenka ho okamžitě zamrzela, protože představovala recidivu nevysvětlitelné agresivity, se kterou se potýkal už od samého rána, kdy mu na oddělení v Ramahu předali zprávu, kvůli níž byl teď tady.

Podobně jako všechny vzkazy, které Leaphorn dostával ze Shiprocku vysílačkou, i tahle byla velice kusá. Má prý okamžitě odjet do Zuňi pomoct pátrat po čtrnáctiletém navažském klukovi jménem George Bowlegs. Ostatní se dozví od policie v Zuňi, se kterou, jak zněly instrukce, má spolupracovat.

Když mu operátor střediska v Ramahu zprávu předával, zubil se na celé kolo. „Než začneš s dotazama,“ prohlásil, „vem laskavě na vědomí, že víc toho neřekli a já sám vím taky houby.“

„Já se picnu!“ řekl Leaphorn. Dovedl si živě představit, co ho čeká. Bude se vláčet třicet mil do Zuňi jenom proto, aby zjistil, že kluk něco šlohnul a zmizel jak pára nad hrncem. A protože policie v Zuňi o něm nebude vědět zhola nic, potáhne se zase třicet mil zpátky na rezervaci do Ramahu, aby zjišťoval, kde ho hledat. A potom… „Tys o tom klukovi nikdy nic neslyšel?“ zeptal se.

Radista věděl přesně tolik, kolik Leaphorn čekal. Není si prý jistý, ale snad by mohlo jít o syna jednoho chlápka jménem Shorty Bowlegs, který se sem přistěhoval z hlavní rezervace. Původně se přiženil někam ke Coyote Canyon, ale manželství nějak nedopadlo. Patřil ke klanu Domu hledícího z výšin a byl to jeden ze synů Staré běžící ženy. Když se vrátil sem, podal si na správu pastvišť žádost o přidělení pozemku do osobního užívání. Ale pak všeho nechal a zase se odstěhoval. A třeba to ani není on.

„No dobře,“ řekl Leaphorn. „Kdyby mě někdo sháněl, jsem na stanici v Zuňi.“

„Netvař se tak kysele,“ prohlásil radista, který se pořád ještě nepřestal křenit. „Co já vím, Zuňiové poslední dobou do Bratrstva luku nepřijímali.“

Leaphorn se bezděky zasmál. V minulosti, alespoň Navahové si to mysleli, musel každý nový příslušník posvátného Bratrstva luku odevzdat při přijímacím rituálu navažský skalp. Ale přestože ho radistův vtípek rozesmál, náladu mu to nijak nezlepšilo. Celou cestu po třiapadesátce až do Zuňi šlapal na plyn víc, než připouštěla dovolená rychlost. Spatná nálada mu dělala starosti, protože pro ni nedokázal najít logické vysvětlení. Proč je mu ten úkol vlastně tolik proti srsti? Záležitost, která ho do Ramahu přivedla, byla tak otravně zamotaná, že jenom uvítal, když ji mohl hodit za hlavu. Jeden stařík ohlásil, že předal sousedce osm set dolarů, aby je za něj v Gallupu složila jako zálohu na malý náklaďáček, a baba peníze utratila. Něco se dalo ověřit docela snadno. Ženská v inkriminovaný den obchodníkovi s automobily skutečně nepředala ani vindru, zato z jednoho gallupského frcu vyplatila věci skoro za osm stovek. Takže všechno mělo být jednoduché jako facka, jenomže nebylo. Stařík jí dlužil prachy, prohlásila obviněná, a hned přidala, že je to prý čaroděj z bratrstva Navažských vlků. Navíc tu vyvstávala otázka, na které straně hraniční čáry si peníze předali. Jestli to bylo tak, jak říkala ženská, došlo k tomu na navažské rezervaci, a případ tudíž spadal do pravomoci kmenových a federálních orgánů. Jenomže pokud stáli tam, kde tvrdil stařík, přihodila se celá událost mimo území rezervace na pozemku předaném do osobního užívání, a pak by případ zřejmě šel narazit na ustanovení novomexického trestního zákoníku o zpronevěře. Leaphorn neměl sebemenší tušení, jak problém vyřešit, a normálně by si velice lebedil, že od něj může alespoň na chvilku utéct, ale honit navažského soukmenovce na příkaz Zuňiů ho jaksi popuzovalo.

Pasquaanti mlel jako zjednaný. Moucha váhavě vykročila k Leaphornovu tvrdému hnědému kloubu, zastavila se, a Leaphornovi najednou došlo, proč má tak děsnou náladu. Byl přesvědčený, že Zuňiové se na Navahy koukají svrchu. A myslel si to jenom proto, že kdysi dávno na univerzitě bydlel v prvním ročníku na koleji s jedním Zuňim a tehdy si kvůli němu kdovíproč jako blbec vsugeroval komplex méněcennosti. Jeho momentální nálada tedy měla zcela nelogickou příčinu, a jestliže u jiných Leaphorn nedostatek logiky nemiloval, u sebe ho přímo nesnášel. Moucha se rozhodla prst obejít a pustila se hlavou dolů po spodní desce notesu. Pasquaanti mezitím zarazil.

„Já myslím, že s jurisdikcí problémy nebudou,“ prohlásil Leaphorn netrpělivě. „Co kdybyste nám radši řekl něco k případu.“ Pak si uvědomil, že tlačit takhle na pilu je nezdvořilé, a z výrazu zuňijského policejního náčelníka poznal, že Pasquaanti moc dobře ví, co mu táhne hlavou.

„Zatím nemáme než tohle,“ řekl Pasquaanti a rozdal jim po xeroxované kopii jednostránkového hlášení. „Pohřešujeme dva kluky. Jeden je skoro nabeton po smrti.“

Dva kluky? Leaphorn papír rychle přelétl očima, a protože se v něm náhle probudil zájem, začal ho znovu pečlivě pročítat větu po větě. Dva pohřešovaní chlapci, Bowlegs a nějaký Zuňi jménem Ernesto Cata. Podle hlášení se našlo Catovo kolo a poblíž „velká“ kaluž krve vsáklé do země.

„Tady čtu, že šlo o spolužáky,“ ozval se. „Jenomže Bowlegsovi je čtrnáct a o Catovi hlášení tvrdí, že je mu dvanáct. Jak to, že spolu chodili do třídy?“ Vzápětí zalitoval, že otázku položil, protože Pasquaanti se určitě neopomene zmínit, že Bowlegs je Navaho, a tudíž žák propadák.

„Ano, oba jsou ze sedmičky,“ řekl Pasquaanti. „Catovi by za pár dní bylo třináct. Jsou přátelé, pečou už spolu tak dva tři roky. Podle všech svědectví opravdoví kámoši.“

„Zbraň se žádná nenašla?“ zajímal se Naranjo.

„Vůbec nic,“ odpověděl Pasquaanti. „Jenom krev. A pokud jde o zbraň, mohlo to být cokoli, co dovede pořádně pustit žilou. Tolik krve jste v životě neviděli. Já osobně si myslím, že o střelnou zbraň nešlo. Nikdo si nevzpomíná, že by zaslechl něco jako výstřel, a přitom je to tak blízko, že by si toho někdo z vesnice musel všimnout.“ Na chvilku se odmlčel.

„Tipoval bych to na sečnou zbraň. Kromě kaluže na zemi se krev našla i na jehličí borovic, co tam rostou kolem. Vrah klukovi klidně mohl přetnout tepnu. Každopádně, ať už to udělal kdokoli, musel si zbraň odnést.“

„Kdokoli?“ podivil se Leaphorn. „Čili se ani s určitostí neví, že to byl Bowlegs?“

Pasquaanti se k němu otočil a zpražil ho pohledem. „Jistě se neví nic,“ prohlásil. „Všechno, co máme, je tady na tom papíře. Cata se včera večer nevrátil domů. Ráno po rozednění ho šla rodina hledat a na místě, kde si nechával kolo, našli krev. Cata kolo Bowlegsovi půjčil. Měli domluveno, že mu ho přiveze na místo, kde se obvykle scházeli. Je to jasné? Bowlegs ráno přišel normálně do školy, ale když jsme zjistili, že kolo měl on, a poslali maníka, aby ho vyzpovídal, byl už v prachu. Při hodině společenských věd vstal, řekl učitelce, že je mu špatně, a odešel.“

„Pokud ale Catu opravdu zavraždil Bowlegs,“ namítl Naranjo, „čekal bych spíš, že vezme roha hned po činu.“

„Jenomže my pořád nevíme, jestli to vůbec byla vražda,“ prohlásil Pasquaanti. „Může jít taky o zvířecí krev. Touhle dobou se pořád loví a zabíjí. Brzo vypuknou přípravy na slavnost.“

„Ledaže si Bowlegs chytře spočítal, že když neuteče, nebude ho nikdo podezírat,“ prohlásil Naranjo. „Tak šel klidně do školy, jenomže pak mu povolily nervy a vzal do zaječích.“

„V hlášení to myslím není, ale podle výpovědí spolužáků se Bowlegs po příchodu do školy po Catovi sháněl. Pořád se vyptával, proč nepřišel, a kdesi cosi,“ pokračoval Pasquaanti.

„Třeba to jenom byla součást zastíracího manévru,“ namítl Leaphorn a byl rád, že už mu to zase myslí jako poldovi.

„Dost možná,“ řekl Pasquaanti. „Ale nezapomínejme, že klukovi je teprv čtrnáct.“

Leaphorn poklepal prstem na hlášení. „Tady se tvrdí, že Cata si šel zaběhat. Jak tomu mám rozumět? To běhal za školní družstvo, nebo co vlastně?“

Ticho, které se v místnosti rozhostilo, netrvalo víc než tři vteřiny, ale i to Leaphornovi stačilo, aby se dovtípil, že o školní atletické družstvo se opravdu nejednalo. Zřejmě to mělo co dělat se zuňijským náboženstvím. Jenomže než Pasquaanti otevřel pusu, vždycky nejdřív moc dobře zvážil, co všechno jim může sdělit.

„Cata se měl letos zúčastnit obřadů,“ řekl. „Trvají dost dlouho, tancuje se hodiny a hodiny, a člověk musí mít dobrou fyzičku. Cata večer co večer běhal, aby byl v kondici.“

Leaphorn vzpomínal, jak se jednou před lety, když bydlel v prvním ročníku na koleji s tím Zuňim, slavnosti na počest Shalaků taky zúčastnil. „Cata měl představovat Boha ohně?“ zajímal se. „Toho s černou skvrnitou maskou a ohňovou hůlkou?“

„Jo,“ řekl Pasquaanti neochotně. „Myslíte Shulawitsiho. Já bych ale řekl, že s případem to nemá žádnou souvislost.“

Leaphorn se zadumal a pak usoudil, že asi opravdu ne. V duchu zalitoval, že o zuňijském náboženství ví tak málo. Ale proč si s tím lámat hlavu. Jeho problém byl najít George Bowlegse.

Pasquaanti se probíral slohou. „Zatím máme jedinou fotku, ze školní ročenky.“ Podal jim každému list plný fotografií. Dva obličeje byly zakroužkované červenou propiskou. „Pokud by pátrání mělo trvat, pořídí nám fotograf z negativů zvětšeniny,“ prohlásil. „Kopie předáme taky úřadu šerifa a státní policii tady v Novém Mexiku i v Arizoně. A jakmile něco zjistíme, dáme vám hned vědět, abyste se nepachtili zbytečně.“ Vstal. „Po poručíku Leaphornovi bych chtěl, aby se zaměřil na pátrání po Bowlegsovi. My se zase pokusíme najít Ernesta a kolo a zjistit další okolnosti.“

Leaphorn si uvědomil, že jakmile se rozdaly úkoly, Pasquaanti se nijak nehrne poradit mu, kde Bowlegse hledat. Zřejmě předpokládal, že Naranjo, Highsmith i Leaphorn znají svou práci a vědí co a jak.

„Potřebuju vědět, kde Bowlegs bydlí. Zjišťoval někdo, jestli se nevrátil domů?“

„Hogan Shortyho Bowlegse leží asi čtyři míle od osady. Namaluju vám to,“ řekl Pasquaanti. „Zajeli jsme tam, ale nedozvěděli jsme se absolutně nic.“

Leaphorn se dál ani nemusel ptát, protože Pasquaanti mu otázku vyčetl z tváře. Vypadal trochu nesvůj. „Shorty byl sice doma, ale úplně pod obraz, takže jsme z něj nedostali ani slovo.“

„No dobře,“ řekl Leaphorn. „Objevili jste kolem kaluže nějaké stopy?“

„Spoustu. Ernesto tam už několik měsíců jezdil na kole. Vždycky vybíhal odtamtud. Na jednom místě postával někdo v mokasínách nebo botách bez podpatku. Zřejmě čekal pěkně dlouho. Taky jsme zjistili, že seděl pod borovicí. Našli jsme pár zlomených stonků nějakého býlí. A dál tam byly stopy po Ernestových tretrách. Jenomže terén je převážně samá skála, takže se z něj moc nevyčte.“

Leaphorna napadlo, že tam zajede sám. Určitě přijde na něco, co nějakému Zuňimu muselo ujít. Ale Pasquaanti, který ho pozoroval, hned poznal, na co myslí. „Takže jste nezjistili nic moc, že ne?“ zeptal se Leaphorn.

„Akorát, že Ernesto Cata měl krve na rozdávání,“ řekl Pasquaanti. Usmál se, ale moc veselý úsměv to nebyl.

3

Pondělí 1. prosince, 15:50

Pneumatika, která Leaphornovi praskla zhruba na půl cestě, když se vracel od Shortyho Bowlegse, ho jenom utvrdila v přesvědčení, že den, který špatně začne, skončí taky na draka. Silnici, která se kroutila drsnou krajinou za horou Corn Mountain, tvořila v podstatě jen málo používaná vozová cesta. Skrývala se sice pod letním porostem plevele a suché trávy, ale člověk z ní nemohl sjet. Pokud ovšem dával pozor, a na to Leaphorn zapomněl. Místo aby se soustředil na řízení, snažil se v duchu rozebrat, co mu Shorty Bowlegs pověděl, a dát tomu nějaký smysl. Načež sjel levým předním kolem do výmolu zarostlého býlím a roztrhl gumu.

Nasadil hever pod přední nárazník. Bowlegs měl takovou opici, že nebyl schopen souvislého projevu, ale evidentně syna viděl ještě ráno, když se svým mladším bratrem vydal na dlouhou cestu k silnici, aby chytli školní autobus. Podle všeho ale neměl sebemenší tušení, kdy se George v neděli večer vrátil domů. Což ovšem mohlo znamenat, že kluk přišel, když už otec dávno spal, případně byl tak opilý, že synův návrat ani nezaznamenal.

Leaphorn zapumpoval pákou heveru. Byl podrážděný a zároveň se i trochu litoval. Highsmith se teď už nejspíš pohodlně vezl po mezistátním tahu 140. Dávno nahlásil popis George Bowlegse a Ernesta Caty na příslušná místa, která se už postarají, aby se silniční hlídky na každého indiánského kluka na stopu dívaly s podezřením. A Pomoranč Naranjo je zpátky v Gallupu a má taky po šichtě, protože i jeho hlášení odešlo služební cestou dál. Pasquaanti mezitím veškerou další trasologii vzdal a prostě čeká, jak se případ vyvrbí. Vracet se do Zuňi nemělo příliš smysl.

V každém domě toho lidského úlu z červeného kamene i po celé rezervaci určitě nejpozději za hodinu věděli, že se pohřešuje jeden ze synů Zuňi a po navažském klukovi, který se tu věčně motal, se shání policie, takže kdyby nějaký Zuňi George Bowlegse zahlédl, Pasquaantimu by se to okamžitě doneslo.

Hever se na šikmé stěně výmolu smekl. Leaphorn s chutí šťavnatě zaklel, vytáhl ho ven a pákou začal v kamenité půdě pracně vylamovat pevnější oporu. Těch několik sprostých slov mu trochu spravilo náladu. Koneckonců seržant, pomocník šerifa i ten zuňijský polda dělali jen to, co bylo za daných okolností nejrozumnější. Mohl si být jistý, že ať už Bowlegs zamíří do Albuquerque, Phoenixu či do Gallupu, nebo zůstane na zuňijské rezervaci, skonči zanedlouho v rukou policie. A pokud se skrývá někde na navažskěm území, bude pátrání stejně na něm, a tak nemá smysl hudrat, že to má těžší než kolegové, protože tenhle oříšek se dá rozlousknout jenom tvrdou, usilovnou prací. Znovu ustavil hever, zastrčil páku do objímky, a protože ho už chytala křeč, vztyčil se, aby si trochu protáhl nohy. Zadíval se dál po cestě. Až k jižnímu horizontu se táhla nekonečná skalnatá krajina plná zalesněných mes a rozervaných kaňonů. Znovu si uvědomil krásu rudě zbarvených útesů i obrovských ploch modré, zlaté a šedé barvy podzimní scenérie, kterou místy zalévalo slunce, místy zastiňovaly potrhané mraky, z nichž pořád ne a ne sprchnout. Nebude dlouho trvat a severák odvane i poslední zbývající listí a krajina se během jediné mrazivé noci oděje do bělostného hávu. A George Bowlegs, pokud se tam někde skrývá, se octne v pěkné kaši. Přežít do příchodu sněhu nepředstavovalo žádný problém. Všude plno suchých bobulí, jedlých kořínků a divokých králíků, a každý navažský kluk věděl, kde je hledat. Jenže i ten nekonečný slunný horský podzim jednoho dne skončí a podél západních svahů Skalnatých hor sem ze západní Kanady proniknou arktické bouřkové fronty. Kraj ležel skoro dva a půl tisíce metrů nad mořem a už teď bývaly ráno mrazíky. A až se přižene první sněhová bouře, klesnou nad ránem teploty skoro na dvacet pod nulou. Ve vánici už potravu nikdo nenajde. George Bowlegs dostane hlad. Pak začne slábnout a nakonec zmrzne.

Leaphorn se ušklíbl a chystal se znovu chopit heveru. Teprve teď spatřil chlapce, který ostýchavě postával asi o padesát metrů dál a čekal, až si ho všimne. Poznal ho okamžitě, stačilo vybavit si fotografii ze školní ročenky. Totéž klenuté čelo, tytéž bystré, daleko od sebe posazené oči, tatáž široká ústa. Zapumpoval pákou heveru. „Ya-ta-hey,“ řekl.

„Ya-ta-hey, strýčku,“ pozdravil chlapec. V ruce držel knihu v obalu z hnědého papíru, do jakého se balí maso u řezníka.

„Nechceš mi pomoct vyměnit kolo? Snesl bych ještě jeden pár rukou.“

„Dobře,“ odpověděl chlapec. „Dejte mi klíček od kufru, vytáhnu rezervu.“

Leaphorn vylovil klíčky z kapsy a v té chvíli mu došlo, že chlapec nemůže být George Bowlegs. Byl příliš malý. Takže muselo jít o jeho mladšího bratra Cecila.

Cecil přikutálel rezervu a Leaphorn zatím odšrouboval poslední matku. Při práci horečně přemýšlel. Bude na kluka muset velice obezřetně.

„Vy jste ale navažskej policajt,“ řekl chlapec. „Já původně myslel, že auto patří zuňijský policii.“

„Ne, tohle auto je Dinee,“ odpověděl Leaphorn. „Zrovna tak jako já nebo ty.“ Odmlčel se a pohlédl na Cecila. „A podobně jako tvůj brácha George.“ Chlapcovou tváři prolétl záblesk údivu, ale jeho výraz hned zase zkameněl.

„Všichni jsme součásti Lidu,“ prohlásil Leaphorn.

Chlapec po něm šlehl pohledem, ale neřekl nic.

„Bylo by dobře, kdyby se George svěřil policajtovi, co taky patři k Dinee“ prohlásil Leaphorn. Schválně položil důraz na slovo Dinee. Navažsky to znamenalo „Lid“.

„Vy ho honíte,“ řekl chlapec tónem, jako by ho obviňoval. „Taky si myslíte to, co říkali Zuňiové ve škole – že utekl, protože zabil toho jejich Ernesta.“

„Vždyť se ani nepotvrdilo, jestli je Ernesto opravdu po smrti. Já vím jenom, co mi řekla policie v Zuňi,“ uklidňoval ho Leaphorn. „Zajímá mě, co k tomu může říct tvůj bratr.“

Cecil mlčky zpytoval jeho tvář.

„Podle mě George nezmizel proto, že by Catu zabil,“ pokračoval Leaphorn. „Spíš utekl ze strachu, že by ho ten policajt ze Zuňi mohl zavřít do vězení.“ Sundal levé přední kolo a opatrně nasadil rezervu. Cecilovi nevěnoval jediný pohled. „Třeba udělal dobře. Nebo taky ne. Pokud Catu nezabil, utéct moc chytré nebylo, protože Zuňiové si teď myslí, že to udělal on. A jestli ano, dělá možná chybu. Protože nakonec ho nejspíš stejně dopadnou a tím to bude mít horší. Anebo ho nechytnou a bude muset až do smrti utíkat.“ Sáhl po klíči na kola a konečně se na Cecila podíval. „Co je to za život? Lepší jít na pár let do vězení a mít to za sebou. Nebo taky do nemocnice. Jestli je kluk opravdu po smrti a zabil ho George, musel to udělat proto, že to nemá v hlavě v pořádku. Potřebuje léčit. A soud by ho neposlal do vězení, ale do ústavu.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Po stráni se rozběhl poryv větru a tráva se rozšustila. Ochladilo se.

Cecil si olízl rty. „Jenomže brácha neutekl ze strachu před zuňijskou policií,“ řekl. „Proto ne.“

„Proč teda, synovče?“ zeptal se Leaphorn.

„Kvůli kačinovi.“ Chlapcův hlas zazněl tak tiše, že si Leaphorn ani nebyl jistý, zda vůbec promluvil. „Utekl před tím kačinou.“

„Kačinou? Jakým kačinou?“ Byl to zvláštní pocit. Nešlo ani tak o to, jak náhlý obrat rozhovor vzal. Spíš jako kdyby člověka z ničeho nic přesadili z reálného světa do říše fantazie. Upřel na Cecila oči. Slovo „kačina“ mělo trojí význam. Označovalo buď duchy zuňijských předků, nebo masky, kterými je Zuňiové personifikovali, ale i symbolické dřevěné loutky. Víc z kluka asi nevypáčí. Plácl jen tak něco do větru, aby nemusel s pravdou ven.

„Já nevím, jak mu říkají,“ přiznal po chvíli Cecil. „Bylo to zuňijský slovo. Ale nejspíš šlo o stejnýho kačinu, co zabil Ernesta.“

„Aha,“ přitakal Leaphorn. Zkontroloval, zda jsou matky pořádně utažené, spustil auto a složil hever. Potřeboval čas na rozmyšlenou. Opřel se o blatník a pohlédl na Cecila. Z kapsy bundy mu vykukoval zmuchlaný papírový sáček. Zřejmě si v něm ráno nesl oběd. Jenomže co tak mohl doma najít k snědku?

„Ernesta Catu zabil kačina? Jaks na to přišel?“

Cecil zrozpačitěl.

Evidentně lhal. A jako každému klukovi jeho věku mu to bylo vidět na nose. Jenomže Leaphorn udělal zkušenost, že když člověk lžím pozorně naslouchá, dobere se někdy snáz pravdy. „A proč by ho měl kačina zabíjet? Máš pro to vysvětlení?“

Cecil se zahryzl do spodního rtu a zamyšleně se zahleděl Leaphornovi přes rameno kamsi do daleka.

„Ty nevíš, proč před ním George utekl?“

„Aby ho taky nezabil,“ prohlásil Cecil.

„Takže nevíš, co kluci kačinovi provedli, ale každopádně se báli, že se jim oběma pomstí?“

„No,“ řekl Cecil. „Dá se to tak říct.“

Teď už si Leaphorn nemyslel, že kluk lže. Tohle všechno musel mít od bratra.

„Čili z toho, co mi tu vykládáš, vyplývá, že Ernesto s Georgem museli vyvést něco, čím si kačinu pohněvali.“

„Za všechno může Ernesto, brácha se jenom nechal strhnout. Tabu porušuje ten, kdo navádí. George akorát dělal, co mu Ernesto řekl.“ Z chlapcova hlasu zněla jakási úpěnlivost, jako kdyby pro něj bylo strašlivě důležité, aby si nikdo nemyslel, že bratr porušil některé ze zuňijských tabu.

„K čemu ho teda naváděl?“

„Nevím. George tvrdil, že mi to nemůže říct. Ale šlo o kačiny.“

Leaphorn se odstrčil od blatníku a se zkříženýma nohama se posadil do uschlé trávy. Potřeboval zjistit jedinou prostou skutečnost. Když ráno odcházeli s Cecilem do školy, věděl George, že je Ernesto mrtvý? Pokud ano, mohl si být téměř jistý, že George Ernesta buď zabil, nebo viděl, jak ho zabil někdo jiný, případně byl svědkem, jak vrah ukrývá Ernestovu mrtvolu. Jenomže si uvědomoval, že když na Cecila uhodí přímo a kluk všechno popře, stejně mu nesmí věřit. Klidně zalže, jen aby chránil bratra. Leaphorn vylovil z kapsy cigarety. Do toho, co ho teď čekalo, se mu příliš nechtělo. Máš za úkol najít George Bowlegse, musel si opakovat. To je teď nejdůležitější. „Jestlipak už taky kouříš?“ vyzvídal a nabídl i Cecilovi.

Chlapec si jednu vzal. „Někdy si dám,“ řekl.

Posadil se na kámen, zhluboka vtáhl kouř do plic a pak ho pomalu vypustil nosem. Evidentně nedržel cigaretu poprvé.

„Takže podle tebe Cata porušil tabu, kačina ho za to zabil a teď pronásleduje i George,“ řekl Leaphorn zamyšleně.

Vyfoukl cigaretový kouř. Visel v nehybném, sluncem prosvětleném vzduchu jako modrý oblak. „Víš, kdy se včera večer vrátil brácha domů?“

„Už jsem spal,“ tvrdil Cecil. „Když jsem se ráno probudil, George byl doma a chystal se na autobus do školy.“

„Koukám, že vaše generace má školu radši, než jsem míval já,“ řekl Leaphorn. „Jako kluk bych nejspíš tátovi řekl, že škola odpadá, protože nám zabili spolužáka. Třeba by mě nechal doma. Za pokus by to každopádně stálo.“ Měl pocit, že nasadil správně nenucený, téměř užvaněný tón. Snad si kluk přestane dávat pozor a něco z něj vypadne. Ale třeba taky ne. V tom případě to prostě bude muset zkoušet znova. Trpělivost má přece na rozdávání.

„Já ještě nic nevěděl,“ řekl Cecil. „Dozvěděl jsem se to až ve škole.“ Upřel na Leaphorna oči. „Krev přece objevili až ráno.“ Jeho výraz vyjadřoval udiv, jak to mohlo Leaphornovi vypadnout z hlavy, ale pak si najednou uvědomil, že policista nezapomněl. Ve tváři se mu na okamžik objevil vztek, který ihned vystřídalo zoufalství. Odvrátil pohled.

„Sakra práce,“ řekl Leaphorn. „Podívej se, Cecile, já se tě snažil oblafnout. Chtěl jsem z tebe vypáčit víc, než víš. Uděláme to jinak. Jde přece o tvého bratra. Teď chvilku zapřemýšlej a pak mi hezky vyklopíš, co bys chtěl, aby policie věděla. A pamatuj, že to neříkáš jenom mně. Budu všechno – nebo alespoň z větší části – muset nahlásit taky na policii do Zuňi. Takže si dávej pozor, abys mi neprozradil nic, co by podle tebe mohlo bráchovi uškodit.“

„Co chcete slyšet? Kde je George? Já fakt nevím.“

„Zajímá mě spousta věcí. Hlavně mi jde o to, kde George hledat, protože když si s ním budu moct popovídat, odpoví mi na všechny otázky sám. Například: viděl, co se Catovi stalo? Byl u toho? Udělal to on? Nebo někdo jiný? Jenomže s Georgem si nepromluvím, dokud nebudu vědět, kam se vydal. Podle tebe se ráno nezmínil, že by se Catovi něco přihodilo. Ale prozradil ti, že po nich po obou jde kačina. Tak co vlastně povídal?“

„Znělo to hrozně zmateně,“ prohlásil Cecil. „Byl celej vyjukanej. Pochopil jsem akorát, že si po škole půjčil Ernestovo kolo a jel na místo, kam Cato chodil běhat, že tam na něj počká.“ Zarazil se a chvíli přemítal. „Pak se začalo stmívat a brácha viděl, jak se blíží ten kačina. Utekl a šel domů. Takhle mi to sice nevykládal, ale podle mě to tak bylo. Chystal se, že si dneska ve škole o kačinovi něco zjisti.“

„Od té doby, co jste vystoupili z autobusu, jsi George už neviděl?“

„Ne. Šel se hned shánět po Ernestovi.“

„Kdybys byl na mém místě, kde bys bráchu hledal?“

Cecil se jen mlčky zahleděl na špičky svých bot. Leaphorn si povšiml, že na levé má žraloka. Pokoušel se ji spravit pomoci jakéhosi šedého lepidla, ale zřejmě dlouho nedrželo.

„No dobře,“ řekl. „Tak teda jinak. Má ve škole ještě další kamarády? Někoho, s kým bych si mohl promluvit?“

„Ve škole ne,“ řekl Cecil. „Jsou to sami Zuňiové.“ Střelil po něm očima, aby se ujistil, že policista rozumí, co má na mysli. „Nemají Navahy rádi,“ prohlásil. „Pořád si o nás vykládají vtipy. Jako bílí o Polácích.“

„Takže měl jenom Ernesta? Všichni tvrdí, že byli kamarádi.“

„Každej říká, že George je trochu magor,“ prohlásil Cecil. „Protože chce…“ Zarazil se a lovil v paměti správný výraz. „Protože je do všeho hrr, víte. Touží všechno zkusit. Nejdřív se chtěl stát zuňijským čarodějem a začal študovat ty jejich kouzla. Pak se zase ládoval kolečkama z kaktusů, aby měl vidiny. Ernesto to všechno bral jako velikou srandu a blbnul bráchovi hlavu ještě víc. Já myslím, že nebyl jeho kamarád. Alespoň ne opravdovej.“ Ve tváři měl vztek. „Zuňi jeden zatracenej,“ vyhrkl.

„Nikdo další? Kdokoli, kdo by mohl něco vědět.“

„Možná běloši, co tam dole hledají starý šípový hroty. George za jedním pořád chodil a koukal, jak kope. Strávil tam skoro celý léto. Chodil za ním, i když pak začala znova škola. Ten Zuňi taky. Ale podle mýho jim Ernesto něco štípnul, a tak je oba vyhnali.“

Leaphorn si archeologického pole, kde prováděli výzkum nějací antropologové, už všiml. Ptal se na ně i Pasquaantiho. Kaluž krve se našla necelou míli od jejich tábora.

„Co jako? A kdy se to stalo?“

„Zrovna tuhle,“ prozradil Cecil. „Já myslím, že Ernesto jim ukradl nějakej pazourek, co tam vykopali. Hledají šípový hlavice a tak.“

Leaphorn měl užuž na jazyku otázku, proč by kluci kradli pazourkové artefakty, ale na poslední chvíli ji spolkl. Proč vlastně kluci kradou? Většinou chtějí zjistit, jestli jim to projde.

„A pak jsou tu belacani, co se usadili v opuštěnejch hoganech za Hoski Butte,“ řekl Cecil. „George se kamarádil s tou světlovlasou holkou. Myslím, že ho učila hrát na kytaru.“

„Belacani? Co je to za bělochy?“

„Hipíci,“ prohlásil Cecil. „Žije jich tam celá parta. Chovají taky pár ovci.“

„Promluvím si s nimi,“ opáčil Leaphorn. „Ještě někdo?“

„Ne,“ řekl Cecil. Bylo vidět, že váhá. „Vy se zrovna vracíte od nás, že jo? Chtěl jste mluvit s tátou. Byl…“ Ale touhu dozvědět se pravdu převážil stud.

„Jo,“ odtušil Leaphorn. „Vypito měl, ale myslím, že se nemusíš ničeho bát. Než dojdeš domů, bude už chrupat.“ A honem odvrátil oči, aby se nemusel dívat na bolestně zahanbený výraz v Cecilově tváři.

4

Pondělí 1. prosince, 16:18

Ted Isaacs opatrně zajel lopatou do prašné zeminy. Příliš malý odpor v dlani signalizoval, že nástroj nepronikl do silně kalcifikované vrstvy, o níž už s určitostí věděl, že představuje spodní hranici folsomské periody. Vytáhl lopatu ven a zkusil ji zarazit asi o centimetr hlouběji. Ruka zaregistrovala, že čepel teď klouže po správné vrstvě.

„Dvacet,“ řekl a překlopil obsah lopaty na hromádku, která už spočívala na sítě. Opřel nástroj o kolečko a zbroušenou špachtlí začal sypkou zeminu prosívat drátěným pletivem. Pracoval rychle a ustával jenom, aby vyhodil trsy trávy a propletené stonky nejrůznějšího plevele. Za tři minuty na sítě zbylo jen množství kamínků, větviček, starých králičích bobků a velký škorpión. Celý poplašený zlostně chvěl ochmýřeným ocasem. Isaacs ho nabral klacíkem a hodil ho svému skřivanovi. Byla to samice, která mu tady jediná dělala poslední dva dny společnost. Celou dobu rozverně hopkala po okraji výkopu a živila se chutnými sousty, která jí takhle servíroval. Protože slunce se už schovalo za Com Mountain, mohl sundat klobouk, takže jeho bílé čelo výrazně kontrastovalo se spáleným obličejem, připomínajícím hnědou vydělanou useň. Isaacsovy ruce pracovaly rychle a přesně. Prsty s tupými mozolnatými bříšky většinu kamínků automaticky vyřazovaly hned, další pak po zběžném zkusmém pohmatu, až nakonec spočinuly na jednom, který nebyl větší než odstřižený nehet. Isaacs si ho začal prohlížet. Samým soustředěním téměř šilhal. Vložil si ho do úst, rychle ho poválel na jazyku, aby ho očistil, pak ho vyplivl a znovu se na něj zadíval. Od rána to už byl třetí úštěpek achátového pazourku. Z kapsy džínové košile vylovil hodinářskou lupu. Pod dvojitou čočkou se kamínek na pozadí papilární kresby jeho palce zdál obrovitý. Isaacs už předem věděl, že na jedné hraně najde stopu po úderu, kterou tam před mnoha staletími zanechal lovec z folsomského období, když kousek odštípl z nástroje, který tehdy opracovával. Ta představa Isaacse vzrušila. Podobný pocit zažíval pokaždé už od doby, kdy se ještě jako student účastnil první vykopávky v terénu. Pomyšlení, že udělal kvantový skok zpátky v čase, ho vždycky znovu a znovu rozechvívalo.

Strčil lupu zpátky do kapsy a vytáhl obálku. Drobným úhledným písmem ji nadepsal ČTVEREC S4 Z7 a vložil úlomek dovnitř. V té chvíli si všiml, že sem k němu na vrcholek hřbetu poskakuje bílý džíp.

„Do pytle,“ řekl Isaacs. Upřel oči na auto a zadoufal, že se obrátí a pojede zase pryč. Neobrátilo. Neúprosně se blížilo kolejemi, které v trávě vyjezdil svým obytným náklaďáčkem. Nakonec zdvořile zastavilo patnáct metru od prostoru, který si vyznačil souřadnicemi z bílého provázku. Řidič brzdil zvolna, aby nezvířil příliš velký oblak prachu. Ne jako věčně uspěchaný dr. Reynolds, který posílal do vzduchu celá mračna pokaždé, když sem zajel ve své dodávce.

Na dveřích džípu se skvěl kruhový znak se stylizovanou hlavou bizona a stejný měl na levém rameni khaki košile i člověk, který se vysoukal z kabiny a vydal se k němu. Byl vyčouhlé, vychrtlé postavy a podle tváře vypadal na Indiána, ale na Zuňiho byl příliš vysoký. Zřejmě zaměstnanec Úřadu pro indiánské záležitosti, což znamenalo, že to mohl být kdokoli od Eskymáka po Irokéze. Asi metr od bílého provázku vyznačujícího archeologické pole se neznámý zastavil.

„Čímpak můžu sloužit?“ zajímal se Isaacs.

„Potřebuju jenom pár informací,“ prohlásil Indián. „Měl byste na mě chvilku?“

„Času já mám spoustu,“ řekl Isaacs. „Pojďte dál.“

Indián opatrně vkročil mezi čtverce, ale dával pozor, aby nešlápl do žádného, ze kterého už byla odstraněna vrchní vrstva zeminy. „Jmenuju se Leaphorn,“ představil se. „Navažská kmenová policie.“

„Ted Isaacs.“ Potřásli si rukou.

„Hledáme dva kluky,“ informoval ho Leaphorn. „Jednoho Navaha jménem George Bowlegs, je mu asi čtrnáct, a dvanáctiletého Ernesta Catu. Ten je z kmene Zuňi. Prý sem často chodí.“

„Chodili,“ opravil ho Isaacs. „Poslední dobou ne. Neviděl jsem je už od…“ Odmlčel se a v duchu si znovu všechno promítl. Jak Reynolds vztekle hulákal a Cata upaloval od dodávky, jako by mu za patama hořelo. Vzpomínka ho rozveselila, zároveň v něm však vyvolala i pocit lítosti. Tenkrát se ohromně bavil, ale teď mu kluci chyběli, a Reynolds, který si jako obvykle nebral servítky, dal jasně najevo, že nemá valné mínění o jeho úsudku, když jim dovolil, aby se mu tady motali. „… od minulého čtvrtka. Většinou sem zašli odpoledne po škole,“ dodal. „Někdy se zdrželi do setmění. Ale posledních pár dní…“

„Máte nějakou představu, proč se už neukázali?“

„Protože jsme je odtud vypráskali.“

„A důvod?“

„Víte,“ řekl Isaacs, „tady se dělá archeologický výzkum, takže to není zrovna nejvhodnější místo, kam by párek kluků musel chodit dovádět.“

Leaphorn mlčel. Ticho mezi nimi se prodlužovalo. Zdálo se, že plynoucí čas Isaacse znervózňuje, ale Indián jako kdyby si z toho nic nedělal. Jenom na něj upíral černé trpělivé oči a čekal, až zase najde řeč.

„Reynolds je nachytal, jak mu kramaří v dodávce,“ řekl nakonec Isaacs nevrle, protože měl vztek, že ho policista přiměl mluvit.

„Copak mu ukradli?“

„Ukradli? Ale vůbec nic. Alespoň já o tom nevím. Jeden mu vlezl do auta, Reynolds ho seřval, ať se mu sakra nehrabe ve věcech, a kluci vzali do zaječích.“

„Takže se nic neztratilo?“

„Ne. Proč se po nich vlastně sháníte?“

„Pohřešujeme je,“ řekl Leaphorn. Znovu se rozhostilo ticho. Indián se zadumal. „Vy tu hledáte kulturní předměty, že ano?“ zeptal se nakonec. „Nemohli vzít nějaký nález?“

Isaacs se rozesmál. „Jedině přes mou mrtvolu,“ prohlásil. „Kromě toho by mi musel chybět,“ dodal a při tom pomyšlení okamžitě znervózněl. Přepadlo ho obrovské nutkání přesvědčit se, vzít do rukou obálku označenou ČTVEREC S 17 Z23, osahat si tvar zlomené špice kopí, ujistit se, že je v pořádku.

„Jste si naprosto jistý? A něco jiného ukrást nemohli?“

„Reynolds měl myslím strach, jestli mu neštípli něco ze skříňky na nářadí, protože ji kontroloval. Ale nic nechybělo.“

„Ani z artefaktů? Nebo třeba jenom úštěpky?“

„Kdepak,“ prohlásil Isaacs. „Co přes den najdu, schovávám tady v kapsičce u košile.“ Poklepal na obálky. „A když jdu večer spát, zamykám všechno v karavanu. Proč myslíte, že něco ukradli?“

Indián jako by nevnímal. Chvíli hleděl k Com Mountain a nakonec pokrčil rameny. „Slyšel jsem to,“ řekl. „Co tu vlastně kopete? Prehistorické památky?“

Otázka Isaacse překvapila. „Jo. Tábor folsomských lovců. Víte snad něco o folsomské kultuře?“

„Trochu,“ odpověděl Leaphorn. „Na Arizonské státní jsem dělal kapánek antropologii. Ale tehdy se o folsomském člověku ještě moc nevědělo. Ani odkud se vzal, ani co se s ním stalo pak.“

„Jak je to dlouho, co jste vyšel ze školy?“

„Strašně dávno,“ řekl Leaphorn. „Skoro všechno jsem zapomněl.“

„Říká vám něco jméno Chester Reynolds?“

„Mám pocit, že jsme od něj měli jedny skripta.“

„Zřejmě Paleoindiánské kultury Severní Ameriky. Dodnes patří mezi základní texty. Reynolds totiž vypracoval soubor mapek, jak tenhle kraj vypadal na sklonku poslední doby ledové, kdy tu pořád tak strašně pršelo. A z toho vyvodil, kudy vedly koncem pleistocénu migrační tahy zvěře. Kde se vzhledem k poloze vodních ploch i k celkovým klimatickým podmínkám po nástupu suchého období vyskytovali mastodonti, lenochodi, tygři šavlozubí, dlouhonozí tuři a podobně. To mu posloužilo jako východisko pro pravděpodobnou lokalizaci tábořišť folsomského lovce. Jedno se nacházelo právě tady.“ Ukázal na nízký hřbet osedlaný souřadnicovou sítí provázků. „Ta plošina pod námi bývalo jezero a tady nahoře sedávali na bobku folsomští lovci a číhali. Měli odtud výhled na všechnu zvěř, která táhla za vodou. Buď sem k jezeru nebo ke korytu Zuňi Wash o kus dál na sever.“

Vzal si od Leaphorna nabídnutou cigaretu a posadil se na rám síta. Předtím vypadal unaveně, ale teď se celý rozjařil a nebyl k zastavení. Vykládal jako člověk, který má rád lidi a po dlouhých dnech nuceného poustevničení narazí na ochotného posluchače. Vyprávěl, jak Reynolds objevil tohle místo i desítku dalších polí, přidělil je vybraným kandidátům na doktorát věd a sehnal od nejrůznějších nadací peníze na financování vykopávek. Vysvětlil mu i Reynoldsovu modifikační teorii, která by mohla vysvětlit jednu z největších hádanek americké antropologie.

Leaphorn, kterého záhady vždycky fascinovaly, si na problém pamatoval ještě z úvodu do antropologie. Sídliště folsomského lovce se vyskytovala po celé centrální a jihozápadní oblasti Spojených států a osídlení se datovalo z období před dvanácti až devíti tisíci lety. Zdálo se, že těsně po konci doby ledové měl folsomský lovec tohle obrovské území sám pro sebe. Lid folsomské kultury táhl za bizoními stády a žil v malých táborech, v nichž lovci vyráběli z pazourku hroty oštěpů, nože, škrabky a další nástroje. Mezi jejich typická poznávací znamení patřily právě hlavice oštěpů. Byly listového tvaru, malé a obdivuhodně tenké, s fasetami žlábkovanými jako bajonet a hroty i řeznými hranami opracovanými zvláštní technikou zvanou „přítlakové štípání“. Výroba takového hrotu byla nesmírně pracná a časově náročná. Jiné kultury doby ledové jak staršího, tak mladšího data vyráběly větší a primitivnější hlavice, které se štípaly rychle a snadno a přitom se vyznačovaly stejně smrtícím účinkem. Jen folsomský lovec se století za stoletím držel svého krásného, ale pracného typu, čímž antropology postavil před velikou záhadu. Byl snad hrot součástí náboženského rituálu a jeho tvar magickou obětinou duchům zvířat, jejichž masem se folsomský lovec živil? Když ledovcové tání a dlouhé období prudkých dešťů ustaly, země vyschla, zvířecí stáda prořídla a šance na přežití klesla na minimum, folsomský lovec zmizel z povrchu zemského. Zaskočil ho snad časově náročný rituál, jenž zpomalil jeho adaptaci na změněné podmínky, a tím způsobil jeho vymření? Ať už ovšem byl skutečný důvod jakýkoli, faktem zůstává, že se po něm země slehla. Poté následovalo období, kdy velké pláně zřejmě žádný člověk neobýval. Teprve později přišly další lovecké kultury, které používaly oštěpy s dlouhými, těžkými hroty, opracovanými zcela jinou technikou.

„Jo,“ přitakal Isaacs, „tak nějak se to tvrdí v literatuře. Jenomže díky Reynoldsovi se bude muset celá přepsat.“

„Hodláte prokázat, že to bylo jinak?“

„Jistě,“ řekl Isaacs. „Na to vemte jed.“ Zapálil si další a nervózně zabafal. „Já vám řeknu, co páni akademici Reynoldsovi provedli. Před dvěma lety, když na tom začal pracovat, přednesl na sjezdu antropologické společnosti o své teorii referát, a několik starých akademických páprdů odkráčelo středem.“ Vztekle odfrkl. „Prostě se uprostřed plenárního zasedání sebrali a odešli.“ Zasmál se. „Něco podobného se v antropologii stalo naposled v roce 1931 právě při referátu o objevu folsomské kultury.“

„To byla zřejmě kapitální urážka,“ ozval se Leaphorn.

„Vůbec ta nejstrašnější. Já u toho nebyl, ale slyšel jsem, co se tam dělo. Reynolds málem vraždil. Není na podobné jednání zvyklý a nestrpí, když se ho někdo snaží zahnat do rohu. Přátelům se svěřil, že dědky donutí teorii přijmout, i kdyby mu to prý mělo zabrat zbytek života.“

„O co v ní vlastně jde?“

„Jednoduše řečeno, že folsomská kultura nevymřela, ale přizpůsobila se. Folsomský lovec začal vyrábět úplně odlišný typ hrotu, který se připisuje zcela jiným kulturám. Přisámbohu, že to dokážeme, a právě tady.“ Z jeho hlasu zněla pýcha.

Leaphorna napadlo, že to nebude jen tak. „Je tu nějaká naděje, že bych si mohl s Reynoldsem promluvit? Nepřijede?“

„Čekám ho dneska večer,“ řekl Isaacs. „Nezajdeme ke mně do karavanu? Můžete na něj počkat a já vám zatím ukážu nálezy.“

Karavan stál zaparkovaný uprostřed skupinky jalovců. Byla to jen amatérsky stlučená bouda z překližky na korbě starého otřískaného náklaďáku značky chevrolet. Vnitřní vybavení tvořil úzký kavalec, pracovní stůl s umakartovou deskou, malá skříňka na potraviny a řada kovových registraček, na nichž stál propan-butanový vařič. Isaacs jednu odemkl, vytáhl plato s řadou ušmudlaných obálek, pečlivě je přepočítal a až na jedinou je zase uložil zpátky. Posunkem Leaphornovi naznačil, aby se posadil na jedinou stoličku, a obálku otevřel. Opatrně si vysypal obsah do dlaně a natáhl ruku k Leaphornovi. Na dlani mu ležely čtyři pazourkové štěpky a plochý obdélníkový kamínek růžové barvy. Byl asi sedm a půl centimetru dlouhý, dva a půl široký a něco přes centimetr silný.

„To je zadní čelo oštěpové hlavice,“ vysvětloval Isaacs. „Tenhle typ se označuje jako ‚paralelně štípaný‘ a vždycky se připisoval kultuře, která přišla až po folsomské.“ Cvrnkl do něj prstem. „Všimněte si, že jde o petrifikované dřevo, konkrétně silifikovaný bambus. Tyhle štěpky jsou ze stejného materiálu. A teď,“ poklepal na hranu kamene nehtem, „se račte podívat. Hlavice je nedokončená. Ten, kdo ji dělal, právě vyhlazoval tuhle stranu, když se mu zlomil hrot.“

„To teda znamená,“ vypravil ze sebe pomalu Leaphorn, „že hlavici opracovával tady v táboře folsomského lovce, a ne že ji tu prostě nějaký příchozí odhodil. Jenomže to pořád nevylučuje, že mohla vzniknout třeba i několik tisíc let po zániku folsomské kultury.“

„Našla se ve stejné archeologické vrstvě,“ prohlásil Isaacs. „Což je sice zajímavé, ale v tomhle typu vrstvy to ještě nic nedokazuje. Daleko závažnější je něco jiného. Podobný materiál se nikde v okolí nevyskytuje. Jediné známé ložisko zkřemičitělého bambusu se nachází v pánvi Galisteo Basin jižně od Santa Fé, což je bratru dvě stě mil daleko. A přitom sotva půl míle odtud je dost a dost kvalitního pazourku – krystalické břidlice, chalcedonitu a dalších vhodných hornin. Snadno se opracovávají, ale nejsou krásné na pohled. Ostatní kultury používaly to, co měly po ruce, a na nějakou estetiku kašlaly. Jenom folsomský lovec si našel místo, kde se vyskytoval čistý pazourek nejrůznějších barev, a ten si pak s sebou nosil všude, kam se hnul, a vyráběl z něho hroty pro své oštěpy.“ Vytáhl z registračky další obálku. „A ještě něco,“ dodal. Vysypal do otevřené dlaně asi deset úlomků narůžovělého kamene a natáhl ji k Leaphornovi. „Tohle jsou přítlakové štěpky. Typický a nezaměnitelný odpad dílny folsomské kultury. A jsou ze stejného silifikovaného materiálu.“

Leaphorn tázavě zvedl obočí.

„Přesně tak,“ prohlásil Isaacs. „To už je pěkně zvláštní náhoda, nemyslíte? Že dvě skupiny lovců, které dělí dva tisíce let, používají stejné naleziště a nosí si z něho materiál na opracování na vzdálenost dvou set mil.“

„No, dalo by se říct, že jde o silně technickou indicii,“ prohlásil Leaphorn.

„Jenomže my těch indicií sneseme tolik, že nám prostě budou muset uvěřit,“ vyhrkl Isaacs. „Jsem si jistý, že k tomu došlo tady. Datace sedí. Náš geolog potvrzuje, že vrstvy s vysokým obsahem vápníku pocházejí výlučně z doby zhruba před devíti tisíci lety. Takže tihle lovci patřili k hodně pozdní folsomské kultuře.“ Jeho oči se zahleděly do nesmírně vzdálené minulosti. „Už jich mnoho nezbývalo. Neměli co jíst. Ledovce dávno roztály, deště ustaly a zvěře valem ubývalo. Podnebí se oteplovalo, poušť se rozrůstala a jejich tři tisíce let stará kultura už nebyla životaschopná. Jednou za čtyři pět dní museli ulovit velké zvíře, jinak hrozilo nebezpečí, že zeslábnou, nebudou moct lovit a pomřou. Neměli už prostě čas piplat se s těmi elegantními hroty, které se tak snadno lámaly.“ Podíval se na Leaphorna. „Nedáme si kafe?“

„To by bylo fajn.“

Isaacs natočil vodu do konvice. Leaphorn se pokoušel odhadnout, jak je asi starý. Něco pod třicet, říkal si v duchu, víc ne. A přesto se v jeho tváři zračilo cosi, co připomínalo scvrklý obličej starce. Částečně bylo na vině zdejší podnebí, ale nejen to. Všiml si také, že Isaacs se stydí za svůj chrup. Měl mírný předkus. Člověk si vady nemohl nevšimnout, protože Isaacs na ni sám upozorňoval. Často zvedal ruku před obličej, aby si podvědomě zakryl ústa. Když postavil konvici na vařič, opřel se o stěnu a podíval se na Leaphorna. „Dosud se předpokládalo, že folsomský lovec se nedokázal adaptovat, a proto vymřel. Je to učebnicové dogma. Jenomže se mýlí. Byl to člověk, a tudíž tvor inteligentní. Schopný ocenit krásu a schopný přizpůsobit se.“

Malým okénkem nad vařičem Leaphorn zahlédl rudou zář zapadajícího slunce. Měla barvu krve. Patřila krev pod borovicí Ernestu Catovi? Pokud ano, co se stalo s jeho mrtvolou? A kde se pod tou kýčovitě zbarvenou oblohou skrývá George Bowlegs? Ale lámat si hlavu touhle otázkou nemělo momentálně smysl.

„Stejně,“ prohlásil, „copak může mít změna techniky opracování hlavic takovou důležitost?“

„Sama o sobě asi ne,“ přiznal Isaacs. „Ale jinak určitě dost podstatnou. Já sám dokážu folsomskou hlavici vyrobit v průměru za dvě za tři hodiny. Jsou tak tenké, že se snadno lámou, a stejné problémy měl i folsomský lovec. Přitom velký paralelně štípaný hrot se dá zmáknout za dvacet minut, a ve stejné kvalitě jako ty, které používal člověk doby kamenné.“

Za zásuvky vytáhl krabici s kostkovým cukrem a uzávěr od termosky, který používal jako pohárek, a položil je na stůl před Leaphorna. „Domníváme se, že folsomský hrot se svou přísnou symetrií představoval jakousi rituální oběť duchům ulovených zvířat. Folsomský lovec dělal své hroty, jak nejkrásněji uměl. Vy jste Navaho, určitě chápete, co mám na mysli.“

„Jistě,“ řekl Leaphorn. Před očima mu vyvstal obraz jednoho zimního rána na zasněžené planině Lukachukai, kdy se dědeček dotkl hlavně své staré brokovnice posvátným pylem a začal zpívat. Vzpomínal, jak starcův čistý hlas oslovoval ducha srnce a prosil, aby lov, který měl rodině zajistit maso na zimu, proběhl jak se sluší a patří, v souladu s přirozeným řádem věcí, který odrážel krásu Navažské stezky života.

„Reynolds se domnívá, a má pravdu, že pokud byl folsomský lovec ochotný přejít na jinou hrotovou techniku, musel být schopen adaptace i ve všech dalších ohledech. Původně dřepěl v táboře, za celý den vyrobil dejme tomu pět nebo šest žlábkovaných hrotů, a přitom na každý velký úlovek připadalo takových deset, dvanáct zkažených hlavic. To už si nemohl dovolit.“

„Nemohl si dovolit krásu,“ zasmál se Leaphorn. „Když jsem chodil na střední školu, co u nás na rezervaci provozoval Úřad pro indiánské záležitosti, měli jsme v aule nápis: ‚Tradice – nepřítel pokroku!‘ Pořád do nás hustili, že když nepřestaneme lpět na minulosti, nepřežijeme.“ V jeho hlase zřejmě nechtěně zazněla hořkost, protože Isaacs na něj vrhl zpytavý pohled.

„Mimochodem,“ ozval se, „neptal jste se na kluky v Jásonově rounu?“

„Jásonově rounu? Myslíte tu hipíckou komunu?“

„Občas tam chodívali,“ prohlásil Isaacs. „Jestli pláchli z domova, třeba se schovávají tam. Mají v komuně dobrou kámošku. Je to fajn holka, jmenuje se Susanne. Kluci ji měli rádi.“

„Zajedu tam,“ řekl Leaphorn.

„Bowlegs je zvláštní kluk,“ pokračoval Isaacs. „Celý žhavý do mystiky, zajímá se o kouzla a čáry a tak. Jednou jsem se ho zeptal, proč vypadá tak zvadle, a on prohlásil, že se postí, aby slyšel hlas svého totemu. Myslím, že toužil mít vize. Podruhé mě zas prosil, abych jim sehnal LSD, a jestli prý jsem ho někdy dělal.“

„Co jste mu řekl?“

„Že ani náhodou,“ prohlásil Isaacs. „Ani bych si to nelajsnul. LSD je příliš nebezpečné. Jo a ještě něco, jestli vám to k něčemu bude.“ Zasmál se. „George se cvičil, jak se stát Zuňim.“ Znovu se zasmál a zavrtěl hlavou. „Je trochu cvok.“

„Chcete říct, že studoval zuňijské náboženství?“

„Tvrdil, že Ernesto se přimluví, aby ho přijali do klanu Jezevce.“

„Copak to jde?“

„To nevím,“ řekl Isaacs. „Ale pochybuju. Připadá mi to, jako kdyby ryba prohlásila, že bude lítat. Co jsem slyšel, něco podobného se stalo jenom jednou, někdy koncem devatenáctého století. Zuňiové tehdy za svého přijali jednoho antropologa. Frank Cushing se jmenoval.“

Zvenčí se ozval řev motoru týraného příliš rychlou jízdou po výmolech na dvojku.

„Reynolds?“

Isaacs se rozchechtal. „Takhle šíleně jezdí jenom on.“

Reynolds vypadal docela jinak, než jak si ho Leaphorn představoval. Uvědomil si, že čekal cosi jako reinkarnaci shrbeného, bělovlasého starého pána, který jim na Arizonské státní přednášel kulturní antropologii. Prostě typického vědce. Reynolds nebyl ani vysoký, ani malý, ani nijaký jinačí. Měl asi padesát, ale i to mohl být klamný dojem. Hnědé vlasy mu místy prokvétaly stříbrem, kulatý optimistický obličej se vyznačoval ošlehanou pletí typického antropologa, který tráví život v terénu. Pouze oči se vymykaly. Byly pozoruhodné. Shora je chránilo husté převislé obočí, zespodu vystouplé lícní kosti. Svítily z hlubokých důlků pronikavou modří a provrtávaly člověka jako nebozízky. Když si krátce potřásali rukou, měl Leaphorn pocit, jako kdyby ukládaly do paměti každičký detail jeho podoby. Za chvilku už stejně pozorně studovaly úlomky, které Isaacs přes den našel, protože navažský policajt Joe Leaphorn byl zpracován a uložen do mozkové databanky.

„Který to byl čtverec?“ zajímal se Reynolds.

Isaacs se trojicí prstů dotkl mapy. „Tyhle tři.“

„Zřejmě splach vlivem dávné eroze. Uložení v zemi?“

„Objevil jsem je až na sítě,“ informoval ho Isaacs.

„Zkontroloval jsi silifikaci? Jde o stejný materiál jako u těch paralelně štípaných?“

„Jistě.“

„Nic ti neuteklo?“

„Mně nikdy nic neuteče.“

„Já vím, že ne.“ Reynolds mu uštědřil pohled, v němž se zračilo profesionální uznání i lidské pochopení. Vzápětí se mu na tváři, připomínající svraštělou vydělanou kůži, rozlil úsměv, který jeho výrazu nejprve propůjčil hlubokou procítěnost a poté i přídech obrovského a nijak neskrývaného potěšení.

„Panebože,“ vyhrkl Reynolds. „Páni, tohle vážně vypadá jako slibná trefa. Co říkáš?“

„Podle mě je to paráda,“ řekl Isaacs. „Přesně, co potřebujeme.“

„Ano,“ přitakal Reynolds. „Taky si myslím.“ Provrtal Isaacse očima. „S tímhle polem se nesmí nic stát, rozumíš? Musíme ho zpracovat naprosto dokonale.“ Zdálo se, jako kdyby pauzy mezi jednotlivými slovy vyplivoval.

Ten asi umí nenávidět, pomyslel si Leaphorn. Možná je trošku blázen. Nebo taky génius.

Reynoldsův pohled teď obsáhl i Leaphorna a pronikavá modrá očka začala prohledávat paměť. „Co se terénního výzkumu týče, patří pan Isaacs ve Spojených státech mezi absolutní špičku,“ spustil Reynolds. Cvak, nasadil úsměv, cvak, zase ho vypnul a vydělaná kůže opět ztvrdla. „To, co tady dělá, donutí několik zatvrzelých zabedněnců přiznat, že se mýlili.“

„Tak hodně štěstí,“ řekl Leaphorn.

Isaacsova tvář prodělala proměnu, kterou by Leaphorn jaktěživ nečekal. Objevil se v ní výraz rozpačité radosti a pod sluncem spálenou pokožkou se objevil nach. Reynoldsův asistent náhle připomínal desetiletého kluka.

„Pan Leaphorn pátrá po dvou místních chlapcích,“ vysvětloval. „Přijel se zeptat, jestli jsem je nezahlédl.“

„Není jeden z nich ten malý Zuňi, co se mi hrabal v autě?“ zajímal se Reynolds. „Co vzal do zaječích, jakmile jsem na něj zařval?“

„Ano,“ řekl Leaphorn. „Prý tu něco ukradli.“

Reynoldsovy pronikavé oči okamžitě střelily po Isaacsovi. „Oni něco ukradli?“

„Kdepak,“ vyhrkl Isaacs. „Už jsem mu říkal, že ne. Nic nám nechybí.“

Reynolds z něj nespouštěl pohled. „Tak tys tu trpěl dva? Já zahlédl jenom jednoho.“

„Byl to ten Zuňi a pak ještě jeden Navaho jménem George Bowlegs,“ vysvětloval Leaphorn. „Kamarádí spolu a teď je taky oba pohřešujeme. Tak vzali vám něco, pane doktore?“

„Ten Zuňi se mi sice přehraboval v autě, ale nic nepostrádám. Podle mě nic nevzal. Mezi námi, vyhodil jsem ho hlavně proto, že pole začínalo vypadat na lokalitu zásadního významu.“ Opět střelil očima po Isaacsovi. „Rozhodně to není místo, kde by se mohly motat nepovolané osoby. A zvláště pak děti.“

„Měl jste v autě něco, na co by mohli mít zálusk? Nějaké cennosti?“

Reynolds se zamyslel. V jeho obličeji se na okamžik objevila netrpělivost, ale vzápětí zase zmizela. „Je to důležité?“

„Kluci nejsou k nalezení. Máme důvod domnívat se, že jednomu se něco stalo. Potřebujeme vědět, proč zmizeli. Mohlo by nám to pomoct v úvaze, kde můžou být.“

„Tak se podíváme,“ prohlásil Reynolds.

Rudá obloha venku pomalu tmavla a rozsvěcovaly se první hvězdy. Reynolds z palubní přihrádky zelené dodávky GMC vylovil baterku a v jejím svitu zkontroloval zbývající obsah, který tvořila sbírka nejrůznějších map, drobného nářadí a zápisníků. „Ne, je tady všecko,“ řekl.

Prohlédnout skříňku na nářadí přivařenou na rámu za kabinou trvalo o něco déle. Reynolds se v ní začal pečlivě přehrabovat. Skrývala kombinačky a štípačky, miniaturní krumpáč, jaký používají geologové, sekyrku, skládací polní lopatku a spoustu dalších předmětů. „Myslím, že mi zmizelo kladívko. Zpět. Už ho mám.“ Přirazil víko. „Takže nechybí nic.“

„Když jste kluky odsud vyhnal, měl jste v autě nějaké nálezy?“

„Nálezy?“ Západ slunce, do něhož se Reynolds zahleděl, zabarvil jeho tvář do ruda. Modré oči si Leaphorna opět zpytavě změřily.

„Hroty šípů, oštěpů a podobně?“

Reynolds se zamyslel. „Panebože, jistě. Měl jsem s sebou svou bedničku. Ale proč by ukradli kus kamene?“

„Doslechl jsem se, že jeden si odtud odnesl hrot šípu,“ prohlásil Leaphorn. „Chybělo z bedničky něco?“

Reynolds se zasmál, ale znělo to spíš jako odfrknutí. „To si pište, že ne. V bedničce schraňuju nálezy ze všech osmi lokalit, nad kterými mám dozor. Nebylo v ní sice nic obzvlášť důležitého, ale všechno je to materiál, na kterém pracujeme. Kdyby zmizel jeden jediný štěpek, poznal bych to. Ale nic nechybí.“ Zamračil se. „A vůbec, kdo vám tvrdil, že kluk ukradl nějaký nález?“

„Mám to jen z druhé ruky,“ řekl Leaphorn. „Ten Navaho má mladšího bratra. Ten mi to řekl.“

„Zvláštní,“ prohlásil Reynolds.

Leaphorn neodpověděl, ale pomyslel si, že je to opravdu velice podivné.

5

Pondělí 1. prosince, 20:37

Měsíc už visel vysoko na obzorem a jeho původně nažloutlá tvář byla teď zvrásněna bílými ledovými jizvami, které ohlašovaly, že zima na sebe nedá dlouho čekat. Leaphorn klepal kosu. Posedával ve stínu skalní předprsně a pozoroval komunu, které její obyvatelé říkali Jásonovo rouno. Chlad mu pronikal bundou uniformy, košili i nátělníkem a zalézal mu až pod žebra. Studilo ho na lýtkách nad botami, na místech, kde svalnatá stehna napínala látku kalhot, i na hřbetě rukou svírajících kovový korpus dalekohledu. Leaphorn si říkal, že ještě chvilku a udělá té zimě přítrž. Vstane, sejde rychle dolů a vyzpovídá obyvatele komuny, jestli se něco nedozví. Zatím však nepříjemný pocit ignoroval a soustředil se jako vždycky jen na to, jak se vypořádat s touhle drobnou odbočkou, kterou mu přichystal úkol najít George Bowlegse.

Méně systematická povaha by míli dlouhý výšlap od místa, kde zaparkoval, i šplhání sem nahoru, odkud měl na komunu dobrý výhled, dávno odepsala jako zbytečně vynaložené úsilí, ale Leaphorna by něco takového nikdy nenapadlo. Doškrábal se sem proto, že logika pátrání po Georgeovi Bowlegsovi ho dovedla až ke komuně. A když už tu jednou byl, hodlal se o ní něco dozvědět. Možnost, že se George Bowlegs skrývá rovnou v komuně, mu sice nepřipadala pravděpodobná, ale určitá naděje tu přece jen existovala, a v podobných případech poručík Joe Leaphorn vždycky zastával zásadu riskovat co nejméně. Lepší věnovat potřebnou energii a omrknout si terén předem, než z čiré laxnosti nechat kluka pláchnout.

Teď si právě čočkami dalekohledu prohlížel džínovou bundu. Visela na sloupku otevřeného přístřešku obrostlého popínavým křovím, který stal vedle hoganu asi dvě stě metrů pod místem, kde seděl. Jak předepisoval navažský rituál, hogan byl úhledné osmiúhelníkové roubené konstrukce. Jediné dveře se otvíraly k východu a ve vrcholu střechy se černal kouřový otvor. Vzadu za domem Leaphorn zahlédl boudu stlučenou z latěk a ještě dál i ohradu z klád, v níž se podle jeho odhadu choulilo asi dvacet ovcí. Předpokládal, že patří komuně, kterou momentálně tvořili čtyři muži a tři ženy. Pozemky, na nichž se ovce pásly, měl přidělené do osobního užívání Frank Bob Madman, ale hogan, z něhož do studené měsíční noci stoupal tenký pramínek kouře, patřil podle navažské tradice duchu Alice Madmanové.

To všechno a ještě daleko víc se Leaphorn dověděl v hoganu při vozové cestě asi čtyři míle zpátky k silnici. S navažským manželským párem, který tam žil, probrali nejdřív počasí, klesající poptávku po vlně, návrh kmenové rady investovat společné fondy do výstavby napajedel pro dobytek, a potom i jejich novorozeného syna. Konečně došlo i na skupinu belacani, kteří žili dál po cestě. Dozvěděl se, že Frank Bob Madman opustil hogan skoro před třemi roky. Jednoho dne se vydal do Gallupu koupit sůl do lizů a po návratu zjistil, že zatímco byl pryč, zemřela mu manželka. Žili spolu hezkou řádku let. („Kdysi měla mírnou mrtvičku,“ prohlásila hospodyně. „Ale tentokrát šlo asi o něco většího.“) Problém byl v tom, že se nenaskytl nikdo, kdo by Alici Madmanovou ve chvíli smrti vynesl pod širé nebe, aby se její duch mohl vydat na svou nikdy nekončící pouť. Její chindi tedy zůstal uvězněný uvnitř v hoganu. Nakonec se Madmanovi podařilo sehnat kdesi u Ramahu farmáře, belacani to byl, který mu manželku pohřbil ve skalách. Podle starého obyčeje pak Madman proboural v jedné stěně hoganu díru a vchod i kouřový otvor zatloukl prkny, aby nebožčin duch nemohl obtěžovat živé. Po splnění všech předepsaných úkonů sebral vůz i ovce a odstěhoval se. Podle hospodyně se nejspíš vrátil ke svému klanu Rudých čel až kamsi k Chinle. Loni na jaře se tu pak objevili belacani. Bylo jich šestnáct. Přijeli vyřazeným školním autobusem a mikrobusem značky Volkswagen a usadili se tady. Nastěhovali se do hoganu smrti, ale měli i dva stany. Po nich se trousili další, až se jich koncem léta sešlo pětatřicet nebo čtyřicet.

Přes zimu jich trochu ubylo a pak, v době největších mrazů, přesně uprostřed Období spícího hromu, došlo v hoganu ducha Alice Madmanové k dalšímu úmrtí. Na jaře se počet poněkud ustálil, ale teď na podzim začal zase klesat, takže zbývali už jenom čtyři muži a tři ženy.

„Úmrtí?“ zajímal se Leaphorn. „Kdo to byl? Co se vlastně stalo?“

Prý jedna mladá žena, strašně tlustá dívka, taková tichá a dost ošklivá. Říkalo se, že Šereda měla cosi se srdcem. Podle hospodyně její smrt ovšem zavinila příliš velká dávka heroinu nebo taky duch Alice Madmanové.

„Některý lidi z komuny dělali háčko,“ prohlásil hospodář. „Nejspíš si prostě píchla moc. Alespoň jsem to tak slyšel.“ Pokrčil rameny. Odkroutil si s 1. motorizovanou jezdeckou divizí dvanáct měsíců ve Vietnamu, takže ani heroin, ani smrt ho nemohly nijak vyvést z míry. O svých bílých sousedech hovořil neosobním a přitom lehce pobaveným tónem, avšak se znalostí nejmenších podrobností, obvyklou u lidí z odlehlých, málo obydlených míst. Obecně vzato považoval hospodář obyvatele komuny za spolek velkorysých a přátelských troubů, kteří se sice neuměli chovat, ale nemysleli to zle. Na jedné straně se s nimi mohl vozit zadarmo do Ramahu a Gallupu a jednou ho vzali dokonce až do Albuquerque, na druhé špatně postavenou latrínou zamořili potok. Taky způsobili požár, který zničil dobrých padesát akrů ještě docela slušné pastviny, a kromě toho se o své ovce jaksepatří nestarali, takže stádům v celém okolí hrozila prašivina nebo jiná nakažlivá nemoc. Ano, jeden navažský kluk za nimi skutečně chodíval. Někdy sám, jindy se svým zuňijským kamarádem.

Ostatní návštěvníci byli belacani, převážně mladí a dlouhovlasí. Hospodyně se tvářila zvědavě a pobaveně zároveň. O co jim jde? O co jim všem jde?

„Nazvali komunu Jásonovo rouno,“ řekl Leaphorn, „podle jednoho příběhu. Je to hrdinská báje, podobně jako naše pověst o Tom, který skolil příšeru a Zrozeném z vody, dvojčatech putujících za Sluncem. V tom bělošském příběhu hrdina jménem Jáson chodí křížem krážem po světě a hledá zlaté rouno. Zřejmě to mělo být bohatství, ale já myslím, že symbolizuje všechno, po čem se člověk pachtí ve snaze dosáhnout štěstí.“

„Slyšel jsem o něm,“ prohlásil hospodář. „Byla to ovčí kůže, jenomže celá ze zlata.“ Zasmál se. „Akorát že to jejich rouno bude nejspíš samej svrab.“

Leaphorn se teď při vzpomínce usmál. Pečlivě si prohlédl džínovou bundu a v duchu usoudil, že na tu, v níž měl Bowlegs údajně odejít ze školy, vypadá příliš velká. Pomalu přejížděl dalekohledem po celé šířce zorného pole od tenkého průsvitného pramínku, který stoupal z kouřového otvoru, přes boudu z planěk až k altánu a zase zpět. Pod přístřeškem, částečně skrytý ve tmě, stál stůl. Skla na okamžik zachytila odlesk měsíčního svitu odraženého jakýmsi kuchyňským náčiním. Ve tmě za stolem si všiml předmětu, který připomínal jezdecké sedlo, a pak ještě čehosi, co mohl být pouze zabitý srnec. Chvíli ho zkoumal, ale pak mu do koutka padlo něco, co ho zarazilo. Jeden temný tvar neodpovídal tomu, jak si ho před chvilkou vryl do paměti. Lehce pohnul dalekohledem. Stíny, které šikmé paprsky měsíce vrhaly na udusanou holou zem vedle hoganu, vykreslovaly nejen rohový sloupek altánu a kus stolu, ale také pár lidských nohou. Pod přístřeškem kdosi postával. Stín se nehýbal. Leaphorn se zamračil. Sousedé přece tvrdili, že v komuně momentálně žije sedm lidí. Dva muže a dvě ženy viděl odjíždět školním autobusem. Dalšího a jednu ženu – podle Isaacsova popisu usoudil, že jde o Susanne – zahlédl vcházet do hoganu, a o zbývajícím muži předpokládal, že je také uvnitř. Že by tiše postával pod altánem? Ale co by dělal venku za mrazivého úplňku? A jak se tam nepozorovaně dostal? Zatímco si mamě lámal hlavu, postava se pohnula. Rychle jako pták se přenesla zpod přístěnku k boku hoganu ponořeného do tmy, přikrčila se a přitiskla se k roubené stěně. Kdo je to a co tam sakra dělá? Poslouchá? Zřejmě ano. Pak se postava napřímila a do světla šikmých měsíčních paprsků vplula její hlava. Leaphorn sykl překvapením. Byla to ptačí hlava se zakulacenými, dozadu trčícími brky. Podobaly se sojčím. Seděla na dlouhém, tenkém krku, připomínajícím vodouše. Tam, kde by končila lidská šíje, ji zdobilo naježené okruží z peří. Hlava byla kulatá. Když se k němu otočila z anfasu a Leaphorn spatřil vypoulené, žlutě podmalované oči zasazené do černých důlků, uvědomil si, že hledí do mrtvě strnulé tváře kačiny, a vzadu na krku se mu zježily všechny chloupky. Jak to tehdy spolubydlící na koleji říkal? Pak si vzpomněl. Tihle duchové zuňijských mrtvých prý do skonání věků tančí na dně jednoho arizonského jezera. Člověk-pták se opět pohnul. Odlepil se od hoganu, přešel pruhem stínu a zmizel mezi borovicemi. „Říká se,“ uslyšel Leaphorn v duchu spolužákův hlas, „že normálně jsou neviditelní. Ukážou se člověku až ve chvíli, kdy ho čeká smrt.“

6

Pondělí 1. prosince, 21:11

Dívka jménem Susanne mírně koktala, takže kdykoli chtěla něco říct, nejdřív kratičce zaváhala. Její oválný, pihovatý obličej vždycky na zlomeček vteřiny dostal výraz absolutního soustředění a teprve poté následovalo první slovo. Právě Leaphornovi vykládala, že George Bowlegs možná jenom chodí za školu. Prý to měl občas ve zvyku, když si chtěl vyrazit na lov. Co když dostal zase chuť?

„Třeba ano,“ řekl Leaphorn. Dívka se mu docela líbila. Časem se možná trochu zlepší, ale rozhodně se nikdy nenaučí lhát úplně hodnověrně. Přestože ticho mezi nimi se prodlužovalo, schválně pořád nic neříkal. Na roubené stěně, kterou měl před očima, visela kvalitní pokrývka s vetkaným vzorem Dvou šedých vrchů. Mohla mít cenu dobrých tři sta dolarů. Zapomněl ji tu Frank Bob Madman, když zanechal hogan napospas nebožčinu zlému duchu? Nebo ji tihle mladí belacani někde koupili a přivezli už s sebou? V houpacím křesle se lehce sem a tam kýval muž jménem Halsey. Celý obličej až na čelo mu zakrývala kniha v černé vazbě. Kovbojské holínky měl špinavé, ale byly to velice drahé boty. Tenhle chlap Leaphorna zajímal. Odkud se vzal? A co doufal nalézt tady, kde dosud žádný běloch nikdy nic nenašel?

„Každopádně,“ řekla Susanne, „jsem si n-n-naprosto jistá, že Ernestovi nijak neublížil. Byli jako bratři.“

„Slyšel jsem,“ přitakal Leaphorn. „Ted Isaacs to taky tvrdil.“

„Ne!“ vyrazil mladík s vyholenou hlavou. Zděšený výkřik očividně nepředstavoval reakci na Leaphornova slova. Bylo to vůbec poprvé, co ho Leaphorn slyšel promluvit. („Tohle je Otis,“ představila ho před chvíli Susanne. „Není mu dobře.“ A Otis k němu z matrace na podlaze mlčky otočil lesklé, prázdné oči. Leaphorn tenhle pohled dobře znal z policejní cely i z nemocnice. Měla ho na svědomí marihuana, víno, tvrdý alkohol i výhonky kaktusu peyote, delirium při vysoké horečce, LSD i chřestýši jed.)

„Ne,“ opakoval Otis, tentokrát slaběji, jako by chtěl zahnat děsivé vize, které ho pronásledovaly.

Susanne položila ruku na bledý, kostnatý nárt jeho odkopané nohy. „Všechno je v pořádku, Otisi,“ uklidňovala ho. „Už je to v pohodě. Normálka.“

Halsey se v houpacím křesle naklonil dopředu a vystrčil hlavu nad knihu. Chvíli Otise pozoroval, potom jeho zvědavé oči spočinuly na Leaphornovi. („Tohle je Halsey,“ prohlásila předtím Susanne. „Drží tu všechno tak nějak pohromadě.“ Kníratý Halsey se vyzývavě, bojovně zašlebil a podal mu ruku. „V životě jsem se s navažským poldou nesetkal,“ řekl.) Ať už Otise pronásledovalo cokoli, byl bledý jako stěna, obličej měl zkřivený hrůzou a v očích děs.

„Copak, peyote?“ zeptal se Leaphorn. „V tom případě by to mělo za pár hodin odeznít. Jinak by se na něj možná měl kouknout doktor.“

„Ale co vás vede,“ ušklíbl se znovu Halsey. „Peyote je přece zakázaný, nebo ne?“

„Záleží, jak se to vezme,“ odpověděl Leaphorn. „Kmenová správa zastává názor, že pokud se používá pro náboženské účely, je to v pořádku. Peyote je svátost Americké domorodé církve a někteří Navahové k ní taky patří. Takže lidi, co ho berou jako součást náboženského rituálu, necháváme obvykle na pokoji. A tadyhle Otis mi připadá jako silně věřící člověk.“

Ironická narážka Halseymu neunikla. Úšklebek dostal o něco přátelštější výraz. Otis měl teď oči zavřené a Susanne ho dál hladila po pravém nártu. „Už je to dobrý,“ opakovala. „Klid, Otýsku, klid.“ Soucit v její tváři Leaphornovi potvrdil, že se v prvotním úsudku nemýlil. Věděl, že mu o Georgeovi Bowlegsovi prozradí všechno z téhož důvodu, proč teď pomáhala Otisovi zbavit se děsivých halucinací.

„Isaacs taky tvrdil, že George by tomu zuňijskému klukovi neublížil,“ opakoval Leaphorn. „Jenomže o to teď nejde. Někdo už to zřejmě udělal. Dost možná ho i zabil. A my se domníváme, že George by nám mohl říct, co se vlastně stalo.“

Susanne dál třela Otisovi kotník, obličej absolutně bez výrazu. „Ale já fakt nevím, kde George je,“ řekla.

„Mluvil jsem dneska s jeho mladším bráškou,“ sdělil jí Leaphorn. „Tvrdí, že George utekl, protože má z něčeho strach. Skutečný strach. Nás policajtů se prý nebojí, protože nic neprovedl. Tak z čeho může mít tak nahnáno?“

Susanne pozorně poslouchala a zatvrzelý výraz z její tváře pomalu mizel.

„Já prostě nevím,“ pokračoval Leaphorn. „Nemám sebemenší představu. Ale vzpomínám si, jak jsem dovedl být vyjukaný jako kluk. Tys nikdy neměla opravdový strach? Copak se nepamatuješ, jak ti při tom bylo?“

„Jo,“ řekla Susanne. „Pamatuju.“

Zrovna ze včerejška, pomyslel si Leaphorn. Nebo spíš z dneška. „Člověk zpanikaří a třeba vezme roha,“ pokračoval. „A jak začne jednou utíkat s pocitem, že ho pronásleduje celý svět, bojí se zastavit.“

„Třeba taky nemá kde,“ namítla. „Ke komu by se konkrétně George mohl obrátit o pomoc? Jeho tátu znáte? Takže víte, že je věčně v lihu. Tím pádem je většinou akorát na Georgeovi, jestli budou mít doma co do huby.“

„Ja vím,“ přiznal Leaphorn. „Zajel jsem tam.“

„Člověk by se někdy třeba i rád vrátil, jenomže nemá kam.“ Zdálo se, že to říká Otisovi, ale ten neposlouchal.

„Ovšem utíkat v téhle roční době je tady v kraji problém. Mluvím o počasí. Teď máme ještě podzim, svítí slunce a všechno je v pohodě. Ale zítra už může nastat zima. Do rána klidně napadne sníh, teplota klesne na dvacet pod nulou, a člověk si pak nedokáže opatřit nic k snědku.“

„Dvacet pod nulou? To tu bejvá taková kosa?“

„Nezapomeň, že jsme skoro dva tisíce tři sta metrů nad mořem, prakticky na vrcholu Kontinentálního předělu. V Ramahu loni naměřili šestadvacet pod nulou a v Gallupu dokonce přes osmadvacet. Na rezervaci nám zmrzlo jedenáct lidí – pokud víme.“

„Já fakt nemám ponětí, kde je,“ opakovala.

„Jestli ho mám najít, stačilo by mi možná vědět, co říkal,“ prohlásil Leaphorn. „Proč odešel ze školy uprostřed dopoledního vyučování? Proč se ukázal tady? Čeho se vlastně tak bál? Pomůže mi cokoli, na co si vzpomeneš. Ale hlavně to pomůže jemu.“

Tentokrát pro změnu dlouho mlčela ona. Možná řekne, že tu vůbec nebyl, pomyslel si Leaphorn. Původně to měla v úmyslu. Ale teď už lhát nebude. Teď už ne.

„Nevím přesně,“ řekla nakonec. „Ale z něčeho vítr teda měl. Prosil mě, jestli bych mu nemohla dát nějaký jídlo. Trvanlivý potraviny, který by si mohl vzít s sebou. Chtěl si vzít kus srnčího, co visí pod přístřeškem. Maso bylo ostatně jeho. Přinesl nám ho minulej tejden.“

„Kam měl namířeno?“

„To mi neřekl.“

„Ale něco přece říkat musel. Pokus se vzpomenout si na všechno, o čem mluvil.“

„Ptal se mě, jestli vím něco o zuňijským náboženství,“ prohlásila Susanne, „Ale já řekla, že moc ne. Jen to, co mi vykládal Ted.“ Odmlčela se a pátrala dál v paměti. „Ale pak chtěl vědět, jestli mi Ted někdy povídal, jak se kačinové lidem mstí.“ Zamračila se. „A jestli taky nevím, jak si je člověk může zase udobřit.“

„Udobřit?“

„Použil výraz ‚odčinit vinu‘. Řekl: ‚Když člověk poruší nějaké zuňijské tabu, existuje způsob, jak vinu odčinit?‘ Vysvětlila jsem mu, že o těchhle věcech nemám nejmenší ponětí.“ Zvědavě na něj pohlédla. „A existuje vůbec?“

„Nejsem Zuňi,“ odpověděl Leaphorn. „Navaho o zuňijském náboženství ví asi tolik jako průměrný běloch o šintoismu.“

„Přikládal tomu velikou důležitost, to se pozná. Pořád o tom mluvil.“

„Odčinit vinu? Kdo jako? On? Nebo snad Ernesto?“

„To nevím,“ řekla Susanne. „Myslím, že George. Ale třeba šlo opravdu o Ernesta.“

„Nenaznačil, za co usmířit? Za jaký…“ Zarazil se, protože hledal nejvhodnější výraz. Zločin to být nemohl. Že by svatokrádež? Nechal větu nedokončenou a zkusil to jinak. „Neprozradil ti, čím si vlastně kačiny pohněval?“

„Ne. Taky mě to zajímalo, ale připadalo mi, že na vyptávání není čas. Byl hrozně rozrušenej. A měl děsně naspěch. V životě jsem neviděla, že by George kvaltoval.“

„Takže si odnesl kus srnčího,“ řekl Leaphorn. „Kolik asi? Ještě něco?“

Susanne zrudla a přes ruku si stáhla rukáv vytahaného ušmudlaného svetru.

„Odnesl si velký kulový,“ ozval se Halsey. „Chtěl, ale nedostal nic. Z jeho chování mi došlo, že prchá před zákonem nebo tak něco. Jenomže my nikomu, kdo utíká před spravedlností, žádnou pomoc neposkytujeme, nic takovýho. Ani nás nenapadne. Neradi bysme dali poldům záminku k buzeraci.“ Zašklebil se. „My zákony ctíme.“

„Odešel tedy bez jídla,“ řekl Leaphorn.

„Přinutila jsem ho, aby si vzal mou starou bundu,“ přiznala Susanne. V očích, které na Halsey ho upírala, se mísil vzdor se strachem. „Prošívanou, z modrýho nylonu, s dírou na rukávě.“

„Kolik bylo, když odcházel?“

„Objevil se tu brzo odpoledne a podle mě se zdržel tak deset minut. Odcházel asi ve tři nebo ve čtvrt na čtyři.“

„Nezmínil se, kam má namířeno?“

„Ne,“ odpověděla Susanne. Chvíli váhala. „Vlastně… Ne, vážně ne. George je pěknej cvok. Pořád měl nějaký bláznivý nápady. Tvrdil, že bude nějakou dobu pryč, protože musí najít kačiny.“

U plotu, který navažská pastviště odděloval od silnice na Ojo Caliente, Leaphorn zastavil. Vypnul zapalování a zívl. Za okamžik vyleze z auta, otevře lisu z ostnatého drátu a vyrazí zpátky na Ramah. Ale teď jen chvíli celý zhroucený seděl a poddával se únavě. O Georgeovi Bowlegsovi slyšel poprvé kolem poledne a teď už bylo po půlnoci. Kde jsi, ty hajzlíku? Spíš aspoň někde v teple? Leaphorn si vzdychl, vysoukal se z auta, nechal se ztuhlýma nohama donést k bráně, otevřel ji, nasedl, popojel, znovu vystoupil, zavřel bránu, naskládal se za volant a odpálil po silnici, až od kol vyrazil oblouk hlíny a štěrku. Protože ho trochu roztřásla zima, zapnul ventilátor topení na vyšší rychlost. Vzduch venku byl zcela nehybný, obloha vymetená a měsíc stál přímo nad hlavou. K ránu bude pěkná kosa. Kde jen mohli George Bowlegs a Ernesto Cata být? Jsou ještě naživu? Pomyslel si, že Cata možná už ne, ale najednou ho napadlo, že je to nepravděpodobné. Nikdo neměl sebemenší důvod ho zabíjet. Krev tam mohla být ze zcela jiných příčin. Takže se nejspíš celý den honil nadarmo. Až na krev se nebylo prakticky čeho chytnout. Dva čtvereční metry krví prosáklé tvrdé země pod borovicemi a dva pohřešovaní kluci. O jednom všichni tvrdili, že je to magor. Co dál? Z tábora jednoho antropologa se cosi ztratilo, ale šlo o věc tak bezvýznamnou, že ji nikdo ani nepostrádal. A něco, co vypadalo jako zuňijský kačina, čmuchalo při měsíčku kolem komuny několika hipíků. Co to jen sakra mohlo být? Znovu si začal lámat hlavu, co vlastně skly dalekohledu viděl, a pokusil se vylovit tvary z paměti. Že by mu interpretaci neobvyklého pohledu ve zrádném svitu měsíce jen podsouvala rozjitřená fantazie? Jenomže o co tedy šlo? Zvláštním způsobem zformovaný plstěný klobouk? Ne. Leaphorn si vzdychl a znovu zívl. V hlavě mu bzučelo únavou. Nedokázal se už soustředit. Vyspí se na stanici v Ramahu a ráno pak zajede na policii do Zuňi. Bezpochyby se dozví, že Cata se na noc vrátil domů a přiznal, že šlo jen o hloupý vtip. A Leaphorna najednou napadlo, jak celou záhadu naprosto přirozeně vysvětlit. Kluci podřízli ovci, protože potřebovali krev, jelikož na slavnost chystali nějaký elaborátní kanadský žertík, a přitom je vůbec nenapadlo, jak strašným způsobem se dá kaluž vykládat.

Když se cesta vyhoupla na horský hřbet nad ramažským údolím, zpomalil a zapnul vysílačku. Operátor na stanici měl už samozřejmě dávno padla, ale podařilo se mu rychle navázat spojení s Window Rockem.

Služba pro něj měla tři vzkazy. Náčelník se zajímal, jak pokročil s tou zpronevěrou peněz na náklaďáček. Manželka volala, ať mu připomenou, že na druhou odpoledne je objednaný v Gallupu k zubaři. Kromě toho se po něm sháněla i policie ze Zuňi. Mají mu vyřídit, že Ernesto Cata se už našel.

Leaphorn se na vysílačku zamračil. „Se našel? Víc neřekli?“

„Mrknu se,“ odpověděl dispečer. „Já to nebral.“ Zněl ospale. Leaphorn si přejel rukou přes obličej a potlačil zívnutí.

„Jo, našel,“ ozval se dispečer. „Ale mrtvej.“

7

Úterý 2. prosince, 07:22

Slunce stoupající nad hřbet Oso zahřívalo Joe Leaphornovi pravou půlku obličeje a vodorovně vrhalo jeho stín na syrovou šedou zeminu obnaženou sesuvem půdy. Jak tam tak stál s rukama složenýma na břiše, sluchem sice zaznamenával škrábání lopat, ale oči měl jen pro krásu ranní přírody. Z erozí zbrázděného hřbetu nad kaňonem Galestina byl opravdu úchvatný pohled. Sluneční světlo právě zasáhlo východní stěny skalních útvarů Zuňi Buttes, které se vypínaly deset mil odtud, a poté se odrazilo od žluté vodárenské věže, poznávacího znamení lokality Black Rock, kde vláda postavila osadu pro zaměstnance Úřadu pro indiánské záležitosti. Zablýsklo o křídlo lehkého letounu, který právě startoval z osadního letišťátka a o tři míle dál údolím zvýraznilo ranní opar kouře stoupajícího z komínů kmenové vesnice Zuňi, jež ležela téměř přesně na sever odtud. O hodný kus blíž, necelý metr od špiček Leaphornových kanad, padlo na ošoupanou podrážku malé, vykrojené boty. Vyčnívala z hromady zeminy a kamení navršené sesuvem půdy. Byla černá a tkaničku měla podvlečenou pod ozubem podpatku. Šlo o tretru s pěti hřeby na podrážce. Podpatek hřeby neměl, protože ten se při běhu země nedotýká. Zpod závalu vyčuhovala ještě běžcova pata, achilovka a kousek svalnatého lýtka. Všechno ostatní skrývala hlína. Leaphornův pohled spočinul na vesnici. Zuňiové ji nazývali Halona. Halona Itawana, Střední mraveniště světa. Byl to kopeček při ohybu teď už vyschlého koryta řeky Zuňi, homole na sebe natlačených obydlí z červeného pískovce tvořících původní osadu, kolem níž se s větším odstupem rozprostírala novější část vesnice. Celý kmen čítá asi šest tisíc lidí, napadlo Leaphorna, rezervace má nějakých pětašedesát tisíc čtverečních mil, a přitom se všichni až na pár set výjimek mačkají v tomhle jediném bzučícím úle. Říkalo se, že v některých domech žije až pětadvacet i třicet lidí. Podle starého zvyku zůstávaly všechny dcery i s rodinami v matčině domácnosti. Byl to naprostý opak navažské tradice, podle níž bydlet s tchyní je tabu, takže tahle hrstička Zuňiů vytvořila lidnatější sídlo než Navahové, jejichž kmen měl sto třicet tisíc příslušníků. Co to bylo za sílu, která hnala Zuňi takhle do houfu? Že by protipól té, která Leaphornův lid zvaný Dinee pudila žít roztroušeně, takže nezbytnou podmínkou každého nového hoganu byla nejen tráva, dřevo a voda, ale i samota? Že by právě to byl důvod, proč Zuňiové jako společenství dokázali přežít půl tisíciletí trvající nájezdy? Existuje snad nějaký přírodní zákon, jakási obdoba kritického množství hmoty známého z jaderné fyziky, podle kterého platí, že namačká-li se na určitou plochu určitý počet Indiánů, budou schopni dodávat si navzájem sílu vzdorovat bílému muži?

Letadlo, které bylo tak daleko, že ho nebylo vůbec slyšet, se naklonilo a nabralo kurs k severu směrem na Gallup, nebo třeba taky Farmington, případně Shiprock nebo Chinle. Trup se krátce zablyštěl odrazem slunce. Hned po Leaphornově levici se oháněl lopatou Ed Pasquaanti. Byl bez čepice a krátce zastřižené šedivé vlasy měl zježené. Ještě dál metodicky kutali tři další Zuňiové. Jmenovali se Cata, Bacobi a Atarque a byli to otec a strýcové Ernesta Caty. Kopali mlčky a rychle. Hromada zeminy se zmenšila a opět o kousek poodhalila Ernestovo lýtko.

„Kde se našlo to kolo?“ zajímal se Leaphorn. „Pokud jste tam ještě neskončili, můžu se zatím poohlídnout po okolí.“ (Před pěti minutami, hned co přijel, se nabídl, že jim pomůže. „Ne, děkujeme,“ prohlásil strýc jménem Thomas Atarque, „zvládneme to sami.“ Kopali v zuňijské zemi a pohřbené tělo bylo zuňijské krve. Leaphorn z odpovědi vycítil, že v takovéhle chvíli se nehodí, aby jim pomáhal nějaký Navaho, a proto nenaléhal.)

„Támhle dole,“ ukázal Pasquaanti, „schované za tou hromadou balvanů, z horní strany. Padala už tma, takže jsem akorát zjistil, že stopy vedou sem nahoru.“

Vzhledem k okolnostem bylo kolo ukryté velice dobře. Kdosi ho napůl zastrčil pod nízký skalní převis a zamaskoval suchou trávou a plevelem. I bez kamufláže nebylo skoro vidět. Jak se na něj tak Leaphorn díval, hned ho napadlo, že ten, kdo ho tu ukryl, musel být schopen najít skrýš i v noci, jen při světle měsíce. A předevčírem dorostl měsíc teprve do polovičky. Člověk, který sem dovlekl tělo Ernesta Caty, aby ho ukryl pod sesuvem půdy, to tady buď musel dobře znát, nebo pečlivě plánoval dopředu. O místě určitě věděl George Bowlegs. Vzápětí však byl Leaphorn nucen v duchu se provinile okřiknout, protože kromě Bowlegse o něm bezpochyby vědělo i minimálně tisíc Zuňiů. Pustil se metodicky do práce.

Neznámý sem kolo dotlačil po stezce, kterou používala vysoká. Když po ní Leaphorn sešel dolů, narazil na cestičku vyšlapanou ovcemi. Klikatila se ze svahu na sever, směrem k zuňijskému pueblu. Začal pomalu prohledávat okolí, takže než se dostal ke skupince stromů, pod nimiž Cata vykrvácel, bylo už poledne. Na tom malém prostoru pak strávil další tři hodiny, většinou v podřepu na bobku, a studoval prašnou půdu.

Objevil patero stop nedávného data. Rychle vyeliminoval otisky Pasquaantiho gumových podpatků i mřížkované podrážky Catova strýce, který krev objevil. Zbývaly kovbojské holínky, jež zřejmě patřily Georgeovi Bowlegsovi, který poblíž stromů slezl z kola, Catovy tretry s pěti hřeby, a pak mokasíny, jež měl na noze člověk, který odtlačil kolo s Catovou mrtvolou. Leaphorn se posadil na plochý pískovcový kámen a začal přemítat, co vlastně stopy říkají. Moc toho nebylo.

Dovtípil se, že o úkladnou vraždu tu nešlo – alespoň ne tak docela. Když se někdo chystá vláčet mrtvolu neschůdným terénem pěkný kus cesty do kopce, obvykle si nebere mokasíny. Alespoň pokud si nechce zhuntovat nohy. Vezme si boty s pořádnými podrážkami a podpatkem. Muž v mokasínách číhal ve skrytu jalovců. Kdyby sem už přišel s úmyslem Catu zabít, mohl to udělat ze zálohy. Jenomže neudělal. Mokasíny z úkrytu vystoupily. Postávaly s tretrami proti sobě dost dlouho, aby musely několikrát přešlápnout a přenést váhu z jedné nohy na druhou. Dělila je jen malá vzdálenost. (Držel snad Mokasín Catu za paži?) Cata pak udělal tři dlouhé kroky z kopce, padl k zemi, srdce mu z těla vypumpovalo všechnu krev a ta se vpila do žíznivé země. Mokasín dotlačil kolo ke kaluži, Catu na něj naložil a odvezl. Zdálo se však dost nepravděpodobné, že by s něčím podobným počítal předem. Pokud ovšem oním člověkem v mokasínách nebyl George Bowlegs. Že by přijel v kovbojských botách, odložil kolo, zašel do skal a přezul se? Možné to samozřejmě bylo, ale Leaphorna nenapadal jediný důvod, proč by to Bowlegs dělal. Zkusil se zamyslet, o čem by si Mokasín s Catou mohli takhle tváří v tvář povídat, ale absolutně nic ho nenapadalo.

Zapálil si cigaretu. Z jalovců vylítla sojka, jen se jí pírka zamodrala, a rychle odtřepetala směrem k Com Mountain. Z cigarety se do studeného vzduchu zakusovala tenká modrá vývrtka tabákového kouře. Přes severní obzor kreslil bílou čáru tryskáč. Nebe za ním halila pokrývka šedých mraků. Pokud byl prašný podzim, občasné úkazy podobného druhu zvěstovaly sníh. Jenomže letošního podzimu, který přišel po suchém létě, přírodní jevy lhaly. Leaphorn zamyšleně zkoumal oblohu a tvářil se zapškle. Štvalo ho, že není schopen souvisle uvažovat. Postrádal to mírné, neurčité uspokojení, které mu vždycky přinášelo přísně logické myšlení. Místo toho si uvědomoval pouze nepříjemný rozpor více či méně nepravděpodobných faktů, následků, jimž chyběla příčina, a činů, které postrádaly motiv. Jedním slovem zmatek bez sebemenšího náznaku vnitřní logiky. Něco takového jeho systematickou povahu doslova bolelo. Do zadku ho tlačil drsný pískovec, ale Leaphorn si nepohodlí ani hladu záměrně nevšímal, jen se mračil na křovím porostlé svahy Com Mountain a přemýšlel.

Patřil k Taadii Dinee, klanu Rozvážných v řeči. Dědeček z matčiny strany byl Nashibitti, slavný zpěvák Stezky krásy a Stezky hor a dalších léčebných rituálů. Slul takovou moudrostí, že už před třicítkou od obyvatel Krásné mesy obdržel přídomek Hosteen, takže lidé ho zvali Starcem dávno předtím, než se vůbec mohl stát dědečkem. Když mu ovšem Leaphorn jako kluk sedával u nohou, oplýval Hosteen Nashibitti nejen moudrostí, ale i léty. Sám pocházel z pastevců a lovců od Krásné mesy, kteří byli potomky rodů, jež onoho roku 1864, kdy přišel Kit Carson se svými jezdci, zvolily dobrovolnou smrt. A tak na rozdíl od většiny Navahů své generace Leaphorn od dědečka neslýchával, jak lid Dinee hnali jako stádo do zajetí, o Dlouhém pochodu z posvátných rodných hor do koncentráku ve Fort Stantonu, neštovicích a nafoukaných Apačích, o strádání, ponižování i Dlouhém pochodu zpět domů. Nashibittiovo podání navažské tragédie bylo víc zabarveno do ruda. Jeho příběhy vyprávěly o dvou bratrech, kteří se jen s lukem v ruce postavili puškami vyzbrojené švadroně kavaleristů, o ovcích rozsekaných šavlemi a hořících hoganech, zvonily sekerami ničícími broskvoňové sady, malovaly mrtvolky dětí válející se ve sněhu a kukuřičná pole spalovaná rudými plameny a kvílely pohřebním nářkem hladomorem kosených rodin, jež kavaleristé Kita Carsona naháněli po kaňonech. V jedné takové soutěsce přivedla umírající rodička na svět i Leaphornova budoucího dědečka Hosteena Nashibittiho. Když pak vyrůstal, zněly mu v uších historky strýců, kteří vzpomínali na dobu nelidské krutosti i nadlidské odvahy, na to, jak Carson, který se prohlašoval za přítele Navahů, podněcován nenáviděným kmenem Ute, dusal po kukuřičných políčkách mírumilovného lidu Dinee jako smrtka na koni. Hořkost těch příběhů však Nashibittimu nikdy nepřešla do krve. Když v Yeibichai podstoupil poslední část iniciačního rituálu Stezky noci, dostal válečné jméno Ten, který klade otázky. O sedmdesát let později se pak pro Leaphorna stal Tím, který odpovídá na otázky. Byl to on, kdo Leaphorna naučil všem slovům a legendám Stezky blaženosti, vyprávěl mu, jakým způsobem Svatí lidé přikázali Lidu země žít, seznámil ho s učením Ženy mnoha podob, že totiž jediným cílem lidského snažení musí být krása, a tu lze nalézt jedině v harmonii, a že harmonie přírody a světa je strašně složitá a záhadná věc.

„Pamatuj,“ říkával Hosteen Nashibitti, „že když brouk hovnivál valí svou kuličku, nečiní tak pro nic za nic. Jeho pohyb přinutí vrabčáka, aby vzlétl, a havran odláká orla z nebes, a orlova tvrdá letka vnutí svou vůli Lidu větrů, a věz, že to vše ovlivňuje i tebe a mne a blechu v kožiše prérijního psa i list topolu.“ Tak znělo každé ponaučení. Že všechno a všichni na světě jsou na sobě závislí. Že každá příčina má svůj následek, každá akce plodí reakci. Že všechno má svůj důvod a všechno dohromady se skládá v řád, z něhož vyvěrá krása a harmonie. A tak se každý Navaho učil, že součástí života je i zlo. Učil se ho chápat, protože znal jeho příčiny. A pokud měl štěstí, postupně a metodicky se naučil kráčet vždy jen Stezkou krásy, hledat ve všem její řád a také ho nalézat.

Leaphorn zdusil nedopalek o balvan a vztekle ho rozdrtil. V tom, čemu se snažil přijít na kloub, žádný řád nenacházel. Cata byl mrtvý, ale jeho smrt postrádala jakoukoli příčinu. George Bowlegs neutekl, když k tomu měl důvod, a pak zmizel, přestože neměl proč. Leaphorn vstal a stále ještě v zamyšlení si oprášil zadek svých khaki kalhot. Uvědomil si, že co ho štve vůbec nejvíc, nejsou ony největší a do očí bijící nesrovnalosti. Starosti mu dělaly zejména ty menší. Proč například Cecil Bowlegs tvrdil, že Cata z vykopávek něco ukradl? Neměl přece důvod si vymýšlet, a antropologové zase neměli proč krádež popírat. Proč si Cecil myslel, že bratr prchl před pomstou nějakého kačiny, když Susanne naopak George tvrdil, že kačinu hledá! A co to vlastně bylo, ta podivná lidská postava s ptačí hlavou, kterou zahlédl u hoganu komuny? Šlo o masku kačiny ze zuňijských rituálů? Ale použít ji k jiným než náboženským účelům představovalo nejstrašnější formu svatokrádeže. Avšak na žádnou z otázek nenalézal odpověď.

Vykročil rázně po svahu dolů k vesnici. Mrtvolu už určitě odnesli na stanici a určili příčinu smrti. To všechno se doví. A až mu vybyde čas, zjistí si trochu víc o zuňijském náboženství. Ale nejdřív se postará, aby Shorty Bowlegs vystřízlivěl. Bude mluvit, i kdyby ho musel šoupnout do basy.

8

Úterý 2. prosince, 18:11

Kužely světel Leaphornova džípu s nápisem Navažská kmenová správa – policejní odbor chvílemi pohlcovaly oslepující poryvy červenošedého prachu, chvílemi zas bílý vír suchých sněhových vloček. Leaphorn si mezi jednotlivými závany větru musel vždycky honem vrýt do paměti, kudy se vymlácená polní cesta k hoganu Shortyho Bowlegse točí, a když pak ztratil výhled, řídit poslepu. A protože tu včera už jednu pneumatiku prorazil a další rezervu neměl, jel velice pomalu. Kromě toho nijak nespěchal. V podstatě ani nedoufal, že mu Shorty Bowlegs, pokud vůbec vystřízlivěl natolik, aby byl schopen trochu souvislejší výpovědi, řekne něco, čeho by se mohl chytit. Byla to prostě poslední možnost, kterou ještě nezkusil. Odtud už cesta nevedla nikam. Bowlegs ve vyšetřování Catovy vraždy představoval absolutní konec slepé uličky. Jenomže to by se Leaphorn nesměl znát. Nikdy by ho ani na okamžik nenapadlo, že by se mu mohl vyhnout. Ačkoli vyčerpal všechny myslitelné zdroje informací, nesrovnalosti přetrvávaly, a on věděl, že mu nedají spát. I když chlapcova vražda zdánlivě postrádala motiv, Leaphornova racionální mysl se tomu pořád zpěčovala uvěřit. Ani kobylka luční přece neskáče jen tak bez příčiny. Bylo mu jasné, že jako si člověk chtě nechtě drásá jazyk objížděním vykotlaného zubu, bude si děravou logikou případu lámat hlavu tak dlouho, dokud nakonec nezavrhne teorii, že Cata byl zabit bezdůvodně a George Bowlegs prchl z místa činu až den poté, než by rozum v celé té prapodivné iracionální historii diktoval.

Vybral zatáčku a sjel z posledního padáku k Bowlegsovu hoganu. Vůz dostal smyk a skončil ve výmolu s takovým drcnutím, až se Leaphornovi rozklepaly všechny kosti v těle. Jadrnou navažskou nadávkou dal najevo, co si myslí o tmě, počasí, o sobě, jakož i o příslušnících kmene Zuňi obecně a Edovi Pasquaantim zvlášť. Zatočil na holý, uježděný plácek, kde hodlal auto odstavit. Reflektory olízly keřovité loubí, na okamžik osvětlily ohradu pro ovce, která se táhla dolů po svahu, přejely dveře hoganu, v nichž stála postava v modré košili, a když Leaphorn zatáhl ruční brzdu, zastavily se na šedozeleném jalovci. Leaphorn zhasl motor, ale světla nechal rozsvícená. Cítil, jak se mu ulevilo. Bowlegs byl nejen na nohou, ale natolik střízlivý, že postával venku a zajímal se, kdopak to přijel na návštěvu.

Vyklepl z krabičky cigaretu, zapálil si a čekal. Navažský zvyk a dobré vychování v takovéhle chvíli vyžadovaly nespěchat. Dávná tradice předpisovala vyčkat, až duchové, kteří bloumají po světě a lepí se na pocestné, ztratí trpělivost a odejdou, aniž by s příchozím vstoupili do hostitelova hoganu. Dnes se však zvyk dodržoval už ani ne tak ze strachu z chindi, jako spíš z úcty k soukromí, jež lidé žijící o samotě v téhle pustině respektovali. Leaphorn si proto v autě zcela automaticky udělal pohodlí, dokud si Shorty Bowlegs nenatáhne kalhoty a neuchystá se přivítat příchozího. Až bude připraven, vyjde na zápraží, aby dal návštěvě najevo, že může vejít.

Leaphorn tedy čekal. Džíp se otřásal pod nápory větru, který kvílel, hvízdal a drnčel stovkami hlasů, jež rozeznívaly každou skulinu, hranu a vyčnívající část karosérie. Větrák topení při vypnutém zapalování nešel, takže přední sklo se brzy zamlžilo Leaphornovým dechem. Venku začínal vítr před balvany tvořit jazyky suchého sněhu a mezi větrolamem z jalovců vířily vločky. Byly dosud drobné, ale kužely světlometů prozrazovaly, že jich neustále přibývá. Třeba po téhle přeháňce spustí opravdová metelice. Byla by už zapotřebí jako sůl. Zatímco Leaphorn čekal, přemítal o hladovém dobytku, vyschlých napajedlech a podobných metlách, které přinášelo sucho, ale zároveň se mu hlavou honily i myšlenky na dlouhý den, jejž měl za sebou, i na Catovo tělo na stole v pitevně nemocnice Úřadu pro indiánské záležitosti v Black Rocku. Vybavoval si, jak doktor odstraňoval písek z obrovské sečné rány na krku, která téměř oddělila hlavu od trupu. Způsobila ji zřejmě sekera nebo mačeta, a úder byl veden velikou silou. Za necelou hodinu se už konal pohřeb. Začal mší v misijním kostelíku v osadě a pokračoval u otevřeného hrobu rituálem kivy Jezevce. Když Leaphorn z povzdálí sledoval ten smutný, intimní a posvátný obřad, připadal si jako šmírák. Pak ho náhle napadlo: kdo vlastně bude vystupovat při vítání Shalaků, když je Bůh ohně po smrti? Nepochyboval, že až oslavy začnou, před Radou bohů bude bezchybně tančit nový Shulawitsi. Přemítal jen, kdo by to mohl být, a kde v téhle psotě složí hlavu George Bowlegs, a najednou mu přišlo, že Shorty si dává nějak příliš dlouho načas.

S námahou otevřel dveře, do kterých se plnou silou opíral vítr, vyhrnul si límec bundy, aby mu nefoukalo do obličeje, vylezl z auta a upřel oči na hogan. Panovala v něm naprostá tma. Zapátral v paměti, jestli se uvnitř svítilo, když přijížděl. Vybavoval si pouze, jak světlomety olízly vchod a on v jejich kratičkém záblesku zahlédl nehybnou postavu. Domníval se, že Bowlegs vyhlíží, koho to sem čerti nesou. Ale prkennými dveřmi ani malým křivým oknem, které majitel vyřízl v jihovýchodní stěně svého roubeného obydli, teď neprobleskovala sebeslabší záře. Že by Bowlegs po návratu do hoganu sfoukl petrolejku a nechal návštěvníka venku na mraze? Pak si ale uvědomil, že včera se k němu Bowlegs choval vlídně. Byl sice natolik pod parou, že ani nevnímal, co mu Leaphorn vykládá, natož aby byl schopen koherentní odpovědi, ale uslintaně se culil, pořád ho vybízel, ať se posadí a napije se s ním, a vůbec se choval velice přátelsky.

Chvíli ještě postával u auta, upíral oči na tmavou skvrnu nahrbeného hoganu a uvědomoval si zlověstné skučení větru, jenž zněl hlasy duchů tisíců generací lidu Dinee, kteří bloumali nocí. Pak se ale natáhl zpátky do kabiny, z přihrádky pod deskou vylovil baterku a z držáku přes zadní okénko kabiny sejmul pušku. Tři metry od vchodu se zastavil.

„Ya-ta-hey,“ zvolal. „Ya-ta-hey, Shorty!“

Do nohou mu šlehal prach a sníh, které vítr honil kolem hoganu. Do primitivních veřejí kleply dřevěné dveře. Upřel na ně oči. V chabém odlesku reflektorů jejich pohyb sotva zaznamenal. Rozsvítil baterku. Tvořilo je pět nastojato sražených prken sbitých dohromady jediným šikmým svlakem. Ve žlutém světle baterky teď stály zcela nehybně. V kouřovém otvoru, který tvořila stará trouba od kamen, zaskučel další poryv větru a rozezněl každičkou skulinu a škvírku roubené stavby hádavým sborem. Pak se dveře znovu pohnuly. Nejdřív směrem ven, potom dovnitř. Cvakla petlice.

„Haló,“ zavolal Leaphorn. „Shorty?“

Ale větrný chór v hoganu náhle ubral na výšce i hlasitosti, takže odpovědí mu bylo jenom ticho. Leaphorn přiskočil ke stěně srubu. Natáhl závěr, zasunul náboj do komory, uchopil pušku do pravé ruky, levou vzal za petlici a trhl. Dveře se vlivem momentálního podtlaku vyvolaného závanem větru rozlétly dokořán a třískly do protější stěny.

V domě panovalo naprosté ticho. Světlo baterky se odrazilo od galvanizovaného plechu výlevky u protější stěny, olízlo změť nádobí, sáčků, krabic a plechovek a spočinulo na provaze, na němž se v hoganech podle tradice větraly pokrývky. Teď na něm visely chlapecké džínsy, tři košile, jakýsi modrý hadr a pár kusů prádla. Za šatstvem se na hrubě roubené stěně mihl jakýsi stín. Že by se tu někdo pohyboval? Leaphorn však nikde nezahlédl živou duši. Přejel baterkou ve směru hodinových ručiček dokola po hoganu. Na podlaze spatřil tři prázdná lůžka s rozházenými pokrývkami, potom kužel minul otlučený kovový prádelník s vytaženými zásuvkami, balík ovčích kožešin převázaných provazem a zastavil se na mužské paži. Ležela ochable na podlaze a její zápěstí vyčuhovalo z rukávu, který nebyl tmavomodré, ale khaki barvy. Povolené prsty se konečky dotýkaly udusané hlíny.

Do tváře mu šlehl vír bodavých suchých vloček. Hoganem znovu hlasitě zavylo skučivé obligato. Světlo baterky dopadlo na černé vlasy uprostřed pečlivě rozdělené pěšinkou a zapletené do copů svázaných šňůrkou. Kdysi růžová čelní páska i vlasy pod ní dostaly nedávno krvavě rudý přeliv.

Leaphorn si ani neuvědomoval, že po celou dobu, než mrtvolu Shortyho Bowlegse objevil, tajil dech. Když teď vypustil vzduch z plic, znělo to jako povzdechnutí. Chvilku stál, upíral oči za hogan a pečlivě studoval matné obrysy větrem zkroucených borovic a jalovců, které stavbu obklopovaly, a zkoumal pár přístřešků sloužících jako hospodářské budovy. Napínal uši, ale ve větru byla veškerá snaha marná.

Vešel dovnitř. Přičapl na bobek, pohlédl mrtvému do tváře a rozhlédl se kolem. Shortyho Bowlegse někdo zavraždil prudkým, zezadu vedeným úderem těžkého, ostrého předmětu. Byla to tatáž zbraň, která usmrtila Catu? Držela ji postava v modré košili, kterou zahlédl ve dveřích? Ačkoli nevěděl proč, byl přesvědčený, že jde o muže. Jenomže kam se poděl? Mohl mít nanejvýš pětiminutový náskok, ale v tomhle větru, sněhu, prachu a tmě byly zrak i sluch Leaphornovi stejně platné, jako kdyby neznámého hledal na jiné planetě. V duchu si musel vynadat. Vidí vraha, a nechá ho klidně odejít, protože jen vysedává v autě a planě dumá.

Konečkem prstu se zlehka dotkl krve v Bowlegsových vlasech. Byla lepkavá. K vraždě tedy muselo dojít minimálně půl hodiny před jeho příjezdem. Vrah zřejmě nejdřív Bowlegse zabil a pak prohledal hogan. Přišel sem ale už s úmyslem zabít a teprve pak zpřeházel celou domácnost, nebo tu něco hledal a Bowlegse zabil, aby mu nepřekážel? A po čem vlastně pásl? Veškerý majetek, který Bowlegs za svůj zhruba čtyřicetiletý život nashromáždil, se válel na podlaze. Šatstvo, potraviny, vybavení domácnosti i ovčácké potřeby mohly mít suma sumárum cenu nějakých pěti stovek. Ovšem nové a počítáno v přemrštěných cenách, které účtoval jediný obchod na celé rezervaci. Všechno ale bylo použité a obnošené, a Leaphorna napadlo, že měřeno standardem bílého muže měl Bowlegsův život hodnotu sotva stovky. Tak by ocenil jeho život svět bílých. A jakou cenu by měl podle navažských měřítek? Tradice lidu Dinee hodnotila lidskou existenci tvrdším metrem. Požadovala, aby byla součástí harmonického řádu věcí. Jenomže v tomhle ohledu Shorty Bowlegs také selhal.

Venku před hoganem Leaphorn vypnul světla džípu a začal ve stále širších kruzích prohledávat okolí. Postupoval pomalu, protože si uvědomoval, že ač je to nepravděpodobné, vrah může být pořád ještě nablízku. S pomocí baterky pátral po stopách bot, kopyt či pneumatik všude, kde je vítr ještě nemohl zavát, ale nenašel nic, z čeho by se dalo cokoli vyčíst. Na několika místech sice objevil otisky pneumatik svého vozu, které poryvy větru dosud nestačily zamést, ale jiné auto poslední dobou hogan očividně nenavštívilo. Po tomto zjištění pečlivě prozkoumal ohradu, která ležela níž po svahu v mělkém vyschlém korytě a sloužila za stáj. Obyvatelé hoganu si drželi dva koně. Jeden byl špatně okovaný a jeho stopy nebyly starší než pár hodin. Druhý odjel nejméně před čtyřiadvaceti hodinami. Leaphorn přičapl k jílovité zemi, schoulil se, aby se alespoň trochu chránil před ledovým větrem, a začal přemítat, co to všechno znamená.

Poryvy chvílemi zesilovaly tak, až větve jalovců divoce tloukly o sebe, chvílemi panovalo téměř ticho jako při naprostém bezvětří. Leaphorn zhasl baterku a přikrčený k zemi nastražil uši. Do větru zazníval jakýsi podivný zvuk. Leaphorn se zaposlouchal, ale to už zvuk přehlušila svým tisícihlasým chórem bouře. A pak ho zaslechl znova. Bylo to cinkání zvonku. A po něm se ozvalo další, tentokrát o něco hlubší. Třetí zvonek měl plechový hlas. Leaphorn rychle vykročil směrem k pokroucenému jalovci, odkud zvuky přicházely. Strom byl ve tmě téměř neznatelný. Zastavil se v jeho skrytu a čekal. Hlas zvonků se blížil a s ním i klapot koňských kopyt. Kolem Leaphornova stanoviště s cinkáním prošla matná silueta bílé kozy, po ní se proti větru probojovával proud dalších a za nimi se valilo téměř jednolité stádo ovcí. Průvod uzavíral kůň, na jehož hřbetě se zimomřivě choulila drobná postavička.

Leaphorn vystoupil zpoza jalovce.

„Ya-ta-hey,“ zvolal. „Cecile?“

9

Úterý 2. prosince, 22:15

Dojet zpátky do Zuňi a předat Cecila do péče mladého františkána z misijní školy sv. Antonína trvalo Leaphornovi skoro dvě hodiny. Nejdřív Cecilovi co nejšetrněji sdělil, že otec je po smrti, protože ho někdo praštil do zátylku. Potom vraždu vysílačkou nahlásil stanici novomexické státní policie v Gallupu. Operátor slíbil, že vyrozumí i policii v Zuňi a úřad šerifa okresu McKinley. Tím bylo služebním povinnostem učiněno zadost, i když Leaphorn si říkal, že vrah Shortyho Bowlegse bude sotva takový hlupák, aby se dal zatknout u policejního zátarasu někde na silnici. Jakmile vybavil úřední formality, pomohl Cecilovi odsedlat koně a zahnat ovce do ohrady mezi křovisky. Usadil chlapce do vozu, nastartoval motor, pustil naplno topení a došel Cecilovi pro věci na spaní a na převlečení. Našel jen jedinou košili, troje mizerné ponožky a nějaké prádlo. Sbalil všechno do prázdného hnědého pytlíku od nákupu a podal ho chlapci okénkem auta.

„Nenašel jsem ale rezervní kalhoty.“

„Já jiný nemám,“ řekl Cecil.

„Chceš z baráku ještě něco?“

Cecil se přes jeho rameno zahleděl na hogan. Leaphorn přemítal, co mu asi táhne hlavou. Když před dvěma hodinami chlapec odcházel, aby přihnal ovce, představoval ten nahrbený stín ve tmě dosud domov. Panovalo v něm teplo, a přestože člověk, s nímž tu bydlel, měl věčně v hlavě, byl to nicméně jeho táta. Teď v hoganu panoval nepřátelský chlad a neobýval ho už Shorty Bowlegs, ale pouze jeho duch, který podle navažského nazírání světa zosobňoval jen nebožtíkovy nejhorší stránky.

„Asi bysme měli vzít i bráchovy věci,“ ozval se Cecil. Po chvíli dodal: „Co myslíte, nejsou už očarovaný? Mám tam taky krabici na svačinu do školy. Není už pozdě?“

„Já ji přinesu. Hned zítra zařídíme, aby sem někdo zajel a postaral se o nebožtíka i o hogan. A ducha se bát nemusíš.“

„Chci akorát krabici na svačinu,“ řekl Cecil. „Víc toho stejně nemám.“

Cestou dovnitř Leaphorna napadlo, že tahle smrt představuje pěkně zapeklitý problém. Nebyl tu jediný příbuzný, který by obstaral pohřeb a prorazil ve stěně díru, aby duchu zemřelého umožnil odebrat se na toulky věčností, nikdo, kdo by zatloukl vchod prkny na znamení, že hogan navštívila smrt, a hlavně našel vhodného zaříkávače a zařídil příslušný rituál, který by ochránil každého, jehož život by úmrtí mohlo nějak ovlivnit a ohrozit. A co hůř, kluka si neměl kdo vzít, v okolí nežili žádní strýčkové, tetičky, bratranci ani sestřenice, u nichž by dítě jako Cecil mohlo zakotvit v bezpečí nového domova a nové rodiny. Tahle role čekala na příbuzné, kteří žili v rezervaci až kdesi za Ramahem. Šlo zřejmě o Shortyho přízeň, ale protože Cecilova matka byla poběhlice, pořád se zdálo lepší dát kluka k příbuzným ze strany otcovy matky. Na policii v Ramahu budou vědět, kde je hledat. A jemu zbyde už jenom vypátrat Cecilova staršího bratra.

Zarazilo ho, jak málo našel v hoganu známek, že tu George vůbec žil. Objevil jen jednu košili. Byla tak potrhaná, že ani George ji už nemohl nosit. Těch pár dalších svršků Leaphorn zavrhl také. Na nic jiného nenarazil. Pak si dal nepřítomnost chlapcových věcí do souvislosti se zmizelým koněm a došel k logickému závěru, že George se do hoganu vrátil toho dne, z něhož pocházely nejčerstvější stopy v ohradě. Což bylo včera, den po Catově smrti. George se doma stavil pro koně a nějaké šatstvo. Musel dorazit nedlouho po Leaphornově první bezvýsledné návštěvě u Shortyho.

Na odchodu zahlédl Cecilovu krabici na svačinu. Byl to laciný šunt, jaký prodávají v každém jednotkovém obchoďáku. Na žlutém plechu měla vyvedený obrázek pejska Snoopyho, jak se vyvaluje na střeše své boudy. Leaphorn se pro otevřenou krabici shýbl ke stěně.

Uvnitř našel asi deset listů papíru. Původně byly zřejmě pečlivě složené, ale kdosi je rozházel. Na vrchním byly tužkou napsané příklady na odčítání, pod nimiž stálo červeným inkoustem „Dobře!“ Levý horní roh dalšího nesl nadpis „Odstavce“ a nad ním se skvěla nalepená zlatá hvězdička.

Leaphorn papíry znovu složil. Pod nimi našel modrý míček na přetržené gumičce, starou zapalovací svíčku, malý magnet ve tvaru podkovy, klubko měděného drátku úhledně namotaného na klacíček, lahvičku od aspirinu zpola naplněnou čímsi, co vypadalo jako špinavé železné piliny, kolečko od dětského autíčka a podlouhlou figurku jen o něco větší než jeho palec. Byla vyřezaná z parůžku a představovala krtka. Na zádech měla dvěma řemínky z jelení kůže připevněný droboučký šípový hrot ze štípaného pazourku. Zřejmě šlo o fetiš, nejspíš některého ze zuňijských kouzelnických bratrstev, protože Navahové nic podobného nepoužívali.

Cecil měl oči přilepené na čelní sklo. Beze slova si krabici vzal a položil do klína. Auto se s drkotáním rozjelo, ale Cecil pořád jen upřeně hleděl před sebe.

„Zavezu tě do misie svatého Antonína. Vyspíš se dneska tam,“ prohlásil Leaphorn. „Pak najdu George a vezmu vás oba odtud pryč. Nechám vás u příbuzných vašeho táty. Ledaže bys chtěl někam jinam, kde by vám bylo líp.“

„Ne,“ řekl Cecil. „Nemáme kam.“

„Kdepak jsi vzal ten fetiš?“

„Fetiš?“

„Toho malého kostěného krtka.“

„Brácha mi ho dal.“

„Jak vypadá váš druhý kůň?“

„Ten druhej? Velkej hnědák s bílejma punčoškama.“

„Když si pro něj George přišel, co všechno si ještě s sebou bral?“

Cecil neřekl nic, jen sevřel rukama krabici. Leaphorn mu mezi prsty přečetl nápis na víku: ŠTĚSTÍ JE MÍT PROVÁZEK, KTERÝ UDRŽÍ KAŽDÉHO DRAKA.

„Hele,“ řekl Leaphorn. „Pokud si koně nevzal on, kdo teda? A kdopak odnesl jeho věci? Nemáš pocit, že bychom ho měli najít, co? Nemyslíš, že by mu bylo líp? Prokristapána, uvažuj přece trošku.“

Vůz s naříkáním začal na dvojku šplhat do svahu nad hoganem. Za okny zakvílel další poryv větru. Protože už přestalo sněžit, vůz halil závoj zvířeného prachu. Cecil se rozklepal jako osika. Leaphorn mu položil ruku na rameno a najednou ho popadl strašný vztek.

„Stavil se pro koně včera večer,“ pípl Cecil tenounkým hláskem. „Byla už tma, dávno potom, co jsme spolu mluvili. Táta spal a já šel ven dohlídnout na ovce, a když jsem se vrátil, zjistil jsem, že puška je pryč, a našel jsem od bráchy vzkaz.“ Pořád hleděl upřeně před sebe a svíral krabici na svačinu tak křečovitě, až mu klouby zbělely. „Vzal si myslím ještě nůž, svoje věci, co měl v takovým koženým váčku, a taky půl bochníku chleba.“ Když seznam dorecitoval, zase zmlkl.

„Nepsal, kam se chystá?“

„Mám ten vzkaz tady,“ prohlásil Cecil. Otevřel krabici a začal se prohrabávat papíry. „Měl jsem pocit, že jsem ho tam dával,“ řekl nakonec a zase ji zavřel. „Ale pamatuju si ho docela dobře. Prej nemá čas mi všechno podrobně vysvětlovat, ale jde hledat nějaký kačiny. Že s nima musí mluvit. Jméno toho místa, kam se chystal, nedokázal napsat. Pokoušel se, ale já si akorát pamatuju, že začínalo na K. Vzkazoval, že bude pryč několik dní. Prej jede za tím kačinou, protože musí něco zařídit. A když se mu to nepovede, bude muset zajet na slavnost do Zuňi a pak se vrátí. Abych si o něj nedělal starosti.“

„Zmínil se o Ernestu Catovi?“

„Ne.“

„Ani nenaznačil, kde kačinu hodlá hledat?“

„Ne.“

„Nic víc už nenapsal?“

Cecil mlčel. Leaphorn se na něj podíval. Chlapec měl v očích slzy.

„Ne,“ procedil Cecil. „Jenom prej ať se starám o tátu.“

10

Středa 3. prosince, 10:00

Joe Leaphorn se pořád nemohl soustředit. Připadalo mu, že jakákoli vražda (jako například Catova smrt) by se měla dát chápat jako svébytná jednotka, tedy něco, čemu násilný čin určuje počátek i konec, co obsahuje příčinu i následek. Ale dvě vraždy, které spojoval čas, místo, účastnici, a co bylo nejdůležitější, i motiv, představovaly něco daleko složitějšího. Z jednotky se stala množina, z bodu přímka, a přímky mají tu vlastnost, že vedou určitým směrem dál a dál. Z množiny jedna dva se stává množina jedna dva tři čtyři… Pokud ovšem smrt zuňijského chlapce a opilého Navaha patřily skutečně ke stejné množině. Patřily?

Právě na tenhle problém se Leaphorn pokoušel zaměřit. Kladl si otázku, zda vraždy Ernesta Caty a Shortyho Bowlegse dávají smysl samy o sobě, nebo zda musí být nutně součástí čehosi rozsáhlejšího. A pokud byl sled neúplný, kam spojnice mezi Catou a Bowlegsem směřovala? Odpověď si vyžadovala tak silné soustředění, že Leaphornovi až hlava třeštila.

Jenomže ho neustále něco vytrhovalo. Jednak agent FBI, který pořád cosi vykládal, jednak po kanceláři zuňijské policejní stanice už zase patrolovala ta moucha. Pak pro změnu venku po asfaltu novomexické státovky č. 53 přefrčel náklaďák s naříkavě skřípějící převodovkou. Leaphorn se přistihl, že myslí na chudáka Ernesta Catu, jenž – jak by řekli Zuňiové – došel na konec své stezky ve věku třinácti let poté, co byl vybrán, aby zosobňoval Boha ohně, jako řádně pokřtěný katolík ministroval v kostele sv. Antonína, chodil ke svaté zpovědi, a protože pocházel z klanu Jezevce, patřil k zuňijskému posvátnému bratrstvu, takže jednou by se zcela bezpochyby stal pilířem zuňijské víry, kdyby se ovšem kdosi z jakéhosi neznámého důvodu nerozhodl sprovodit ho ze světa.

Do koutku Leaphornova vědomí se vemluvil hlas agenta FBI Johna O’Malleyho, a policista honem zdvihl obočí, jako že poslouchá.

„… vyslechnout dostatečný počet lidí,“ říkal právě O’Malley. „Zkušenost ukazuje, že nakonec se vždycky najde někdo, kdo si vzpomene na něco důležitého. Je to jen otázka trpělivé…“

Leaphornova pozornost znovu ochabla. Přemítal, čím to je, že agenti FBI tak často vypadají právě jako O’Malley. Pak si všiml, že druhý běloch, který seděl za agentem, jeho trik s obočím prokoukl a teď ho s hlavou na stranu a s chápavým úsměškem na rtech pozoruje. Bylo mu asi padesát, měl růžové, pihaté, jako ohař povislé tváře a kštici vlasů pískové barvy. O’Malley ho prve představil jenom jako „agenta Bakera“. Měl očividně v úmyslu naznačit, že Baker je pouze dalším řadovým příslušníkem Federálního vyšetřovacího úřadu. Jenomže Leaphornovi už před hodnou chvílí přišlo, že to není pravda. Prostě na to nevypadal. Nevyznačoval se perfektním chrupem a působil bezstarostně ledabylým dojmem. Celé jeho vzezření naznačovalo bystrý, zvídavý a netrpělivý intelekt. Avšak rozsáhlé zkušenosti Leaphornovi potvrzovaly, že právě tyhle vlastnosti zaměstnání u FBI vylučují. Všichni lidé od FBI vypadali jako O’Malley: vymydlení, upravení, pečliví a pilní, ale zároveň také nepoznamenaní žádnou zvláštní mírou inteligence. O’Malley mluvil a mluvil. Leaphorn ho pozoroval a přitom přemítal, jak prazvláštní politiku FBI v tomhle ohledu vyznává. Kam jenom federál chodí na všechny ty týpky, jako je O’Malley? Najednou si představil, jak z kanclíku kdesi v budově washingtonského ministerstva spravedlnosti rozesílá nějaký inkoust všem vrchním hecířům a kapelmajstrům fotbalových mužstev Jižní Kalifornské, Brigham Young, Arizonské státní, Notre Dame a dalších výběrových univerzit povolávací rozkaz, aby se dali olepat na ježka a neprodleně se hlásili do služby, a měl co dělat, aby se nerozchechtal. Pak si vzpomněl, že se už kdysi s Bakerem setkal. Bylo to v Utahu, v kanceláři šerifa sanjuanského okresu po pitvě jednoho navažského rodeového jezdce, který se předávkoval heroinem. Baker byl u případu také. Vypadal rozevlátě a pobaveně. Šerifovi se prokázal pověřením protidrogového oddělení Úřadu pro kontrolu narkotik a registrovaných léčiv při federálním ministerstvu spravedlnosti. To už bylo hezky dávno. Poté ve Flagstaffu zatkli několik lidí a mezi poldy začaly kolovat obvyklé vágní fámy, že Bakerovi se povedl parádní kousek, a jak je daleko fikanější a tvrdší polda, než by do něj člověk řekl.

Takže Baker byl od protidrogového. Leaphornův mozek ten nový poznatek okamžitě zpracoval a zařadil do souvislostí. O smrt Ernesta Caty a Shortyho Bowlegse se tedy zajímalo i oddělení pro boj s narkotiky. Proč? A proč se O’Malley tuhle skutečnost pokoušel před místní policií zatajit? Na první pohled se odpověď na obě otázky zdála nasnadě. Baker tu byl proto, jelikož federál pojal podezření, že v případu nějak figuruje i ilegální obchod s drogami. A Bakerovu skutečnou funkci jim O’Malley neprozradil, protože nechtěl, aby úřad šerifa okresu McKinley, novomexická státní, navažská kmenová i místní policie v Zuňi věděly, že o případ se zajímá také protinarkotické oddělení. Jenomže odpovědi vyvolávaly další otázky. Jakpak se federál domákl, že do celé záležitosti jsou zamotané i drogy? A kdo rozhodl, že se místním úřadům neřekne celá pravda? Kdepak tu existovalo nebezpečí úniku informací?

Leaphorn si agenta FBI změřil pohledem. „… pokud existuje nějaká fyzická stopa, najdeme ji,“ říkal právě O’Malley. „Vždycky se něco najde, byť by to byla sebenepatrnější maličkost. Ale vy tenhle kraj znáte líp než my, a hlavně znáte místní lidi…“ O’Malley byl pohledný chlap s protáhlým obličejem a hranatou bradou. Nezdravou přirozenou barvu bledých tváří překrývalo opálení, světlé vlasy měl od sluníčka vyšisované do ještě světlejšího odstínu. Živá ústa zvýrazňovaly bílé zuby a nápadná mimika obličejových svalů. Přece není takový zelenáč, aby si namlouval, že Bakerovu příslušnost k protidrogovému nikdo z přítomných nepozná? Anebo je tak namyšlený, že mu je šumafuk, jak je tím uráží?

Podíval se na Pasquaantiho, který O’Malleyho flegmaticky sledoval s kamenným výrazem v tváři, z níž se nedalo vyčíst vůbec nic. Highsmith se vyvaloval na židli, nohy natažené před sebe, pohrával si s brigadýrkou uniformy novomexické státní policie a v očích měl naprosté prázdno. Pomoranč Naranjo civěl z okna a černé oči v jeho přísném, vrásčitém obličeji znuděně těkaly sem a tam. Leaphorn ho chvíli pozoroval. Zaznamenal, jak si Bakera krátce změřil pohledem a pak se zase věnoval výhledu z okna. Téměř neznatelný výraz hněvu skrytý pod sítí vrásek Leaphornovi naznačil, že i Naranjo si vzpomněl, co je Baker ve skutečnosti zač. O’Malley rozhodl, že Naranjovým úkolem bude pokrýt okrajové oblasti zuňijské rezervace neosídlené příslušníky kmene Navahů a vyptávat se rančerů, lidí od správy silnic i od spojů a vůbec všech, kdo by mohli něco vědět. Leaphorn zauvažoval, s jak velkou vervou se asi se svým úkolem vyrovná. „Potřebujeme například vědět, jestli si nevšimli někoho cizího nebo jakékoli jiné nezvyklé skutečnosti, třeba nízko letícího malého letadla, zajímáme se o každého, kdo by…“

„Jasně,“ prohlásil Naranjo.

„V tak řídce obydlené oblasti si lidi přece všimnou cizí tváře,“ argumentoval O’Malley. Leaphorn rychle střelil očima po Naranjovi. Byl zvědavý, jak na tu nejapnou banalitu zareaguje.

„Jistě,“ řekl Naranjo a zatvářil se trochu zaskočeně.

Agent O’Malley teď zaměřil pohled na Leaphorna. Dal mu už najevo, že je s ním nespokojený. Když poručík Leaphorn objevil Bowlegsovu mrtvolu, neměl prý hogan co prohledávat. A ráno za světla se tam také neměl vracet a dál pátrat po otiscích pneumatik a obuvi a stopách, které dosud nezavál vítr. Měl se hezky pakovat a neplést se do práce expertům. Takhle přímo to sice neřekl, ale naznačovaly to otázky, kterými přerušoval Leaphornovu stručnou zprávu o událostech v Bowlegsově hoganu.

„Baker a já se tam teď vypravíme,“ prohlásil O’Malley, „a zajistíme všechny stopy a indicie, aby se do nich mohla pustit laborka. Vy byste nám velice pomohl, poručíku, kdybyste si tady v okolí proklepl své soukmenovce, třeba na něco padnete. Chci po vás zhruba totéž, co po Naranjovi. Je to jasné?“

„Jistě,“ řekl Leaphorn.

U dveří se O’Malley zastavil. „Taky bychom si vážně rádi promluvili s Georgem Bowlegsem,“ prozradil Leaphornovi.

Když O’Malley s Bakerem odešli, rozhostilo se v místnosti na dlouhých deset vteřin hluboké ticho. Pak se Highsmith zvedl, protáhl se a poposunul si brigadýrku.

„Doboha,“ řekl. „Abych zas složil svoje starý kosti za volant a dělal těm Frajerům Byrokratickejm Idiotskejm picmocha.“ Zakřenil se na sedícího Naranja. „V tak řídce obydlené oblasti si lidi přece všimnou cizí tváře. Hele Naranjo, to by tě v životě nenapadlo, co?“

Naranjo se ušklíbl. „Ale,“ řekl, „když ho člověk pozná blíž, je asi docela fajn.“

Highsmith sáhl po klice, ale pak se zarazil. „Pánové, ví někdo z vás o čemkoli, co by naznačovalo, že jsou v tom taky drogy?“

Leaphorn se rozesmál.

„Myslíš kromě toho, že Baker je vyšetřovatel od berňáku?“

„Ten Baker mi leží v hlavě,“ ozval se Pasquaanti. „Na FBI nevypadá.“ Odmlčel se a pak pokračoval. „A tak se pořád ptám, proč nám O’Malley neřekl, co je Baker vlastně zač.“

„Federálové se totiž domákli, že vy kluci zuňijský jste si plácli s Turkama, že se stanete největším producentem opia na světě,“ prohlásil Highsmith. „A proto nechtěj, aby o tom věděli místní poldové.“

„Přesně, jak mi táta vždycky kladl na srdce,“ řekl Pasquaanti. „Nikdá žádný rudý kůži nevěř ani slovo. No nemám pravdu, poručíku?“

„To si pište,“ prohlásil Leaphorn. „Když jsem byl ještě kluk, bába měla v hoganu vyvěšený životní heslo. ‚Lidé jsou různé, zvláště pak rudé‘.“

Naranjo si narazil kloubouk. Přestože už začínala zima, nosil stále ještě slamák.

„Škoda, že to tehdá někdo neřekl taky Custerovi,“ nechal se slyšet.

Highsmith už vyšel na chodbu. „Hele,“ zavolal zvenčí na Leaphorna, „jak se to heslo píše v navažštině?“

„Jak se to říká,“ křikl Leaphorn.

Venku na tmavě modré obloze zářilo slunce. Vzduch byl nehybný, studený a velice suchý.

„Počasí si řeklo, že se ještě umoudři,“ řekl Highsmith. „Včera v noci jsem si myslel, že už tu máme zimu.“

„Já tyhle pozdní zimy nesnáším,“ prohlásil Naranjo. „Vždycky je nejdřív děsný sucho, a když pak zima konečně přijde, začne příšerná kosa.“

Pasquaanti se opřel o veřej. Naranjo nasedl do auta. „No nic,“ řekl, „tak já se teda pojedu mrknout, jestli někde nenarazím na…“ Zbytek věty pohltil řev motoru Highsmithova vozu, který vycouval na silnici a vzápětí vyrazil po třiapadesátce pryč.

Leaphorn zařadil rychlost a vyjel také. Zahnul na východ a na křižovatce se silnicí na Ojo Calienté se pustil směrem ke komuně, kterou její obyvatelé pokřtili Jásonovo rouno. O vzkazu, který George Bowlegs nechal bratrovi, informoval jak O’Malleyho, tak Pasquaantiho. O’Malley neprojevil sebemenší zájem. Pasquaanti chvíli dumal, ale nakonec zavrtěl hlavou a prohlásil, že pokud slyšel, Bowlegs byl magor. V jakém ohledu, to už ale nevysvětlil. Leaphorn si řekl, že se o vzkazu zmíní Susanne a probere ho i s Isaacsem. Pořád doufal, že se mu podaří vydolovat nějaký zasutý drobeček informace, který by mu naznačil, kam Bowlegs utekl. Hrubě řezaný dezén terénních pneumatik za sebou na okresce nechával spršku štěrku, a jakmile Leaphorn zabočil na polní cestu ke komuně, zvedl za vozem chvost prachu. Zatímco Bowlegs honí nějakého kačinu, je skoro jisté, že někdo pase po něm, přemítal Leaphorn za jízdy. Ačkoliv obvykle nemíval naspěch, teď se hnal, jako kdyby šlo o život.

11

Středa 3. prosince, 12:15

Uvnitř školního autobusu, který komuna vlastnila, se činil s autogenem mladík se sluncem spáleným a sloupaným obličejem a vlasy svázanými do uzlu. Hořák syčel tak hlasitě, že mladík ani neslyšel Leaphorna přijíždět, takže když před sebou policistu spatřil, očividně se polekal.

„Má moc práce,“ odpověděl, když se Leaphorn zeptal po Susanne. „Myslím, že je zrovna pryč. Copak jí chcete?“

„Jsem tu v privátní záležitosti,“ prohlásil Leaphorn mírumilovně. „Ledaže byste byl kamarád George Bowlegse. Snažíme se totiž zjistit, kam zmizel.“ Za hlavou s uzlem se pohnula přikrývka, která visela ve vchodu do hoganu obydleného duchem Alice Madmanové, kdosi vykoukl ven, střelil po Leaphornovi pohledem a zase zmizel. Vzápětí se z domu vynořil Halsey.

„Nejste vy chlupatej“? řekl Uzel.

„Tadyhle to mám dokonce napsáno,“ odpověděl Leaphorn a ukázal na znak na dveřích svého auta. „Jo, chlupatej Navaho.“ Halseyho výraz ho tak pobavil, že to hlasitě zopakoval.

„Ya-ta-hey,“ řekl Halsey. „Je mi líto, ale kluk se tu ani neukázal.“

„No dobrá,“ prohlásil Leaphorn, „v tom případě dám ještě jednou řeč se Susanne. Třeba si přece jen vzpomněla na něco, co by nám pomohlo.“

„Nevzpomněla,“ řekl Halsey. „A kdyby, dáme vám vědět. Škoda ztrácet čas.“

„Mně to nevadí,“ prohlásil Leaphorn. „Pořád lepší ztrácet čas než makat. Copak máte s tím autobusem?“ Otázka byla určena pro Uzla. Mladík na něj mlčky upřel oči.

„Urvaný sedadlo,“ vysvětlil Halsey.

„To mě podržte,“ řekl Leaphorn. „A já myslel, že by stačilo ho přišroubovat. Můžu se mrknout, jak to chcete přivařit?“ Vykročil ke dveřím autobusu.

Uzel si stoupl do dveří, přestal schovávat ruce za lacl montérek a svěsil je podle těla. Leaphorn se zastavil.

„Já jsem totiž hrozně uminutá povaha,“ řekl. „Chci si akorát promluvit se Susanne, jestli nevykoumáme, kde kluka hledat, ale jestli tu Susanne momentálně není, můžu se zatím zabavit tím, že se kapánek porozhlídnu kolem.“ Podíval se na Uzla. „Začnu hned tímhle autobusem,“ pronesl stále ještě klidným hlasem.

„Mám dojem, že je u větrníku,“ prohlásil Halsey. „Dovedu vás tam.“

Sešli asi o 150 metrů níž po stezce, která klikatě padala k úzkému korytu, a pak se vydali po dně plném písku a štěrku vzhůru ke stěně ostrohu, odkud Leaphorn předevčírem večer komunu pozoroval. Těsně pod ním leželo malé mokřisko, které vytvořil nepravidelný průsak spodní vody. Jakýsi pachtýř tu vyvrtal mělkou studnu a vztyčil větrné kolo s čerpadlem, které do ovčího napajedla pumpovalo pramínek vody. Oleandr vedle nádrže byl ověšený schnoucími košilemi, džínsy, montérkami a prádlem. Pod ním seděla ve stínu Susanne a sledovala, jak se k ní blíží.

„Už jste ho našli? Vrátil se domů?“

„Ne. Doufal jsem, že když to probereme ještě jednou, napadne tě třeba něco, co by nám mohlo pomoct.“

„Bohužel není co.“ Zavrtěla hlavou. „Fakt neřekl nic, na co bych si nevzpomněla už v pondělí.“

„Tak vidíte,“ ozval se Halsey.

Leaphorn ho ignoroval. „Tvrdilas, že se tě George vyptával, jestli víš něco o zuňijském náboženství,“ řekl. „Na nic dalšího si v tomhle ohledu už nevzpomínáš?“

Halsey za jeho zády se rozesmál.

„Ne. Vážně. Opravdu.“ Zahleděla se za něj na Halseyho. „Akorát si pamatuju, jak se mně ptal, jestli o tom něco vím, a já mu řekla to málo, co mi vykládal Ted. Já bych vám fakt ráda pomohla, ale vážně nevím jak.“

„No dobře,“ ozval se Halsey. „Tak zas půjdem, milej pane. Končíme.“

Leaphorn se otočil. Halsey stál na stezce, ruce vražené do kapes maskáčové bundy, ve tváři drzý pobavený výraz. Byl to silný, vysoký a ramenatý chlap. Leaphorn se ani nesnažil skrýt vztek v hlase.

„Tak aby bylo jednou provždy jasno. Hodlám si se slečnou trochu popovídat a vy nás nebudete rušit. Můžeme to sfouknout tady, ale taky v kanceláři šerifa v Gallupu. A pokud budeme muset tam, vezmu s sebou kromě vás i toho zabitého jelence. Za pytláctví mimo sezónu vás čekají asi tři stovky pokuty a pár dní v base. A pak si zajedeme do Window Rocku, kde s kmenovou radou probereme, co sakra děláte na navažské půdě bez povolení.“

„Tohle je veřejnej pozemek,“ namítl Halsey. „Není součástí rezervace. Patří pod státní pozemkovou správu.“

„Podle našich map leží na území rezervace,“ řekl Leaphorn. „Ale o tom se můžete klidně dohadovat se samosoudcem. Jenomže až potom, co s vámi skončí šerif v Gallupu.“

„Tak dobře,“ řekl Halsey. Susanne, která stála Leaphornovi za zády, věnoval dlouhý uhrančivý pohled, otočil se na podpatku a rychle se pustil zpátky ke komuně.

„Když já si fakt na nic jinýho nevzpomínám,“ pípla dívka. Střelila očima po Halseym a zahryzla se do dolního rtu.

Leaphorn se opřel o strmý břeh koryta, který měl za zády a díval se za Halseym, dokud nezmizel. „Copak ho vůbec někdo může najít?“ pokračovala Susanne. „Buď vzal roha nadobro, nebo se brzo vrátí sám. Honit ho nemá cenu. Taky jsem uvažovala o tom, co jste říkal o těch mrazech.“ Vzdorovitě mu pohlédla do očí. „Stejně vám nevěřím, že by mohl zmrznout. Když nezmrznou lišky ani kojoti a podobná havěť, nezmrzne ani George. Je v přírodě stejně doma jako zvířata. Akorát jste mi chtěl něco nabulíkovat, že jo? Potřeboval jste ze mě vypáčit informace.“

„To je pravda. Vážně jsem chtěl, abys mi o něm něco řekla,“ přiznal Leaphorn. „A co jsem slyšel, George je chytrý kluk a jen tak něco ho nezdolá. Na druhé straně nám tu loni zmrzlo jedenáct osob. Pravda, většinou šlo o staré lidi, v jednom případě o nemocného, ale byli mezi nimi i zdraví chlapi v nejlepších letech. Jenomže je to zaskočilo příliš daleko od přístřeší a byl moc velký mráz a spousta sněhu.“

„Vsaďte se, že byli ožralí,“ namítla Susanne.

Leaphorn se rozesmál. „No dobře. Sázet se teda nebudu. Tři z nich opravdu byli. Kdyby měl George co jíst, nedělal bych si takovou hlavu. Protože dokud bude mít co do žaludku, dokáže udržet oheň, i když ho přepadne sněhová bouře.“

„Jídlo si sežene,“ ubezpečovala ho Susanne. „Nezapomeňte, že nám ulovil toho srnce. Zásobuje rodinu masem už od mala. A o zvěři ví absolutně všechno.“

„Co například?“

„Například… Já vlastně nevím. Počkat, co mi to jenom vykládal?“ Zamávala nervózně rukama ve snaze vzpomenout si. „Třeba že vysoká má oči posazený tak do strany, že má o hodně širší zorný pole než člověk. Nevidí akorát přímo za sebe. Taky říkal, že je skoro barvoslepá… a taky… jak to vlastně bylo… že z boku nerozeznává tvary stejně zřetelně jako člověk, protože nemá tak dokonalý stereoskopický vidění. Ale pohyb a odrazy světla prej zaznamenává líp než my… i když většinou jen dvourozměrně. Vykládal, že jednou stál úplně nehnutě přímo na očích dvěma srncům. Byl asi pětasedmdesát metrů od nich a oni se koukali rovnou na něj. Jen tak zkusmo otevřel pusu. Nevydal ani hlásek, jenom ji otevřel. Oba srnci se dali na útěk.“

„Mají fantasticky ostrý zrak,“ přiznal Leaphorn.

„Takže si myslím, že až dostane hlad, uloví si srnce,“ prohlásila.

„A čím asi?“

„Copak se nestavil doma pro tátovu pušku?“

„Říkal ti snad, že se chystá?“

Z dívčina výrazu pochopil, že tohle jí nechtěně ujelo. „Nejspíš ano,“ vypravila ze sebe pomalu. „Alespoň tak jsem si to vyložila.“

„Co ještě povídal? Myslím, jak se loví vysoká?“

„Spoustu věcí. Učil lovit Ernesta a Ernesto zase učil jeho, jak se správně loví po zuňijským způsobu. Teda mám ten dojem. Rozhodně si o tom pořád vykládali.“ Zašklebila se. „Upřímně řečeno, dozvěděla jsem se od něj spoustu věcí, jenomže mi k ničemu nejsou.“

„Jako například?“ vyzvídal Leaphorn. „Jestli se hodlá živit tím, co si sám uloví, mohlo by se nám hodit, kdybychom věděli, co všechno ví.“

„Jako třeba že vysoká nikdy nekouká vzhůru, takže když si člověk vyleze na nějakou skálu nebo tak, nemůžou ho zahlídnout.“ Vztyčila druhý prst. „Že má vynikající čich.“ Vztyčila třetí. „A vynikající sluch.“ Rozesmála se. „Takže když si dřepnete tamhle na ten balvan, sice vás neuvidí, ale zato vás zvětří a uslyší váš dech. Ale když je moc velký sucho, čich jim tolik neslouží. Při dešti, v hustý mlze a za prudkýho větru necítí skorem nic. Ale za normální vlhkosti vzduchu a slabýho větru dokážou člověka zvětřit na několik mil.“ Narovnala čtvrtý prst. „Nebo třeba že normálních zvuků si moc nevšímají, takže nejlepší je jít rovnou po jejich stezce, kde zvuky očekávají, akorát se musíte pohybovat nepravidelně, chvilku jít, pak chvilku stát“ – naznačila neurčitě rukama – „přesně tak jako zvěř, když třeba na stezce leží spousta listí.“ Pak si zřejmě na cosi vzpomněla, protože se zarazila. „George tvrdil, že se lekají jenom nepřirozených zvuků. Neobvyklých, který přicházejí z neobvyklých míst.“

Vypadá unaveně a vychrtle, napadlo Leaphorna. Co tady proboha pohledává s tou bandou ostrých hochů? Je ještě strašlivě mladá. Proč se bílí o své děti nestarají? Pak si vzpomněl na George Bowlegse. A proč se o své děti nestarají Navahové?

„Povídalas, že Ernesto ho učil lovit po zuňijském způsobu,“ řekl Leaphorn. „O co vlastně šlo?“

„Třeba si jenom dělali legraci,“ odpověděla. „Ale já bych řekla, že to mělo co dělat s náboženstvím. Učil ho říkadlo nebo písničku, co se zpívá, když člověk stopuje vysokou. George se ji pokoušel naučit nazpaměť, ale moc mu to nešlo, protože zuňijsky ještě moc neumí. Poprosila jsem kluky, aby mi ji přeložili. Mám to zapsaný v notesu.“

„Rád bych si to přečetl,“ prohlásil Leaphorn. Napadlo ho, že notes by se mu velice hodil. Bakerovi ostatně taky. Co všechno si do něj asi poznamenala?

„Nepamatuju si než kousek,“ řekla a odmlčela se.

Srnče, srnče, silný srnče,

moje kroky dušou v šlépějích tvých kopyt,

sleduji tě, jsem zvuk v trysku,

přináším ti posvátný dar,

můj šíp ti vdechne nový život.

Její hlas, tichý a pisklavý, najednou zmlkl, dívka zrudla a zašilhala po Leaphornovi. „Je to myslím ještě dál, ale pravděpodobně jsem to stejně popletla. A pak taky existuje taková modlitba, která se musí odříkat, když srnec padne. Člověk mu musí vzít hlavu do dlaní, přitisknout obličej k nozdrám a říct: ‚Děkuji ti, otče. Dnes jsem se napil posvátného větru tvého života.‘ Podle mě je to hrozně krásný,“ řekla. „Já myslím, že Zuňiové mají nádherný…“ Hlas se jí vytratil. Svěsila hlavu a přitiskla si ruce na obličej. „Ernesto byl tak šťastnej,“ ozvalo se zpod prstů tlumeně. „Šťastný lidi by neměli umírat.“

„Já nevím,“ řekl Leaphorn. „Smrt by možná opravdu měla brát jenom ty nejstarší. Lidi, co už jsou unavení a touží po klidu.“ Susanne mlčela jako hrob, jen seděla s hlavou sklopenou, obličej v dlaních. Leaphorn se tiše rozhovořil. Vyprávěl jí, jak se s touhle otázkou vyrovnává navažská mytologie. Jak Ten, který skolil příšeru a Zrozený z vody vzali zbraně, které ukradli Slunci, a pobili příšery, jež lidu Dinee přinášely smrt, ale jeden druh smrti se rozhodli ušetřit. „Říkáme jí Sa,“ vykládal Leaphorn. „Podle mého dědečka to bylo tak, že Hrdinská dvojčata našla Sa, jak spí v díře v zemi. Zrozený z vody ho chtěl zabít svým kyjem, ale Sa se probudil a prosil, aby ho ušetřili, aby ti, co jsou už unaveni a sešlí věkem, mohli umřít a udělat místo dalším.“ Byl rozhodnutý mluvit, jak dlouho bude dívka potřebovat, aby se mohla bez rozpaků vyplakat. Neplakala totiž pro Ernesta Catu, ale v podstatě nad sebou, nad Georgem Bowlegsem a všemi ostatními zbloudilými dětmi a jejich ztracenou nevinností. Nakonec si otřela obličej hřbetem ruky a potom rukávem příliš velké košile.

Kolik jí může být, přemítal Leaphorn. Tak osmnáct, devatenáct. A přitom jako by přes své mládí byla už stará. Napůl zelené jaro, napůl šedá zima života. Jak se sem dostala a odkud přišla? Proč se její bílý otec nestará o svou dceru? Že by se, podobně jako Shorty Bowlegs, utíkal před svými dětmi k láhvi?

„Snad vám všechny ty podrobnosti o lovu pomůžou, i když si nedovedu představit jak,“ řekla. „Podle mě byste udělal nejlíp, kdybyste počkal, až se George zase vrátí domů.“

„Já ti to neřekl?“ řekl Leaphorn. „George už totiž domov nemá. Že jeho táta byl alkoholik, to víš, ne? Je taky po smrti.“

„Panebože,“ vydechla Susanne. „Chudák George. Ví to?“

„Ne, ledaže –“ Leaphorn se včas zarazil. „Ne,“ opakoval. „Zatím se doma neukázal.“

„George se za tátu styděl,“ prohlásila Susanne. „Že je pořád v lihu. Ale přitom ho měl rád. To se pozná. Miloval ho.“

„Cecil taky,“ namítl Leaphorn.

„Když má člověk tátu alkoholika, není to s láskou tak jednoznačný,“ řekla Susanne. „Berete ho jako nemocnýho. Říkáte si, že za to nemůže, a máte ho pořád rád a snažíte se s tím nějak srovnat.“ Odmlčela se. Do očí jí znovu vhrkly slzy, ale pak se sebrala a pokračovala. „George už teda nemá nikoho. Nejdřív ztratil Ernesta, teď i tátu.“

„Má ještě bratra,“ namítl Leaphorn. „Jedenáctiletého brášku jménem Cecil. Takže úplně sám nezůstal. Jenomže dokud ho nenajdeme, nebude Cecilovi moc platný.“

„Já předtím ani netušila, že má bratra,“ prohlásila Susanne. „Vím to až od vás. Nikdy se o něm nezmínil.“ Řekla to, jako kdyby jí to připadalo nepochopitelné, jako kdyby najednou zjistila, že George Bowlegse vůbec nezná. Vstala a vrazila ruce do kapes džínsů, pak je zase vytáhla. Byly drobné, křehké a špinavé, s ulámanými nehty. „Já mám zase sestru,“ svěřila se. „V lednu jí bude čtrnáct. Jednou se pro ni vypravím.“ Zahleděla se do vyschlého koryta. „Až seženu nějaký peníze, zajdu v polední pauze k nim do školy a odvedu si ji.“

„A kam? Sem?“

Susanne na něj pohlédla. „Ne. Sem ne. Někde něco najdu.“

„Nebylo by jí líp doma u rodičů?“

„U rodiče,“ opravila ho bezděčně. „Nebylo. Já vlastně nevím. Asi ne.“ Ztichla. „Ale vážně, pokud nemáte strach, že George zmrzne, proč se po něm teda sháníte? Vy myslíte, že Ernesta zabil on? Je to tak? Nebo si to myslí někdo jinej?“

„Jo, někdo si opravdu myslí, že to mohl udělat George. Nebo se pohyboval natolik blízko místa činu, že viděl, kdo to byl. Já osobně se domnívám, že George ví dost, abychom si mohli udělat představu, k čemu vlastně došlo a proč se to stalo.“

„Když já už si na nic nevzpomínám,“ řekla Susanne. Hodila po něm očima, pak sklouzla očima na své ruce. Stáhla si rukávy až ke kloubům, pohlédla na nehty a honem sevřela ruce v pěst a schovala je do kapes. Leaphorn schválně nic neříkal a jen ji pozoroval. Panebože, ta je ale vychrtlá, pomyslel si znovu, jen křehká kostřička potažená kůží.

„Jenomže když ho nenajdu, je tu jeden problém. Nebo by mohl být. Shortyho Bowlegse totiž včera v noci v jeho hoganu někdo majznul po hlavě. Ať to byl kdokoli, každopádně něco hledal. Převrátil hogan vzhůru nohama. No a teď trochu uvažuj. Někdo zavraždí Ernesta Catu. A za dva dny nato někdo zabije Georgeova tátu a prohledá jejich hogan.“ Zašilhal po ní. „Tak co? Mám o kluka starost. Dvě vraždy, které jsou si dost podobné, a jediné, co je spojuje, je George.“

„Chcete říct, že Georgeova tátu zabili? Proto si myslíte, že někdo by…“

Leaphorn pokrčil rameny. „Quién sabé? Georgeovi nejdřív zavraždí kamaráda, on zmizí, pak mu zabijou otce. Co můžeme čekat dál? Trošku mě to pomyšlení děsí.“

„Já netušila, že jeho tátu taky zavraždili. Myslela jsem, že normálně umřel.“

„V pondělí s tebou přece George mluvil. Pak se stavil doma. Cecil večer po návratu zjistil, že z hoganu se ztratil kůň, malorážka a pár kusů bratrova šatstva. George mu nechal vzkaz. Že prý má problémy s nějakým kačinou nebo kačiny. Musí to dát do pořádku, takže bude pár dní pryč. Nenapadá tě v téhle souvislosti nic? Když jste spolu mluvili, o ničem podobném se nezmiňoval?“

Susanne se zamračila. „Pamatuju si, že měl děsně naspěch. Byl zpocenej, jako kdyby celou cestu utíkal.“ Stiskla pevně víčka a soustředěně přemýšlela. „Říkal, jestli bysme mu nedali trochu toho srnčího. A když Halsey odmítl, vyšla jsem s Georgem z hoganu ven. Tam se mě začal vyptávat na zuňijský náboženství. Vzpomínám si naprosto přesně, na co se ptal a co jsem říkala já.“

Otevřela oči a pohlédla na Leaphorna. „To jsem vám už přece povídala, ne? Jak jsem mu řekla jenom to málo, co vím od Teda. Pak chtěl vědět, jestli Rada bohů může člověku prominout, že porušil tabu. A začal mi vykládat, že musí do nějakýho baráku, kde se tancuje, nebo na tancovačku či co.“ Znovu se zamračila. „Ale třeba se pletu. Takhle jsem to sice pochopila, ale smysl to moc nedává.“

„Do baráku, kde se tancuje? Ne, to vážně…“

„Jo, šlo o nějakej dům, kde se tancuje. To si náhodou pamatuju, protože mi to přišlo hrozně divný.“

„No, já se na to pozeptám,“ prohlásil Leaphorn. „Ještě něco. Myslím, že bys měla odtud pryč. Tady mi to pro tebe nepřipadá moc bezpečné.“

„Ale proč?“

„Nevím, mám prostě takový pocit,“ řekl Leaphorn. „George měl blízko jen k pár lidem. A dva z nich jsou po smrti. Takže zbýváš jenom ty a ještě možná Ted Isaacs, a co já vím, tím to hasne.“

Nešlo ale jenom o pocit. Byl tu Halsey a Uzel, kteří se netvářili zrovna přátelsky, a v pozadí se křenil chlápek jménem Baker, co tu čichal heroin. A pak ta O’Malleyova poznámka o nízko letících letadlech. Nebyla zdaleka tak nevinná, jak se mohlo zdát. Ale ať už Halseyova komuna kryla obchod s narkotiky pašovanými letecky z Mexika přes Sonorskou poušť nebo ne, drogy tu rozhodně někde figurovaly. Potvrzoval to stav mladíka jménem Otis. Kdy sem vlítne Baker, byla už jen otázka času.

„Mimochodem,“ zajímal se Leaphorn, „jakpak je Otisovi?“

„Už tu není. Halsey ho včera odvezl do Gallupu na autobus.“

„Ale už mu bylo líp, ne?“

„Trochu snad,“ řekla Susanne, „ale spíš ne.“ Zarazila se. „Poslyšte,“ vyhrkla, „vy si vážně myslíte, že Tedovi by mohlo hrozit nebezpečí?“

„Nevím,“ odpověděl Leaphorn. „Ale zrovna tak bych nečekal, že hrozí Shorty Bowlegsovi. Buď ho někdo zabil z důvodů, o kterých ještě nevíme, nebo pásl po Georgeovi, a Shorty se mu jenom připletl do cesty. Abych pravdu řekl, teď už mám strach o každého, kdo měl s Georgem cokoli společného. Což platí i o tobě.“

„A Teda jste varoval? To byste měl. Řekněte mu, ať se vrátí do Albuquerque. Ať odtud zmizí.“ Zdálo se, že si opravdu dělá starosti.

„Řeknu,“ slíbil jí Leaphorn. „A tobě to říkám taky. Zmiz odtud.“

„Nemůžu,“ bránila se Susanne. „Ale Ted ano. Nemá jedinej důvod, proč by nemohl.“

„Ty taky ne,“ naléhal Leaphorn. „Seber se a jeď. Copak tě tu něco drží?“

Svěsila ramena a rozpřáhla ruce, bezmocnost sama. „Nemám kam.“

„Co třeba k rodičům?“

„To nejde. Nikoho nemám.“

„Každý někoho má. Tvrdila jsi přece, že jednoho z rodičů máš. Co dědeček s babičkou? Nebo nějaký strejda.“ Jeho navažský rozum odmítal pochopit, že by dítě nemělo na světě vůbec nikoho.

„Vůbec nikoho,“ opakovala Susanne. „Táta mě nechce.“ Řekla to zcela lhostejně, jako kdyby pouze konstatovala stav ledu na lidských srdcích. „Slyšela jsem akorát o jedný babičce, jenomže ta žije až někde na východním pobřeží a s tátou nemluví, takže jsem ji v životě neviděla. A pokud mám nějaký strejdy, nevím o nich.“

Leaphorn si to všechno mlčky nechával projít hlavou.

„Moje rodina je nejspíš tady tohle,“ řekla a zasmála se, ale hlas se jí přitom trochu třásl. „Halsey, Grace, Bouchač Amett, Frajer Ben, Mářa a Otisánek, teda dokud nezvedl kotvy. A všichni ostatní, co tu žijou. To je moje rodina.“

„Spíš s Halseym?“

„Jasně,“ řekla vzdorovitě. „Musím si to nějak odpracovat. Takže občas peru a občas vařím a taky spím s Halseym.“

„Halsey ale peníze má, ne? Od Franka Boba Madmana přece koupil pozemek, dal do kupy tuhle komunu a platí živobytí.“

„Asi jo. Nevím přesně. Já teda žádný nemám. Vlastním akorát to, co mám na sobě, jedny šaty s flekem na sukni, rezervní džíny, trochu prádla a jednu propisku. Prachy ne.“

„Absolutně žádné? Ani na lístek na autobus?“

„Ani floka.“

Leaphorn se odstrčil od břehu koryta a podíval se dolů po vyschlém proudu. Nikde ani živáčka.

„Co třeba Ted Isaacs?“ zeptal se. „Toho přece bereš. A on tebe. Třeba byste se mohli navzájem ohlídat, než George najdu.“

„To ne.“

„Proč ne?“

„Vlastně nevím, proč tu s váma takhle klábosím,“ řekla. „Já se jinak s lidma moc nevybavuju. Vážně. Nejde to, protože se s Tedem budeme brát. Jednou.“

„A proč ne hned?“

„Ještě nemůže,“ prohlásila Susanne. „Nejdřív musí dokončit ten výzkum. Pak se stane slavnej, dostane bezva flek někde na univerzitě a bude mít všechno, co si zatím musel odpírat. Přestane bejt švorcák a nula, o který nikdo v životě neslyšel.“

„No dobře. Ale stejně, proč by ses k němu nemohla nastěhovat? Do jeho obytného náklaďáku. Moc toho nesníš a mohla bys mu aspoň pomoct kopat.“

„Reynolds by to nedovolil.“ Na okamžik se odmlčela. „Dřív jsem Tedovi dost chodila pomáhat, jenomže doktor Reynolds mu řekl, že si to nepřeje.“ Z její tváře čišela prosba, aby pochopil. „Nejsem študovaná a na kopání taky nemám kvalifikaci. Vypadá to jednoduše, jenomže ve skutečnosti jde o hrozně složitou záležitost. A tohle bude fakt důležitej objev. Na jeho základě se budou muset přepsat všechny ty jejich bichle o pračlověku a době kamenný, a já bych jim tam akorát mohla něco zkonit. Stačí, aby se tam motal amatér jako já, co o věci houby ví, a odborníci by mohli celej projekt zpochybnit. Už tak budou ostatní profesoři akorát koukat, jak všechno zkritizovat. Takže bude vážně nejlepší, když se tam nebudu moc ometat, dokud Ted výzkum neskončí.“ Říkala to, jako kdyby papouškovala nazpaměť.

„Co ti Isaacs navykládal, je sice moc hezké, jenomže už teď tu máme dvě mrtvoly,“ prohlásil Leaphorn. „Což poněkud mění situaci. Takže si sbalíš svých pět švestek, a ne abys Halsey mu něco kvákla. Akorát že tě beru pryč.“

„Nadšenej teda nebude,“ zabručela Susanne, ale když se Leaphorn pustil po cestičce dolů, vydala se za ním.

12

Středa 3. prosince, 15:48

Spodní okraj rudého slunce se za pár minut chystal schovat za navrstvená oblaka rozprostřená nad celou západní Arizonou a jeho šikmé paprsky padaly téměř rovnoběžně se svahem přivráceným k vyschlému korytu řeky Zuňi. Vrhaly gestikulující stín Teda Isaacse téměř tři sta metrů dolů. Vedle něj se táhla nehybná silueta poručíka Josepha Leaphorna. Každičký jalovec, každý huňatý žlutý chamiso, každý trčící kámen lízal žlutošedou podzimní trávu proužkem tmavě modrého stínu. Dál, za souřadnicovou sítí z provázků vyznačující Isaacsovo archeologické pole, se na druhé straně dvě míle širokého údolí majestátně tyčila Corn Mountain. Odražené světlo zbarvovalo její zubaté útesy paletou pronikavě červených a růžových barev, které kontrastovaly s tmavými stíny. Byl to jeden z okamžiků tak úchvatné krásy, že Joe Leaphorn míval ve zvyku se zastavit a plně ho vychutnat. Teď ale nemohl.

„Doboha,“ řekl Isaacs. „Ježíšikriste.“ Hodil na síto kopeček hlíny, oklepl lopatu o kolečko a otřel si čelo chlupatým předloktím. Chvíli zuřivě prosíval, ale pak praštil špachtlí, posadil se na rám síta a podíval se na Leaphorna. Netvářil se zrovna nadšeně.

„V podstatě nevidím jediný důvod, proč by jí mělo hrozit nebezpečí,“ prohlásil. „Vždyť je to pitomina, nic než dohady.“ Hlas se mu chvěl zlostí. „Co dohady, akorát hloupá, ničím nepodložená předtucha.“

„Vlastně máte pravdu. Nic než předtucha,“ řekl Leaphorn a posadil se na bobek. Nad korytem Zuňi pomalu kroužil párek zlatých orlů a číhal, zda se někde nešustne nějaký hlodavec. Leaphorn je sledoval očima, ale neměl kdy se pohledu jaksepatří vynaobdivovat. Isaacsova reakce ho dost překvapila. Tohle opravdu nečekal.

Isaacs si špinavým palcem a ukazováčkem sevřel kořen nosu a zavrtěl hlavou. „Říkáte, že Georgeova tátu zabili stejným způsobem jako Ernesta? Někdo ho vzal přes kokos?“ Znovu zavrtěl hlavou, pak zvedl oči a pohlédl na Leaphorna. „To vypadá na šílence, ledaže jste přišel na nějaký motiv.“ Od Zuňi se nad svahem hory, které se odpradávna říkalo Halona neboli Střed světa, začal šířit opar kouře. Hospodyně rozdělávaly oheň a chystaly večeři. „Třeba to byl někdo z těch zatracených Indiánů,“ prohlásil Isaacs. „Nemůže za to nějaký spor mezi Zuňi a Navahy, co říkáte?“ Jeho tón ale prozrazoval, že by nesměl být antropolog, aby něco podobného myslel vážně.

„Kdepak, to se mi moc nezdá,“ namítl Leaphorn. Už ho to taky napadlo. Vrtalo mu hlavou, zda by se Ernestovi nejbližší dovedli takhle pomstít, kdyby se domnívali, že jim syna a synovce zabil Bowlegsův syn. Ale jak znal Zuňijskou stezku, něco podobného bylo velice nepravděpodobné. Za celou moderní historii kmene Zuňi tu nikdy k žádné vraždě nedošlo a Leaphorn pochyboval, zdali vůbec někdy. Pokud si pamatoval, zuňijské náboženství i způsob myšlení zakazovaly jakékoli násilí. V období kultovních obřadů byla tabu dokonce i vnitřní, neprojevená zloba, protože by mohla oslabit účinek rituálu a narušit pouto se světem nadpřirozených sil. A pokud kdysi dávno v temných dobách někdo někoho úmyslně zabil, celá záležitost se urovnala tak, že postižená rodina obdržela dary a provinilce rituálně přijali do kouzelnického bratrstva, aby se mohl vyléčit.

„Myslím, že pomstu jako motiv můžeme bezpečně vyloučit,“ prohlásil. Ale stejně, pokud kluka rychle nenajde a záhadu nerozmotá, měl by se začít zajímat, jestli do některého ze zuňijských kultovních bratrstev, které by mohlo léčit nemocnou duši vraha, nedávno nepřijali nového člena. Nejspíš nezjistí zhola nic, ale zkusit by to měl.

„Vážně si myslíte, že by Susie mohlo hrozit nějaké nebezpečí?“ staral se Isaacs. „Podívejte,“ pokračoval, „tady zůstat nemůže. Co takhle postavit ke komuně stojku nebo tak něco? Nebo odvézt Susie někam, kde by byla v bezpečí. Jste přece představitel zákona. Vy se musíte postarat, aby nikdo nepřišel k úhoně.“

„Jenomže já představuju navažský zákon a to děvče je bílé, a navíc ani sám nevím, jestli komuna stojí na navažské půdě. Ale i kdybych si byl nakrásně jistý, nemám k tomu jediný důvod než prostě nepříjemný pocit. Takže sečteno a podtrženo, Susanne má prostě smůlu.“

Isaacs na něj pohlédl. „Já myslím, že to bude v pořádku,“ prohlásil. Jen výraz v jeho tváři prozrazoval, jak usilovně se musí nutit, aby tomu uvěřil.

„Navíc je tu ještě jedna věc. Jen tak mezi námi, ani by mě moc nepřekvapilo, kdyby z komuny brzo někoho sebrali. A jestli odtamtud Susanne nezmizí, skončí v lochu taky.“

„Drogy?“

„Nejspíš.“

„Ty hajzlové zatracený!“

„Takže mě napadlo, že ji třeba budete chtít podobných věcí ušetřit,“ řekl Leaphorn.

„Já si přece nepřeju, aby tam zůstávala,“ bránil se Isaacs, „jenomže momentálně houby zmůžu…“ Odmlčel se.

„No nic,“ odpověděl Leaphorn. „Neměl jsem v úmyslu vás takhle dlouho zdržet. Prostě jsem se zmýlil v úsudku.“ Vstal a vykročil, ale Isaacsova ruka mu sevřela loket.

„To ji necháte jen tak být? Heleďte…“

„Nechám,“ řekl Leaphorn. „Budu se snažit vypátrat, kde se George Bowlegs schovává, a pokusím se přijít těm vraždám na kloub. A až se mi to povede, budete si moct přestat dělat starosti, aby ji někdo taky nemajznul po hlavě. A pokud na komunu vlítnou kvůli drogám, nemůžu pro ni udělat vůbec nic. Ostatně znám pár lidí, které by pěkně namíchlo, kdyby se dověděli, že jsem o tom vůbec s někým mluvil.“

„Strašně bych si přál, abych mohl něco udělat, ale…“ řekl Isaacs do ztracena a zatvářil se zmučeně.

„Měl jsem dojem, že by vás chtěla za muže,“ sdělil mu Leaphorn. „Nic mi do toho samozřejmě není, ale v takovém případě byste pak -“

Když ale spatřil výraz v Isaacsově tváři, ani nedořekl a jen pokrčil rameny. „No nic, pusťte to z hlavy. Někdy zapomínám, že vy běloši se na věci díváte jinak než my. Ještě něco. Mezi další kandidáty na ránu přes kokos patříte i vy. Měl byste –“

„Jděte se bodnout,“ vyhrkl Isaacs. Jeho hlas prozrazoval, že se sotva ovládá. „Co si myslíte? Že je mi to šumafuk? Že ji nemám rád?“ To už málem hulákal. „Tak já vám něco povím, vy hajzle pokrytecká. Než se tu v létě objevila Susie, neměl jsem nic. Nikdy jsem neměl holku, protože jsem neměl ani hadry, ani fáro, ani čas a kromě toho jsem stejně nikdy žádné nestál za pohled. Pak přišla Susie. Chodí sice odrbaná a vegetuje v komuně, jenomže ono se pozná, jaká je doopravdy, myslím tam uvnitř. Královská, tak je to… královská holka. A ještě něco. Hned od začátku jsme si padli do oka. Byla celá na větvi. Z toho, co tu děláme, a taky ze mě, kristepane.“ Leaphorn mu poznal na hlase, že tomu pořád odmítá uvěřit. „Nedokázala beze mě být, a já bych zas nesnesl, kdyby chtěla.“

„Ale už sem přece nechodí, nebo ano?“ namítl Leaphorn. „Neukázala se už přes týden. Sám jste mi to přece říkal.“

Isaacs se posadil na kolečko, celý nahrbený. Vypadal strašně unaveně, jako člověk, který prohrál absolutně všechno.

„Tomu vy nemůžete rozumět.“ Chabým gestem opsal pole se souřadnicovou sítí z provázků. „Co tady děláme. Sbíráme materiál na podporu Reynoldsovy teorie. To už jsem vám vykládal. Ale včera a dneska jsem našel něco, o čem jsme vždycky jenom snili. Nejen štěpky z folsomské kultury pomíchané s hroty dělanými paralelní technikou. Víc jsme si snad ani neodvažovali přát, a já měl celý den jeden nález za druhým. A kromě toho mám teď v ruce i naprosto nezvratný důkaz.“ Z vyboulené náprsní kapsy košile vytáhl několik obálek. „Našel jsem folsomské i paralelní hroty štípané z téhož kusu petrifikovaného bahenního bambusu. Z miocénních formací jižně od Santa Fé.“ Vysypal obsah jedné obálky do dlaně a natáhl ji k Leaphornovi.

Ležely na ní tři velké kusy pazourku, asi deset odštěpků a úlomků, všechny růžové či lososové barvy. Když se Leaphorn naklonil, aby si je mohl lépe prohlédnout, všiml si, že mezi mozoly se z Isaacsovy dlaně ošklivě šklebí rudý puchýř. Ruka se třásla.

„Jen si je vemte a koukněte se na ně zblízka,“ vybídl ho Isaacs. „Vidíte to vlákno? A teď se podívejte na tenhle kousek. Kdosi z něho dělal něco na způsob hrotu typu Yuma.“ Popraskaný špinavý nehet zamířil na sled hrbolků naznačujících rovinu štípání. „Jenomže moc tlačil nebo co, a pazourek mu praskl. Takže…“ Vylovil z dlaně další narůžovělý střípek. „Začal dělat tenhle. Všímáte si toho listovitého tvaru? Měl už nahrubo opracovaný hrot typu Folsom, ale když začal dělat žlábek, praskl mu taky.“

„Zřejmě měl smolný den,“ řekl Leaphorn.

„Jenomže se podívejte,“ pokračoval Isaacs. „Copak nemáte oči, hergot? Vidíte to vlákno? Pochází ze stejného kusu petrifikovaného dřeva, jen si všimněte toho odstínu.“ Ukázal nehtem na tmavě červenou šmouhu. „Vidíte, jak šmouha pokračuje na tomhle hrotu, který se snažil opracovat do tvaru typu Folsom? Oba jsou z téhož kusu pazourku, to je přece jasné.“

„Rozhodně to tak vypadá. Můžete to nějak dokázat?“

„Jsem přesvědčený, že mineralog s mikroskopem by to uměl.“

„Oba vzorky jste našel hned vedle sebe?“

„Na tomtéž místě,“ prohlásil Isaacs a ukázal kde. „Čtverec Z 17, hned na vrcholu hřbetu, přesně tam, kde by takový pravěký lovec vysedával, hlídal, jestli se u řeky neobjeví nějaká zvěř, a přitom si vyráběl hroty. Několik podobných jsem našel i v obou přilehlých čtvercích. Určitě to bylo tak, že když hrot zkazil, práskl s ním o zem a pustil se do dalšího.“

„Který taky zlomil a zahodil,“ řekl Leaphorn.

„A my teď tu starou, upocenou teorii o vývoji prehistorického člověka rozdrtíme na padrť a donutíme antropology, aby konečně přiznali, že jejich tradiční tvrzení o zmizelé kultuře je jednoduše neudržitelné.“

„Reynolds už tu dobrou zprávu ví?“

„Ne, má se vrátit z Tucsonu až o víkendu,“ řekl Isaacs. „Přesně to se vám taky snažím vysvětlit. Reynolds je pravděpodobně jediná světová kapacita, která dá aspirantovi takovouhle šanci. Jistě znáte, jak to chodí. Pan profesor objeví pole, sežene prachy na vykopávky a vypracuje plán výzkumu. Je to prostě jeho projekt. Aspirant dře jako mezek a třídí nálezy, ale o všem rozhoduje pan profesor, co pak celou zprávu uveřejní pod svým jménem, a když má asák štěstí, zmíní se o něm někde v poznámkovém aparátu, ale třeba taky ne. Jenomže s Reynoldsem je to opačně. Ten rozhodne, co a jak se bude dělat, a nechá vás být. A když na něco narazíte, můžete to opublikovat pod svým jménem. V Americe minimálně deset lidí za celou svou vědeckou reputaci vděčí právě jemu. Reynolds vám nechá všechnu vědeckou slávu, ale na oplátku požaduje vědecké výsledky.“ Sklíčeně pohlédl na Leaphorna. „A tím mám na mysli perfektní práci. Perfektní.“

„Což znamená?“

„Že neuděláte jedinou chybičku. Nic nezkoníte. Vedete dokonalou dokumentaci. Neuděláte nic, co by oponentuře umožnilo výsledky jakýmkoli způsobem zpochybnit.“ Zasmál se, pochmurně a strojeně. „Například nedovolíte, aby se vám kolem vykopávek motal párek místních kluků. Nepozvete si sem holku. Děláte sedm dní v týdnu od nevidím do nevidím a nenecháte se absolutně ničím rozptylovat.“

„Aha,“ řekl Leaphorn.

„Když tu Reynolds zmerčil Susie, dal mi okamžitě najevo, že tohle teda ne,“ řekl Isaacs. „A kvůli klukům byl hrozný virvál.“

„Čili máte na vybranou mezi Reynoldsem, který vám v ledasčem pomohl, a Susie, která by sama potřebovala pomoc.“

„Ne, tak to není.“ Isaacs se posadil na hranu kolečka a odvrátil pohled. Zahleděl se na druhou stranu údolí. Slunce se už schovalo za oblačnou hradbu a vítr náhle zesílil, až se mu vlasy rozevlály.

„Tyhle kamínky jsou moje legitimace do života,“ pronesl pomalu. „Pomůžou mi bez problémů přes oponenturu k doktorátu. Místo abych se jako stovky dalších asáků rval o jeden ze tří, maximálně čtyř slušných akademických postů, co se v téhle zemi nabízejí, budu si moct vybírat. Udělám si reputaci, napíšu knihu, dosáhnu určitého postavení. A na výroční zasedání Americké antropologické společnosti nebudu jezdit jako asáček z pidiuniverzitky Vidlákov, ale jako pan vědec, co pomohl objevit chybějící článek. Tohle je něco, co mi vydrží až do smrti.“

„Já vám jenom navrhoval,“ namítl Leaphorn, „jestli byste si sem Susie nevzal a nepohlídal, dokud se ta patálie nevyřeší.“

Isaacs dál upíral pohled k Zuňi Buttes. „Už jsem o tom taky uvažoval. Aby nežila v tom bordelu. Jenomže víte, jak by to dopadlo? Dal bych Reynoldsovi do rukou poslední argument, proč mi pole nemůže nechat. Odvolal by mě a dal ho někomu jinému. I tak to možná udělá, kvůli klukům. A já celý výzkum na dizertačku můžu zabalit a zapomenout na doktorát, kariéru a vůbec na všechno.“

Prudce se otočil k Leaphornovi. Oči už mu zase plály vztekem. „Heleďte se,“ řekl, „nevím jak vy, třeba jste taky neměl na růžích ustláno, ale já pocházím z východního Tennessee. Celá rodina, pokud se to tak vůbec dá nazvat, byla bílá chamraď, jak se tam dole říká. O studiích se nikdy nikomu ani nesnilo. Měli zatraceně vysoko do žlabu. Bílé kostelní myši. Máma tvrdila, že fotřík vzal roha, ale nerad bych přísahal, že vůbec ví, s kým mě měla. Takže jsme žili v kúče u strejdy. Byl věčně pod parou, lopotil se s bavlnou na kousku půdy, kterou měl v pachtu, a já podzim co podzim musel škemrat, aby mě vůbec pustil do školy. Jinak jsem ani nedochodil střední. Pak jsem dělal údržbáře a myl nádobí v koleji jednoho univerzitního bratrstva na Memphiské státní, a dokonce jsem se pokoušel dostat do armády, jenom abych měl pravidelně co do huby a po návratu do civilu nárok na univerzitní vzdělání zadara.“ Vzpomínky mu na chvíli zavřely ústa.

„Víte, jak dlouho už tu házím lopatou? Skoro půl roku, sakra. Jakmile je trochu slušně vidět, jdu kopat, a končím až za tmy. Reynolds od jedné nadace vyprosil tři tisíce, jenomže na osm polí. A protože tohle se táhne po celém úbočí, malinko mi přidal. Dostal jsem čtyři stovky. A tak jsem si tu a tam něco povypůjčoval, koupil tenhle vrak, stloukl na korbě boudu a teď se snažím vyžít z padesáti dolarů měsíčně a přitom se modlím, aby vydřiduši, co jim dlužím prachy, nevyčuchali, kde jsem, a auťák mi nesebrali. Ale nikdy jsem toho ani na minutu nelitoval, protože co svět světem stojí, tohle je první případ, kdy má nějaký Isaacs šanci neskončit jako vidlák.“ Odmlčel se, oči pořád upřené na Leaphorna. Lícní svaly se mu chvěly. „A až to dokážu, vezmu dva talíře, nebo co to bude stát, a nechám si spravit tenhle bobří předkus. Když mají rodiče péči, chodí se na takovou operaci asi ve dvanácti. Takže se s tím nejspíš už stejně nedá nic pořídit, ale aspoň se o to pokusím, doboha.“

Cestou dolů ze svahu si Leaphorn všiml, že Susanne už v kabině džípu nesedí. Nijak ho to nepřekvapilo. Z průběhu jeho rozhovoru s Isaacsem musela i na dálku poznat, že se nemýlila a Ted Isaacs není zrovna nadšený, že by se k němu měla nastěhovat. Takže ani nečekala na tu trapnou chvíli, až jí to bude muset říct. Začal uvažovat, kam asi zmizela, a co všechno ovlivňuje lidské rozhodování. Přemýšlel o bělošském způsobu myšlení Teda Isaacse, který na jednu misku položil Susanne, a na druhou pak všechno ostatní, po čem na světě toužil, takže když hodnoty poměřil, nezbývalo mu, než se Susanne vzdát. Zavrtěl hlavou a věnoval se jinému tématu. Vrátil se v duchu o devět tisíc let zpět k lovci, který nahý dřepěl na bobku na úbočí nad Isaacsovým táborem a pracně štípal hrot pro svůj oštěp, a když mu praskl, klidně ho zahodil a pustil se do dalšího, načež když ho taky zlomil, zase ho zahodil, jako by se nechumelilo. Představa Leaphornovi jaksi nedávala spát. Pořád viděl před očima, jak pravěký lovec vykřikne nějakou prehistorickou nadávku a mrští neposlušným pazourkem daleko ze srázu, tak daleko, kde by ho po devadesáti stoletích rozhodně žádný antropolog neobjevil.

13

Středa 3. prosince, 17:00

Otec Ingles z řádu františkánů byl ulízaný, šlachovitý, tvrdě vyhlížející mužíček s tváří poďobanou od neštovic, jejichž stopy už dávno vybledly účinkem prudkého slunce a větru. Leaphorn ho našel, jak posedává na nízké zídce hřbitůvku za misijním kostelem sv. Antonína a baví se s jakýmsi zuňijským mladíkem. „Hned se vám věnuju,“ prohlásil otec Ingles. Dokončil s mladíkem práci na seznamu dívčího družstva katolické mládeže, které se o svátcích chystalo do Gallupu sehrát basketbalový turnaj s Pilňuškami z Navažských kmenových pil a acomskými Amazonkami. Po Indiánově odchodu zůstal otec Ingles sedět a schoulen do modré větrovky z druhé ruky, s očima upřenýma kamsi do neurčita na hřbitov, začal Leaphornovi zvolna, tiše vykládat o rodině Shortyho Bowlegse.

Leaphorn ho znal jen z doslechu. Františkán pracoval dlouhá léta v misii sv. Michala poblíž Window Rocku, kde si kvůli svému kostnatému pozadí od místních Navahů vysloužil přezdívku Dva kmíny. Mluvil plynně navažsky, což byla mezi bělochy rarita, a zvládal nejjemnější odstíny výslovnosti tak mistrně, že se dokázal bavit jako rodilý Navaho dvojsmyslnými a absurdními vtípky založenými na záměrně zkomolené výslovnosti sloves. Teď ale mluvil naprosto vážně. Napřed probral rodinné poměry Ernesta Caty a pak se rozhovořil o Shorty Bowlegsovi. Většinu toho, co říkal, už Leaphorn slyšel. Potřeboval ale ještě chvíli počkat, aby informátor byl naprosto v pohodě, než mu začne klást otázky, které měl pro něj připravené. Prozatím se spokojil s tím, že jen naslouchal. Tohle uměl Joe Leaphorn velice dobře.

„Tak tedy George. Ten chlapec ale dovede člověka vyvést z míry,“ vykládal Ingles. „Nepamatuju se, že bych někdy zažil kluka s tak zvláštní povahou. Je do všeho strašně hrr. Všechno musí být teď hned. Tak trochu geniální, trochu vyšinutý. Typ, že když ho dokážete přivést k víře, stane se z něj světec. Celý žhavý do mystiky – většinou jde sice o nesmysly, takže má v hlavě guláš – ale je v něm něco, co ho nutí chtít vědět víc než ostatní. Nejspíš skončí tak, že začne psát básničky nebo se zastřelí, případně se dá na pití jako jeho otec. Anebo nám přece jen neuteče, takže jednou se dočkáme svatého Bowlegse Zuňijského.“

„Chodil do kostela?“

„Nějaký čas ano,“ odpověděl Ingles. Pak se zasmál. „Člověk by řekl, že naši víru studuje, aby ji mohl srovnávat s tou svou zuňijskou magií, kouzly, rituály a vizemi navozenými půstem.“ Zachmuřil se. „Vlastně ode mně není spravedlivé, že o něm tak mluvím. George pořád cosi hledal, protože je sdostatek inteligentní, aby pochopil, že v jeho životě do jisté míry převládá prázdnota. Věděl, co je matka zač, a to bývá pro dítě dost kruté poznání. A samozřejmě nemohl nevidět, že z otce se stal alkoholik, což je možná ještě horší. A protože skutečnou rodinu vlastně neměl, zůstávala pro něj Navažská stezka uzavřená, a tak ji potřeboval něčím nahradit.“

„Co všechno o matce věděl“?

„Existují dvě verze. Bydleli tehdy někde u Coyote Canyon u jejích příbuzných. Podle jedné začala jezdit stopem do Gallupu a tam se opíjela s cizími muži. Podle druhé od Bowlegse odešla a začala žít s jeho dvěma bratry. Oba prý byli kouzelníci. Takže si račte posloužit. Nebo to všechno smíchejte dohromady a pak si vyberte. Každopádně, Bowlegs s manželčinými příbuznými nevycházel, a tak se vrátil do Ramahu k vlastním a nakonec sehnal práci tady v Zuňi jako ovčák kmenových stád.“

„Počkejte, ne tak zhurta. Lidi si tedy povídali, že se nastěhovala k mužovým bratrům, což byli oba kouzelníci. Vzpomenete si ještě na něco? Myslím konkrétnějšího? Kdo vám to říkal?“

„Slyšel jsem to z několika stran. Jako byste nevěděl, jak takové řeči vznikají. Každý to má z páté či šesté ruky a zkoumejte si, co je na tom pravdy.“ Kněz zamyšleně přejížděl očima hřbitov a nechával plynout čas. Žil mezi Navahy dost dlouho, aby věděl, že věci se nedají uspěchat. Zalovil pod bundou, z kapsičky košile vylovil doutník, mlčky nabídl i Leaphornovi, ale když ten jenom zavrtěl hlavou, ukousl špičku, zapálil si a vyfoukl do soumraku tenký pramínek kouře. „Na nic konkrétnějšího si už nevzpomínám“, řekl nakonec. „Jenom si pamatuju, jak mi kdosi vyprávěl, že Georgeova matka žije s dvěma kouzelníky. Vy si myslíte, že by to mohlo mít nějaký význam?“

„Ale ne,“ opáčil Leaphorn. „Jakmile někdo začne o kouzlech, prostě ze zásady našpicuju uši. Ne že bychom na rezervaci měli nějaké zvláštní problémy, ale když už, často to začíná právě tam.“

„Vy věříte na kouzla?“

„To je jako kdybych se já zeptal, jestli věříte na hřích, otče,“ prohlásil Leaphorn. „Člověk časem pochopí, že řeči o kouzlech a zločin jdou jaksi ruku v ruce.“

„Taky jsem si všiml,“ potvrdil Ingles. „Takže máte pocit, že by tu mohla být nějaká spojitost?“

„Nevím jaká.“

Ingles vypustil do vzduchu další modry proužek. Sledovali, jak ho vánek odnáší proti hřbitovní zdi. „Každopádně, tou dobou si už otec s lahví tykal, takže George možná začal do kostela chodit proto, aby se na to nemusel dívat. Ale rozhodně mu to dlouho nevydrželo.“

„K biřmování šel?“

„Ne. Alespoň co říkal Ernesto. George se totiž začal zajímat o Zuňijskou stezku. Porovnával mýty o původu Zuňiů s navažskými a s biblickou knihou Genesis a podobně. Ernesto ho za mnou často vodil. Vyptával se mě na rozdíl mezi zuňijskými kačiny a církevními svatými a takové věci.“

Znovu se odmlčel a podtrhl ticho dalším proužkem kouře.

„Obě koncepce jsou si velice podobné. Podle našeho učení duše dobrého křesťana po smrti vstoupí mezi společenství svatých. Když Zuňi dojde na konec své stezky, usídlí se jeho duch v osadě kačinů jako jeden z nich.“

„To málo, co o zuňijské víře vím, mám částečně z antropologických příruček, částečně z doslechu a dílem od spolužáka, se kterým jsem kdysi bydlel na koleji. Moc toho opravdu není a nejspíš to asi mám stejně popletené.“

„Dost možná,“ řekl Ingles. „Zuňiové dávno zjistili, že někteří lidé z okolního světa berou jejich náboženství jako panoptikum. A tak antropologům buď odmítají cokoliv prozradit, nebo si záměrně vymýšlejí.“

„Teď si vážně přeju, abych o něm věděl něco víc,“ přiznal Leaphorn. „George se mladšímu bráškovi svěřil, že jde hledat nějakého kačinu. Dost možná říkal dokonce kačiny. Nevěděl sice, kde je hledat, ale nějakou představu mít musel, protože tvrdil, že bude pryč několik dní.“

Ingles se zachmuřil. „Hledat kačiny? Ty rituální figurky na mysli zřejmě neměl, že?“

„Myslím, že ne. Podle mého buď sám, nebo společně s Ernestem vyvedli něco, čím si kačiny pohněvali – lépe řečeno, alespoň se domnívali, že je urazili, či něco podobně bláznivého – a George to chtěl nějak napravit.“

Ingles se rozesmál. „Celý George,“ prohlásil. „Jako bych ho neznal.“ Zavrtěl hlavou. „Kde je ale hodlal hledat? Co ještě říkal?“

„Prý jestli to nedá do pořádku, vrátí se do Zuňi na slavnost. A pokud vám to pomůže, doma si vzal koně a pušku. Zřejmě aby si mohl ulovit něco k snědku. Od jeho známé jsem se ještě dozvěděl, že se chystal do nějakého domu, kde se tancuje či co. Vám to dává smysl?“

Ingles mlaskl jazykem o zuby. „Víte, o co by mohlo jít?“ řekl. „Chce možná najit Kothluwalawu.“ Zasmál se a zavrtěl hlavou. „Jestli to dává nějaký smysl, to opravdu nevím, jenomže podobným otázkám George nikdy moc velkou důležitost nepřikládal.“

„Kothluwalawu?“ zeptal se Leaphorn. „Kde to má být?“ Knězův pobavený výraz ho dráždil. „Dá se tam dojet na koni?“

Ingles vytušil, že má zlost. „Vlastně nejde o nic zdaleka tak nemožného, jaký by se a první pohled mohlo zdát. My běloši obvykle klademe nebe nahoru na oblohu. Ale Zuňiové, vzhledem k povaze své mytologie, pro něj mají geograficky poněkud odlišný koncept. Vy ten mýtus neznáte?“

„Pokud jsem snad o něm slyšel, stejně si nic nepamatuju.“

„Je součástí migračního cyklu. Zuňiové nejprve prošli čtyřmi podzemními světy a teprve pak se vydali na dlouhou pouť do středu všehomíra. Cestou museli přes řeku Zuňi. Dospělí vzali děti z Lesního bratrstva na záda, ale pak z jakéhosi důvodu vypukl zmatek a děti skončily v řece. Voda je unášela po proudu, jenomže děti se neutopily, ale převtělily ve vodní tvory – žáby, hady, pulce a podobně – a tak dopluly na místo, které všichni hledali. Podle onoho mýtu jde o jakési jezero, kde se děti z vodních tvorů proměnily v kačiny a utvořily Radu bohů. Jejími členy jsou například Bůh severního deště, Bůh jižního deště, Malý bůh ohně a tak podobně. Myslím, že původně jich byla asi stovka.“

„Něco jako naši Svatí lidé,“ prohlásil Leaphorn.

„Ne tak docela. Navažští Svatí lidé – Ten, který zkrotil příšeru, Žena mnoha podob, Zrozený z vody a další – představují cosi mezi řeckým herojským ideálem a menšími bůžky. Prostě mají blíž k lidem než k bohům. Kačinové ale nemají obdoby ani v navažské, ani v bílé kultuře. Jak my, tak vy pro něco podobného postrádáme adekvátní výraz. Přitom božstva to také nejsou. Zuňiové znají pouze jednoho boha, Awonawilonu Stvořitele. A pak mají ještě Shiwanniho a Shinwanokii, muže a ženu, jež Bůh stvořil, aby spolu zplodili Slunce, Matku zemi a veškeré tvorstvo. Ale kačinové, to je něco jiného. Snad bychom jim mohli říkat duchové předků. Jejich vztah k lidem je přátelský, otcovsky shovívavý. Berou na sebe podobu dešťových mračen a tak přinášejí požehnání.“

„Něco jsem o tom slyšel,“ řekl Leaphorn. „Takže Kothluwalawa, kam se Bowlegs podle svého tvrzení chystal, je jezero někde na dolním konci koryta Zuňi?“

„Tak jednoduché to zas není,“ opravil ho Ingles. „Mám v pracovně čtyři knihy o zuňijské kultuře, všechny jsou z pera eminentních etnografů nebo antropologů, a každý to místo klade jinam. Jeden poblíž soutoku Zuňi a Little Colorada dole v Arizoně, kdesi u Saint Johns. Další tvrdí, že leží odsud na jih poblíž staré osady Ojo Calienté. Podle třetího se nachází na severovýchodě, v oblasti přehrady Nutria Lake. A znám ještě několik dalších teorií, podle kterých se jedná o malé přírodní jezero hned za arizonskou hranicí. Kromě toho je mi známo, že někteří Zuňiové ho kladou do oblasti metafyziky, tedy mimo tento časoprostor.“

Leaphorn mlčel.

„Kothluwalawa mě napadla v souvislosti s tancem mrtvých. V angličtině to doslovně znamená ‚Dům, kde tančí mrtví‘, případně ‚Místo, kde tančí duchové‘ nebo něco na ten způsob.“ Ingles se usmál. „Je to neobyčejně poetická představa. V životě Zuňiů představuje rituální tanec dokonalé vyjádření…“ Zarazil se, aby si rozmyslel, jak nejlépe to říct. „Dejme tomu extáze, radosti, života, pospolitosti. Čili co takový Zuňi po smrti dělá, když už se nemusí pachtit na této zemi? Tráví čas tancem.“

Vyfoukl do vzduchu nad hřbitůvkem další oblak doutníkového kouře, a oba, navažský policista a františkánský misionář, seděli a sledovali, jak se nad zuňijskými hroby pomalu rozplývá. Obloha na západě křiklavě zrudla. Leaphorn přemítal, že to, po čem se George Bowlegs pídí, je navažskému myšlení tak bytostně cizí, že lid Dinee pro něco podobného ve svém jazyce ani nemá výraz. V navažské kosmologii neexistuje žádné nebe ani přívětiví duchové jako kačinové, a Navaho po smrti nemůže čekat žádné blaženství. Když má člověk štěstí, potká ho věčné zapomnění. Obvykle však po něm zbyde chindi, nešťastný, zlovolný duch, odsouzený na věky věků kvílet v temnotách a rozsévat kolem sebe jen nemoc a smrt. Pak se Leaphorn zamyslel nad tím, co se vlastně od Inglese dozvěděl. Například že místo, z něhož si Cecil pamatoval jenom první písmeno K, je zřejmě opravdu Kothluwalawa.

„Nejde ani tak o to, kde je zuňijské nebe ve skutečnosti,“ prohlásil. „Podle mého důležitější je, kde ho George hodlá hledat.“

„Jistě,“ řekl Ingles, „taky mě to napadlo.“

„A kde tedy?“

Ingles se zamyslel. „Vsaďte se, že to vím. Dám krk, že jde o to malé jezero hned za hranicí. Zdejší lidé ho často navštěvují za rituálními účely. Jsou tam posvátná místa, kam se chodí modlit, několikrát v roce se k němu vydávají na lov žab a podobně. Tohle místo by mě napadlo jako první. Pokud se George místních vyptával, poslali ho nejspíš právě tam. A teď se zas zeptám já něco vás. Proč se po něm tak sháníte? Vy si myslíte, že Ernesta i otce zabil on? V tom případě vám ovšem říkám, že se mýlíte.“

Leaphorn chvíli přemýšlel. „Catu zabít mohl,“ prohlásil nakonec. „V době vraždy se musel potloukat někde nablízku. A pak vzal do zaječích. I Shortyho mohl zavraždit. Potíž je v tom, že pořád postrádám motiv. Kdo by mohl mít důvod…“ řekl tázavě a pohlédl na kněze.

„Aby zabíjel Ernesta? Pokud vím, tak opravdu nikdo,“ prohlásil Ingles. „Byl to dobrý kluk. Chodil mi ministrovat, se všemi byl kamarád, a myslím, že neměl na světě nepřítele. Ostatně, jaképak nepřátele může chlapec jeho věku mít? Na to byl ještě příliš mladý.“

„Cecil Bowlegs mi prozradil, že Ernesto s Georgem cosi ukradli,“ pronesl Leaphorn rozvážně. Tohle byla nesmírně choulostivá záležitost, a proto velice záleželo, jak ji přednese. „Prý z archeologického pole severně od Corn Mountain. Ernesto byl katolík. Navíc ministrant. Pokud něco ukradl, musel přece vědět, že dokud to nevrátí, nemůže ke zpovědi. Nemám pravdu?“

Ingles se na něj zazubil. „Jinými slovy se zajímáte, jestli se mi jako svému zpovědníkovi nepřiznal k něčemu, co by vysvětlovalo, proč ho někdo zabil. Tohle chcete slyšet? Přece moc dobře víte, že o ničem, co se ve zpovědnici dozvím, nesmím mluvit.“

„Jenomže Cata je po smrti. Nic, co mi řeknete, mu už nemůže ublížit, a mně to třeba pomůže najít George Bowlegse.“

„To si taky uvědomuju,“ přiznal Ingles. „Víte, jsem knězem už skoro čtyřicet let, ale před podobným dilematem stojím poprvé. Pravděpodobně vám neřeknu nic, ale pokusme se na chvilku zamyslet nad teologickými aspekty celé věci.“

„Mně by pomohla i negativní informace. Stačilo by mi vědět, že neukradl nic důležitého. Cecil Bowlegs tvrdí, že šlo o šípové hroty z vykopávek, ale není to pravda. Archeologové si udělali inventuru a žádný nález nechybí. Vlastně se jim neztratilo vůbec nic.“

Ingles mlčky seděl, dumal a ustaraně si hryzal spodní ret. „Aby měl člověk smrtelný hřích, musí spáchat něco opravdu závažného,“ prohlásil nakonec. „To, o čem mluvíte, by se dalo maximálně kvalifikovat jako velice mírné zhřešení. Něco, co dělá běžně každý kluk. Co by chlapce s jen trochu laxnějším svědomím než Ernesto ani nenapadlo u zpovědi přiznávat.“

„A nemůžete mi to prozradit, když je Ernesto po smrti?“ dožadoval se Leaphorn. „Nešlo o nějaký kus nářadí? Nebo papír? Vážně mi to nemůžete říct?“

„Radši ne,“ odpověděl Ingles. „Neměl bych vám dokonce ani přiznat, že šlo o naprostou hloupost. Bezcennost. Nic, co by vám jakkoli pomohlo.“

„V tom případě ale nechápu, proč se z toho potřeboval vyzpovídat. Žil snad v domnění, že to bylo něco závažného?“

„Ne. Skutečně ne. Ernesto za mnou přišel v sobotu odpoledne. Byl jsem u zpovědi, ale on se mnou chtěl jen soukromě mluvit. Stoupl si tedy do fronty. A protože jsem ho už měl ve zpovědnici, rovnou jsem ho i vyzpovídal a dal mu rozhřešení. Zpověď je svátost,“ vysvětloval Ingles. „I když člověk nepotřebuje rozhřešení, je navštíven Boži milostí.“

„V sobotu? Minulý týden? Den předtím, než ho zabili?“

„Ano,“ prohlásil Ingles. „Minulou sobotu. V neděli mi pak ministroval při mši, ale nemluvili jsme spolu. Takže v sobotu jsem s ním hovořil naposled.“

Ingles se najednou svezl ze zídky. „Nějak se do mě dala zima,“ prohlásil. „Pojďme dovnitř.“

Těžkými dřevěnými vraty vstoupili do kostela. Ingles se uklonil směrem k oltáři a ukázal na poslední lavici.

„Nejsem si jistý, jestli jsem vám nějak pomohl,“ řekl. „Že Georgeův otec byl opilec, to jste už nejspíš věděl. A Ernesto Cata neprovedl nic tak strašného, zač by mu měl kdokoli vynadat, natožpak ho zabíjet.“

„Pomohlo by, kdybyste mi řekl, o čem s vámi Cata chtěl mluvit? Myslím před zpovědí.“

Ingles se uchechtl. „To pochybuju,“ řekl. „Opravdu nešlo o nic, co by zakládalo důvod k vraždě.“

„A nemohl byste mi přece jenom prozradit, co to bylo?“

„Zuňimu bych to asi neřekl,“ prohlásil Ingles. „Ale vy jste Navaho.“ Usmál se. „Ernesto měl strach, že porušil jedno zuňijské tabu. Nebyl si zcela jistý, ale dělalo mu to starosti. Nikoho ze své kivy se zatím ptát nechtěl, ale potřeboval se svěřit nějakému příteli,“ řekl Ingles. „A za takového člověka považoval mě.“

„Jaké tabu?“

„Žádné dítě… vlastně nikdo natolik mladý, že se ještě nemůže stát členem některého rituálního bratrstva, nesmí znát, kdo při obřadech bohy personifikuje,“ řekl Ingles. „Víte vůbec, o jaké obřady se jedná?“

„Tak trochu.“

„Podle zuňijské mytologie se totiž Rada bohů, či jak bychom duchy těch utopených dětí nazvali, každý rok do vesnice vracela. Přinášeli déšť, úrodu a vůbec požehnání, tančili s obyvateli a učili je, jak správně žít. Jenomže, když se vraceli do Domu, kde tančí mrtví, pokaždé se stalo, že někteří Zuňiové je sledovali. A všichni za to zaplatili životem. To byla zlá věc, a protože kačinové chtěli podobným věcem zamezit, oznámili, že už nikdy nepřijdou. Ať si prý Zuňiové zrobí posvátné masky s jejich podobou a z nejváženějších členů každé kivy a bratrstev jednotlivých totemů zvolí ty, kteří budou božstva zosobňovat. Kačinové se už budou vracet jen jako duchové. Slyšel jsem, že některým kouzelníkům se prý mají dokonce zjevovat. Ale když je spatří někdo nepovolaný, musí zemřít. Víte, dohoda, kterou kačinové s lidmi uzavřeli, byla tajná. Smí o ní vědět pouze zasvěcení, malé děti ne.“

Leaphorn se přistihl, že Inglese moc nevnímá. Naslouchal sice jeho rozvážně, precizně formulovaným větám, ale očima sledoval nástěnné malby pokrývající čistě obílené zdi misijního kostelíka. Znázorňovaly zuňijské Tančící bohy. Převážně byli v životní velikosti a až na groteskní masky, které připomínaly ptačí hlavu, měli lidskou podobu. Pouze černá, rudými skvrnami pomalovaná postava byla menší, zato „ptačí posel bohů“ Shalako, který se přímo nad nimi tyčil až k zábradlí kůru, měl dobré tři metry. Připomínal pyramidu na lidských nohou zakončenou malinkou hlavičkou.

„A to právě dělalo Ernestovi starosti,“ říkal zrovna Ingles. „Vyslepičil Georgeovi, že Shulawitsiho má představovat on, a pak dostal strach, že porušil tabu. Vidíte?“ Ukázal na stěnu, kde v čele procesí kačinů kráčela černá postavička. „Shulawitsi, Malý bůh ohně, je ten drobný černý se skvrnitou maskou. Vždycky ho hraje mladý chlapec. Role obnáší dlouhou a tvrdou přípravu, běh, trénink tělesné odolnosti, memorování všech popěvků i tanečních figur. Jedná se sice o nejvyšší možné ocenění, kterého se dítěti od společenství může dostat, ale zároveň představuje pěknou řeholi. Koho vyberou, ten pak škole moc nedá.“

„Takže když to Georgeovi vyzradil, porušil tabu nebo ne?“

„Vlastně ani nevím,“ odpověděl otec Ingles. „Kdyby George byl Zuňi, prodělal by už před dvěma třemi lety zasvěcovací obřad. Takže ve smyslu mýtu dítětem nebyl, a rozhodně by také věděl, že kačinové jsou při oslavách personifikováni místními muži. Na druhé straně je pravda, že do kultovních tajemství formálně zasvěcen nebyl. V mýtu je to podáno tak, že jeden zuňijský chlapec dětem ze vzteku tajemství schválně prozradí – a součástí toho, co tabu zapovídá, je právě zloba. Během slavností je totiž zakázáno chovat jakoukoli zášť. Každopádně Rada bohů pak vyslala Salamobiu, aby chlapce potrestal,“ ukázal Ingles na čtvrtého kačinu na nástěnné malbě, svalnatou postavu s bičem z jukových vláken, divoce planoucíma očima a špičatým pérem na hlavě zakončené zobákem. Leaphorna už před chvílí upoutala, protože mu přišla jaksi povědomá. Teprve teď si však uvědomil, že je to táž zobatá maska, kterou zahlédl před dvěma dny, když v noci ve světle měsíce pozoroval komunu Jásonovo rouno.

„Jak potrestal?“ zajímal se Leaphorn.

„Salamobia chlapci usekl mačetou hlavu – přímo tady uprostřed vesnice – a kopal do ní jako do fotbalové mičudy,“ zasmál se Ingles. „Zuňijské mýty jsou převážně mírumilovné, ale tahle konkrétní pověst si v hrůzostrašnosti nezadá ani s pohádkami bratří Grimmů.“

„Jestipak víte, jak zemřel Ernesto?“

Ingles se zatvářil překvapeně. „Přece vykrvácel, nebo ne? Měl jsem za to, že šlo o ránu způsobenou nožem.“

„Někdo ho vzal mačetou,“ prozradil mu Leaphorn. „Skoro mu usekl hlavu.“

14

Čtvrtek 4. prosince, 10:30

Leaphorn vstal hned za úsvitu a vydal se už potřetí do Bowlegsova hoganu. U ohrady s živým plotem prozkoumal stopy koně, kterého si George vzal, a vryl si do paměti povrch podkov i každou rýhu a prasklinu kopyt. Mrtvolu Shortyho Bowlegse už dávno odvezli. Leaphorn si říkal, že nejspíš ji pohřbil některý ze Zuňiů, kterým Shorty dělal ovčáka, případně ji O’Malley nechal převézt do laborky v Albuquerque, aby si na ní mohli smlsnout technici se svým zázračným nádobíčkem. Dobytek byl už taky pryč. V hoganu zůstalo jen těch pár švestek, které tvořily Shortyho pozemské statky, protože věcí posedlých zlým duchem by se žádný Navaho nedotkl. Byly pouze rozházené ještě víc, jelikož hogan prodělal už třetí prohlídku v pořadí, tentokrát od federálů.

Ve dveřích se ještě zastavil a zamyšleně se na nepořádek zahleděl. Cosi ho tu drželo. Neustále ho pronásledoval zvláštní pocit, že na něco zapomněl, že cosi přehlédl či nedodělal. Pořád ale nemohl přijít na to, co to je. Přemítal, zda O’Malley objevil něco, čeho by se mohl chytnout. Kdyby se FBI podařilo případ rozlousknout, Leaphorn by ani nevěděl, že expozitura v Albuquerque oznámila zatčení pachatele. Přečetl by si to až v albuquerqueském Journalu nebo gallupském Independentu. Necítil však sebemenší zášť, protože to považoval za stejně přirozenou věc jako střídání ročních období. V Zuňi se o případ momentálně zajímalo celkem šest institucí, které měly co do činění s ochranou zákona a pořádku (pokud tedy člověk počítal i příslušný odbor federálního Úřadu pro indiánské záležitosti, který se zatím jen pasivně vezl), a každá se chovala tak, jak jí diktovaly vlastní zájmy. Leaphornovi bylo jasné, že půjde-li o navažské zájmy, i on bude podvědomě jednat ve prospěch lidu Dinee. Uvědomoval si, že Pomoranč Naranjo udělá svou práci poctivě a spolehlivě, ale také s plným vědomím, že jeho dobrý kamarád a nadřízený znovu kandiduje na úřad šerifa okresu McKinley. Pasquaanti zase nejvíc ctil zákon mnohem staršího původu než psané právo bílého muže. Highsmith, jehož prvotním úkolem bylo starat se o bezpečnost silničního provozu, se jistě bude angažovat co nejméně. A O’Malley se zase bude rozhodovat na základě zkušenosti, která nakonec přejde do krve každému příslušníku FBI, že totiž nejdůležitější na každém případu je publicita, o kterou je nutno se s konkurencí drát.

Chvíli přemítal, proč se FBI o tak banální věc vůbec zajímá. Obvykle se do podobných případů míchala jedině tehdy, když si kdosi kdesi vzal do hlavy, že federál by si úspěšným dopadením a odsouzením pachatele mohl vylepšit skóre. Případně když se jednalo o něco, po čem FBI v dané chvíli pásla nejvíc – což byli momentálně političtí radikálové a narkotika. Bakerova přítomnost dokazovala, že v tomhle případě figurovaly nějakým způsobem i drogy, a z toho, jak se O’Malley choval, se dalo usoudit, že Baker ví něco, co si federálové hodlají nechat pro sebe. Leaphorn uvažoval, co by to mohlo být, ale nenapadalo ho vůbec nic, a tak usedl zpátky za volant a nastartoval. Ve zpětném zrcátku si všiml, jak se laťové dveře Bowlegsova hoganu pohnuly. Zřejmě to způsobil Shortyho zlý duch. Anebo taky poryv ranního větříku, který podle roubené stěny zdvihal vějířky prachu.

Rozjel se a podle popisu, který dostal od otce Inglese, zabočil na štětovanou cestu vedoucí ke kmenové pile, která ležela až na samém konci Národní lesní rezervace Cibola. Po ní dojel až na křižovatku se silnicí na jezero Fence Lake, zabočil k severu a kolem trosek prehistorického sídliště Yellow House Ruins se dostal až na státovku N.M. 53. Jako obvykle nepotkal jediné auto. Když dojížděl k Black Rocku, vzneslo se z místního letišťátka jednomotorové letadlo, před nosem mu přeťalo cestu, vyšplhalo se nad Corn Mountain a zamířilo k východu. Při průjezdu prastarou osadou Zuňi zpomalil, protože ho napadlo, zda by si neměl tři bloky zajet a stavit se na policejní stanici, jestli se přes noc neudálo něco, co by s případem pohnulo, ale nakonec nutkání zapudil. Kdyby šlo o cokoli důležitého, operační středisko v Ramahu, kde strávil noc, by se to taky dozvědělo. Kromě toho neměl náladu ani na O’Malleye a Bakera, ani na Pasquaantiho. Vlastně neměl náladu na nikoho. O’Malley přece nařídil, ať najde Bowlegse. A pokud to jenom trochu půjde, přesně to měl v úmyslu, protože ho hnala zvědavost. Navíc se poprvé od chvíle, co tu byl naposled, měl čeho chytit. Znal alespoň směr. George opustil rodný hogan v pondělí večer. Jel na koni. K jezeru to bylo nějakých padesát mil. A pokud se vydal přímou cestou, musel to vzít napříč zuňijskou rezervací, pravděpodobně někde na arizonské hranici se napojit na koryto Zuňi Wash a podle něj pak pokračovat jihozápadním směrem až k mezistátnímu tahu 666. Cesta vedla divokou krajinou, která se od Kontinentálního předělu, jenž se východně od rezervace vypínal do výše dva tisíce šest set metrů, nepravidelně svažovala k rozlehlé pouštní proláklině, kterou mapy označovaly jako Painted Desert. Veškeré překážky ale byly jen přírodního rázu a člověk na koni mohl za celou jedenapůldenní cestu narazit leda tak na pár plotů, uvažoval Leaphorn.

Jeho plán byl velice prostý. Hodlal dojet autem co možná nejblíž k jezeru a tam pátrat po Bowlegsově stopě. Cítil se skvěle, protože po třech neplodných dnech plných zklamání mohl doufat, že dostane do ruky něco hmatatelného.

Diskžokej s huhňavým západním přízvukem dělal v rádiu reklamu parašutistické exhibici na obchodní stanici Ya-Ta-Hey a pouštěl jednu desku s country muzikou za druhou. Leaphorn přeladil na jinou frekvenci, kde kdosi hrdelním hlasem hlásal cosi střídavě v angličtině a apačštině. Na chvilku se zaposlouchal a tu a tam zachytil nějaké slovo. Bylo to kázání z vysílačky v San Carlos na apačské rezervaci sto mil jižněji. „Písmo svaté nás učí,“ hřímal kazatel, „že dědictví hříšného je jako bezvodá poušť.“ Leaphorn stáhl hlasitost. Při tom suchu, co letos máme, to teda sedí, pomyslel si.

Úzká asfaltka se zúžila ještě víc, štětované krajnice čím dál hustěji prorůstal plevel, až přišla hranice a z novomexické N.M.53 se stala arizonská A.61. Kdesi v koutku Leaphornova vědomí se o slovo začala hlásit jakási vágní myšlenka, ale když se ji pokusil v duchu formulovat, zase ji ztratil. Měl z toho nepříjemný pocit.

Tam, kde silnici přetínal tah 666, zahlédl Susanne. Stála hned za křižovatkou, u nohou pytel od mouky, a připadla mu strašně malá, křehká a zmrzlá. Hodila po něm okem, ale hned začala předstírat, že džíp se znakem navažské policie na dveřích neviděla. Leaphorn zaváhal. Dnes po společnosti netoužil. Těšil se, že den strávený o samotě mu umožní dosáhnout vnitřní harmonie se světem. Zároveň byl ale zvědavý. Krom toho si s údivem uvědomil, že mu dívka přirostla k srdci. Byl by nerad, kdyby se z jeho života jen tak vytratila. Zajel ke krajnici a zastavil.

„Kampak?“

„Stopuju,“ řekla.

„To vidím, ale kam?“

„Na sever. Chci se dostat na mezistátní tah čtyřicítku.“ Pak zavrtěla hlavou. „Vlastně ani sama nevím. Až na místě se rozhodnu, kam pojedu.“

„Mám dojem, že vím, kde George hledat,“ prozradil jí Leaphorn. „Právě tam jedu. Chci to zkusit. Jestli máš čas, mohla bys mi třeba pomoct.“

„Nevím jak.“

„Jsi jeho kámoška,“ naléhal Leaphorn. „Skoro nabeton mě zmerčí dřív než já jeho. Bude si myslet, že po něm jdu, a vezme roha. Ale když uvidí tebe, bude vědět, že je všechno v pořádku.“

„Sama bych potřebovala ujistit, že je všechno v pořádku,“ řekla. Ale když jí otevřel dveře, položila pytel na podlahu a usadila se na sedadle spolujezdce. Leaphorn otočil do protisměru a vyrazil po šestsetšestašedesátce na jih. Ukazatel na křižovatce hlásil ST. JOHNS 29 MIL.

„Musíme na jih k místu, kde pod silnicí podchází Zuňi Wash,“ prohlásil Leaphorn. „Asi tak patnáct šestnáct mil odsud. U cesty je vjezd na jeden ranč. Zajedeme na pozemky, auto někde šikovně schováme a dál se vydáme po svých.“

Susanne mlčela. Z vršku měli výhled na dvacet mil daleko. Krajina kolem byla zvlněná, ale dál na jih už začínala nížina Zuňijské rezervace s nízkými skalními útvary porostlými klečí, pod nimiž se rozkládala rovina zplanělá větrnou erozí.

Ani nemusel hádat, jestli Susanne snídala. Ukázal na papírový sáček s jídlem, které koupil v Ramahu.

„Kampak ses včera poděla? Když si s tebou šel Isaacs promluvit, bylas už pryč.“

„Vrátila jsem se do komuny. Copak jsem neříkala, jak to dopadne? Že Ted nebude moct nic dělat? A že když pojedu s váma, bude to pro něj akorát horší?“

Leaphorn se rozhodl to nijak nekomentovat.

„Proč ses teda rozhodla v komuně nezůstat?“

„Já ne, to Halsey. Řekl, že se o mě příliš zajímají poldové.“

Sledoval, jak hltavě jí. Takže byla nejenom bez snídaně, pomyslel si, ale pravděpodobně i bez večeře. Ohrnula si manžetu džínové košile, pod níž jí uzounké, křehké zápěstí obepínal roztřepený, zašedlý nátepník vlněného spodního trička. Jak se tak rychle, mlčky cpala, Leaphorn si všiml, že kůži mezi pravým palcem a ukazováčkem má ošklivě znetvořenou starou jizvou. Byla naběhlá doběla. Ať už ji způsobilo cokoli, musela mít tehdy ruku spálenou až na holé maso.

„Takže Halsey tě vykopl?“

„Prej ať si seberu svý saky paky a dneska ráno mě odvezl na silnici.“ Odvrátila hlavu a zahleděla se z okna. „Ale s Tedem jsem stejně měla pravdu. Nemohl dělat vůbec nic.“

„Mělas pravdu, pokud jde o konstelaci,“ řekl Leaphorn. „Isaacs mi situaci vysvětlil shodně s tebou. Kdyby si tam prý někoho přivedl, dostane od Reynoldse padáka.“

„Ted prostě nemůže absolutně nic dělat,“ prohlásila. „Vkládá do toho výzkumu obrovský naděje. Ale až ho dokončí, bude slavnej. Víte, vždycky byl jak kostelní myš. Jeho rodina taky. A teď má šanci. V životě neměl ani vindru.“

Jako kdyby přesvědčovala nejen mě, ale i sebe, pomyslel si Leaphorn.

„Prostě nemohl nic dělat,“ opakovala. „Absolutně nic.“

Vjezd na ranč, o němž mu pověděl otec Ingles, se nacházel asi půldruhé míle před koncem klesání k Zuňi Wash. Ke sloupku byla přibitá dřevěná tabulka. Nápis, který na ní kdysi stál – „Vstup zakázán“ nebo možná „Zavírejte vrata“ – už dávno vyhladil smirek jarních prašných bouří. Vedle visely tři kojoti kůže, jejichž matný šedý chlup pročesával vítr.

„Proč to dělají?“ zajímala se Susanne. „Proč je přibíjejí na plot?“

„Myslíš ty kojoti kůže? Řekl bych, že ze stejného důvodu, proč si věší na stěnu hlavy ulovené zvěře. Aby každý viděl, jaký jsem chlap, a co všechno jsem pobil.“ Navahové říkali Hosteenu Kojotovi ma ii. Jakožto šprýmař a podvodník vystupoval v mnoha pohádkách a mýtech a byl námětem nesčetných anekdot. Býval člověku v jeho zápase o přežití často spojencem, ale pro společenství závislém na chovu ovcí se stal úhlavním nepřítelem. Tvora, který dáví jehňata, zabíjeli Navahové na potkání, ale činili tak s řádnou omluvou a rozhodně se důkazem svého činu nechlubili tím, že by ho vystavili na odiv někam na plot.

Leaphorn jel velice pomalu. Držel se koly mimo koleje, aby snížil nebezpečí, že se od nich zvedne oblak prachu. Kdykoli se cesta větvila směrem k dalšímu lizu nebo napajedlu s čerpadlem poháněným větrným kolem, zvolil směr, který vedl k nízkému valu náhorní plošiny Zuňi. Otec Ingles tvrdil, že jezero leží za skalní mesou asi pět nebo šest mil od silnice. Tvořila ho malá přírodní proláklina, která se během období dešťů pokaždé naplnila vodou, jež nestačila vsáknout do půdy, a pak zase pomalu vysychalo, dokud ho na jaře znovu nedoplnil tající sníh. Najít ho v krajině, kde všechny stezky srnčí zvěře, antilop a dobytka směřovaly k vodnímu rezervoáru, nemohlo být těžké.

Téměř neznatelná cesta se nakonec vytratila úplně a skončila u rezavého větrného kola. Leaphorn zavezl auto za něj a odstavil ho mezi skupinu jalovců, jež rostly v mělkém vyschlém korytě.

Ukázalo se, že k cíli jim zbývá necelá míle. Na hřbetu nad jezerem se Leaphorn zastavil mezi skalisky a začal ho bedlivě pozorovat dalekohledem. Na popukaném bahnitém břehu se až na poskakujícího kulíka, jehož nohy připomínaly chůdy, nepohyboval žádný živý tvor. Leaphorn nejdřív propátral prostor před sebou a pak začal metodicky postupovat dál a dál, ale neobjevil zhola nic.

„Jste si jistej, že jsme tu správně?“ zeptala se Susanne. „Já jako, že na posvátný jezero bych čekala něco většího.“

Její dotaz Leaphorna namíchl.

„Nepoučil snad vás bělochy už Tomáš Akvinský, že i na špičce jehly může tančit nekonečný počet andělů?“

„O tom jsem myslím neslyšela,“ prohlásila Susanne. „Já ani nedochodila střední, odešla jsem ze školy v desítce.“

„Hmmm… jde totiž o to, že i trocha vody dokáže skrýt spoustu duchů. Jenomže ono vůbec nezáleží, jestli tohle jezero je opravdu Kothluwalawa. Důležité je, jestli si to myslí George. Ale jedině v případě, že se sem skutečně vydal a my ho najdeme.“

„Podle mýho těžko,“ prohlásila pochybovačně. „A proč taky? Co by tu hledal?“

„Všechno, co o Georgeovi vím, mám z druhé ruky,“ řekl Leaphorn. „Prý je tak trochu mystik. Nebo taky cvok. Nikdo neví, co udělá. Chce, aby ho Zuňiové přijali do kmene, protože touží nechat se zasvětit do jejich náboženských rituálů. No dobře. Řekněme, že něco z toho je pravda. Faktem ale zůstává, že Ernesto byl jeho nejlepší kamarád. A měl strach, že porušil tabu, protože Georgeovi o zuňijském náboženství řekl víc, než je dovoleno prozradit někomu, kdo neprodělal iniciační obřad.“ Na chvíli se odmlčel a potom začal spřádat hypotézu, jak to asi všechno bylo.

„Dobrá. Dejme tomu, že George nechá kolo na místě, kde má sraz s Ernestem, ale pak někam na chvíli odejde. Když se vrátí, je kolo pryč a Ernesto taky. To se dá vysvětlit docela přirozeně. George si myslí, že se minuli a Ernesto nečekal. Jenomže si taky všimne velké kaluže krve. V tu chvíli musela být ještě čerstvá. To ho vyděsí. Příštího dne jde do školy, shání se po Ernestovi, ale zjistí, že kamarád chybí. Takhle to určitě bylo. Dál. Každý tvrdí, že George je tak trochu cvok. Vezme si řekněme do hlavy, že kačinové Ernesta potrestali, protože porušil tabu. Legendu, podle níž duchové válečníků malého chlapce, který porušil tajemství, potrestali useknutím hlavy, George určitě znal. Takže se vydá sem k jezeru požádat Radu bohů, aby ho viny zprostili. Nebo třeba proto, že právě tady se má Ernestův duch připojit k předkům.“ Ale už ve chvíli, kdy to říkal, mu tahle teorie připadla nepravděpodobná.

„Pamatuješ,“ připomněl Susanne, „jak se George vyptával, jestli kačinové můžou člověka zprostit viny? Taky nesmíme zapomenout, jak Cecilovi řekl, že jde hledat kačiny – prý s nimi musí něco srovnat.“

„Třeba takhle opravdu přemejšlel,“ řekla Susanne. Zašilhala po Leaphornovi, sjela pohledem na ruce a přetáhla si rukáv přes, jizvu. „George je v mnoha ohledech fakt magor. Věčně s Ernestem probírali kouzelníky, vlkodlaky a zaklinadla, jak navozovat vize a tak. U Ernesta šlo jenom o řeči, to člověk poznal. Ale George to myslím všechno bral smrtelně vážně.“

„Takže pokud si tu opravdu hodlá počkat na Ernestova ducha, máme slušnou šanci, že na něj někdy zítra narazíme. Možná už za svítání.“

„Jak to myslíte?“

„Než duch zemřelého dojde do Domu, kde tančí mrtví, musí po smrti putovat pět dní,“ řekl Leaphorn. „Zuňiové se snaží své mrtvé pohřbít během téhož slunečního cyklu, v němž dotyčný zemřel. Proto měl Ernesto pohřeb hned ten den, co jeho mrtvolu vyhrabali zpod laviny kamení na úbočí. Nejdřív se konala krátká katolická mše v kostele a potom kmenoví kouzelníci a nejváženější příslušníci jeho kivy uspořádali u hrobu tradiční obřad. Svým způsobem dosud neskončil. Do pohřebního rubáše se balí i paterý čisté šaty. A pokud jsme tu opravdu správně, Ernesto sem pátého dne doputuje, projde mezi duchy, co tu na břehu drží stráž, připojí se k Radě bohů a stane se z něj kačina.“

„Vy jste teda přesvědčenej, že se tu George zítra objeví?“

Leaphorn se zasmál. „Vlastně ani nevím, jestli je to přesvědčení, nebo jestli mě prostě jiná možnost nenapadá.“

„Třeba se sem vydal, aby se s ním tak nějak rozloučil. Podle mě kromě Ernesta žádnýho jinýho kamaráda neměl. Co když chce udělat nějaký bláznivý gesto?“

„Například spáchat sebevraždu?“

Pohlédla na něj očima, jež mu v té mladé tváři připadaly nezvykle staré. „Já myslím, že něčeho podobný by ho byl klidně schopnej. Strašně toužil stát se Zuňim, a pokud měl vůbec nějakou šanci, podle mě mu mohl pomoct jedině Ernesto. A nejen to.“ Zahryzla se do spodního rtu, pak stisk uvolnila. „George byl strašně sám. Já myslím, že když je člověk nerad sám, bejt Navaho je asi dost děs.“

Tohle Leaphorna v životě nenapadlo. Zamyšleně se rozhlédl po zvlněné pláni, porostlé trávou a křovisky a vysušené na prach větrem. V dálce na druhé straně jezírka splývala s prázdnotou oblohy. „To je fakt,“ řekl. „Je to, jako kdyby byl člověk krtek a přitom nenáviděl tmu.“

„Vás nenapadlo, že se tady třeba chce zabít? Nebo snad Navahové nepáchají sebevraždu?“

„Moc ne. Leda tak chlastem,“ řekl Leaphorn. „Akorát to nejde tak rychle jako kulkou.“

Na břehu jezera na vyschlém blátě objevil stopy antilop, staré otisky mokasínů i nejrůznější známky přítomnosti kojotů, dikobrazů, lišek a spousty dalších drobných savců, které sem z vyprahlého okolí lákala voda. Stopy mokasínů v podstatě zaplašily poslední pochybnosti, zda tenhle rezervoár vody, i kdyby nešlo přímo o Posvátné jezero, má nějaký rituální význam. Zuňiové dnes mimo obřadů nosili mokasíny zhruba tak často jako Navahové nebo třeba agenti FBI. Otisky kopyt Georgeova koně ani jeho vysokých bot však Leaphorn nenašel. Jediné koňské stopy, na něž narazil, byly staré a téměř smazané, dost možná právě větrnou bouří, která naříkala kolem hoganu Shortyho Bowlegse oné noci, kdy jeho majitel zemřel, a kromě toho se vůbec nepodobaly těm, které si Leaphorn vryl do paměti. Zřejmě se tu nedávno pásli koně a zašli se k jezeru napít.

Začal postupovat od břehu ve stále širším kruhu a prohledávat stezky, kudy chodila zvěř, i písčité dno vyschlých přítoků. Susanne se mu vlekla v patách, zpočátku se ještě tu a tam na něco zeptala, ale nakonec zmlkla docela. Ve dvě odpoledne si Leaphorn byl už absolutně jistý, že George k jezeru dosud nedorazil. Posadil se pod jalovec, nabídl dívce cigaretu, zapálil si taky, a pak kouřil a pokoušel se představit si, kde jinde by chlapec mohl kačiny hledat, ale nic ho nenapadalo. Když dokouřil, pustil se znovu do pátrání a za necelých pět minut narazil na stopu levého předního kopyta, které zcela jasně a nepochybně patřilo Georgeovu koni. Bylo otištěné v holé hlíně chráněné před větrem trsem řídkého křoví. Na volném prostranství potom objevil i stopu pravé přední. Byla už téměř smazaná větrem, a kdyby nevěděl, kde hledat, nikdy by na ni nepřišel.

„Takže měl přece jenom namířeno sem,“ řekla Susanne. „Jenomže kde ho teď budeme honit?“

„Dorazil buď ještě před bouří, nebo během ní,“ prohlásil Leaphorn. „Muselo být ještě světlo. Což znamená, že kus cesty urazil hned v pondělí v noci, kdy Cecilovi nechal doma ten vzkaz, a zbytek v úterý.“

A pak? Prozkoumal okolní křoviska a v místech krytých před vichrem terénními nerovnostmi objevil další otisky. Prozrazovaly, že George dojel na hřbet od severozápadu, ve směru od osady Zuňi. Poměrně dlouhou dobu jen tak seděl na koni za skupinkou borovic, poté popojel po hřebenu o nějakých třicet metrů dál a zabočil k jihovýchodu. Právě tam se zdvihal šedozelený val koryta Zuňi Wash. George tedy jezero našel a zase odjel. Jenomže proč? Aby ještě počkal? Na co? Až se tu zítra objeví Catův duch, aby sestoupil do podsvětí? Možná. Leaphorn zavrtěl hlavou. Susanne mu věnovala pochybovačný pohled.

„Víš určitě, že si z komuny neodnesl žádné jídlo?“ ujišťoval se.

„No jasně,“ odpověděla. „Halsey řekl, že mu nic nedá.“

„Takže když sem dorazil, muselo mu už pěkně kručet v břiše. A protože měl hlad, vždycky si zakládal na svém loveckém umění a navíc má pušku, řekl bych, že se vydal na lov.“ Jestli tu George hodlal na ducha Ernesta Caty počkat, měl před sebou celé dva dny bez jediného sousta. A v okolí se žádné stopy zvěře nevyskytovaly. Dokud ji sníh a mráz nezahnal dolů do nížiny, zůstávala nahoře na náhorní plošině. Takže pokud má George jen trochu za ušima, zamířil právě tam a našel si nějaký úkryt, kde by se mohl schovat. Zjistí si, kam se zvěř chodí pást, počká si při stezce a opatří si dost masa, aby vydržel, jak dlouho bude potřeba.

A jelikož věděl, kde hledat zvěř, Leaphorn zase poznal, kde hledat jeho. Takže zbývalo jen vyřešit, co s dívkou. Tázavě se na ni podíval a vysvětlil jí, co má na vybranou. Buď se jednoduše vrátí zpátky k vozu a tam na něj počká, což ovšem může trvat i do zítřka do večera. Nebo zůstane s ním, ale pak ji čeká pořádný výšlap a možná i pěkně studená noc někde vysoko na náhorní plošině. „Jestli je to ale nebezpečné, nedokážu říct,“ prohlásil. „George podle mého Catu nezabil, ale leckdo je jiného názoru, a pokud mají pravdu, nebude se asi rozpakovat po mně střílet. Já o tom sice pochybuju, ale jak jsem říkal, každý tvrdí, že George je tak trochu cvok. Jestli je vážně takový blázen, aby se do někoho strefoval, má na to jenom otřískanou malorážku. Jenomže když s ní dokáže složit jelena, nerad bych se mu dostal na mušku.“ Odmlčel se. Nezapomněl na něco? Cosi mu našeptávalo, že asi ano. „Kromě toho dám krk, že nás zmerčí dřív než my jeho. My se totiž budeme pohybovat, kdežto on pravděpodobně bude číhat někde za bukem.“

Susanne se na něj usmála. „Na druhý straně,“ prohlásila, „George mě má rád a důvěřuje mi, takže po mně střílet nebude. Kromě toho si myslím, že nebude střílet vůbec, takže než trávit noc sama v autě, šla bych radši s váma. A navíc, když u toho nebudu, v životě ho nenajdete, protože jakmile zahlídne cizího chlapa, nevystrčí ani nos. Ale když uvidí mě, vyleze z úkrytu a nechá si říct. Takže bych radši šla s váma.“

Leaphorn se zvedl a ostrým krokem vyrazil po hřebeni.

Cesta, kterou se bezpochyby vydal Bowlegs – to jest nejkratším a nesnadnějším směrem nahoru na mesu – vedla po hřbetě do sedla, odkud se dalo vyšplhat po srázu vzhůru. Leaphorn byl rozhodnutý jít kousek po jeho stopě, aby si ověřil, že se nemýlí, a pak zamířit přímo k sedlu. Susanne klusala za ním.

„Stejně mám trochu vítr,“ přiznala. „A vsadím se, že vy taky, že jo? Jenomže George myslím fakt potřebuje pomoc.“

Přesně tak, říkal si v duchu Leaphorn. George a taky Ted Isaacs, bledý mladík s děsivými halucinacemi i mladší sestra, sama samotinká bůhvíkde v tomhle krutém světě plném spousty dalších ztracených duší – ti všichni potřebují její pomoc. A pokud je najde, dočkají se. Právě proto sama dosud neprohrála. Kráčel rychle, tu a tam zaznamenal otisk koňského kopyta téměř vymazaný větrem, uvědomoval si, že Susanne s ním drží krok, a přitom se marně dohadoval, proč se Ted Isaacs rozhodl tak, jak se rozhodl.

15

Čtvrtek 4. prosince, 14:17

Na stopy Georgeova koně narazili znovu při stoupání do sedla, přibližně v místech, kde je Leaphorn čekal.

„V tomhle jste dobrej, že jo?“ řekla Susanne.

„Mám dlouhou praxi,“ odpověděl.

Seděla na bobku vedle něj při stezce, kterou vyšlapala zvěř, a zkoumala otisk kopyta. Levou rukou pořád automaticky svírala roztřepaný pravý rukáv a stahovala si ho přes jizvu. Byl to podvědomý reflex raněné duše. Jenomže jak moc raněné? Leaphorn se záměrně pokusil vykonstruovat okolnosti, za nichž by tohle vychrtlé polodítě – položena v záchvatu jakési perverzně schizofrenní snahy činit dobro dokázalo Ernesta Catu zabít. S tím jeho fantazie neměla problémy, selhala však na něčem jiném, totiž na představě, jak se Susanne v Bowlegsově hoganu napřahuje, aby praštila do hlavy bezmocného opilce.

Z vrcholku mesy nad jejich hlavami se chraplavě ozvala sojka. Leaphorn zpozorněl, ale žádný jiný zvuk už nezaslechl. Vítr zcela ustal a nikde se nepohnul ani lísteček. Po západním horizontu, kdesi nad centrální Arizonou, se táhl našedlý pás mraků a Leaphorn zalitoval, že si neposlechl předpověď počasí. Pak znervózněl. Že by sojku něco vyplašilo? Nebyl to George Bowlegs, který na ně teď míří z okraje mesy malorážkou? Třeba kluka opravdu odhadl špatně. Otce skutečně zabít nemohl, protože v době činu byl už na den jízdy od hoganu. Ale Catu ano. Co když vůbec nebyl jen tak trošku poblouzněný, ale doslova šílenec, který se natolik vžil do vysněného světa kouzel a čar, že se pro něj vražda stala pouhou součástí vize? Otázka Leaphorna zaměstnávala celou cestu vzhůru sedlem až k vrcholku mesy a nutila ho pohybovat se pomaleji a obezřetněji, než měl normálně ve zvyku. Ale i tak za necelou hodinu získal většinu informací, které potřeboval.

V tomto ročním období sloužil konec mesy za pastviště stádu asi tak dvaceti až pětadvaceti jelenců. Pít chodili k prameni, který vyvěral těsně pod okrajem mesy, zatímco ke spánku se pravidelně uchylovali na dvě vyvýšeniny zarostlé hustým křovím, kam stoupající vzdušné proudy vždycky včas donesly pach blížícího se nepřítele. Za další hodinu si Leaphorn udělal slušnou představu, kudy stádo putuje při ranním, podvečerním i nočním tažení za potravou. Vysvětlil dívce, že jelenci jsou v tomhle ohledu téměř jako stroj a od navyklé stezky se odchýlí jedině při změně počasí, směru větru, teploty a nedostatku potravy.

„Z toho, cos mi vyprávěla, je jasné, že tohle všechno George dobře zná,“ prohlásil. „Pokud sem dorazil v době, kdy předpokládáme, snažil se nejspíš lovit za soumraku. Má dostatek stopařských zkušeností, aby poznal, kam se po odpoledním spánku v ústraní zvěř chodí pást. Takže stačilo najít si příhodnou skrýš a čekat.“

Na místo je dovedli havrani. Ten, který zrovna držel hlídku, se vznesl a zakrákoral na poplach. Za ním se od svých hodů s třepetáním křídel a poděšenými výkřiky zvedl tucet dalších. Kousek níž po svahu pak našli mýtinku, kde George složil jelence.

Malý dvouletek dosud ležel vedle stezky ve stínu skalního převisu. Leaphorn zůstal na jednom skalisku stát a zahleděl se na zvíře. Měl dobrý pocit. Poprvé od chvíle, kdy se o existenci George Bowlegse dozvěděl, odvíjelo se alespoň něco v souladu s racionálním harmonickým řádem, po němž jeho pořádkumilovná duše tolik prahla. Vysvětlil to Susanne na příkladu lišejníku, který George sedřel z balvanů, na nichž skrčený ve skrytu čekal, až chladnoucí večerní vzduch začne klesat a odnášet jeho pach níž po stezce, pryč od blížícího se stáda. Mohl číhat zvířatům téměř nad hlavou.

„Odtud půjdeme po stopě až tam, kde na dnešek nocoval. Koně se spoutanýma předníma nohama měl určitě někde poblíž, takže najít to místo by neměl být žádný problém. A pokud jen zabíjí čas a čeká na zítřek…“ Hlas se mu vytratil a neurčitou radost v jeho tváři náhle vystřídal zmatek. Chvíli zaraženě mlčel a nakonec cosi zamručel v navažštině. Ještě před chvilkou všechno přesně zapadalo do logické konstrukce, kterou si z údajů o místě, času a způsobu smrti uloveného jelence v duchu vytvořil. Jak to, že si nevšiml té do nebe volající nesrovnalosti? Zachmuřený výraz zmizel a místo něj se objevila zlost.

Susanne se na něj překvapeně podívala. „Co je?“

„Počkej tady,“ nařídil jí. „Potřebuju si ho prohlídnout zblízka.“

Seskočil z balvanu a přičapl na zem vedle jelence. Zvíře mělo ztuhlé tělo, takže nemohlo být mrtvé déle než den. Do nosu ho udeřil pach čerstvého masa a zaschlé krve. Střela, která mladého tučného jelence zasáhla těsně za přední plecí, přišla shora zepředu. Šlo o perfektní ránu, která způsobila okamžitou smrt. Očividně byla vypálena hodně zblízka odněkud z vrcholku balvanu. George potom zvíře převalil na hřbet, vyřízl ze zadních běhů pižmové váčky, podvázal řitní otvor a přesně vedeným řezem skrz kůži a svalovinu otevřel hruď i břišní dutinu. Vyvrhl vnitřnosti, pak z kůže uřízl dlouhý tenký proužek a svázal jelenci přední běhy. Zřejmě se ho chystal pověsit na nějakou větev mimo dosah pozemních hlodavců a nechat maso jaksepatří vykrvácet a vychladnout. Jenomže pak zvíře nechal ležet na zemi. Leaphorn se zakabonil. Pochopil by, kdyby si George prostě uřízl pořádný kus masa a zbytek ponechal osudu. U Navaha a lovce k tomu by sice podobné mrhání bylo velice neobvyklé, ale jestli měl George naspěch, dalo se to pochopit. Jenomže proč tohle? Leaphorn se začal na patách kývat dopředu a dozadu a přitom se snažil v duchu představit, jak to vlastně bylo.

Viděl, jak chlapec opatrně stopuje stádo, aby ho nevyplašil, studuje stezky, kudy se chodí pást, zkoumá směr větru, hledá místo, kde se dá nejlépe číhat, a pak tiše čeká v houstnoucí tmě, až nakonec vypálí jedinou přesně mířenou ránu. Potom jelence nechává vykrvácet, bez sebemenší známky spěchu ho vyvrhuje a stahuje kůži přesně tak, jak se sluší a patří. A potom, když už je skoro hotov, se sebere, odejde, maso nechá napospas rozkladu a neuřízne si ani řízek, který by si mohl opéct na ohni.

„Co to děláte?“ ozvala se Susanne. „Stalo se něco?“

„Rozhlídni se kolem, jestli nenajdeš prázdnou nábojnici.“

„Jak má vypadat?“

„Je mosazná,“ řekl Leaphorn. „O něco menší než uzávěr plnicího pera.“ Začal se probírat vyvrženými vnitřnostmi. Zjistil, že chybí srdce, játra a žlučník. Jelence sice už měli v práci havrani, ale oba větší orgány nebyli s to zlikvidovat beze stopy a hořkého žlučníku by se stejně nedotkli. Pro Navaha měl cenu pouze jako rituální předmět, součást medicíny, fetiše chránícího před zlými duchy. Leaphorn začal vzpomínat, jestli i Zuňiové mají pro žlučník nějaké rituální použití. Cosi mu napovídalo, že bývá součástí loveckého fetiše, ale tolik toho zase o zuňijských zvyklostech nevěděl. Přesvědčil se, že George si skutečně neodnesl žádné maso. Jen kůže byla na jednom místě naříznutá a pod ní zmizelo trochu tuku. Na co však George potřeboval lůj? Nic ho nenapadalo. Proč potom zabíjet srnce kvůli masu, odvést dobrou řeznickou práci a nakonec si odnést jen srdce a játra? George byl prý cvok, jenomže tohle se šílenstvím vysvětlit nedalo.

Když se Leaphorn zvedal, zaznamenal, jak ho bolí svaly na nohou. Bez valné naděje na úspěch a bez nadšeni se dal do zkoumáni okolí, jestli nevyčte, co se tu vlastně přihodilo.

Všude se vyskytovala spousta jelenčích stop. Stezka poblíž mrtvého kusu byla doslova rozdupaná zběsilými kopýtky. George se pak po ní vydal také, protože jelenčí stopy překrývaly otisky jeho bot.

Ale i mokasínů.

Leaphorn na ty středně veliké, měkké otisky ve tvaru lidské nohy chvíli upřeně zíral, a když mu došlo, co napovídají, jeho ruka zašátrala po pouzdru revolveru. Chvíli nehybně stál s rukou na pažbě, zatímco jeho oči těkaly mezi křovím, které mýtinku obklopovalo. Stopa pocházela ze včerejška a vznikla poměrně brzy po Georgeově loveckém úspěchu. Někdo sem zřejmě chlapce sledoval. A pak Leaphornův mozek v nezměřitelně kratičkém zlomku vteřiny uspořádal nejčerstvější i v paměti zasuté vjemy tak, že konečně zapadly do sebe, a Leaphorn v duchu spatřil otřískanou plechovou krabici na svačinu a Cecilovu ruku, jak mamě šátrá mezi nashromážděnými poklady. Slyšel jeho tvrzení, že George nechal v krabici vzkaz. A v téže chvíli si uvědomil, co už šestatřicet hodin opomíjel vzít na vědomí. Vzkaz se v krabici nenašel, protože ho objevil vrah Shortyho Bowlegse, vydedukoval si, kam se George chystá, a jako ohař se pustil po chlapcově stopě až sem.

Leaphorn si v duchu navažsky vynadal do pěkných hlupáků. Jak mohl být tak natvrdlý? Přesně tohle mu přece podvědomí neustále připomínalo. Nerozbřesklo se mu ale příliš pozdě? Střelil očima po mrtvém zvířeti. Neznámý se zřejmě objevil právě ve chvíli, kdy George jelence stahoval a vyvrhoval. To by vysvětlovalo, proč práci nedokončil. Jenomže kde byl teď? Co když ho ten člověk zabil taky a mrtvolu někam ukryl?

„Už ji mám,“ ozvala se mu za zády Susanne. „Ale vypadá spíš jako čepička od rtěnky než od plnicího pera.“ Mezi palcem a ukazováčkem držela prázdnou nábojnici a zubila se na celé kolo. (Kdepak Georgeova stará malorážka, pomyslel si Leaphorn, to vypadá na pětačtyřicítku či osmatřicítku nebo i třicet nula šestku. Zároveň ho napadlo, zda to není důkaz, že tu včera v noci kdosi zastřelil George Bowlegse právě ve chvíli, kdy poručík Joseph Leaphorn marnil čas v Zuňi tlacháním s jedním páterem.)

„Tak se na ni mrknem,“ řekl. Susanne mu do dlaně upustila vypálenou nábojnici ráže 30-30. Měděná perkusní zápalka byla promáčklá a ústí dosud slabě čpělo po spáleném střelném prachu.

„Ležela přímo pod tím velkým balvanem,“ hlásila Susanne. „Je z Georgeovy pušky?“

„Tahle ano,“ přitakal Leaphorn. „A teď se mrkneme, jestli nenajdeme ještě nějakou. Co kdybys prohledala okraje paseky… všude, kde mohl někdo stát a nepozorovaně George šmírovat.“

V Susannině tváři se objevila otázka, ale Leaphorn ji ignoroval a místo toho se pustil do únavného zjišťování, jakým způsobem odtud George odešel.

Brzy objevil, jak se sem dostal. Vyšplhal zdola po jelenčí stezce. Dalších patnáct minut ale Leaphornovi trvalo, než ze změti stop vyčetl, kudy chlapec místo opustil. Když se nakonec přesvědčil, že tak učinil sám o vlastní vůli, velice se mu ulevilo. George evidentně od jelence vstal a zašel za balvan. Tam se otočil zpátky k mýtině a přikrčil se, protože celou vahou těla spočíval na přední části chodidla. (Proč ale? Naslouchal? Pozoroval? Vzbudilo snad něco jeho podezření?) Stopy pak vedly kolem zástěny z borovic a další hromady balvanů, odkud zamířily vzhůru mezi vzrostlejší stromy.

Další půlhodina strávená na mýtině Leaphornovi už moc neprozradila. Susanne během bezvýsledného pátrání po druhé prázdné nábojnici (v jejíž existenci Leaphorn už přestal věřit), vyplašila králíka. Vyrazil z pelechu, který měl ve křoví kus od okraje mýtiny, a zmizel mezi balvany. Podobný zvuk mohl být důvodem, proč George najednou tak zpozorněl. Ale ať už to způsobilo cokoli, znervózněl natolik, že se k místu, kde nechal koně, vydal v skrytu oklikou. Odtamtud vyrazil na koni přes mesu k západu.

Leaphorn se posadil na kmen padlé borovice, vylovil z kapsy svou železnou zásobu potravin v podobě konzervy lančmítu a rozdělil se se Susanne. Zatímco jedli, zvažoval, co teď. Může zkusit jít dál po Georgeově stopě, nebo počkat, jestli ho nezastihne ráno u jezera, případně všechno vzdát a vrátit se domů. Šance, že vyplašeného George najde, byla dost mizivá. Kluk buďto vzal do zaječích (i když vzhledem k tomu, že koně musí mít polomrtvého hladem a únavou, nemohl jet nijak rychle), nebo se bude velice obezřele a celý napružený někde skrývat. A pokud se Leaphorn ohledně jezera v zásadě nemýlil, vypadala možnost, že ho tam přinatrefí, přece jen trochu nadějněji. Rozhodně to byla nejslibnější šance ze všech.

Slunce už stálo hodně nízko a na západním horizontu se kupily mraky s ostře žlutým lemem. Šikmé světlo zabarvovalo bílošedé solné a vápenaté pláně dole v údolí na světle-a tmavorůžovo. Sedmdesát mil odtud na jihozápad se nad nezřetelnou namodralou hradbou pohoří White Mountains tvořila další formace mračen. Rozlehlá liduprázdná krajina Leaphornovi připomněla Susanninu poznámku, jak těžký život musí mít Navaho, který je nerad sám. Začal znovu přemítat o Georgeovi. Jeho útěk od zabitého jelence nenasvědčoval, že by zcela zpanikařil, spíš ukazoval na pocuchané nervy. Kluk něco zaslechl nebo zahlédl, dostal strach a vypařil se. Ale než aby se toulal krajem, spíš si někde najde bezpečný úkryt, uvažoval Leaphorn. S ranním světlem ho strach do značné míry přejde. A právě proto si Leaphorn říkal, že George Bowlegs je v téhle chvíli pořád ještě někde tady na mese a čeká, až se stane to, co se má stát v Domě, kde tanči mrtví. Bude tu ale i člověk, který ho pronásleduje? Leaphorn se zamyslel. Neznámý určitě věděl, že kluka vyplašil. A jestliže dokázal vypátrat, kde George složil jelence, musí jít o zdatného stopaře. Jenomže pokud se chlapec dá na útěk a začne za sebou zametat stopy, bude to Mokasínovi málo platné. Musel by být stejně dobrý jako Joe Leaphorn, a dost možná, že ještě lepší. A pokud Leaphorn věděl, jako stopařovi se mu nikdo nevyrovnal. Rozhodně ne žádný Zuňi, natož běloch.

Takže co Mokasín udělá? Leaphorn si vybavil zkrvavenou hlavu Shortyho Bowlegse a zpřevracený hogan a řekl si, že chlap se svého úmyslu asi těžko vzdá. Ukryje se na příhodném místě s dobrým výhledem a bude čekat, co kluk. Leaphorn pohlédl na Susanne. Ležela na zádech na zemi, uprášený obličej ztrhaný únavou, příliš vyčerpaná, než aby jí bylo do řeči. Postavil se na nohy a také zjistil, že už ani nepamatuje, kdy byl naposled takhle zničený.

„Do tmy zbývá ještě chvilka,“ prohlásil, „a tak si říkám, že se vrátíme k sedlu, kudy jsme vyšplhali nahoru. A protože George jel stejnou cestou, bude se pravděpodobně tamtudy i vracet. Najdeme si místo, kde si budeme moct trochu dáchnout. A ráno si tam na něj počkáme.“

„Dneska ho už hledat nebudete?“

„Zkusím jenom vypátrat, kde se asi tak skrývá,“ prohlásil Leaphorn. „A pak si odpočineme.“

Na okraji plošiny nad sedlem se Leaphorn znovu zastavil. Vzal dalekohled a pět minut strávil pozorováním krajiny. Stejně jako prve při pohledu od jezera jedinou možnost snadného sestupu nabízelo sedlo. Za ním, jižně od útesu, na němž teď stál, vybíhala ze srázu skalní lavice s hustým porostem různých suchomilných jehličnanů. Už si všiml, že místo nabízí zvěři přímo ideální úkryt. Přesně takové by si pro odpočinek vybralo například stádo jelenců. S náhorní plošinou ho spojoval jen jediný skalní hřbet. Před útokem seshora zvěř chránil převis a cestu přes hřbet si stádo mohlo ohlídat velice snadno. Během dne by jim stoupající vzdušné proudy včas donesly pach útočníka. Únikových cest se nabízelo několik. Cesta dolů byla příkrá, ale na rozdíl od srázů mesy ne nemožná. Leaphorn lavici dlouho zkoumal dalekohledem. Georgeovi by se určitě zamlouvala z týchž důvodů jako jelencům. Poskytovala bezpečí a přitom to nebyla past. Chlapec si určitě všiml, jak výhodný úkryt nabízí.

Na horním konci sedla narazili na jelenčí stezku vedoucí dolů do údolí. Susanne trochu ožila. „Tyhle otisky jsme tu nechali my,“ řekla. „Vidíte, vaše boty a moje tenisky. A tady kopyto Georgeova koně, co jsme viděli cestou nahoru.“

„Hm,“ zabručel Leaphorn. Měl pocit, že na rozdíl od dívky se hned tak nezmátoří.

„A tady je otisk mokasínu,“ upozornila ho Susanne. „Jako ten, co jste mi ukazoval u toho zabitýho jelence.“

„Kde?“

„No tady. Přímo přes vaši stopu.“

Leaphorn k ní přičapl na bobek. Mokasín cestou dolů částečně smazal otisk podpatku, který tu Leaphorn zanechal odpoledne při výstupu.

Susanne si všimla, jak se tváří. „Znamená to snad smůlu? Myslím jako když člověku někdo stoupne na stopu?“

„To záleží,“ prohlásil Leaphorn. Prve jí nechtěl vysvětlovat, kdo tam stopy zanechal. Neměl důvod ji děsit. Ale možná by jí to měl říct. Člověk, který včera sledoval George, může teď jít po nich. Přinejmenším už ví, že jsou tady na mese. Pak si ale řekl, že nejdřív najdou místo, kde by mohli přečkat noc, a teprve pak se rozhodne, co všechno jí poví.

Než dorazili k přístupové cestě na zalesněný výběžek pod okrajem mesy, západní obzor už zkrvavěl zmírajícím sluncem. Přímo na východě, kde se brzy chystal vyhoupnout měsíc v úplňku, světlalo nebe slabou nažloutlou září. Leaphorn se zastavil u průrvy v kamenné hradbě a pohlédl dolů na jelenčí stezku mířící do podrostu.

„Kdybych si trochu pospíšil,“ řekl, „mohl jsem ještě něco vidět.“ V soumraku už na úzké stezce žádné stopy nerozeznal. Ale pokud George pojal podezření, že ho někdo sleduje, třeba se jí vyhnul. Kdesi daleko za jejich zády se ozvalo vzrušené zaštěkání. Klidný den končil a nastával čas lovu, hodina dravců, sovy a rysa, kojota a vlka. Vítr se zcela utišil, pouze země vydechovala studený vzduch, který pomalu klesal do údolí tam hluboko dole. Leaphorn si najednou s úlekem uvědomil, že Mokasín o jejich přítomnosti na mese dobře ví. Sledoval je? Nebo je náhodou zahlédl? Co když je právě teď pozoruje? Při tom pomyšlení ho zasvrbělo mezi lopatkami. Rozhodl se, že Susanne o Mokasínovi poví. Udělám to při jídle, řekl si v duchu. Měla by to vědět.

„Susie, měj oči na šťopkách,“ požádal ji. „Sejdu se ještě podívat o kousek níž.“

Jak se ukázalo, neušel víc než tři kroky.

16

Čtvrtek 4. prosince, 18:08

Bolest byla tak omračující, jako kdyby dostal ránu kladivem. Zapotácel se zpátky, zalapal po dechu a zároveň zaznamenal dvojité prásknutí výstřelu, pach spáleného střelného prachu a svíravou bolest v žaludku. Za zády uslyšel, jak Susanne vykřikla. Levá ruka se sama od sebe přitiskla na břicho, pravačka stejně automaticky zajela pod bundu s pistolí, kterou měl v pouzdře na boku. Vizuálně útok zpozoroval až ve chvíli, kdy k němu došlo. Mezi skalisky přímo před sebou zaregistroval bleskurychlý pohyb a blížící se projektil. Připadalo mu neskutečné, že kulku vidí. Ačkoli se to zdálo nemožné, rána jako by přišla přímo ze skály. V pravičce sice třímal revolver, ale neměl na co zamířit. Nebyl tu nikdo. Ani nemohl být. Teprve pak mu došlo, co nahmatala levá ruka. Pod košilí těsně nad pupkem ucítil kovovou trubičku. Chvíli na ni nevěřícně civěl a pokoušel se rozšifrovat, co znamená.

Štiplavá vůně střelného prachu i bolest měly svůj původ v matné hliníkové kanyle, od jejíhož konce visel smotek růžové pletací příze. S odporem trubičku popadl a vyškubl ji z těla. Bolest, která už začínala trochu odeznívat, zesílila tak, že se celý roztřásl. Kanyla dosud vězela v tuhé látce jeho khaki košile. Trhnutím ji uvolnil. „Co to bylo?“ křičela Susanne. „Co je vám?“

Střela byla zakončená asi dvaapůlcentimetrovou injekční jehlou o průměru dvakrát menším než limonádové brčko. Rděla se jeho krví, byla horká a smrděla korditem. Nechápavě na ni poulil oči. Prstem nahmatal háček, kterým zachytla o látku, a najednou pochopil, co je to za střelu. Šlo o hypodermickou šipku, jakou používají zoologické zahrady, pracovníci ochrany přírody, veterináři a vědci k uspávání zvířat. Rychle po stezce doběhl těch šest kroků ke skále. V puklině zamaskované suchým listím našel zaklíněnou vzduchovku na bombičky se stlačeným kysličníkem uhličitým. Na ústí hlavně měla našroubovaný trubkovitý nástavec a od spouště vedl měděný drátek.

Vedle něj se vynořila Susanne a vykulila oči na šipku. „Co je to?“

„Spustil jsem nevědomky nějakou nástrahu,“ prohlásil Leaphorn. „A dostal jsem zásah tady tou věcí. Používá se k odchytu divokých zvířat.“ Rozepjal si košili a roztáhl ji, aby na ránu viděl. Dírka v tmavé kůži mu připadala neuvěřitelně droboučká. Vytékal z ní jen tenoulinký pramínek krve. Jenomže co za svinstvo mu jehla napumpovala do těla? Svíravá bolest při tom pomyšlení zesílila natolik, že chvíli vůbec nebyl schopen přemýšlet. „Funguje to tak, že puškou na stlačený vzduch se vystřelí tahle trubička. Existují ale i pušky na střelný prach. Každopádně, jakmile trubička zasáhne cíl, uvnitř se odpálí další miniaturní dávka prachu, která jehlou vytlačí sérum do těla… oběti.“

„Sérum? Jaký sérum?“ vytřeštila se Susanne. „Co to s váma provede?“

Stejnou otázku si momentálně kladl i Leaphorn. „Předpokládejme, že jde o uspávadlo, co se normálně používá na zvířata. Takže sebou musíme hodit.“ Začal se téměř panicky rozhlížet kolem. Seběhl kus po stezce, pak zamířil zpátky ke skalní stěně. „Tady,“ ukázal. „Vlezeme si sem do toho výklenku.“ Když se škrábal po hromadě napadaného kamení pod skalní stěnu mesy, ujela mu dvakrát noha. Konečně se natáhl na písčitou plošinku chráněnou balvany. Rychle skrýš zhodnotil pohledem. Mít čas, našel by možná něco lepšího, dokonce třeba i opravdu bezpečný ukryt. Tady je neznámý jednak určitě objeví, jednak bylo místo zepředu příliš otevřené. Alespoň že poskytovalo ochranu z týlu a ze stran. A seshora je také nemohl nikdo napadnout.

„Co to –“

„Mlč,“ nařídil. „Na řeči není čas.“ Podal jí revolver. „Za chviličku budu v limbu, tak poslouchej. Naučím tě, jak se s tím zachází.“ Předvedl, jak se míří a jak se mačká spoušť, ukázal jí, jak znovu nabít, a dal jí i tucet zásobních nábojů, které měl v opasku. „Kdo tu past nastražil, buď zaslechl výstřel, nebo přijde na kontrolu. Až zjistí, že trefil, najde i nás. Takže se musíš mít na pozoru. Jakmile se objeví, odpráskni ho.“ Pak se mu udělalo zle od žaludku. Zvedl ruku, aby si utřel čelo, ale musel se na to soustředit veškerou vůlí. „Miř tak, abys ho zabila,“ naléhal. Zaznamenal, že špatně artikuluje, a z hlasu mu zazněl strašný vztek. „Jestli ho nedokážeš zastavit, nejspíš nás oddělá. Podle mě je to šílenec.“

Sotva už pletl jazykem. „Začínám být ochrnutý. Ale za pár hodin to myslím přejde a budu zase v pořádku. Jestli to se mnou švihne, dej pozor, ať se neudusím. Nesmí mi zapadnout jazyk a tak. A kdybych se už neprobral, zkus využít tmy a dostat se pryč. Miř přímo k silnici.“ Mluvit vyžadovalo maximální vypětí sil. „Nesmíš zabloudit,“ kladl jí na srdce. „Měsíc vychází na východě, zapadá na západě. Zkus…“ Nedořekl, protože už nedokázal odlepit jazyk od zubů.

Jakmile přestal být schopen nejen pohybu, ale i slova, zachvátila ho panika. Zmocnila se ho děsivá představa, že se udusí, že se bezmocně utopí ve vlastních tělních tekutinách. Dal se s ní do urputného boje, a protože tělo už neovládal, pokoušel se dostat pod kontrolu alespoň mysl. Panika zmizela stejně rychle, jako přišla. Se znovuzískaným klidem začal sledovat, jak na něj droga účinkuje. Ačkoli téměř úplně ochromila všechny vůlí ovládané svaly, na involuntámrní pochody – jako například mrkání či rytmické rozpínání a smršťování plic – neměla vliv. Přemýšlel o svém stavu s jakousi zvláštní odtažitostí. Snažil se vzpomenout si, co o téhle metodě ochromování zvířat četl. Paralyzující droga musí zablokovat jen ty signály, které svaly dostávají od mozku. Kdyby došlo k ochrnutí veškerého svalstva, zastavilo by se i dýchání. Hlavu měl zatím jasnou – vlastně mu připadalo, že až nebývale jasnou – a i sluch mu sloužil výtečně. Pouze se nemohl hýbat. Připadal si, jako kdyby měl mozek částečně odpojený od těla. Od očí, uší a zakončení nervových vláken sice přijímal smyslové podněty, ale nebyl s to na ně reagovat příkazem k činnosti.

Jak dlouho zůstane ochrnutý? Vzpomněl si na jakýsi film o divokých zvířatech, který viděl v televizi. Ukazoval nosorožce, kterého přírodovědci ze studijních důvodů paralyzovali podobnou šipkou. Jak to tenkrát komentář říkal? Měl dojem, že se zmiňoval o několika hodinách. Ale kolik přesně znamená několik? A jaký může mít látka vliv na člověka? A co je to vůbec za svinstvo? Ale lámat si hlavu podobnými otázkami teď nemělo smysl. A protože na něj silně zapůsobilo, jak jasně mu funguje mozek, začal se v duchu zaobírat jinými věcmi. Měsíc vycházející nad východním obzorem mu připadal obrovský. Susanne už pochopila, že není schopen reagovat, a tak na něj přestala mluvit a jen seděla vedle něj, zády otočená do tmy. Leaphorn přemítal, kde si asi neznámý všechno opatřil. Nemohl to být žádný velký problém. Šipka a sérum se jistě daly koupit u jakékoli firmy s veterinárními potřebami. Přípravek se možná prodával jen na předpis, ale Leaphorna napadlo, že i kdyby to byla pravda, dokáže si ho opatřit prakticky každý rančer, lesník či zoolog.

S mírným údivem zaznamenal, že slyší Susanne dýchat. Nejdřív se ozval lehce chrčivý nádech, pak hvízdavý výdech. Slyšel fantasticky ostře. Nahoře na útesu se šustl jakýsi noční pták. Kdesi strašně daleko na mese dvakrát štěkl kojot a pak zajódloval své noční volání. A zepředu, zpoza zástěny řídkého křoví a jalovců níž na úbočí zazněly lidské kroky. Našlapovaly pomalu a obezřetně. Byly to kroky lovce slídícího po své oběti. Leaphorn se přistihl, že touží přinutit ochrnutý jazyk jen tak mimochodem sdělit Susanne, že se blíží nebezpečí. Zároveň mu přišlo velice zvláštní, že vůbec nemá strach, slyší jako rys, a přitom jako by to ani nebyl on. Vzpomněl si, že podobný pocit zažil před lety jako student na Arizonské státní, když se spolu s Tomem Bobem, Blackie Bistim a ještě jedním indiánským spolužákem zúčastnil bohoslužeb Americké domorodé církve a ochutnal omamný kaktus peyote, jehož hořká kolečka se při obřadu podávala. Neušlo mu, jak nezvykle jasně a podrobně si všechno vybavuje. Viděl sám sebe v zakouřené místnosti plné štiplavé vůně neznámého kadidla, sledoval, jak se Blackiemu na zádech košile šíří tmavá skvrna, vnímal zatuchlost vydychaného vzduchu, slyšel hukot drmolených slov, pozoroval sveřepý výraz kiowského kazatele, který jim dával instrukce. Znovu naslouchal kázání a stejně jako tenkrát si uvědomoval tu zvláštní směsici křesťanství, mysticismu a panindiánského nacionalismu. A jako kdysi se rychle ozvala nuda, a tak zakouřenou místnost opustil a přemístil se v čase a prostoru zpátky pod rostoucí měsíc. Byl tak obrovský a tak blízko, že jeho tmavě žlutý kotouč mu vyplňoval lebku svým ledovým dechem. Kromě něj neviděl vůbec nic, protože celé zorné pole mu zabíral jen obří ledový koláč pulsující na černém nebi. A pak ho oslovila Susanne. Její šepot mu duněl kolem hlavy a slova zaznívala nepopsatelně pomalu. „Slyšíte mě, pane Leaphorne? Mám pocit, že jsem něco zaslechla. Někdo sem myslím jde. Pane Leaphorne! Pane Leaphorne!“ Ucítil ruku, kterou mu položila na hruď, a těsně před očima mu vyvstal její obličej, tak těsně, že její vlasy žluté kolo zcela zakryly. Tvář měla strhanou hrůzou, v očích děs. A znova zaznamenal její hlas. „Viďte, že mi neumřete. Prosím vás, pane Leaphorne!“ To víš, že neumřu, říkal si v duchu. Já přece nikdy neumřu.

Ale třeba se mýlí. Jasně slyšel kroky blížícího se lovce. Zůstal stát za šedou hradbou chamisa a jalovců zalitou stříbrem měsíce. Pak pokročil blíž a zastavil se za jalovcem s ulomenou větví. Někde tam ve tmě zředěné svitem luny se skrývala tvář, k níž patřily ty vrzavé kroky. Očividně to byl pták. Zřejmě druh, který vyhynul už v době, kdy tu lovívali příslušníci folsomské kultury. Byl daleko větší než všichni živoucí ptáci z masa a kostí. Vypadal nezvykle a velice rozzuřeně. Z černé tváře se žluto-modrým malováním se na něj upíraly kulaté, bezvýrazné, nehybné oči. Pak si všiml, že oční důlky jsou prázdné. Lebka byla dutá. A protože byla dutá, musel být pták mrtvý. A přesto se hýbal. Bujný chochol peří na temeni se naježil a vedle větve jalovce se ve světle měsíce zvedl tvrdý zoban.

Susanne vedle něj sykla, pak přidušeně vyjekla a zvedla ruku, v níž třímala pistoli. Obrovský záblesk a rána roztříštily měsíc napadrť. Kolem začpěl spálený střelný prach. Od stěn mesy se valivě odrazila ozvěna. Prásk. Prásk. Prásk. Prásk. Nakonec splynula s ostatními zvuky noci a utichla. Pták zmizel a jediné, co teď Leaphorn slyšel, byl pláč. Ruka, kterou měl položenou na stehně, se svezla a zaduněla o zem. Chvíli se ji veškerou silou vůle snažil přimět, aby se zvedla z kamenité půdy a vrátila se zpátky na hřad, ale ruka tvrdošíjně ležela dál, a tak ji nechal být. A pak začal padat. Propadal se stále hlouběji a hlouběji, až se nakonec ztratil ve světélkující krajině psychedelického snu. V prázdnotě černé jako tuš opět pulsoval studený měsíc a na horském hřbetu seděl nahý lovec a s nezměrnou trpělivostí štípal z kusu růžového ledu hroty k oštěpům. Protože mu neustále praskaly, odhazoval zlomené kousky na zem vedle sebe, v tváři však neměl sebemenší náznak zlosti, že se mu práce nevede.

Za hodnou chvíli si Leaphorn uvědomil, že Susanne vystřelila znovu. Všude kolem se rozduněl hrom a odtlačil měsíc zpátky na nebe. Do Leaphorna se dala zima. Měl pocit, že zmrzne. Ruce měl jako kus ledu. Podařilo se mu vyrazit jakýsi zvuk, napůl vzdech a napůl zamručení. „Jste v pořádku,“ zašeptal mu do ucha Susannin hlas. „Dech i puls mi připadají normální. Já myslím, že to bude dobrý.“ Vzala ho za ruku, zvedla ji a natočila, aby mu viděla na hodinky. „Už to trvá skoro čtyři hodiny, takže to třeba brzo skončí.“ Pohlédla mu zblízka do obličeje. „Slyšíte, co říkám, ne? To se pozná. Začínáte bejt ale strašně studenej. Ruce máte jak rampouch. Rozdělám oheň.“

Musel soustředit poslední špetku veškeré vůle, aby řekl „Ne.“ Dokázal však ze sebe vypravit jen jakési zamručení. Psychedelický sen ho na chvilku pustil a mozek přestal halucinovat. Oheň ne. Muž v mokasínech třeba ještě neodešel, může číhat nablízku. Od ohně by měl dost světla, aby je dokázal trefit. Znovu se mu podařilo zamručet, ale úsilí ho zcela vyčerpalo. Susanne kdesi zmizela. Slyšel, jak se ve tmě pohybuje a sbírá větve. Měsíc změnil polohu, vyšplhal po obloze víc na jih za okraj převisu, takže jeho stín končil až nějaké tři metry za Leaphornovýma nohama. Krajina za jeho hranicí se ve světle měsíce šedostříbřitě leskla. Všude panoval absolutní klid. Leaphornovi pořád ještě připadalo, že slyší nezvykle ostře. Z veliké vzdálenosti znovu zachytil kojoti píseň. Zněla tak nezřetelně, jako kdyby se sem snášela z mezihvězdných dálek. Ale pak se ozval jiný zvuk. Přicházel zblízka a patřil sově slídící za kořistí. Ten groteskně vyhlížející pták, který se mu v halucinacích zjevoval a který po Susannině výstřelu zmizel, byla určitě maska nějakého kačiny. Po chvíli usilovného přemýšlení si Leaphorn nakonec vzpomněl. Poznal naježené černé okruží kolem krku, i chochol orlích per na hlavě a dlouhý trubkovitý zobák.

Tuhle masku přece viděl ve světle měsíce za hoganem komuny Jásonovo rouno i na nástěnné malbě v misijním kostelíku v Zuňi. Byl to Salamobia, válečník s mečem podobným bičíku spletenému z jukových vláken. Pokusil se z paměti vydolovat, co o kačinovi ví. Při každém ceremoniálu na oslavu Shalaků vystupovali dva takoví tanečníci, kteří obsluhovali ostatní členy Rady bohů. Ale každou ze zuňijských kiv zastupoval jen jeden člověk celkem tedy šest lidí. Takže masek muselo existovat také jen šest. A každý Zuňi, kterému jeho kiva svěřila čestný úkol tuhle mytickou postavu zosobňovat, masku určitě střežil jako oko v hlavě. Přechovávala se v samostatné místnosti, dostávala jídlo a vodu a duch, jenž v ní přebýval, byl uctíván modlitbami.

Susanne právě zapalovala oheň. Leaphorn si jí nevšímal, protože už pochopil, že ji stejně nedokáže varovat. Osud už stejně rozdal karty. Alespoň se trochu ohřeje. Ale pokud mu to ještě myslí, musí uvažovat. Ne však o masce. Pravou si každý určitě hlídá, ale napodobeninu by svedl kdekdo.

Hromádkou listí a větviček prošlehl plamínek, zapraskal a začal kolem sebe šířit blikavé žluté světlo. Šipka byla určitě políčená na George, ale neznámý ho očividně nechtěl zabít. Alespoň ne hned. Jenomže proč tedy? Že by si – podobně jako Leaphorn – potřeboval s chlapcem promluvit?

A proč George vyndal jelenci žluč? Usušená se mohla použít do fetišů pro rituální vymítání nemoci. A proč zpod kůže vyřízl kus loje? Musí si přece vzpomenout, mělo to souvislost se zuňijskými loveckými zvyky. Spolužák mu o nich kdysi vyprávěl. Porovnávali tenkrát s Rounderem navažské a zuňijské mýty o původu člověka, jeho příchodu na svět a putování, ale i nejrůznější zvyky. Pamatoval si, že probírali také lov.

Navažské mýty zapovídají zabíjet kteréhokoli z oněch asi šedesáti tvorů, kteří První lid doprovázeli na útěku ze Čtvrtého do Pozemského světa, takže lovit je vlastně dovoleno jen vysokou, antilopy a několik druhů ptáků. Zuňijské legendy vyprávějí o veliké válce proti Chakwenovi, Strážci zvěře, jež skončila vítězstvím teprve tehdy, když Sluneční otec stvořil oba zuňijské Bohy války, kteří se postavili lidem do čela. Popíjeli tenkrát s Rounderem pivo a povídali si dlouho do noci. Přinutil se vybavit si podrobnosti. Rounder s tváří kulatou jako měsíček vyprávěl, jak Otec kojot naučil Nešiku modlitbám, které zvíře přesvědčí, že lovec mu nepřináší smrt, ale proměnu ve vyšší bytost. Suchým dřevem prošlehl plamen a Leaphornovi dýchlo do tváře teplo. Znovu se ho zmocnil onen zvláštní pocit, jako kdyby se oddělil od svého já. Halucinační můra se vracela. Praskání ohýnku ho ohlušovalo. Hvězdy na měsíčním nebi zářily jako nikdy předtím. Na noční obloze se blyštěly miliardy světelných stop, které na nebeské stezce Yikaisdahi, bělochy zvané Mléčná dráha, zanechali duchové. Musel sebrat veškeré úsilí, aby se soustředil. Spatřil před sebou přiopilého Roundera, jak svírá oběma rukama džbánek s pivem a s vážnou tváří deklamuje nejdřív zuňijsky, pak anglicky.

Srnče, srnče,

jdu v tvých stopách,

běžím za tebou s posvátným darem,

Ano, ano, ano, ano.

A pak s pomoci džbánku, který mu posloužil jako srnčí čenich, Leaphornovi předvedl, jak musí zuňijský lovec nasát do plic poslední výdech zvířete. Poté následovala modlitba. Leaphorn si však nedokázal slova vybavit. Věděl pouze, že po vdechnutí Posvátného větru života musí člověk pronést slova díků. Pak si ještě vzpomněl, jak je třeba zvíře vyvrhnout, z loje, žluči, krve z komory a chlupů z příslušných míst uhníst kuličku a na místě, kde zvíře padlo, ji pohřbít jako obětinu.

A najednou zaslechl Rounderův opilý hlas. „Ráno se nesmí jíst. Nalačno ucejtíš zvěř i proti větru.“ A na obloze, těsně nad pronikavou hvězdou So’tsoh neboli Severkou ležící mezi Velkou medvědicí a Kassiopeiou, jimž Navahové říkají Ledový muž severu a jeho žena, spatřil Rounderovu flegmatickou tvář. A znovu, tentokrát ještě urputněji, se ho zmocnil děs. Na nebi se to hemžilo chindi, duchy mrtvých. Byli oblečeni do zvířecích kůží a klapali obrovskými zobáky. Zahlédl Toho, jenž skolil nepřátelské bohy, jak stojí na jasné duze klenoucí se na nočním nebi, a nad ním se tyčí postava s obrovským modrým obličejem, vysokým bílým čelem a hrudníkem pokrytým modlitebními pery. V ruce třímala velký kyj osazený obsidiánovým břitem. Zcela instinktivně pochopil, že je to Uyuyewi, zuňijský Bůh války, a hrdlo mu sevřel příšerný strach. A pak mu před očima vyvstal čísi obličej. Vdechoval Leaphornův dech, nasával do sebe vítr života, který z něj unikal nosními dírkami. Na tváři ucítil dlaň a do ucha mu zazněl Susannin hlas. „Jen klid, pane Leaphorne. Všechno bude v pořádku. Už to bude zase dobrý. Nemějte strach.“

Nad obzorem na východě začalo probleskovat studené šedivé světlo. Z ohně už zbývala jen hromádka žhavých uhlíků a Leaphornův mozek vyslal ramenům signál, aby se schoulila proti chladu. Zareagovala, a ruka, které nařídil třít ztuhlé svalstvo, učinila, co přikázal. Leaphorn se probral a z halucinace náhle zbyla jen vzpomínka. Vedle ohně spala do klubíčka schoulená Susanne, u ruky revolver. Zkusil si protáhnout nohy. Poslouchaly ho. Zalil ho pocit nevýslovné radosti. Je naživu. Nezešílel. Pokusil se zvednout. Povedlo se. Udělal dva klopýtavé kroky vpřed a pak se sesul na skalní stěnu, až kameny zarachotily. Některé svaly ho ještě neposlouchaly na sto procent. Hluk probudil Susanne.

„Jé, vy už jste zase v pořádku.“ Ve vlasech měla suché listí, tvář umouněnou. Vypadala naprosto vyčerpaně, ale zdálo se, že se jí nesmírně ulevilo.

Teprve po východu slunce získal Leaphorn opět plnou kontrolu nad všemi svaly. Na břiše, kam ho zasáhla šipka, která odpálila injekci drogy, měl rudou podlitinu. Byl dosud slabý a dělalo se mu špatně od žaludku, ale věřil, že to za čas přejde. Původně hodlal u jezera čekat hned zrána, za úsvitu pátého dne, kdy tam měl doputovat duch Ernesta Caty, aby se připojil k Radě bohů. Ale přestože už byl zase schopen chůze, nedokázal ještě jít rovně. A tak zůstali se Susanne pod sedlem a čekali, zda George Bowlegs v případě, že ho noční výstřely nezahnaly nadobro pryč, přece jenom nepojede kolem. Neobjevil se. Leaphorn se s maximálním soustředěním začal co možná nejtišeji rozcvičovat, aby opět získal vládu nad nohama, a přitom přemýšlel o spoustě věcí. Probíral v duchu, co Ernesto Cata řekl otci Inglesovi, i podivné chování George Bowlegse, zuňijské lovecké rituály, teorii Teda Isaacse o způsobu, jakým pravěcí lovci vyráběli hroty pro své oštěpy, Halseyho i bledého mladíka jménem Otis, jehož halucinační můru teď chápal daleko líp. Přemítal také, proč ten, kdo Georgeovi Bowlegsovi nastražil past, použil místo brokovnice střelu s injekční jehlou, a ještě o mnoha dalších věcech. A když ho nakonec pravý kotník začal zase na slovo poslouchat, sdělil Susanne, že se vrátí k zabitému jelenci a pak to vezmou zpátky k autu.

„Uřízneme si kus kýty a uděláme si pořádnou snídani,“ prohlásil.

Stalo se. Jen co rozdělal oheň a dal maso péct, prozkoumal půdu kolem. Kousek vedle zvířete objevil v zemi jamku, v níž našel zahrabanou měkkou kuličku uhnětenou z hlíny, srnčí krve, loje, žluči a chlupů. Byla to rituální obětina, o níž mu kdysi vykládal Rounder. Odnesl ji k ohni, posadil se na kámen a opatrně ji rozlomil. Uvnitř našel korál z tyrkysu, ulomenou špičku oštěpového hrotu a střípek lastury ušně.

17

Pátek 5. prosince, 14:00

John O’Malley sepjal ruce do stříšky a zahleděl se kamsi za Leaphorna na zadní stěnu sálu Zuňijského kmenového soudu. „Jinými slovy,“ prohlásil, „i nadále nemáme nejmenší ponětí, kde George Bowlegse hledat.“

Zašilhal po Leaphornovi a usmál se. Na tvářích mu přitom naskočily dolíčky a kolem modrých očí se rozevřely vějíře vrásek. „Doufám, že tenhle únavný úkol dotáhnete do konce. Kdybych měl lidi, dal bych vám někoho k ruce, ale všichni už na něčem pracují. Mám pocit, že kluk zná důvod jak Catěovy, tak otcovy smrti. A taky si myslím, že by nám mohl říct leccos o té komuně.“ Odvrátil pohled a úsměv z tváře zmizel. „Hrozně bychom s ním ještě dneska potřebovali mluvit.“

Leaphorn mlčel jako zařezaný.

„Tak dál. Vy se tedy domníváte, že po Georgeovi někdo jde. Možná,“ pokračoval O’Malley. „Netvrdím, že ne. Chápu, že existují lidé, kterým by se hodilo, kdyby nemohl mluvit. Jenomže jak to vypadá, kluk se jen tak chytit nedá.“ Zapnul znova úsměv. „S tou pastí na kojoty, nebo co to bylo, jste měl smůlu. Stříkačku si necháme. Třeba se nám podaří zjistit její původ a totožnost člověka, který sérum kupoval.“ Úsměv se změnil ve škleb. „Každopádně si myslím, že až případ rozlouskneme, bude mít prokurátor v ruce dost, abychom si nemuseli dělat hlavu, koho z útoku proti vám obžalovat.“

Složil stříšku, vymazal z tváře úšklebek a vstal.

„Možná by mi pomohlo, kdybyste mi sdělil, na co jste zatím přišli,“ vyhrkl Leaphorn.

O’Malley mu věnoval zvláštní pohled.

„Podle našeho zjištění například jistá osoba tvrdí, že Baker dělá do drog,“ prohlásil. „Nemýlí se,“ dodal a zmlkl. Nastalo dlouhé ticho. Leaphorn dostal vztek. Ani se mu nechtělo věřit, že O’Malley toho víc neřekne.

„Fajn. Takže podle vás komuna slouží jako zástěrka pro pašování drog. Heroinu nebo čeho,“ řekl Leaphorn. „A ty dva zabili, aby se to neprofláklo?“

O’Malley mlčel.

„Je to tak?“ nedal se odbýt Leaphorn.

O’Malley chvíli váhal, ale nakonec odpověděl. „To je přece nabíledni. Nemáme ale ještě všechny důkazy, abychom případ mohli předat prokuratuře. Potřebujeme si promluvit s Georgem. Kromě jiného.“

„Můžu hádat? Baker na případu dělal ještě před těmi vraždami, že? Ale máte dost, aby to bylo mimo jakoukoli pochybnost.“

O’Malley se znova zakřenil. „Hádáte docela dobře.“

„Co teda víte?“

Úšklebek pomalu zmizel. „Odedávna zastáváme jednu zásadu,“ prohlásil O’Malley. „Kdo rozpracovává nějaký případ, má přístup ke všem informacím, které mají význam pro to, čím se zrovna zabývá. Ale nesdělujeme každému všechno, co zjistíme, pokud to nemá přímou souvislost s jeho konkrétním úkolem. Vám například můžu prozradit, že bychom ještě dneska velice rádi mluvili s Georgem. Ale zřejmě doufáme marně, viďte?“

„Proč ještě dneska?“

„Zítra vypukne ta velká sláva, mají tady náboženské obřady či co. Sjedou se tisíce lidí z celého širokého okolí, což bude vynikající příležitost k převzetí zásilky.“

„Máte podezření na někoho konkrétního?“

Nastala další pauza. O’Malley se zamyslel, pak sáhl po diplomatce, kterou měl ležet na stole, otevřel zip a vytáhl štůsek fotografií. Některé byly z policejní kartotéky, jiné představovaly záběry skrytým teleskopickým objektivem. Na jednom, který byl zřejmě pořízený někde v univerzitním areálu, Leaphorn poznal Halseyho. Na další fotografii z policejního archívu byl bledý mladík jménem Otis. Pět dalších tváří neznal. Byl mezi nimi i jakýsi připlešatělý tlusťoch a mladík s indiánskými rysy navlečený do výsadkářských maskáčů. Leaphorn vzal mladíkovu fotografii do ruky a začal ji pečlivě studovat.

„Kdybyste si zítra všiml, že se tu některý z těch ptáčků motá, dáte mi vědět,“ nařídil O’Malley.

„Tenhle frajer je Zuňi?“

„Jo. Dal se na to svinstvo ve Vietnamu a od demobilizace jede občas v distribuci.“

Leaphorn fotografii odložil zpátky na stůl.

„Takže vraždy měly jaký motiv?“ zeptal se. „Aby se neproflákly kšefty s heroinem? Máte toho na ně dost?“

„Bez obav,“ řekl O’Malley. „Nám to stačí.“

„No dobře,“ prohlásil Leaphorn. „Čili já se budu akorát starat, abych vám dodal George.“

Pasquaantiho v kanceláři nezastihl, ale podařilo se mu přesvědčit sekretářku, drobnou veselou dívku s kulatým obličejem a ověšenou šperky s tradičním vzorem dýňového květu, aby pro něj poslala, že jde o naléhavou věc. Když mu Leaphorn vykládal, jak v osadě zahlédl kačinu, jak se George Bowlegs toužil stát Zuňim, o vzkazu, který nechal doma bratrovi, i o tom, co se událo na mese, Pasquaanti jen netečně naslouchal. Přerušil ho pouze jednou. Požádal, jestli by mu Leaphorn masku nepopsal.

„Měla kolem krku tlusté okruží z peří,“ řekl Leaphorn. „Černého, zřejmě vraního nebo havraního. A deset až patnáct čísel dlouhý, kulatý zobák. Na temeni byla zakulacená a nesla svazek per brkem dopředu. A tváře měla pomalované. Myslím, že šlo o masku Salamobii.“

„Těch existuje šest,“ namítl Pasquaanti. Vytáhl plnicí pero a rychle udělal náčrt na kusu papíru. „Jak vypadala, asi takhle?“

„Jo, to je ona.“

„Jakou měla barvu?“

„Černou.“

Teprve teď si Leaphorn všiml Pasquaantiho stařecky unaveného výrazu.

„Jsem vám za ty informace nesmírně vděčný,“ prohlásil Pasquaanti škrobeně.

„Víc mi k tomu neřeknete?“

Pasquaanti se zamyslel. „Můžu vám říct, že Salamobia, kterého jste viděl, nebyl pravý. Černá je barva kivy Krtka Hekiapawy. Tahle maska je bezpečně uložená. Vždycky byla. A ostatní taky. Na to vemte jed.“

„A nemohl někdo použít jinou?“

„Existují dva druhy masek,“ vysvětlil mu Pasquaanti. „Jeden opravdu zosobňuje kačiny, přebývá v nich jejich duch, dostávají jídlo a vodu, modlitební pera a všechno, co si zamanou. Jsou…“ Zarazil se, protože hledal správný anglický výraz, „… posvátné,“ dokončil. „Svaté.“ Zavrtěl hlavou. Ani jeden z výrazů nevyjadřoval přesně, co měl na mysli. „Ty druhé ne. Můžou se půjčovat a přemalovávat na podobu jiných kačinů, ale jejich duch v nich nepřebývá.“

„Takže někdo si mohl nějakou vypůjčit a předělat ji na Salamobiu?“

Pasquaanti si otázku nechal projít hlavou. Prsty jeho rukou spočívajících na stole se spletly a zase rozpletly. „I mezi námi žijí špatní lidé,“ řekl nakonec. „Alkoholici, nebo ti, co se od bílých naučili chamtivosti, prostě chamraď. Ale myslím, že k podobnému účelu by žádný Zuňi rodinnou masku nezneužil.“

Mlčky na sebe pohlédli. To, co Leaphorn popsal, představovalo nejstrašlivější svatokrádež. A co hůř, došlo k ní v nejposvátnějším období zuňijského liturgického roku, ve dnech před příchodem Shalaků, zasvěcených samotě a meditaci. Pokud by se rituál neprovedl předepsaným způsobem, hrozilo celému kraji sucho a neúroda, nemoce a neštěstí.

„Ještě něco,“ řekl Leaphorn. „George Bowlegs je podle mě celý divý stát se Zuňim. Třeba to ani není možné, ale on je přesvědčený, že to jde. Myslím, že k posvátnému jezeru se vydal proto, aby předstoupil před vaši Radu bohů. A z toho, co řekl mladšímu bratrovi, usuzuju, že se objeví na slavnosti, protože má něco za lubem. Já myslím, že vaši lidé by se po něm měli porozhlídnout.“

„Bez obav.“

„A pokud jde o toho člověka s maskou. Měl dost fištróna, aby si vydedukoval, kde George hledat. Takže teď si to dokáže sesumírovat taky.“

„Dáme si na něj pozor,“ pronesl Pasquaanti sveřepě a Leaphorn si vzpomněl, jak se mu Rounder před lety svěřil, že v zuňijských mýtech se svatokrádež vždycky trestá smrti.

18

Sobota 6. prosince, 16:19

Poručík Joseph Leaphorn strávil odpoledne na nízkém horském hřbetu, odkud měl od jihu výhled na osadu Zuňi. Vybral si místo po velice pečlivé úvaze. Protože seděl na měkké zemi a opíral se zády o pískovcový balvan, měl celkem pohodlí. Kryl ho podrost chamisa a zkroucená borovice, takže bylo dost nepravděpodobné, že ho někdo zahlédne a začne se zajímat, co tam k čertu dělá. A výhled měl pro své účely přímo ideální. Po levé ruce mohl dalekohledem přehlédnout starou vozovou cestu, která se vinula od jihozápadu vyschlým korytem Zuňi Wash. Vpravo se táhla silnička, kterou dala kmenová správa nedávno srovnat buldozerem. Na kraji vesnice ostře zahýbala směrem pod horu Greasy Hill a mířila kolem hřbitova přímo k jihu. Jak jedna, tak druhá představovala nejkratší spojení mezi mesou, kde George Bowlegs zabil jelence, a místem, kde se v Zuňi měly konat oslavy. Možností, kudy se sem Bowlegs mohl dostat, včetně případu, že by někde nechal koně, došel na silnici a začal stopovat, existovalo sice nepřeberně, ale lepší šanci než vysedávat zrovna tady Leaphorn nevykoumal. A nepřivedla ho sem jen touha zadržet Bowlegse, mohl tu i v klidu přemýšlet. Potřeboval si toho probrat opravdu hodně.

První záhadu mu připomínala naběhlá modřina na břiše. Proč neměla nastražená past George zabít, ale pouze zneškodnit? Catu a Shortyho neznámý přece oddělal bez váhání. Tak proč ne i George?

Leaphorn se opřel o kámen a zavrtěl se, aby se mu pohodlněji sedělo. Nebe nad hlavou pomalu šedlo. Už v poledne se začalo zatahovat. Zpočátku se vysoko na obloze objevil mírný opar, tenká vrstva ledových krystalků, jež kolem slunce vytvořily třpytivou stratosférickou svatozář, ale potom se od severozápadu přikradla napůl neprůhledná šeď a den pomalu začal ztrácet na světle.

Proč jenom ne George? Na tváři ucítil lehounké líznutí vánku. Čišela z něj zima. Zatím vládlo naprosté bezvětří. Dopoledne vyvrcholily pekařské orgie, kterým se každoročně v době oslav Shalaků oddávaly všechny ženy z vesnice. Většina venkovních pecí už pomalu vychládala, ale nad pueblem dosud visela tenká přikrývka modrého kouře, která na severozápadě mizela do ztracena až někde u Zuňi Buttes a na východě se táhla k barevné vodárenské věži v Black Rocku. Dokonce i tady vysoko nad údolím a na půl míle daleko cítil Leaphorn nezřetelnou vůni teplého chleba a štiplavý zápach spálené borovicové smůly.

Široké krajnice novomexické státovky č. 53 byly obložené osobními auty, dodávkami a obytnými vozy. Z blízkého okolí i zdaleka, z univerzitních kolejí i z Kalifornie, Washingtonu, či kam je zaválo zaměstnání, se příslušníci kmene Zuňi sjížděli domů. Každého, kdo se cítil členem Rodu všech rodů, to táhlo na místo, kde se narodil a kam se každoročně vraceli i duchové dávných předků.

A s nimi přijížděli i zvědavci, turisti, naivní obdivovatelé indiánského způsobu života, antropologové, studenti, hipíci i příslušníci jiných kmenů. Mezi davy se to hemžilo i lidmi z Puebel bratří, z Acomy, Laguny, Zia, Hopi, Islety, Santo Dominga i kouzelníky jiných kiv, kteří uctívali své vlastní Tančící bohy, ale teď přišli, aby se spřízněným kmenem sdíleli slavnostní náladu jeho prastarých obřadů. A samozřejmě i Navahy, kteří sebrali ženu a děti a vyrazili ze svých osamělých hoganů. Byli vyčouhlejší než ostatní Indiáni a v těsných leviskách se zdáli vyzáblejší. Sledovali mocné kouzlo Přivolavačů mračen se směsicí posvátné úcty a pohrdání, které jako samotáři z pustin cítili vůči všem, kdo žili v houfu.

Leaphorn si vzdychl. V Zuňi normálně žily asi tři a půl až čtyři tisíce lidí, ale dnes jejich počet vzrostl zhruba na dvojnásobek. Jak říkal O’Malley, byla to nejvhodnější příležitost pro někoho, kdo není místní a potřebuje pokud možno nenápadně převzít zásilku heroinu nebo vyinkasovat peníze. Vztek na O’Malleyho Leaphorna už opustil, protože se dávno smířil se skutečností, že člověk dělá, co musí. O’Malley by přece nemohl být agentem FBI, kdyby mu to nemyslelo způsobem, který organizace vyžadovala. Některé z jejích složek se o Halseyho a jeho komunu evidentně zajímaly už před oběma vraždami, a to nutně ovlivňovalo způsob, jímž O’Malley uvažoval. A pokud si o Leaphornovi jako poldovi nemyslel nic moc, Leaphorn si ve vší poctivosti musel přiznat, že O’Malley na něj taky neudělal žádný velký dojem. Pak se přinutil myslet na něco jiného. Proč past nastraženou na George Bowlegse netvořila prostě brokovnice? Nebo proč nebyla stříkačka plná cyankáli? Chvíli si lámal hlavu, ale protože pořád nemohl přijít na kloudnou odpověď, vrátil se na samý začátek. To bylo v pondělí, kdy poprvé vkročil do Pasquaantiho kanceláře. Odtud postupoval dál a zkoumal každou jednotlivou nesrovnalost, která ho mátla.

Podél vyschlého koryta Zuňi Wash, na druhé straně vozovky, která ho dělila od Staré osady, se shromažďovali lidé a ve vesnici začínalo být rušno. Leaphorn sebral dalekohled, který si opatřil z armádního výprodeje. Sledoval, jak po lávce za mužem oblečeným do bílé jelenice kráčí postavička chlapce. Až na bederní roušku byl nahý. Na hlavě měl kápi, z níž trčelo jediné péro. Maska i tělo byly černé, se skvrnami červené, modré, žluté a bílé barvy. Leaphorn věděl, že je to Malý bůh ohně Shulawitsi. Přicházel do osady, aby provedl rituální prohlídku posvátného místa, než se dostaví Rada bohů. Ernesto Cata byl po smrti, ale Malý bůh ohně žil. Klan Jezevce vybral dalšího ze svých synů, aby zosobňoval nesmrtelného ducha.

Odpoledne pomalu plynulo. Leaphorn pozoroval obě silnice a přemýšlel. Ruch v osadě nabíral na obrátkách, ale zvuk bubínků a píšťal oznamujících příchod Rady bohů sem studeným vzduchem doléhal jen velice slabě. Bohové přitančili po úbočí Greasy Hill kolem bíle natřené vodárenské nádrže. Některé zahlédl ve sklech dalekohledu. Viděl Boha ohně s kouřící cedrovou větví i Saiyatashu, Boha severního deště, přezdívaného Dlouhoroh, protože z pravé strany černobílé masky mu vyčníval obrovský zakřivený roh. Saiyatashu představoval podsaditý muž v košili z bílé jelenice a modrobílé kytlici. V jedné ruce držel luk, v druhé řehtačku ze srnčí kosti. Za ním se objevil Hu-tu-tu, jenž přinášel deště od jihu. Jeho maska žádný roh neměla. Doprovázel ho párek Yamuhaktů, jejichž kulaté oči a ústní otvor dodávaly masce výrazu přihlouple udiveného malého dítěte. Za nimi přitančili oba služebníci Salamobiové. Měli stejně divoce vyhlížející zobaté masky, na něž se Leaphorn pamatoval ze své děsivé halucinace. V ruce třímali silný špičatý bičík tvořený svazkem úzkých jukových listů. Dav se od nich držel v uctivé vzdálenosti.

Průvod zmizel ve vesnici. Slunce už dávno zapadlo za houstnoucí mraky a začínala být citelná zima. Dole na silnici u hřbitova zarazily na krajnici dva stejšny a malý náklaďáček, ze kterých vystoupilo asi patnáct mužů obtěžkaných spoustou nejrůznějších rekvizit. Někteří byli oblečeni do obřadních kytlic, temeno hlavy pokryté malou čepičkou z bílé jelení kůže. Byli to Shalakové se svými pomocníky. Za chvíli už skupinka Leaphornovi zmizela pod svahem.

Leaphorn sáhl do kapsy a vylovil z ní tyrkysový korál, lasturu ušně a zlomený hrot oštěpu. Všechno to byly předměty, jimž Navahové i Zuňiové připisovali rituální význam. Navahové drahé kameny a lastury používali při léčebných obřadech, jak je to naučila Žena mnoha podob. Pro George oba předměty představovaly fetiše vhodné k usmíření ducha zabitého jelence. Pazourkovy hrot ostatně taky. Leaphorn si sice nebyl jistý, jak moc si památek cení Zuňiové, ale Navahové si všeho, co používali Předkové, považovali jako velice silné medicíny. Jako kluk se po podobných reliktech věčně sháněl. Nacházel je vyplavené ve štěrku na dně sezónních koryt, na úbočích, ze kterých Muž deště splavil staleté vrstvy prsti, pod kořeny řídkých, tvrdých travin vyrvaných z vyprahlé země Větrnými lidmi. Nosíval je ukázat dědečkovi a ten ho vždycky naučil další píseň ze Stezky noci či příběh o životě navažských Svatých. George možná ke hrotu přišel stejným způsobem. Nebo ho s Catou skutečně ukradli z archeologického pole, ale Reynolds a Isaacs ho prostě nepostrádali. To ovšem Leaphornovi nepřipadalo příliš pravděpodobné. Šlo o skutečně nádhernou ukázku řemeslné práce z doby kamenné. Nebo že by…

Úštěpek pazourku v jeho dlani představoval jakýsi svorník celého případu. Ten pak jako středobod obklopovala skládačka do sebe navzájem zapadajících důvodů, proč Ernesto Cata musel zemřít. Leaphorn náhle pochopil, proč nastražená léčka neměla za úkol George Bowlegse zabít, i proč Isaacs s Reynoldsem tak vehementně popírali krádež, s níž se George svěřil bratrovi. Leaphorn seděl nehnutě jako socha a přitom celý případ znovu pečlivě probíral bod po bodu, hledal slabá místa a snažil se činům, jež mu připadaly tak iracionální, přisoudit nějakou logiku. Teď už věděl, proč k oběma vraždám došlo. Ale zároveň si uvědomoval, že to není – a pravděpodobně ani nikdy nebude – schopen dokázat.

Zpod kopce sem zazníval zvuk bubínku, řehtačky a výskot. Objevili se Shalakové, poslové zuňijských bohů. Šestice obrovských průvodců božstev. Leaphorn už zapomněl, jak jsou velicí. Až ke špičce svazku orlích per na ptačí hlavě museli měřit alespoň tři metry, takže lidské nohy, které je nesly, se pod širokými suknicemi vyztuženými obručemi zdály až groteskně krátké. Za úsvitu měli pak obrovití ptáci přejít na druhý břeh vyschlého koryta Zuňi Wash a nechat se odvést do domů, které pro ně obyvatelé vesnice přichystali. Posvátné tance a sváteční hostina měly pak pokračovat až do pozdního odpoledne.

Leaphorn se vzepřel na rukou, vstal, ometl si písek z uniformy a vydal se po svahu dolů k vesnici. Do šera, které dělilo den od nadcházející noci, začínal padat sníh. K zemi se snášely těžké, mokré, životodárné vločky. I letos Shalakové přivolali mraky a přinesli svému lidu požehnanou vláhu. Jedna část Leaphornova já toužila tuhle harmonickou chvíli vychutnat, jiná ho však pobízela ke spěchu. Ještě včera vrah potřeboval George Bowlegse živého. Ale pokud se chlapec chystal na slavnost, čeká ho smrt.

19

Neděle 7. prosince, 02:07

V jednu ráno došel Leaphorn k přesvědčení, že George Bowlegse už nenajde. Neúnavně pročesával vesnici, klestil si cestu zástupy lidí obléhajících domy, v nichž se konaly obřady, sledoval a zpytoval jednotlivé tváře. Obtížnost úkolu znásoboval už samotný ráz oslav. Podle tradice nesměli být v žádném domě hosty víc než dva Shalakové najednou. I Saiyatasha a jeho Rada bohů a desítka Koyemshiů, posvátných šašků, museli mít svoje domy. Tři se nacházely v nejstarší části vesnice na diváky zaplněném návrší nad korytem. Jiné dva ležely přes silnici, kde se kolem katolické školy rozkládala další část vesnice. Nejenže byly tím pádem davy rozptýleny do několika skupin, ale navíc se mezi jednotlivými domy neustále přelévaly sem a tam. Leaphorn se nechával unášet proudy lidí, pátral po temných uličkách, zaměřoval se na hloučky kolem vozidel, mačkal se na přeplněných tribunách, proplétal se hrozny návštěvníků, kteří se u kuchyní cpali jehněčím gulášem, konzervovanými broskvemi a domácím pečivem, a hledal, zda někde nespatří obličej, jehož podobu si vryl do paměti z ročenky zuňijské školy.

Jednou zahlédl Pasquaantiho, který měl zřejmě nějakou ceremoniální roli v domě poblíž školy sv. Antonína. Zachytil jeho pohled, vytáhl ho ven do tmy a rychle mu ve stručnosti vylíčil, k jakým závěrům došel ohledně vraždy Ernesta Caty. Pasquaanti ho vyslechl mlčky, jen občas souhlasně kývl. O něco později si všiml Bakera. Opíral se o sloup verandy domu, kde tančila Rada bohů, zachumlaný do tlustého kabátu s kožešinovým límcem. Věnoval Leaphornovi zběžný pohled, jako kdyby ho vůbec nepoznával, a zase odvrátil oči. Očividně nijak netoužil, aby někdo viděl, jak se vybavuje s chlápkem v uniformě navažské policie. Leaphorn chvíli zvědavě postával na druhém konci verandy nad dvorkem zataraseným nejrůznějšími vozidly. Baker působil dojmem člověka, který je buď opilý, nebo ospalý, případně obojí najednou, ale ve skutečnosti bedlivě pozoroval mladíka, jenž postával v zadních dveřích náklaďáku s obytnou nástavbou a bavil se s mladou ženou v těžkém pršiplášti. Leaphorn najednou dostal šílenou chuť k Bakerovi přistoupit, popadnout ho za klopy, všechno na něj vychrlit a požádat ho, aby na hodinku pustil z hlavy toho, po kom se pídí, a radši mu pomohl hledat navažského kluka. Baker by se mu jako parťák hodil, protože byl bystrý a rychlý, a hlavně nikdy nezapomínal myslet. Byl to však jenom chvilkový popud, který vzápětí zase pohasl. Baker by určitě nasadil ten svůj přihlouplý úsměv a odmítl by pustit se stopy. Leaphorna napadlo, že by se nechtěl octnout v kůži člověka, na kterého měl Baker políčeno.

V jednu hodinu ráno, kdy se už smířil, že Bowlegse nenajde, se ocitl na levé galerii jednoho z domů na úbočí, kde probíhaly oslavy návratu Shalaků. V podlitině na břiše mu bolestivě cukalo, oči ho pálily od tabákového kouře, vonných tyčinek a vydýchaného vzduchu. Nakonec se propracoval až nahoru k dlouhému oknu, odkud měl výhled dolů na diváky, kteří se tísnili na lavicích a židlích na podlaze z udusané hlíny. Pečlivě si prohlédl všechny obličeje v okně protější galerie, pak se ztěžka opřel o parapet a dopřál mozku i tělu chvilku odpočinku. Byl strašně unavený. Téměř přímo pod ním, jen o kousek vlevo, stál dřevěný oltář, pod nímž se ježily řady modlitebních per. Vedle seděla skupinka bubeníků a hráčů na píšťalu, jejichž složitý rytmický kontrapunkt jako by nikdy neopakoval stejné rytmické schéma. Na podlaze, záměrně zapuštěné téměř metr a půl pod úroveň rostlého terénu, tančil obří Shalako.

Z okna galerie, jež vlastně tvořila první patro, měl Leaphorn masku obrovitého ptáka téměř na úrovni očí. Shalako náhle otevřel zoban a několikrát ostře zaklapal přesně do rytmu. Pak zavřeštěl a divoké, bíle podmalované oči se na okamžik vpily do jeho. Policista ho viděl jakoby zdvojeně. Vnímal ho jako masku, technicky naprosto dokonalý výrobek z kůže, vyšívaného plátna, vyřezávaného dřeva, peří a barev. Tanečník, který se pod ní skrýval, držel masku na tyči a zevnitř ovládal zobák a další pohyby. Pro Leaphorna však zároveň byl i božským poslem, jenž v odpověď na prosby zuňijského lidu dával plodnost setbě a přinášel vláhu poušti, a jenž v tento velký den přišel mezi svůj lid, aby se nechal hostit a uctívat. A Shalako tančil, vířil z jednoho konce hliněné podlahy na druhý, jeho veliké rohy se leskly odraženým světlem, vějíř per na hlavě zježený, a naříkavě houkal hlasem nočních ptáků.

Hudba náhle změnila kadenci a part zpěváků zazněl výš. K tančícímu Shalakovi se připojili Koyemshiové, přezdívaní také Hliněné hlavy. Tělo pomazané narůžovělým jílem neslo masku představující holou boulovatou hlavu se zdeformovanými rysy, malinkýma, ostře vykrouženýma očkama a tlustými pysky. Personifikovali duševně i tělesně zdegenerované plody incestu, nejpřísnějšího ze všech kmenových tabu. Jak se Leaphorn ze zuňijské mytologie pamatoval, první Koyemshiové byli potomky syna a dcery Shiwanniho, Slunečního otce. Poslal své děti, aby Zuňiům pomohli nalézt Místo středu, jenomže chlapec přiměl sestru k souloži a ta ještě téže noci porodila deset dětí. Z prvního, které bylo normální, se stal předek všech vyvolávačů deště. Ale zbývajících devět bylo postiženo nejrůznějšími tělesnými vadami a šílenstvím. Leaphorn se zamyslel. Hlava mu třeštila únavou. Přestože Hliněné hlavy zosobňovaly zlo, jejich představitelé patřili k vůbec nejváženějším kmenovým bratrstvům. Muži, kteří je měli hrát, se vybírali rok dopředu. Pomáhali při stavbě obřadních domů a celý rok se často postili, meditovali o samotě a zabývali se rituálním tancem. Jejich role byla natolik náročná na čas, že nejedna budoucí Hliněná hlava přerušila zaměstnání a nechala se až do slavnosti vydržovat ostatními obyvateli vesnice.

Leaphorn sledoval, jak tančí. Přestože venku sněžilo, měli na sobě pouze černou bederní roušku, rituální šál, mokasíny a masku. Tanec se vyznačoval rychlými, složitými krokovými figurami. Váčky ze srnčí kůže naplněné semeny rytmicky tloukly do zpocených žeber, ruce mávaly opeřenými hůlkami, hlasy se pozvedaly k triumfálnímu výkřiku a hned zase klesaly níž, aby pokračovaly v deklamaci ságy kmenové minulosti.

Leaphorn znovu pátravě přejel očima po davu. Většinu diváků v přízemí pod ním tvořily ženy, Zuňijky ve svátečním, tu a tam nějaká Navažka, i jakási mladičká blondýnka s tváří popelavou vyčerpáním, ale očima se zájmem sledujícíma obřad. Po jeho pravici si k oknu klestili cestu dva mladí Navahové. Bavili se o jakémsi mladém bělochovi s černou čelenkou, vlasy spletenými do copánků a opaskem s těžkou stříbrnou přezkou tepanou do tradičního tvaru lastury.

„Podle mě je to Navaho, ale albín,“ vykládal jeden. „Hele, zeptej se ho, jestli umí navažsky.“ Mluvil tak hlasitě, že je běloch musel slyšet. „Já bych řek, že jde o Apače,“ oponoval druhý. „Na Navaha vypadá moc indiánsky.“

Leaphorn poznal, že pili. Namazaní sice nebyli, ale měli už natolik v hlavě, že přestali rozlišovat, kde končí legrace a začíná hulvátství. Kdyby nebyl tak unavený a neměl co na práci, vynesl by je na vzduch, aby trochu vystřízlivěli. Ale poněvadž po George Bowlegsovi nebylo ani vidu ani slechu, řekl si, že se přesune zpátky do domu Dlouhorohů, jestli na něj nenarazí tam. A vtom chlapce zahlédl.

Stál na protější galerii. Zřejmě měl pod nohama židli nebo stoličku, aby viděl přes lidi natlačené na parapet. S obličejem otočeným přímo k Leaphornovi sledoval, jak Shalakové tančí. Leaphorn ho poznal okamžitě podle širokých úst, velkých, výrazných očí a krátce přistřižených vlasů. A nejen podle toho. Dokonce i na přeplněné galerii kolem sebe vyzařoval jakousi samotu a odlišnost. Pozoroval tančící bohy s vytřeštěnýma, unešenýma a trochu šílenýma očima. Od Leaphorna ho dělila jen šířka taneční plochy, nanejvýš deset dvanáct metrů.

Leaphorn se začal prodírat od okna a klestit si cestu směrem ke konci domu a chodbě spojující obě galerie. Tlačil se hlava nehlava, odstrkával diváky a zanechával za sebou podupané nohy a rozhořčené nadávky. I chodbu však blokovaly davy, a tak mu trvalo celé dvě minuty, než se probojoval ke dveřím. Byly rovněž zatarasené lidmi. Když se konečně dostal na protější galerii, stála už na Bowlegsově židli jakási Navažka. Začal se vztekle prodírat tlačenicí. Málem si hlavu ukroutil, ale chlapce nikde neviděl.

Ven, napadlo ho. Musel vyjít z domu.

Venku silně sněžilo. Leaphorn si vyhrnul límec, chviličku se rozkoukával, a když si jeho oči zvykly, zabodl je do tmy. Zpoza rohu právě vycházela skupina opile hulákajících Anglos, která měla namířeno ke dveřím, v nichž dosud stál. V uličce mezi domem Shalaků a jedním z pradávných příbytků z tesaného kamene, kterých bylo ve staré části Zuňi plno, právě kdosi mizel. Byl to vlastně jen tušený pohyb. Leaphorn nasadil ostrý klus. V uličce, kam nepadalo sebeslabší světlo, panovala tma jako v pytli. Proběhl až na konec a zastavil se.

Ulička ústila na neosvětlené prostranství hned nad misijním kostelem. Přes ně zvolna kráčela drobná postava. Leaphorn se zastavil a namáhavě zašilhal do chumelenice. Je to George? A v té chvíli se spustil sled událostí, v nichž si Leaphorn už nikdy neudělal zcela jasno. Nejdřív se z jiné černočerné uličky ozvalo jakési třaslavé zahoukání. Kráčející postava se zastavila, otočila se a radostně vykřikla cosi, co mohlo být navažsky „Ano!“ Leaphorn se na chviličku nerozhodně zastavil. A ten promarněný okamžik – jen co vteřinovka na jeho hodinkách dvakrát, možná pětkrát poskočila – stál George Bowlegse život.

Než se Leaphorn opět pohnul, chlapcovu postavu spolkla tma. Rozběhl se, ale uklouzl a ztěžka padl na ruce do mokrého sněhu. Vstáváním ztratil další dvě nebo tři vteřiny. A pak zaslechl ten zvuk. Vlastně dva. Jakési buch, pak prásk. Hlasité, a přesto tlumené. V běhu tasil z pouzdra revolver, ale na okraji uličky se zastavil, protože vytušil, že je pozdě. Nemýlil se. Hned za ústím uličky ležel na boku George Bowlegs. Leaphorn si k němu klekl. A pak zaznělo další buchnutí, po němž následoval přidušený výkřik a hluk zápasu a pak se rozhostilo ticho. Leaphorn se opatrně plížil ke konci uličky. Neviděl ani neslyšel naprosto nic. Z kapsy kabátu vytáhl baterku. V těžkém sněhu před sebou spatřil stopy jediného páru nohou, v prázdném vchodu opuštěného domu pak rozdupaný sníh a na něm svazek per. Měl pocit, že je poznává. Pocházela z masky zuřivých Salamobiů.

Zamířil kužel baterky na konec uličky. Stopy končily u prázdného domu a ten, kdo je tam zanechal, musel vejit, ať už o své vůli či nedobrovolně, dovnitř. Leaphorn si posvítil do vchodu. Uvnitř na podlaze z udusané hlíny ležel čerstvý sníh. Částečně napadal rozbitou střechou, částečně ho sem kdosi nanosil. Rozhlížel se ve světle baterky kolem, ale nic nenašel, a tak vyběhl ven zpátky k místu, kde ležel George Bowlegs. Poklekl do sněhu a přitiskl tvář k chlapcově obličeji. Doufal, že ucítí jeho dech. Vdechuji posvátný vítr tvého života, napadlo ho. Ale posvátný vítr už utichl navždy.

Vločky snášející se světlem baterky tvořily na chlapcových rozcuchaných vlasech slabý poprašek, lepily se mu na řasy a tály na dosud nevychladlé tváři. Leaphorn ho jemně obrátil na záda a prohledal mu potrhanou bundu. V postranní kapse objevil dýku v pochvě, deset centů, několik pistácií, špačka tužky, skládací lupu a droboučkou figurku medvěda vyřezanou z tyrkysu. Lupu už zahlédl mezi rozházenými věcmi v hoganu Shortyho Bowlegse. George se asi cestou z mesy stavil doma a našel ji tam pohozenou. Určitě zaznamenal díru proraženou ve stěně, pochopil, že hogan navštívila smrt a on je teď ještě opuštěnější než předtím.

V téže chvíli si Leaphorn povšiml i svazku modlitebních per. George je očividně držel v ruce, nabízel je jako obětinu. Když ho zasáhla kulka, zůstal mu svazek ležet pod tělem. Byl to nádherný exemplář. Držátko z vrbového dřeva měl pečlivě vyhlazené a omalované, modrá a žlutá peříčka zpěvných ptáků uspořádaná do efektního vzoru. Na opačném konci rukojeti byl koženým řemínkem připevněn šípový hrot z doby kamenné. Neporušený štíhlý tvar perfektně opracovaný technikou paralelního štípání někdy před sedmi či osmi tisíci lety dýchal chladnou symetrií. Relikt představoval absolutně dokonalou obětinu, hodnou i nejnáročnějšího božstva.

Leaphorn si sundal bundu a opatrně zakryl chlapcovu tvář. Odkudsi ze tmy z opačné strany prostranství k němu krátce dolehly píšťaly a zpěv, jak kdosi otevřel a zase za sebou zavřel dveře jednoho z domů, kde tančili Shalakové. Za jeho zády se ozval tlumený hovor. Přes náměstíčko rychle přešla trojice lidí, kteří se choulili do kabátů před poletujícím sněhem, a zmizela v uličce vedoucí k domu, v němž Leaphorn ještě před chvílí sledoval rituál. Tlumený výstřel zřejmě nikdo nezaznamenal. Až na toho, kdo se na vraha vrhl a odvlekl ho do opuštěného obydlí. Leaphorn se vydal zpátky uličkou po jeho stopách. Držel se při zdi. Vrah utíkal. Na nohou měl těžké boty. Desítky, odhadoval Leaphorn, možná i jedenáctky. Po výstřelu zřejmě Leaphorna zahlédl, ale když míjel dveře, kdosi mu zastoupil cestu. Leaphorn se snažil z rozdupaného sněhu něco vyčíst, ale otisky rychle mizely pod příkrovem čerstvých vloček.

Vešel znovu dovnitř a tentokrát si dal na čas. Protože neměl důvod spěchat, pečlivě zkoumal, co mu stopy řeknou. V domě byli tři lidé, kteří měli na nohou mokasíny. Z uličky se do vchodu táhly dvě rýhy po patách těžkých bot, jak kdosi někoho vlekl dovnitř. Mokasíny roznesly sníh po dvou prázdných místnostech, ve třetí, která měla propadlou střechu, zanechaly čerstvé šlápoty a zbořenou stěnou zamířily znova na ulici. Otisky naznačovaly, že dva lidé nesli něco těžkého. Leaphorn je sledoval nějakých padesát metrů, ale šlápoty se rychle ztrácely, až nakonec v místě, kde křížily frekventovanou ulici, zmizely docela. Teď už ho však příliš nezajímaly. Bylo po všem.

Vrátil se zpátky do uličky a upřel pohled na tělo George Bowlegse. Chlapcovy těsné džínsy i kabát se bělaly sněhem. Udělal dřep, vzal mrtvolu pod rameny a pod koleny a zvedl ji ze země. V O’Malleyových očích se určitě zase proviní proti předpisům, ale říkal si, že chlapce v té ledové tmě nemůže nechat ležet tak o samotě. S mrtvolou v náručí vykročil z uličky. Bylo to zvláštní, jak lehká mu připadala. A pak se najednou zastavil, protože mu došla ironie celé situace. Odnášel George domů. Jenomže kde měl vlastně domov chlapec, který toužil žít v nebi?

20

Neděle 7. prosince, 09:00

Uvnitř podomácku vyrobeného obytného automobilu Teda Isaacse kupodivu panovalo horko i zima zároveň. Venku zuřila metelice a bouda se chvěla a vrzala pod nápory větru. Ačkoli petrolejová kamínka hučela, škvírami a netěsnostmi pronikal ledový vzduch a jeho závany zalézaly Leaphornovi pod nohavice.

„Dneska bych návštěvu vážně nečekal,“ řekl Isaacs, „ale jsem rád, že jste se tu ukázal. Až fujavice trochu poleví a protáhnou silnice, zajedu do komuny a dám to do pořádku se Susie. A taky jsem se vás chtěl zeptat, jestli –“

„Včera odjela,“ sdělil mu Leaphorn. „Halsey ji vyhodil. Ve čtvrtek byla se mnou hledat George Bowlegse. Naposled jsem ji viděl na policejní stanici v Zuňi. To bylo zhruba včera v poledne. Měli ji v práci federálové.“

„A kde je teď?“ chtěl vědět Isaacs. „Pořád ještě tam?“

„To nevím,“ odpověděl Leaphorn.

„Panebože,“ řekl Isaacs. „Doufám, že v tomhle sněhu nemrzne někde venku.“ Pohlédl na Leaphorna. „Nemá kam jít.“

„Jistě,“ opáčil Leaphorn. „Přesně to jsem se vám před dvěma dny snažil vtlouct do hlavy.“ Ani se nesnažil skrývat, jaký má vztek. „Jo, tady jsem vám něco přinesl.“ Vylovil z kapsy zlomený oštěpový hrot a podal mu ho.

„Paralelní štěp,“ prohlásil Isaacs. „Kde jste k němu při –“ Nedořekl. Prudce se otočil k registračce, trhl zásuvkou a začal se v ní přehrabovat. Když ji zase zavřel, natáhl ruku. Ležel v ní také kousek pazourku.

„Měl ho George Bowlegs,“ prozradil mu Leaphorn. „Zahrabal ho kus cesty na jihozápad odtud. Na místě, kde složil srnce. Jako rituální obětinu.“

Isaacs na něj němě třeštil oči.

„Tak co, pasují k sobě?“ vyzvídal Leaphorn. „Pasují, že mám pravdu?“

„Myslím, že ano,“ přiznal antropolog a zlomenou hlavu, kterou vylovil ze zásuvky, i Bowlegsovu špici položil na umakartovou desku stolu. Pocházely z téhož kusu růžově žilkovaného zkřemenělého dřeva. Přisunul je prsty k sobě. Dokonale lícovaly.

Zvedl hlavu, tvář zkřivenou zděšením. „Páni,“ vyrazil, „jestli se Reynolds domákne, že ji ten kluk měl, zabije mě.“ Chvíli mlčel. „Ale to přece není možné. Nikdy jsem mu nedovolil, aby se mi tu hrabal v zemi. Nebo aby mi pomáhal při třídění. Já prostě nechápu…“

„Dostal ji od Caty,“ řekl Leaphorn, „který ji ukradl spolu s několika dalšími nálezy z bedýnky, co Reynolds vozí vzadu na dodávce. Přesně jak jsem posledně tvrdil. A Cata dal pár kousků Georgeovi.“

„Reynolds přece prohlásil, že mu nic nechybí,“ namítl Isaacs. Opět se odmlčel a upřel oči na Leaphorna. „Moment,“ zaprotestoval. „Tohle nemůže pocházet z Reynoldsova vozu. Kde by k tomu Reynolds přišel?“ Znovu ztichl. Vypadal, jako kdyby se mu najednou udělalo špatně.

„Právě,“ prohlásil Leaphorn. „Reynolds totiž nálezy solil. Říká se to tak, že? Solil. Prostě házel vám špeky.“

„Tomu nevěřím,“ bránil se Isaacs. Musel se posadit. Jeho vytřeštěný obličej ale prozrazoval pravý opak. Civěl do prázdna kamsi za Leaphorna, jako kdyby se mu zhroutil svět.

„Ernesto tu drobnou zlodějnu prostě spáchal v nepříhodnou chvíli,“ pokračoval Leaphorn, „čímž Reynoldsovi zkazil spoustu práce. Pan profesor si totiž opatřil zásobu pazourku, se kterým folsomský lovec nejradši pracoval. To nepředstavovalo zvláštní problém. A pak si připravil důkazy na podporu své teorie. Hádám, že si vyrobil kupu paralelně štípaných hrotů. Odštěpky i nepodařené kusy si schoval a potom ze stejně žilkovaného kamene vyhruboval pár přítlakově štípaných hrotů folsomského typu. Perfektně opracované hroty ani nepotřeboval. Sám jste říkal, že se nedají jen tak snadno napodobit. Stačily mu zlomené nepodarky.“ Odmlčel se, jestli Isaacs něco řekne. Ale ten jen tupě civěl do stěny. „Třeba má ta jeho teorie pravdu,“ pokračoval Leaphorn. „Mně připadá docela přijatelná. Jenomže Reynolds zřejmě nehodlal čekat, až pro ni najde důkazy. Výsměch ho musel strašlivě rozzuřit. Potřeboval to dát svým kritikům pěkně sežrat.“

„Tak,“ hlesl Isaacs.

„Samozřejmě, jak to provedl, přesně nevím. Pravděpodobně si vyrobil něco jako držák s čelistmi, kterým hroty zarážel pod zem až do tvrdé vrstvy, v níž jste objevoval nálezy. Předem to dělat nemohl, protože musel čekat, až někde najdete pravé hroty.“

„Jo,“ vyrazil Isaacs. „Kolikrát přijel takhle k večeru a probíral se mnou, co a kde jsem našel. A pak, když jsem klohnil něco k večeři, vzal baterku a šel na obhlídku pole. Tak to dělal. A proto všechno tak nádherně zapadalo do sebe.“ Udeřil pěstí do dlaně druhé ruky. „Bohajeho! Měl to perfektně vymyšlené. Nikdo by nemohl namítnout ani ň.“ Vzhlédl k Leaphornovi. „Jenomže pak mu Cata několik padělků ukradl. Takže kluka zabil on?“

„Vám to připadá jako dostatečný důvod k vraždě?“ chtěl vědět Leaphorn. Tahle otázka mu pořád nedávala spát.

„No jasně,“ řekl Isaacs. „To si pište, sakra. Jakmile začal padělky postrádat a zjistil, že je má Cata, nic jiného mu nezbývalo. Musel ho zabít.“ Zdálo se, že je Leaphornovými pochybnostmi zmaten. „Vy si třeba ani neuvědomujete, jaký je to zločin, solit nálezy. Panebože! To je prostě něco nepředstavitelného. Celý tenhle obor je založený na absolutní vědecké poctivosti. Až se to proflákne, je Reynolds jako vědec odepsaný. Nikdo se s ním nebude bavit, nikdo nebude brát vážně nic, co kdy vykopal a publikoval.“ Svěsil ramena a zamyslel se. „To je horší než –“ začal, ale myšlenku nedokončil. Nenašel dostatečně výstižné přirovnání.

Než zabít dítě, napadlo Leaphorna. Vlastně ještě horší než zabít tři lidi. V Isaacsově hierarchii hodnot představovala vražda jen prostý vedlejší produkt skutečně závažného prohřešku, jejž Reynolds spáchal v zájmu vědecké slávy.

„To je prostě něco nemyslitelného,“ uzavřel Isaacs. „Ale jak jste na to přišel?“

„Pamatujete, jak jste objevil všechny ty zlomené hroty pohromadě? Pořád mi to nějak nehrálo. Připadalo by mi daleko přirozenější, že když se člověk s něčím hodinu moři a najednou mu to praskne, rozčilí se a mrští s tím někam hodně daleko, a ne že to jen tak ledabyle upustí k nohám. Zvlášť když se mu to stane už poněkolikáté.“

„Víte, mně to taky trochu vrtalo hlavou,“ prohlásil Isaacs. „Jenomže jsem si jakékoli pochybnosti zakázal.“

„Když Reynolds tehdy Catu zahnal od auta, udělal si inventuru a rychle zjistil, že mu pár kousků chybí.“ Vylovil z kapsy nedokončený hrot a podal ho Isaacsovi. „Tohle mu zmizelo taky, a ještě další padělky. Už samotná skutečnost, že je Cata ukradl, byla hrozná. Ale daleko horší bylo, kdy je vzal. Právě to stálo kluka život. Co kdyby měl výčitky svědomí a přišel vám věci vrátit? Vy byste se zeptal, kde a kdy je sebral, a hned byste byl doma, že vám Reynolds podvrhuje nálezy. Nebo kdyby se nálezy proslavily – a Reynolds věděl, že to tak bude – a Cata začal mluvit.“

„Takže kluka jednoduše oddělal,“ doplnil ho Isaacs. „Copak o to, smysl to dává.“

„Já myslím, že Reynolds původně chtěl jenom získat věci zpátky. Podle mého si rituální masku kačiny spíchl proto, aby ho Cata nepoznal. Hodlal ho jen vystrašit, aby mu všechno vrátil. Jenomže Cata se mu pokusil utéct.“

„Pokud jste ho ještě nezatkli, má být sice na víkend v Tucsonu, ale v pondělí se vrací,“ prozradil mu Isaacs.

„V Tucsonu není. Po Catově vraždě zjistil, že kluk u sebe neměl všechno. Chyběly právě ty kusy, které Reynoldse nejvíc usvědčovaly. A pak se dověděl, že s Catou tu byl i Bowlegs, a tak si domyslel, že tenhle nejdůležitější kus musí mít on,“ poklepal Leaphorn na zlomený oštěpový hrot. „Vy jste už našel zadní čelo, jenomže špičku měl Bowlegs, a tak ho Reynolds začal pronásledovat. Musel ho dopadnout a získat špičku zpátky. Dřív ho zabít nemohl. Teď už potřeboval zakamuflovat i první vraždu. Masku si vzal i tehdy, když čmuchal kolem komuny. Kdyby ho totiž někdo poznal, byl by v loji. Ale pokud by někdo tvrdil, že se tam motal nějaký kačina, považovali by ho za cvoka, případně by to přičetli na vrub alkoholu nebo prostě pověrčivosti.“

„Ale George nedostal, že ne?“ vyrazil Isaacs. „George přece nezabil.“

„Zavraždil ho včera v noci,“ řekl Leaphorn. „Už se mu to málem povedlo v pátek večer, ale když se George vrátil do Zuňi, musel ho zabít stůj co do stůj. Zřejmě si řekl, že i kdybychom hrot našli, bez Georgeova svědectví mu těžko něco prokážeme.“

„Takže ho budete potřebovat,“ přistrčil mu Isaacs zlomený hrot. „Alespoň nějaký důkaz. Vsadím se, že Reynoldse dopadnete.“

„Kdepak, toho nikdy nenajdeme,“ prohlásil Leaphorn. „Jak bych to řekl. Víte, existuje zákon, daleko starší než všechny trestní kodexy bílých, a ten říká: ‚Neznesvětíš posvátnou stezku lidu Zuňi.‘“ A pověděl Isaacsovi, co vyčetl ze stop v uličce. „Já myslím, že jak to s Reynoldsem skutečně dopadlo, se už nedovíme. Za pár dní někdo někde narazí na jeho auto, pana profesora prohlásí za pohřešovaného a případ se časem založí.“

Přistrčil hrot zpátky Isaacsovi.

„Já ty věci nepotřebuju,“ prohlásil. „Celou věc má v pravomoci FBI, a tu indiánské pověry, prasklé pazourky a podobné věci nezajímají. FBI má v rukávu jiné řešení.“

Isaacs hroty sebral a chvíli jimi pohazoval v dlani, pak upřel oči na Leaphorna.

„Dělejte si, co chcete,“ řekl Leaphorn. „Já končím. Měl jsem jenom jeden dílčí úkol a ten jsem ještě zkonil. Měl jsem najít George Bowlegse. Což jsem udělal, jenomže příliš pozdě. Tomu maníkovi od FBI jsem vypověděl, co jsem včera večer viděl a slyšel. Ale neřekl jsem, co jsem si domyslel. Neptal se mě, tak jsem mlčel.“

„Jinými slovy, že pole je podvod, víte jenom vy, Reynolds a já,“ řekl Isaacs. „A když tvrdíte, že Reynolds je po smrti…“

„A taky říkám, že až se odtud vrátím na strážnici v Ramahu, začnu se zase zabývat tím, jak to bylo se zálohou na koupi jedné dodávky.“

Isaacs mu mlčky visel na rtech.

„No tak,“ naléhal Leaphorn. „Copak nechápete, co mám na mysli?“ Z jeho hlasu zněl vztek. Sebral Isaacsovi hrot oštěpu z dlaně, upnul pazourek do čelistí svěráku na pracovním stole a začal utahovat. Kamínek se pod tlakem rozpadl napadrť. „Říkám si jenom,“ procedil skrz zaťaté zuby, „jakpak moc asi toužíte po slávě a bohatství a místě na katedře? Před několika dny pro vás znamenaly víc než ta vaše slečna. A dneska? Toužíte po nich tak silně, že třeba i trošičku zalžete? Taky říkám, že nikdo se nebude ptát, jestli nálezy z tohohle svinského pole nejsou podvrh. Ledaže byste s tím vyrukoval sám. Jenomže třeba by vám stejně nikdo nevěřil. Kdo by taky sakra pana profesora Reynoldse podezříval z podvodu? Nebo myslíte, že by tohle někdo uvěřil navažskému poldovi?“ Setřel si z prstů drobky pazourku. „Poldovi, co nemá sebemenší důkaz?“

Joe Leaphorn otevřel dveře obytné nástavby a vyšel ven do chumelenice. „Snažím se vás bělochy pochopit,“ řekl. „To všechno jste chtěl víc než ženu, kterou jste miloval. Co ještě dokážete obětovat?“

Dodávku měl zaparkovanou až na silnici. Dosud teplý motor bez potíží nastartoval. Tam, kde vítr odfoukl sníh až na holou zem, zazněly řetězy tlumenou cinkavou písničkou. Rozhodl se, že si po třiapadesátce nadjede na mezistátní tah číslo 40 pro případ, že se Susie chystala na stop. Pokud ano, řekl si, že ji sveze do Gallupu a půjčí jí pětku, co má v peněžence. A jednou možná pošle O’Malleymu pár řádek, aby věděl, kdo zabil Ernesta Catu. Ale spíš ne.

Lidé temnot

1

Testy vyžadovaly čas. Bylo třeba čekat, než se vypěstuji kultury, vytvoří se toxiny a pak protilátky, než dojde k odezvě reagencii. A zatímco tedy bakterioložka čekala, odjela na kolečkovém křesle jako obvykle k oknu, aby se podívala na svět. Svět tam dole tvořilo parkoviště Střediska pro výzkum a léčbu nádorových onemocnění, které bylo hned vedle Laboratoře infekčních nemocí, kde pracovala. Obě zařízení se nalézala v severním areálu Novomexické státní univerzity. Parkoviště bylo věčně plné a lidé se neustále drali o místo, kam odstavit auto. Protože ho bakterioložka pozorovala už druhým rokem, rozpoznávala bezpečně jeho každodenní rytmus. Věděla, kdy se na obchůzce objeví kontrola, jak dlouho obvykle trvá, než přijede odtahová služba, i za jaký přestupek se tenhle nejvyšší trest uděluje. Měla už taky odpozorováno, jaká vozidla nejčastěji parkovací předpisy porušují. Zaznamenala dokonce i vztah, který se rozhořel mezi majitelkou jednoho datsunu a řidičem modrého sportovního mercedesu, jenž parkoval na stání rezervovaném pro nejvyšší hlavouny z ředitelství. V průběhu onoho druhého roku si začala do práce nosit dalekohled a nakonec si ho v laboratoři nechala napořád. Teď ho právě ho držela v rukou a sledovala špinavou otevřenou dodávku zelené barvy, jež váhavě zajížděla na stání chráněné tabulkou, která hlásala:

VYHRAZENO PRO NÁMĚSTKA ŘEDITELE

NEOPRÁVNĚNĚ ZAPARKOVANÉ VOZY BUDOU ODTAŽENY NA ÚČET MAJITELE

Bakterioložka už dávno dospěla k poznání, že pacienti s rakovinou si takovými zákazy nelámou hlavu. Věděli, že je stejně čeká smrt, a tím pádem podobným věcem nepřikládali žádnou důležitost. Obecně vzato se však většina návštěvníků chovala spořádaně a civilizovaně a nepokryté rebelantství, jaké teď předváděla dodávka, bylo dosud vzácné.

Rebelantem byl chlap a Indián k tomu, i když v dalekohledu příliš vzdorovitě nevypadal. Tvářil se apaticky a zřejmě mu nebylo moc dobře. Když se namáhavě vysoukal z kabiny, všimla si, že na sedadle spolujezdce má položený kufřík, a projel jí záchvěv mírného obdivu. Indián si šel do nemocnice lehnout a náklaďáček zanechával na milost a nemilost zákonu. Dělal prostě na osud dlouhý nos. Jenomže nakonec si kufřík nevzal.

Byl vysoké, udělané postavy, ale vyznačoval se přitom úzkými boky, které si už navykla spojovat s příslušníky kmene Navaho. Na sobě měl texasky, a přes srpnové vedro byl navlečený do džínsové bundy. Zvolna vykročil k přijímací kanceláři. Vlekl se jako nemocný člověk. Takže se nejdřív zapíše, pomyslela si bakterioložka, pak se vrátí pro kufřík a auto odstaví někam jinam.

V té chvíli se objevil další vůz, který k zákonu projevoval stejnou neúctu. Byl to nový stříbřitě šedý chevrolet. Projel kolem náklaďáčku a vklouzl na stání rezervované pro ředitele střediska. Dveře na straně řidiče se otevřely a z auta vystoupil štíhlý muž v bílém. Na hlavě měl slamák posunutý daleko do týla. Chvilku si dodávku nerozhodně obhlížel, pak obešel svůj vůz, otevřel dveře na straně spolujezdce, naklonil se dovnitř a zřejmě cosi prováděl na předním sedadle. Nakonec z auta vytáhl velký sáček z hnědého papíru, jaký v samoobsluze dostane člověk na nákup. Byl zavřený, s vrškem úhledně složeným. Muž ho odložil na korbu náklaďáčku, na níž se povalovala jakási prkna a bedničky. Postavil ho hned za zadní stěnu kabiny. Pak se obezřetně rozhlédl po parkovišti a chodníku a nakonec se vzdorovitě podíval směrem k bakterioložce. Všimla si, že má velice světlé vlasy, téměř připomínal albína. Za okamžik nasedl zpátky do svého chevroletu a pomalu vyjel z parkoviště ven.

Když bakterioložka konečně zjistila, že kultura, která se jí na kultivační misce rozmnožila, není životu nebezpečná salmonela, ale neškodná nepatogenní Escherichia coli, bylo už téměř poledne. Učinila příslušné poznámky, vyplnila formulář a dostrkala se na křesle zpátky k oknu. Na parkoviště mezitím dorazila odtahová služba. Bakterioložka zaostřila dalekohled. Závozník právě zespodu zahákl lano za zadní osu zelené dodávky. Mávl levou rukou, přičapl ke kolu a cosi kontroloval pohledem. Nářek navijáku tlumila vzdálenost i dvojité izolační sklo okna, ale bakterioložka viděla, jak se zadek náklaďáčku začíná zvedat.

Celý výjev náhle pohltil oslnivý záblesk a o zlomek vteřiny později se rozlehl zvuk podobný výstřelu z děla. Sklo bakterioložčina okna se prohnulo dovnitř až na nejzazší mez pevnosti v lomu, překonalo ji, a pak se prudce rozprsklo směrem ven, kde se jeho úlomky smísily se střepy stovek dalších tabulí, které pršely na liduprázdné chodníky pod okny.

2

Déšť se jako mávnutím kouzelného proutku změnil v chumelenici mokrých sněhových vloček připomínajících praženou kukuřici. Zabubnovala Jimu Cheeovi na klobouk a napadala mu za límec uniformy, až se otřásl. Podle reklamního kalendáře První národní banky v Grantsu, který měl Chee na stole, bylo třetího listopadu, podle volnějšího kalendáře lidu Dinee nastávalo Období spícího hromu. Tak či onak, dokonce i tady na úbočí hory Mount Taylor nějakých dva a půl tisíce metrů nad mořem bylo na podobnou slotu přece jenom trochu brzo. Howard Morgan na sedmém kanálu sice sněhové přeháňky předpovídal, ale Chee mu nevěřil a nechal zimní kabát na stanici.

Zabloudil pohledem ke svému vozidlu, bílému chevroletu se znakem Navažské kmenové rady a nápisem NAVAŽSKÁ KMENOVÁ POLICIE na dveřích. Mohl si sednout dovnitř a pustit si topení. Nebo se schovat ve vchodu do rodinného sídla Benjamina J. Vinese, stisknout ještě několikrát zvonek a doufat, že někdo přijde otevřít. Zvláštní zpěvavý tón, který se rozléhal za těžkými dveřmi, byl tak příjemný na poslech, že ačkoli nikdo neotvíral, Chee zatoužil znovu zmáčknout tlačítko, jen aby ho slyšel ještě jednou. Mohl si ovšem taky vyhrnout límec bundy, aby mu mrznoucí déšť nepadal za krk, a dál ukájet svůj zájem o dům pozorováním. Prý ho navrhoval sám Frank Lloyd Wright a říkalo se, že je to nejdražší barák v celém Novém Mexiku. Jako ostatně všechno, co tvořilo svět bílých, i dům Cheea doslova fascinoval, a jeho zvědavost byla o to větší, že brzy možná do toho zvláštního světa vkročí osobně. Za necelých pět neděl, přesněji řečeno do 10. prosince, se měl rozhodnout, jestli se dá k FBI a tím si vydobude své místo ve světě vyhrávajících domovních zvonků.

Přitáhl si límec těsněji kolem krku, stáhl střechu kloubouku a pokračoval v pozorování. Stál vedle přístavby, která sloužila jako garáž pro tři vozy. Podobně jako dům byla vystavěna z místní žuly, a obě stavby spojovala nízká zakřivená zídka ze stejného materiálu. Hned za zídkou se rozprostíral kousek trávníku ne delší než pět metrů. Chee si všiml, že v něm jsou zasazeny dvě desky z černého mramoru. Byly to náhrobní kameny. Nahnul se přes zídku. Do kamene, jenž ležel jen kousek vpravo od místa, kde stál, bylo vytesáno jméno DILLON CHARLEY a pod ním nápis:

NEPAMATOVAL SI, KDY SE NARODIL,

ALE ZEMŘEL 11. PROSINCE 1953

JAKO DOBRÝ INDIÁN

Chee se ušklíbl. Byla to záměrná ironie? Jestlipak Vines, či kdo dal nápis vytesat, znal výrok generála Sheridana, že jediný dobrý Indián je mrtvý Indián?

Náhrobek po jeho levici hlásal:

ALICE, MANŽELKA BENJAMINA J. VINESE

NAR. 13. DUBNA 1909

ZEMŘ. 4. ČERVNA 1949

VĚRNÁ ŽENA

Věrná komu? B. J. Vinesovi? Cheeovi přišlo zvláštní, že někdo nechá něco takového napsat na náhrobní kámen, jenomže na druhé straně pokud šlo o pohřbívání, připadaly mu divné všechny zvyky bílých. Navahové podobně sentimentálním vztahem k mrtvým netrpěli. Smrt připravila člověka o všechno. Jakmile chindi opustil tělo, vzala za své dokonce i identita, a toho, co duch po sobě zanechal, bylo zapotřebí se zbavit, aby živé ohrožoval co možná nejméně. Jméno zemřelého se vůbec nevyslovoval, natožpak aby se zvěčňovalo do kamene.

Chee znovu zašilhal po Charleyho náhrobním kamenu. Jméno mu cosi připomínalo. V Cheeově klanu Rozvážných v řeči sice žádní Charleyové nebyli, a mezi ostatními klany, které žily v jeho rodném kraji, také ne, ale tady na východním okraji rezervace, mezi Solným lidem, Lidmi s mnoha kozami, Bahenním klanem i klanem Stojící skály se jméno Charley vyskytovalo poměrně běžně. A Cheeovi cosi říkalo, že kdosi toho jména nedávno něco spáchal, jenomže ne a ne si vzpomenout.

„Připadá vám neobvyklé, že je tu hřbitov?“ ozval se hlas za jeho zády.

Patřil ženě s hezkými, ale strohými, kostnatými rysy. Mohlo jí být něco mezi padesáti a šedesáti. Na sobě měla džínsy a k nim krátký drahý kožíšek, na hlavě tmavomodrého pleteného kulicha přetaženého až přes uši. „To byla jedna z manželových výstředností, pohřbít si mrtvého u garáže. Vy jste seržant Chee?“

„Ano. Jim Chee,“ představil se celým jménem. Žena si ho kriticky měřila pohledem, mračila se a nijak se neměla k tomu, aby mu podala ruku.

„Jste mladší, než jsem čekala,“ prohlásila. „Prý jste odborník na navažské náboženství. Vážně, je to pravda?“

„Cvičím se na yataaliiho,“ přiznal Chee. Musel použit navažského výrazu, protože angličtina nic podobného nezná. Antropologové je označovali jako šamany a většina lidí žijících na okraji rezervace jim říkala zpěváci nebo medicinmani, ale ani jeden termín nevyjadřoval přesně roli, kterou měl Chee pro své soukmenovce hrát, pokud ji vůbec někdy zvládne. „Vy jste paní Vinesová?“ zeptal se.

„Přesně tak,“ odpověděla. „Rosemary Vinesová.“ Střelila očima po obou náhrobních deskách. „Druhá manželka Benjamina Vinese. Ale přece nebudeme stát v tom nečase venku.“

Dům Cheea mátl. Přední stěna, sledující graciézní křivku, byla téměř bez oken a připomínala přírodní skalní monolit. Jakmile však člověk prošel masívními vchodovými dveřmi do haly, bylo po záhadě. Předek domu byl vlastně vzadu. Strop vzepjatým obloukem stoupal k obrovské prosklené stěně, za níž ležel horský sráz. Výhled sice momentálně zakrývaly mraky a poryvy mrznoucího deště, ale Chee věděl, že skleněná stěna většinu dní v roce nabízí pohled do obrovské dálky. Na jihu a východě se rozkládaly rezervace kmenů Akoma a Laguna. Prvním směrem se až k horám Zuňi Mountains táhlo pětačtyřicet mil dlouhé pole ztuhlé lávy zvané malpais, daleko na východě za rezervací Caňoncito a Albuquerque se tyčil veliký modrý hrb pohoří Sandia. Místnost byla téměř stejně grandiózní jako výhled. Přepážce z místní žuly po Cheeově levici dominoval krb. Na koberci před ním ležela jako předložka kožešina polárního medvěda. Ze zdi po pravici strnule civěla stovka skleněných očí. Chee jim pohled vrátil. Všiml si, že tu visí hlava buvola, impaly, pakoně, kozorožce, losa, přímorožce, jelence a všelijakých dalších zvířat, která ani neznal.

„Než si na ně člověk zvykne, chvilku to trvá,“ řekla paní Vinesová. „Ještě že ty nejstrašidelnější kusy má v loveckém pokoji. Tohle jsou aspoň zvířata, která neútočí na člověka.“

„Slyšel jsem, že to býval slavný lovec,“ řekl Chee. „Nevyhrál náhodou Weatherbyho trofej?“

„Dvakrát,“ odpověděla Rosemary Vinesová. „V dvaašedesátém a pak v jednasedmdesátém. Všechno, co mělo tesáky, kožešinu nebo peří, dostalo v těch letech pořádně zabrat.“ Pověsila norkové paleto na opěradlo pohovky. Pod ním měla pánskou kostkovanou košili. Její štíhlá postava prozrazovala, že na sebe dbá, vyzařovalo z ní však jakési napětí. Bylo poznat na obličeji, projevovalo se na držení těla, prozrazovaly ho zaťaté lícní svaly. Prsty nervózně kroutila páskem.

„Naleju si něco k pití,“ prohlásila. „Dáte si se mnou?“

„Ne, děkuju,“ řekl Chee.

„Kávu?“

„Pokud vás to neobtěžuje.“

Pani Vinesová promluvila do mřížky ve stěně vedle krbu. „Marie.“ Z mřížky zabručel čísi hlas.

Obrátila se zpátky k Cheeovi. „Vy jste zkušený vyšetřovatel, že?“ otázala se. „Sloužíte na stanici v Crownpointu a víte absolutně všechno o navažském náboženství.“

„Do Crownpointu mě přeložili teprv letos a o zvycích svého kmene zdaleka nevím všechno,“ odpověděl Chee. Ještě nenastala vhodná chvíle, aby té arogantní bělošce pověděl, že Navahové neznají nic, co bílý muž označuje slovem náboženství (a dokonce pro něco takového nemají ani adekvátní výraz). Nejdřív zjistí, co mu vlastně chce.

„Posaďte se,“ vyzvala ho Rosemary Vinesová a ukázala na obrovskou modrou pohovku. Sama se uvelebila do křesla z chromovaných trubek a leštěné kůže.

„Víte něco o kouzelnictví?“ Balancovala na okraji sedadla a usmívala se, ale zůstávala napjatá a rukama složenýma v klíně točila mlýnek. „Myslím třeba o Navažských vlcích či čarodějích nebo jak se jim vlastně říká. Takové ty věci?“

„No, něco o nich vím,“ přiznal Chee.

„V tom případě bych vás ráda najala,“ prohlásila Rosemary Vinesová. „Máte před sebou dovolenou, že…“ Do místnosti vešla postarší Indiánka s podnosem. Byla to Pueblanka, ale Chee si nebyl jistý, ze které odnože. Paní Vinesová si od ní vzala sklenici – barva prozrazovala, že je v ní víc skotské než vody – a Chee přijal svou kávu. Indiánka po něm koutkem oka stydlivě, ale zvědavě pokukovala. „Pokud vím, čeká vás třicet dní volna,“ pokračovala paní Vinesová. „To by mělo bohatě stačit.“

Na co asi, zajímal se v duchu Chee, ale neřekl nic. Matka ho vždycky nabádala, že člověk se neučí řečmi, ale tím, že naslouchá.

„Měli jsme tu totiž zloděje,“ prohlásila paní Vinesová. „Někdo se nám vloupal do domu a z manželova pokoje odnesl skříňku s jeho věcmi. Chtěla bych vás požádat, abyste je získal zpátky. Manžel momentálně leží v nemocnici v Houstonu a já bych je měla ráda doma dřív, než se vrátí. Pro začátek dostanete zálohu pět set dolarů. Až skončíte, obdržíte dva a půl tisíce. Ale jedině v případě, že věci dostanete zpátky, jinak nic. To je myslím slušná nabídka.“

„Stejnou práci vám přece odvede šerif, a zadarmo,“ namítl Chee. „Ostatně, co tomu všemu říká?“

„Myslíte Gordo Sena?“ řekla paní Vinesová. „B. J. o něm nechce ani slyšet. Já ostatně také ne. Manžel by si rozhodně nepřál, aby v téhle záležitosti jakýmkoli způsobem figuroval. Kromě toho, k čemu by to bylo? Z jeho úřadu by sem maximálně poslali nějakého přitroublého zástupce, který by kladl spoustu hloupých otázek, převrátil dům vzhůru nohama a pak by zase odešel, čímž by celá věc skončila.“ Upila ze své skotské. „Policie se nemá absolutně čeho chytit.“

„Ale já jsem přece taky od policie,“ řekl Chee.

„Pro vás to bude hračka,“ prohlásila paní Vinesová. „Tu skříňku ukradli Lidé temnot. Stačí, abyste je našel a přinesl ji zpátky.“

Chee si v zajetí pohodlného sytě modrého sametu připadal, jako by ho pohovka úplně pohltila. Přemítal o všem, co paní Vinesová řekla, a snažil se v tom vysledovat nějakou hlavu a patu. Paní Vinesová ho zpytavě pozorovala, sklenici v ruce. Led v roztřesené tekutině se pohyboval sem a tam. Prsty ruky nervózně poklepávaly do stehna v džínové látce. Do skleněné stěny bubnovala plískanice a škrábal zmrzlý déšť a venku padala tma.

„Lidé temnot, říkáte?“ ozval se Chee.

„Ano,“ přitakala Rosemary Vinesová. „Určitě to byli oni. Řekla jsem vám už, že kromě skříňky nic jiného neukradli? Jen se podívejte,“ opsala gestem pokoj. „Nesebrali ani stříbro, ani obrazy, ani nic jiného. Jenom tu krabici. Měli zájem o jedinou věc. A taky si ji vzali.“

Na příborníku stál stříbrný servis, masívní podnos s obrovským samovarem a tuctem pohárků. V tom jsou asi pěkné prachy, pomyslel si Chee. A za ním na stěně visel nádherný exemplář navažského koberečku yei, za který by i ten nejhamižnější obchodník na rezervaci okamžitě vysolil dvě tisícovky na dřevo.

Musel se ovládnout, aby se paní Vinesové nezeptal, co měla na mysli, když se zmiňovala o „Lidech temnot“. V životě o nich neslyšel, a tak si řekl, že bude lepší, když ji nechá mluvit.

Seděla na okraji křesla, vykládala a občas upila. Když se sem nastěhovala – to se dům teprve stavěl –, byl předákem na ranči B. J. Vinese Navaho jménem Dillon Charley. Tentýž, který teď spal svůj věčný spánek u garáže vedle Vinesovy první ženy. Vines a Charley bývali přátelé, tvrdila Rosemary. „Dědek si založil nějakou církev,“ prohlásila. „B. J. se o ni taky zajímal. Alespoň to tak vypadalo. Prohlašoval sice, že to není pravda, prý nechce dědkovým vrtochům odporovat, ale zajímal se o ni. Často jsem slyšela, jak se o ní vybavují. A vím taky, že B. J. na ni dával peníze. A když jste vy od kmenové policie některého člena sekty zavřeli do vězení, B. J. je pomáhal dostat na kauci ven.“

„Do vězení?“ zeptal se Chee, kterému už svítalo. „Myslíte za pojídání peyote?“ Pokud ano, šlo o sektu, která byla součástí Americké domorodé církve. Její kult vznikl na Šachovnicové rezervaci po druhé světové válce, ale kmenová rada ho zakázala, protože se při obřadech používaly psychedelické drogy. Jenomže federální soud rozhodnutí kmenové rady zvrátil s odůvodněním, že jde o porušování svobody vyznání.

„Ano, peyote, tak se to jmenuje,“ řekla Rosemary Vinesová. „Prostě kvůli drogám.“ Z jejího hlasu znělo opovržení. „B. J. ve svých zájmech absolutně postrádá jakoukoli soudnost. Prostě a krátce jim z té své drahocenné skříňky cosi dal. Několikrát se v ní s Dillonem Charleym přehrabovali. Ať to bylo cokoli, šlo zřejmě o něco, čemu sekta připisuje obrovský význam. A teď ukradli celou skříňku.“

„Co všechno v ní bylo?“ zajímal se Chee.

Paní Vinesová se napila. „Jen staré věci, co si schovává na památku,“ řekla.

„Například?“ chtěl vědět Chee. „Měly velkou cenu? Po čem to vlastně pásli?“

„Já obsah té zatracené šperkovnice v životě neviděla“, přiznala Rosemary Vinesová a zasmála se. „B. J. má své tajnosti, a jsou věci, které považuje výlučně za soukromou záležitost. Já ostatně taky.“ Její tón prozrazoval, že jde o dávný osten. „B. J. jí říkal relikviář a tvrdil, že obsah má cenu jedině pro něj osobně.“ Znovu se zasmála. „V tomhle ohledu se tedy zřejmě pořádně mýlil.“

„Máte představu, co vlastně Dillonovi Charleymu z té skříňky dal? Nic vás nenapadá?“

Zapitvořila se na něj přes okraj sklenice. „Když řeknu krtci, dává to nějaký smysl?“

Teď se konečně Chee rozesmál. Rozhovor mu čím dál víc připomínal příběh, který měl z celé bílé kultury nejraději. Připadal si totiž jako v Alence v říši divů.

„Ne,“ řekl. „Krtci mi opravdu žádný smysl nedávají.“

„Jak se to řekne navažsky?“

„Dine etse-tle“ pronesl Chee hrdelním tónem.

Přikývla. „Přesně tak jim říkal Dillon Charley,“ prohlásila. „Ptala jsem se ho, co mu to B. J. vlastně dal, a on mi odpověděl tímhle slovem. Měli jsme tehdy navažskou služku – to bylo ještě v době, kdy Navahové pro manžela neodmítali pracovat – a já chtěla vědět, co to znamená. ‚Krtci,‘ řekla mi tenkrát.“

„Správně,“ řekl Chee. Když se ovšem výraz rozložil na jednotlivé části, znamenal něco trochu jiného. Slovo „dinee“ znamenalo „lidé“. Celé spojení se dalo doslova přeložit jako „lidé temnot“.

„Proč vlastně sektu Dillona Charleyho nazýváte ‚Lidmi temnot?‘“ zeptal se.

„Ale tak je přece označil B. J. Nebo nějak podobně. Je to hrozně dávno, už si to přesně nepamatuju.“

Ale pamatuješ, pomyslel si Chee. „Pro krádež skřínky mě napadá ještě jedno vysvětlení,“ řekl. „Tohle místo je legendární,“ opsal rukou pokoj. „A B. J. Vines je legendární člověk. Takže k té krabici s památkami se může taky vázat nějaká legenda. Že je třeba plná zlata, diamantů nebo tisícovek. A tomu, kdo ji ukradl, možná vůbec nešlo o obrazy, stříbro nebo navažské koberce. Byla vůbec zamčená? Museli ji odnést a rozbít, aby mohli zjistit, co je uvnitř?“

„Měl ji zamčenou pořád,“ řekla Rosemary Vinesová. „Člověk by řekl, že v ní přechovává korunovační klenoty nebo co. Ale on tvrdil, že tam má jen všelijaké drobnosti, prostě památky na minulost. Jsem přesvědčená, že nelhal.“ Nasadila ten svůj stažený, kyselý úsměv. „B. J. totiž všechno schovává. Nikdy nic nevyhodí. Co nejde zarámovat, dá si aspoň vycpat.“ Kyselý úsměv přešel v kyselé uchechtnutí. „Jako kdyby se bál ztráty paměti.“

„Jenomže člověk, který se v domě nevyznal…“

„Nemohl vědět, kde B. J. šperkovnici schovává,“ doplnila paní Vinesová. Z hlasu jí zaznívala netrpělivost. „Věděl to ale Dillon Charley, a já předpokládám, že to pověděl i svému synovi.“ Ladně se zvedla. „Pojďte se podívat.“

Chee ji následoval. „Ještě něco,“ řekl. „Váš manžel je s celou tou záležitostí ohledně Lidí temnot dobře obeznámený. Nebylo by lepší, kdyby se o zmizelou šperkovnici zajímal sám?“

„Říkala jsem přece, že je v nemocnici,“ prohlásila paní Vinesová. „Loni v létě ho ranila mrtvice. Lovil právě na Aljašce. Museli pro něj poslat letadlo. Od té doby je na levou půlku těla částečně ochrnutý. Momentálně je v Houstonu, kde ho dávají trochu dohromady, aby se mohl lépe pohybovat, ale já si opravdu nepřeju, aby se honil za nějakými lupiči.“

„Chápu,“ řekl Chee.

Zastavila se před otevřenými dveřmi a pokynula, aby šel dál. „To by mu bylo podobné, berle neberle,“ prohlásila. „Ten by je pronásledoval třeba i se železnými plícemi. Právě proto potřebuju šperkovnici zpátky hned, dřív než se vrátí domů. Nechci, aby si o ni dělal starosti.“

Rozlehlá místnost, kterou nazvala „manželova pracovna“, ležela na konci kobercem pokryté chodby. Měla trámový strop a pár velkých oken po stranách kamenného krbu nabízel výhled na horské úbočí. Uprostřed stál obrovský psací stůl se skleněnou deskou. Po zbývajících třech stěnách visely rozvěšené hlavy nejrůznějších divokých koček, řvoucí tlamy navěky ztuhlé tváří v tvář blížící se smrti. Chee jen tak mimochodem zaznamenal tři lvy, dvě lvice, čtyři tygry a celou řadu pardálů, jaguárů, pum, gepardů a dalších kočkovitých šelem, které nedokázal určit. Odhadoval, že celkem tu visí dobrých čtyřicet nebo padesát hlav. Na stovkách vyceněných tesáků se blyštělo odražené světlo.

„Lupič se dostal dovnitř oknem vedle krbu, zamířil rovnou k místu, kde měl B. J. šperkovnici, a prostě si ji odnesl. Ničeho jiného se nedotkl,“ řekla Rosemary Vinesová. „Moc dobře věděl, kde ji hledat.“ Pohlédla na Cheea. „Nechcete si tipnout?“

Chee se rozhlédl po místnosti. Rosemary Vinesová tvrdila, že manžel je sběratelem suvenýrů. Nepřeháněla. Pokoj jimi byl doslova přecpaný. Jen západní stěna, kterou nezdobila sbírka loveckých trofejí, sloužila jako galerie fotografií a zarámovaných diplomů. Vines se skoleným tygrem. Vines u kormidla závodního motorového člunu. Vines vítězoslavně třímající jakýsi pohár. Maličký Vines u kola obřího náklaďáku vyvážejícího rudu z dolu Srdcová dvojka. Vinesova široká, usměvavá šedovousá tvář pod tropickou helmou. Mladší, vpadlejší, dosud černovousý obličej za sklem kokpitu letadla. Chee od galerie Vinesů odvrátil hlavu a spočinul pohledem na dvou zasklených vitrínkách. Jednu zaplňovaly nejrůznější poháry a medaile, druhou sbírka předmětů vyřezaných ze dřeva a kamene. Police, stůl i každá sebemenší vodorovná plocha doslova přetékaly upomínkami na minulost. Paní Vinesová ho s pobaveným výrazem pozorovala. „Takže tohle všechno je manželova sbírka,“ řekla. Ukázala na stěnu s fotografiemi. „A jak jste si jistě všiml, se sebevědomím na tom není nejlíp.“

„Neměl šperkovnici na stole?“ zeptal se Chee.

„Samá voda,“ řekla paní Vinesová. Odešla ke stěně s krbem a sundala z ní nejmenší tygří hlavu. Pod ní se objevila pootevřená kovová dvířka s ohnutým rohem.

„Nejenže věděli, kde hledat, ale i to, že na sejf budou potřebovat páčidlo, a taky si ho přinesli,“ řekla paní Vinesová. „Ani se neobtěžovali zavřít nebo pověsit hlavu zpátky.“

Chee si dvířka prohlédl. Měla masívní panty a solidní zámek. Lupič mezi ně a rám zarazil páčidlo a zámek vylomil. Dvířka byla tlustá a pohyb v pantech naznačoval, že jsou nezvykle těžká, páčidlu ale neodolala. Cheea to trochu zarazilo. Zdála se mu bytelnější.

„Jak velká byla ta šperkovnice?“ zeptal se.

„Skoro jako tenhle sejf,“ řekla paní Vinesová. „B. J. si ji nechal dělat na míru. Na přední straně měla zámek na číselnou kombinaci. Chci od vás, abyste ty lidi našel a vyřídil jim, že pokud ji nevrátí se vším, co bylo uvnitř, postarám se, aby skončili ve vězení.“ Vykročila zpátky ke dveřím a pokynula mu, aby šel první. „Můžete jim taky říct, že jestli B. J. po návratu zjistí, že zmizela, očaruje je.“

„Cože?“ vyhrkl Chee.

Paní Vinesová se zasmála. „Místní Navahové věří, že manžel je čaroděj.“

„Já měl pocit, že má s Dinee dobré vztahy,“ řekl Chee.

„Bývávalo. Po smrti Dillona Charleyho přestal s Navahy vycházet. Všichni, co tu pracovali, dali nejpozději do dvou let výpověď. Navaha jsme na výplatní listině neměli už celou věčnost. Maria je z kmene Akoma a většina zaměstnanců taky. Ostatní jsou Lagunové.“

„Proč k tomu došlo?“

„To opravdu nevím,“ řekla paní Vinesová. „Jsem přesvědčená, že manžel jim něco řekl, ale o co šlo, to ví jen pánbůh. Ptala jsem se na to Marie. Podle ní se Navahové domnívají, že B. J. přináší lidem neštěstí.“

„Vloupání jste ale šerifovi nehlásila?“

„Gordo Sena je nám naprosto k ničemu,“ prohlásila paní Vinesová. „Kdysi před lety prohrál volby, protože B. J. dal svou podporu jeho protikandidátovi. Od té doby to ostatně zkusil ještě několikrát. Sena je darebák a já nechci, aby v té záležitosti jakýmkoli způsobem figuroval.“

„Jenomže já mu to budu muset ohlásit,“ řekl Chee. „Musím se šerifem vycházet. Jsme kolegové.“

„Jen si poslužte,“ řekla paní Vinesová. „Jestli sem někoho pošle, řeknu mu, že nic nepodepíšu, na žádném vyšetřování netrvám a všechno to byl jen omyl.“

Chee sebral z pohovky klobouk. Byl dosud vlhký.

„Měl byste se zaměřit na syna starého Dillona Charleyho. Převzal vedení církve po tátovi. Jmenuje se Emerson Charley a žije někde v okolí Grantsu. Po otcově smrti tu několikrát byl a pokaždé se s manželem pohádali.“

„O co?“

„Myslím, že chtěl obsah té šperkovnice,“ řekla paní Vinesová. „Zaslechla jsem ho, že je v ní zamčené jejich štěstí. Něco na ten způsob. Pamatuju se, že starý Dillon to taky tvrdil. Ten se tomu smál, jenomže Emerson to bral smrtelně vážně.“

Chee otáčel kloboukem v rukou a tvářil se zamyšleně.

„Ještě dvě otázky,“ řekl nakonec. „Jak se Emerson Charley o té schránce vlastně dozvěděl?“

„To je jednoduché,“ odpověděla Rosemary Vinesová. „Dillon o ní věděl. Trávíval tu s manželem spoustu času. Jsem přesvědčená, že o ní synovi řekl. Koneckonců, Emerson měl přece převzít vedení té jejich bláznivé sekty po něm. A druhá otázka?“

„Jakpak zemřel Dillon Charley?“

„Jak?“ Paní Vinesová se nejdřív zatvářila zmateně, ale pak se rozesmála. „Ach tak,“ řekla. „Už vím, co vám táhne hlavou. Nebojte, není to nic záhadného. Umřel na rakovinu.“ Znovu se rozesmála. „Proto má taky na hrobě tu podivnou zmínku, že zemřel jako dobry Indián. Když už byl delší dobu nemocný, vrátil se jednou z Albuquerque a prozradil manželovi, že lékaři mu nedávají žádnou naději. Prý mu jeden doktor pověděl, že do pár měsíců z něj bude dobrý Indián.“ Rosemary Vinesová se ušklíbla. „Je to zvláštní, ale on se smrti vysmíval. Na manžela to udělalo tak velký dojem, že mu tu větu nakonec nechal vytesat na náhrobek.“ Podala Cheeovi obálku.

„Budu muset všechno nahlásit u nás na stanici,“ prohlásil Chee. „A trošku podumat. Za pár dní vám dám vědět. Ale může se taky stát, že vám tu zálohu vrátím.“

„Vaši nadřízení budou souhlasit,“ řekla paní Vinesová. „Už jsem si to zjišťovala.“

„Zavolám vám,“ řekl Chee.

Ke dveřím ho vyprovodila ta stará žena z kmene Akoma. Musela je přidržovat, aby je poryvy větru nepřibouchly. Chee jí pokývl na pozdrav a vykročil do tmy.

„Tenga cuidado,“ řekla.

Když startoval studený motor, přišlo mu, že stařena neumí navažsky a on by zase nerozuměl její keresanštině, takže by bylo daleko logičtější, kdyby varování, aby byl opatrný, pronesla anglicky, a ne ve španělštině, kterou Chee nemusel znát. Pak ho napadlo, že třeba Španělsky nerozumí paní Vinesová a varování se vůbec nemusí týkat počasí.

3

Než Chee sjel opatrně do údolí a dorazil do Grantsu, odstěhovala se sněhová bouře dál k východu. Zanechala za sebou nejen bezvětří, sucho a dvacetistupňový mráz, ale i dvoucentimetrovou vrstvu lehoučkého prašanu. Pro případ, že by šerif a jeho lidé vzhledem ke špatné sjízdnosti silnic náhodou pracovali přes čas, vzal to Chee oklikou kolem budovy valencijského okresního úřadu. A protože v budově se ještě svítilo, zahnul na parkoviště.

Obloha s výjimkou východního horizontu byla už bezmračná a noční nebe, vyfoukané od prachu, zářilo hvězdami. Chee se zastavil, protože si chtěl pohled chvilku užít. Začal hledat podzimní souhvězdí, která se objevovala na jižním nebi, když odešlo léto a nastalo Období spícího hromu. Neznal je podle názvů, které jim dali Řekové a Římané, ale z vyprávění svého dědečka. Nízko nad jižním obzorem zahlédl Pavoučí ženu (Římané tomuhle souhvězdí říkali Vodnář). Proti severovýchodnímu nebi nad černými bouřkovými mraky uviděl poťouchlé Modré pazourkové chlapce, známé starým Řekům pod jménem Kuřátka. Téměř přímo nad hlavou mu stál Zrozený z vody, hloubavější z obou Hrdinských dvojčat. Nad pravým ramenem, obklopená menšími hvězdami, se vznášela Modrá volavka. Podle pověsti o původu lidu Dinee, jak se vyprávěla v Cheeově klanu, byla to právě Volavka, kterou První člověk vyslal zpět do zatopeného podsvětí zachránit uzel s kouzelnickými proprietami, který tam na odchodu zapomněl. Tak přišlo na svět zlo. Chee ucítil, jak ho za límcem a přes kalhoty štípe mráz, a rychle vkročil do tepla okresního úřadu.

Na třetích dveřích od vchodu stálo:

LAWrence Sena

šerif

okresu Valencia

Vstupte!

Chee slyšel, že zvýrazněná písmena v šerifově křestním jménu, která v angličtině znamenala „zákon“, představují pokus nahradit přezdívku Gordo něčím vznosnějším. Příliš to ale nepomáhalo. Ve chvíli, kdy Chee bral za kliku, zadoufal, že šerif nechal přesčas na některém ze svých zástupců. Setkali se jen jednou, když u Seny vykonal zdvořilostní návštěvu po svém nástupu na crownpointskou stanici. Šerif se mu tehdy jevil jako chytrý, tvrdý a nepříjemný člověk. Podobně jako paní Vinesová, i on byl natolik mocný, aby nemusel brát na nikoho ohledy. Když má člověk příliš peněz, asi se to stává, pomyslel si Chee. Senovo bohatství pocházelo z uranu. Ložisko objevil Vines, který svá nájemní práva prodal za obrovskou sumu a podíl z výnosu rozlehlého povrchového dolu zvaného Srdcová dvojka. Senové za svůj majetek vděčili náhodě. S bídou stloukali živobytí na vymrskaném ranči, kde čirou náhodou zhruba šest metrů pod kořeny kaktusů leželo naleziště uranové rudy. Tak bohatý člověk bude v téhle psotě sedět hezky doma v teploučku, pomyslel si Chee.

Jenomže šerif Sena postával v kukani radisty, jejíž zasklené stěny nepouštěly hluk do ostatních prostor oddělení, a poslouchal, jak se operátorka středních let se sluchátky na hlavě s kýmsi dohaduje, aby kamsi poslal odtahové auto. Sena si ho všiml za drahnou dobu.

„Tak co, seržante,“ zašveholil, „čímpak můžu sloužit?“

„Chtěl bych ohlásit vloupání,“ řekl Chee.

Šerif Sena nedal najevo žádné překvapení, jen o setinku milimetru zvedl své husté černé obočí. Černé bezvýrazné a nezúčastněné oči spočinuly na Cheeově tváři a čekaly na vysvětlení.

„Někdo se vloupal do domu B. J. Vinese a ukradl mu šperkovnici,“ prohlásil Chee. „Nic zvlášť cenného v ní ale nebylo, jen nějaké suvenýry.“

Senovy oči zostražitěly. „Ale to se podívejme,“ řekl nakonec. „Zajímavé.“ Prošel kolem Cheea ven z kukaně. „Pojďte se mnou, vezmu si tužku a blok.“

Jeho kancelář tvořil kamrlíček ještě menších rozměrů než radiový dispečink. Vešel se tam pouze stůl, šerifovo otáčecí křeslo a tvrdá židle pro návštěvy.

Sena těžce dosedl do křesla a pohlédl na Cheea. „Snad nemá Vines rozbitý telefon,“ řekl, „že to neohlásil sám?“

„Není doma,“ řekl Chee. „A jeho žena tvrdí, že policii nevolala, jelikož se domnívá, že by stejně nic nevyřešila.“

Sena vytáhl zásuvku a vyndal si poznámkový blok a tužku. „Nevyřešila?“ zeptal se. „A pročpak?“

„Není se čeho chytit,“ řekl Chee.

„Posaďte se,“ řekl Sena a ukázal na židli. Léta a počasí mu v obličeji vyryly tisíce výmluvných vrásek. Vyzařovala z nich skepse.

„Nezmínila se náhodou, že mě starý B. J. nemůže ani cítit?“

Chee se usmál. „Něco na ten způsob myslím říkala. Že prý se vy dva moc v lásce nemáte. Už si přesně nepamatuju.“

„Proč teda o vloupačce pověděla vám? Jste snad rodinný přítel?“

„Chce si mě najmout, abych šperkovnici získal zpátky.“

„Ach tak,“ zabručel Sena a znovu tázavě zdvihl obočí.

„Myslí si, že to udělal Indián. Navaho. A že to má co do činění s náboženstvím, kouzelnictvím nebo tak něco.“

Sena se zamyslel. „Říkáte, že se ztratila jen šperkovnice? Jiného nic?“

„Nezmínila se.“

„Lupič si nejspíš myslel, že v ní Vines schovává peníze,“ řekl Sena.

„Dost možná,“ odtušil Chee.

„Ale ona si nemyslí, že by to bylo až tak jednoduché,“ řekl Sena.

Ale protože to nebyla otázka, nýbrž konstatování, Chee neodpověděl.

Zahleděl se na zarámovanou fotografii na stěně za šerifovými zády. Zdálo se, že zachycuje jakousi havárii. V popředí byla hromada pokroucené oceli, překocený, vyhořelý náklaďák, dva muži v khaki uniformách hledící kamsi mimo obrázek, policejní auto a sanitka tak někdy z roku 1950. Evidentně se jednalo o nějaký výbuch. V rohu byla za rámeček zastrčená bílá kartička, na níž stálo strojem šest jmen. Všechna vypadala na navažská a zřejmě šlo o oběti neštěstí. Černobílá fotografie byla zrnitá a na skle i kartičce ležela vrstva prachu. Sena si strčil konec tužky s gumou mezi zuby, zaklonil se a upřel oči na Cheea. Pohnul čelistí a tužka se zvedla a zase klesla jako tykadlo snažící se vypátrat ve věcech nějakou logiku. Nakonec ji opět vytáhl. „Co ještě říkala?“

Chee mu popsal, kde měl Vines šperkovnici ukrytou a jak pachatel vypáčil ocelová dvířka. „Jinak nechybělo nic,“ řekl. „Po baráku byla jen tak volně spousta cenností. Stříbro, koberce, obrazy. Celkem pořádný balík.“

„To si dovedu představit,“ poznamenal Sena. „Vines je prachatější než hejno saúdskoarabských šejků. A cože to vlastně říkala o náboženství?“

Chee krátce vylíčil, co mu paní Vinesová vyprávěla o manželově zájmu o Charleyho sektu i o domněnce, že šperkovnice obsahovala něco, co mělo pro sektu velikou důležitost, a že pouze Dillon Charley věděl, kde Vines šperkovnici schovává.

„Jenomže Dillon Charley je už hezkou řádku let po smrti,“ namítl Sena.

„Má prý syna. Paní Vinesová si myslí, že mu o šperkovnici pověděl už dávno, a on se teď pro ni vydal a ukradl ji.“

Sena jen nehnutě seděl a provrtával Cheea očima. „Vážně?“

„Tak to aspoň povídala.“

„Ten syn se jmenuje Emerson Charley,“ prohlásil Sena. „Nic vám to jméno neříká?“

„Jen matně,“ řekl Chee. „Ale nějak ho nedovedu zařadit.“

„Pamatujete na ty dva mrtvé v srpnu v Albuquerque? Někdo dal do dodávky bombu, a když ji odtahovali, oba hochy od odtahové služby to zabilo. A ten náklaďáček patřil právě Emersonu Charleymu.“

Chee si vzpomněl, že o záhadném případu četl v novinách. Pořád ho ještě nevyřešili. „Už si vzpomínám,“ řekl. „Pokud vím, bomba prý byla určená pro nějakého hlavouna ze správy nemocnice. Co jsem slyšel, mělo jít o alimenty, hádku nebo tak něco.“

„Taková je alespoň představa albuquerqueské policie,“ pronesl Sena skepticky.

„Každopádně, paní Vinesová se domnívá, že šperkovnici má Emerson, a chce po mně, abych ji od něj získal zpátky.“

„Emerson ji neukradl,“ prohlásil Sena. Strčil si tužku zpátky do pusy a začal ji žvýkat. Oči sice dál upíral na Cheea, ale duchem byl jinde. Vzdychl, zavrtěl hlavou a tlustým ukazováčkem se podrbal v levé kotletě. „Leží ve špitále v Albuquerque,“ řekl. „Teda pokud už nenatáhl bačkory. Co jsem slyšel posledně, byl na tom dost bídně.“

„Já myslel, že mu výbuch nijak neublížil.“

„Ani nemusel,“ řekl Sena. „Šel si tenkrát zrovna lehnout do fakultní nemocnice na onkologii. Umírá totiž na raka.“ Znovu na něj upřel pohled a ironicky se uchechtl. Znělo to jako frknutí. „Policie v Albuquerque ani FBI si nedokázaly vysvětlit, proč by sakra někdo chtěl vyhazovat do povětří Navaha, co má stejně na kahánku.“

„Vy ano?“

Tužka párkrát zakmitala nahoru a dolů. „Ne,“ řekl Sena. „Nedokázal. Ani náhodou. Nezmínila se paní Vinesová taky o někom, komu se dřív říkalo Lidé temnot?“

Otázka zněla ledabyle.

„Zmínila,“ řekl Chee.

„Co vám vlastně řekla?“ Ačkoliv se to šerif snažil skrýt, z hlasu se mu ozývalo napětí.

„Nic moc,“ odpověděl Chee. Začal vykládat, jak mu Rosemary Vinesová vyprávěla, že se manžel zajímal o sektu Dillona Charleyho, přispíval jí penězi, pomáhal jejím členům z vězení, a jak Dillonovi ze šperkovnice věnoval něco „pro štěstí“. Chee vyslovil názor, že šlo zřejmě o jakýsi talisman, ale sotva se dostal do poloviny, Sena už málem zíval. Oči však neměl ani trochu ospalé. „Jak sama říkala, všechno je to trošku příliš vágní,“ uzavřel Chee nakonec.

Sena opět zívl. „No nic, zítra nebo pozítří tam někoho pošlu, ať to sepíše. Nemá cenu, abyste s tím tratil čas.“ Zahleděl se na konec tužky. „Tu práci jste stejně nehodlal vzít, že jo?“

„Ještě jsem se nerozhodl,“ odpověděl Chee. „Ale nejspíš ne.“

„To bude nejrozumnější,“ prohlásil Sena. „Je to, jak jsem říkal, když jste se přišel představit. Hned první týden, co jste nastoupil za starého Henry Becentiho. Jak povídám, když si člověk nedá majzla, může mít s pravomocemi fakt problémy.“

„Asi máte pravdu,“ řekl Chee, ale pokud si vzpomínal, o pravomocech tehdy nebyla vůbec řeč. Tenkrát rozhodně ne.

„Já nevím, jestli tady na Šachovnicové rezervaci pracujete poprvé,“ řekl Sena, „ale člověk jede třeba chvilku po navažské půdě, a najednou se octne na území okresu Valencia a pod pravomocí úřadu šerifa, jenomže jak to má jeden vlastně poznat, že jo. Z toho bývají jen trable.“

„To věřím“, řekl Chee. Navažská policie narážela na problémy s jurisdikcí pořád. Dokonce i na Velké rezervaci, která rozlohou předčila celou Novou Anglii a zabírala pořádný kus států Nové Mexiko, Arizona i Utah, věčně narážela na otázku pravomoci. K vážným zločinům se volala FBI. Pokud ale podezřelý nebyl Navaho, vyvstávaly tu další otázky, protože pak mohl případ spadat do kompetence novomexické státní policie, utažské či arizonské dopravní policie, případně federálního Úřadu pro indiánské záležitosti a jeho odboru veřejného pořádku, ale taky na něm mohl být zainteresovaný třeba konstábl z kmene Hopi, policie kmene Jižních Ute, orgány apačského kmene Jicarilla a navíc i šerif kteréhokoli z přibližně desítky okresů na území tří spolkových států Unie. Tady na jihozápadním okraji rezervace situaci navíc komplikoval i šachovnicový princip. V osmdesátých letech 19. století totiž federální vláda připsala každou druhou čtvereční míli v šedesát mil širokém pásu země železniční společnosti Atlantic and Pacific Railroad ve snaze stimulovat protažení její hlavní tratě západním směrem. Z A&P se sice už před mnoha generacemi stala železnice Santa Fe Railroad a Navahové uloupenou část území Dinetah postupně vykoupili zpět, ale na mnoha místech šachovnicový princip vlastnictví půdy dosud přetrvával.

„Abych řekl pravdu, když na stanici v Crownpointu nastoupil Becenti, měl jsem s ním zpočátku trochu problémy. Kmenová rada tehdy právě uzákonila zákaz peyote a rozhodla se sektě šlapat na paty. Jenomže vy jste nejspíš příliš mladý, než abyste si to mohl pamatovat.“

„Ale vím o tom,“ řekl Chee.

„Starý Henry se nechal trochu unést,“ pokračoval Sena. „Pronásledoval peyoťáky tak urputně, že zapomněl, kde končí hranice rezervace, a lezl mi do zelí. Takže jsem svým hochům nařídil, aby sebrali pár jeho maníků a podobně. Netrvalo dlouho a udělali jsme si tady u mě takové sezení a dohodli se, že si nebudeme navzájem překážet.“ Nespouštěl z Cheea oči, jestli si z toho, co mu právě řekl, vzal morální ponaučení.

„Já mám ovšem za to, že dohled nad dodržováním zákazu peyote asi skutečně byl záležitostí poručíka Becentiho,“ namítl Chee.

„Za normálních okolností jistě,“ řekl Sena. „Jenomže tehdy jsme zrovna vyšetřovali jiný kriminální případ a Henry nám do pátrání jenom vnášel binec.“ Mávl rukou, aby dal najevo, že Cheeův nesouhlas nebere ve zlém. „Důležité je, že jsme se naučili koordinovat své úsilí. Kdykoliv se stalo něco, co se týkalo Navahů, brnkl jsem Henrymu a zjistil, jak se na věc dívá on. A on mi zase dal vědět, když se nějaký případ týkal i území mimo rezervaci, a informoval se, jestli do toho taky nechceme mluvit. A když jsme chtěli, zůstal hezky na rezervaci a do ničeho se nemontovala.“

Strčil si tužku zpátky mezi zuby a opřel se. Tužka zamířila Cheeovi rovnou na nos a v šerifových očích se objevila otázka, zda Chee varování pochopil.

„To mi připadá docela rozumné,“ prohlásil Chee.

„Tak,“ prohlásil Sena. „Velice rozumné.“ Odsunul otočné křeslo, vzepřel se a vstal. „Tohle ale byla dlouhá šichta,“ řekl. „Stačí, aby napadlo pár čísel, a hejhulové z Texasu, co v životě neviděli sníh, nám po I 40 celou cestu z Gallupu až do Albuquerque lítají od pankejtu k pankejtu.“ Obešel stůl, aby Cheea vyprovodil ven. Na svou mohutnost se pohyboval nadmíru čiperně.

„Já myslím, že jste měl nos, když jste se rozhodl ten kšeft nebrat,“ prohlásil. „My tu vloupačku u paní Vinesové rozlouskneme sami. Předvedeme jí, jak se na to musí. O Dillonovi Charleym se nezmínila? Nevykládala o něm nic?“

Cheea se opět zmocnil pocit, že šerif otázku záměrně položil jakoby mimochodem.

„Jen to, co jsem vám už řekl,“ přesvědčoval ho.

„Víte, leží tam pochovaný hned u domu. Mně to vždycky připadalo trošku zvláštní.“

Chee mlčel. Pak mu Senova ruka sevřela paži.

„Nepověděla vám, co je k tomu vedlo?“

„Ne,“ řekl Chee. „Jenom se zmínila, jak si starý Dillon dělal legraci, když mu doktor řekl, že umře.“

„Ještě k té vloupačce. Myslíte, že řekla všechno, co ví?“

„To lidi většinou nemají ve zvyku,“ namítl Chee.

Sena mu věnoval zamyšlený pohled. „Máte pravdu,“ řekl. „To už jsem taky zjistil.“ Pustil mu loket a dodal: „Dejte pozor, ať si nenatlučete nos.“

4

Jimmy Chee seděl, podpatky vysokých bot měl položené na okraji koše na papíry a s rukama zaklesnutýma za hlavou upíral oči na policistku Trixie Dodgeovou. Jak mu už poněkolikáté zdůraznila, pokoušela se pracovat.

„No tak, Trixie,“ naléhal Chee. „Mysli trochu. Co v té šperkovnici mohlo být? A proč je Vinesová tak hrr dostat ji zpátky? A z jakého důvodu je Gordo Sena na celou věc tak háklivý?“

Dodgeová se probírala kastlíčkem s došlou poštou a přemísťovala jakési právní dokumenty do lepenkové slohy. Papíry se měly hned ráno doručit Úřadu pro indiánské záležitosti v Gallupu a Dodgeová měla zpoždění. „Jak to mám sakra vědět?“ řekla.

„A o Lidech temnot jsi nikdy neslyšela?“

„Kdepak,“ řekla Trixie. „O krtcích ano. O sektě peyoťáků taky. Dokonce v ní mám jednoho bratrance.“ Vložila poslední list do slohy a zamířila ke dveřím. „Ale o žádné skupině lidí, která by si říkala Krtci, jsem v životě neslyšela.“

„Třeba to mělo co dělat s nějakým amuletem nebo fetišem,“ řekl Chee.

„Krtka?“ V hlase se jí ozval úžas. „Který Navaho by si za totem vybral krtka?“ A aniž si počkala na odpověď, policistka Dodgeová odjela do Gallupu.

Který Navaho by si za amulet zvolil krtka? To vůbec nebyla hloupá otázka. Chee seděl, nohy stále položené na koši, a s rukama sepjatýma za hlavou o ní přemítal. Rozhodně by to nemohl být staromódní Navaho vyznávající tradiční způsob života. Leda snad za velmi neobvyklých okolností. Spíš některý z východní odnože, jejichž kulturu víc ovlivnil pueblanský a křesťanský rituál. Navažské amulety zobrazovaly dravce, které lid Dinee uctíval jako Svaté předky. Krtek mezi ně patřil také, ale v navažské mytologii zaujímal daleko méně významné postavení než jeho silnější a populárnější bratři jako Medvěd, Jezevec, Orel, Puma a podobně. Chee sám ve svém váčku s medicínou, který měl zavěšený na koženém řemínku v kalhotách, nosil figurku jezevce. Byla velká asi jako palec a vyřezaná ze steatitu. Dostal ji darem od svého otce. V bájích Rozvážných v řeči představoval Hosteen Jezevec velice významnou postavu, kdežto Hosteen Krtek nehrál žádnou podstatnější roli. Proč by si tedy někdo zvolil krtka? Byl to přece dravec nadiru, jedné ze šesti posvátných světových stran, symbol černého podsvětí, který měl přístup do oněch podivných, temných světů pod povrchem země, kterými lid Dinee prošel na své pouti k lidství. Ale na rozdíl od medvěda, orla, ba dokonce i růžkaté žáby neoplýval téměř žádnou silou a v rituálních obřadech prakticky také nevystupoval. Takže proč tedy krtek? Jediné vysvětlení, které Cheea napadlo, bylo nasnadě. Naftový vrt mířící po podnožníku do nitra krtkovy říše.

Sundal ruce ze zátylku a spustil nohy z koše pod stůl. Čekalo ho několik hlášení, které bylo zapotřebí dopsat. Ale nedostal se ještě ani do poloviny prvního a zjistil, že v hlavě mu pořád leží, jak mu nervózní Rosemary Vinesová nabídla tři tisíce dolarů, když jí přinese zpátky krabici plnou starých suvenýrů, i neodbytné, zvědavé otázky Gordo Seny. Ta arogantní ženská se domnívala, že se dá koupit, kdežto autokratický šerif si myslel, že ho prostě zastraší. Proč jenom té bezvýznamné vloupačce oba přikládali takovou důležitost?

Sebral albuquerqueský telefonní seznam, našel si číslo a vytočil Ústřední nemocnici okresu Bernalillo. Přes další dvě klapky se dostal na sesternu Střediska pro výzkum a léčbu nádorových onemocnění.

„Je mi líto,“ prohlásila sestra, „ale pacient nemůže přijímat žádné návštěvy.“

„Ale my vyšetřujeme zločin,“ naléhal Chee, „a pan Charley je jediný člověk, který nám do případu může pomoct vnést trochu světla. Odbyli bychom to velice rychle, stačilo by nám jen pár otázek.“

„Pan Charley není při vědomí,“ prohlásila sestra. „Je pod sedativy. Jeho stav je opravdu kritický.“

„Vždyť jde jen o chviličku. Nemohl bych tam zajet a počkat, dokud se neprobere?“

„To už se bohužel nestane,“ prozradila mu ošetřovatelka. „Pan Charley totiž umírá.“

Chee se zamyslel. Věděl, že otázka, kterou se jí chystal položit, bude znít absurdně.

„A můžete mi potvrdit, že se Emerson Charley minulé úterý nevzdálil z nemocnice?“

„Dáme vám klidně třeba písemně, že pan Charley neopustil svůj pokoj už celý měsíc. Je na kapačce, protože je tak slabý, že se bez pomoci nepohne.“ Z jejího hlasu zněla nelibost.

„No dobře,“ prohlásil Chee, „tak mi aspoň sdělte jméno nejbližšího příbuzného.“

Dostal ho nakonec od kanceláře a poznamenal si ho do bloku. Tomas Charley, venkovská poštovní relace 2, Grants. Telefon žádný. Šlo o pacientova syna, tedy Dillonova vnuka. Jenomže co tak mohl Tomas vědět o věcech, které se udály zhruba v době, kdy teprve přišel na svět? Pravděpodobně moc ne a nejspíš vůbec nic.

Kdo tedy?

Na jednu otázku by ale odpověď zjistit mohl. Co bylo vlastně příčinou neshody mezi šerifem Senou a Henry Becentim? Řekl si, že Becentiho vyhledá a zeptá se ho. A teprve potom se rozhodne, jestli ty tři tisíce dolarů od paní Vinesové přijme.

5

„Něco si pamatuju docela přesně,“ řekl Henry Becenti. „Na takový věci se nezapomíná. Na šest mrtvých teda rozhodně ne. Jenomže je to už strašně dávno, sakra. Stalo se to někdy v sedma-nebo osmačtyřicátým roce.“

„Já jenom vím, že se o tom kdosi zmiňoval,“ řekl Chee. „Nebyl jsem tehdy ani na světě.“

„Šlo o jednu nezávislou partu vrtařů,“ začal Becenti. „Hledali naftu severozápadně od Mount Tayloru. Došlo k výbuchu a celá osádka tam zařvala. Proto jsme si tehdá s Gordem vjeli do vlasů.“

„Nešťastná náhoda?“

„Jo,“ řekl Becenti. „Víte něco o tom, jak se vrtá nafta? Tohle byl takzvanej suchej vrt. Nepodařilo se jim ložisko napíchnout, a tak chtěli vrt odstřelit.“ Zašilhal po něm, aby se přesvědčil, že rozumí. „To se na nejslibnější úroveň spustí nitroglycerinová nálož a odpálí se, aby se narušila hornina a ropa pronikla do vrtu. Jenomže nitrák jim pšoukl ještě na věži. Nezbylo z nich vůbec nic. Všude kolem se akorát válely kusy železa.“

Becentiho obličejem projel záchvěv hnusu. Prudce zavrtěl hlavou, jako kdyby chtěl nepříjemnou vzpomínku setřást. Seděli na skalní lavici, která vybíhala ze svahu nad Becentiho domem. Chee totiž dorazil zrovna ve chvíli, kdy Becentiho manželku navštívila matka. Žena mnoha podob naučila první Navahy, že ženich má sice žít s rodinou nevěsty, ale jakéhokoli setkání s tchyní se musí vyvarovat, a stará Nez a Henry Becenti tohle tabu dodržovali už celých čtyřicet let. Becenti si sice postavil dům u ženiny přízně, ale daleko od hoganu tchána a tchyně, a kdykoli se stará Nez vypravila k dceři na návštěvu, zařídil si, aby nemusel být doma. Nejraději chodil právě sem na vysoký hřbet, z něhož měl výhled na celé rozlehlé údolí s jezery Ambrosia Lakes.

„Jestli šlo o nešťastnou náhodu, tak proč teda Sena tolik vyskakoval?“ zeptal se Chee.

„Při výbuchu totiž přišel o staršího bratra,“ vysvětlil mu Becenti. „Byl členem osádky. Mám dojem, že dělal špičkaře, to znamená, že zaváděl tyč s břitem do vrtu. Jeho smrt Senu parádně zkřísla.“

Vyklepl z balíčku cigaretu, nabídl Cheeovi, vzal si také, zapálil si kuchyňskou sirkou, kterou rozškrtl o kámen, a pak jen seděl, kouřil a díval se k východu na třicet mil vzdálený Mount Taylor. Slunce už leželo pod obzorem, ale vrcholek hory, která se vypínala do výše šestnáct set metrů nad dnem údolí, byl dosud zalitý jeho svitem. Navahové jí říkali Tsoodzil, Tyrkysová hora. Byl to jeden ze čtyř posvátných vrchů, které postavil První člověk k ochraně země Dinetah. Navršil ho na modré pokrývce země, kterou si přinesl z podsvětí, ozdobil ji tyrkysem a pazourkem, a nakonec ji připíchl k zemi kouzelným nožem a nařídil Tyrkysové dívce, aby tam pod ochranou Velkého hada žila, dokud Čtvrtý svět nezanikne. V této chvíli se zdálo, jako kdyby se kouzelný nůž uvolnil, protože posvátná hora jako by plula nebem, odříznutá od pevné země přízemní mlhou.

Bože, to je krása, pomyslel si Chee. A na druhé straně hory měl dům B. J. Vines, jehož žena umíněně připisovala kdovíjakou důležitost krádeži jakési skříňky se starými suvenýry a věřila, že má co do činění s černou magií či co. Pak mu do nosu začpěl kouř Becentiho cigarety.

„Nejdřív jsme měli strach, že to zabilo celkem dvanáct lidí,“ pokračoval Becenti. „Nedalo se to přesně určit. Dneska je okolí poměrně obydlené, ale tehdá byla všude kolem jenom pustina. Těch pár sousedů, co výbuch zaslechli, bydlelo na míle daleko, a nikdo se nepídil, co se stalo. Osádka se někdy od vrtu nehnula třeba i několik dní, takže až do víkendu to nikomu nepřišlo nijak zvláštní. Teprve pak po nich začala sháňka. Gordo byl tenkrát zástupcem šerifa, a tak se tam vyrazil podívat.“

Becenti hladově natáhl kouř do plic a pomalu vyfukoval. Dým v nehybném vzduchu vytvářel nejrůznější obrazce. Z profilu se Becentiho tvář zdála nepoznamenaná věkem, ale v očích se mu odrážely ty čtyři desítky let, po které se musel dívat na opilce, pobodané chlapy, mrtvoly a náklaďáčky, které ve stodvacítce skončily v pankejtu. Byly to staré oči.

„Mám dojem, že k výbuchu došlo v pátek a Gordo se na místo vypravil v pondělí. Před ním tam ovšem už ouřadovali draví ptáci a kojoti. Dost toho zlikvidovali.“ Podíval se úkosem po Cheeovi, jestli chápe, co má na mysli. „Jak jsem říkal, na vrtu dělal Gordův bratr. Ale Gordo ho hledal mamě. Chci říct, že našel tak málo, že ani nedokázal bezpečně určit, jestli to vůbec byl jeho bratr. A pak se v Grantsu objevil jeden z osádky, o kterým se mělo za to, že tam taky zařval. Ukázalo se, že na soupravě dělalo taky šest nádeníků. Pokládali jsme je všechny za mrtvý, jenomže žádný z nich o život nepřišel.“

Becenti odpoutal unavený pohled od hory a pohlédl Cheeovi do očí. „Někdo je totiž varoval, ať ten den nechodí do práce,“ řekl.

„Jak to mohl vědět předem,“ pronesl pomalu Chee, „když šlo o nešťastnou náhodu?“

„Parťák byl kazatel domorodý církve a bral peyote. Den před výbuchem totiž drželi bohoslužby a parťák měl vidění,“ prohlásil Becenti. „Prej k němu promluvil Bůh. Řekl mu, že na vrtu dojde k něčemu ošklivýmu.“

„Takže svou partu varoval?“

„Jo,“ řekl Becenti. „Když se to Sena domákl, začal pěkně řádit. Sena totiž na žádný vize nevěří. Vzal si do hlavy, že na vrtu se něco semlelo a jeho bratra při tom zabili.“

„Ani se mu nedivím,“ namítl Chee.

„Každopádně, Sena šoupl tři členy osádky za katr a začal se po parťákovi jasnovidci shánět. Já taky, ale pro nedovolený požívání drog na rezervaci. Jako první na něj kápl jeden z našich lidí, takže než zástupce šerifa dorazil, aby ho zatkl, měli jsme už chlapa pod zámkem.“ Becentiho vrásčitá tvář se zašklebila. „Strašně jsme se tehdá chytli, komu vlastně patří. Jestli bydlištěm spadá pod rezervaci, nebo pod působnost okresu, a na čí půdě vlastně vrtná věž stojí. Chvíli to vypadalo, že se snad schyluje k další kapitole indiánskejch válek. Nakonec se ale ukázalo, že vrt skutečně nebyl na navažským území, a tak jsem musel chlapa Senovi vydat.“

Zatáhl z cigarety, vydechl kouř a znova upřel pohled na horu. Její svahy se růžověly západem slunce. Chee mlčel. Podle navažského zvyku čekal, protože věděl, že spěchem ničeho nedosáhne. Až si Becenti sesumíruje, co chce říct, bude pokračovat.

„Jenomže se z toho nikdy nic nevyvrbilo,“ řekl posléze Becenti. „Alespoň Sena nic nedokázal. Kazatel pořád tvrdil, že měl prostě vidění, a jelikož neexistoval jedinej důvod, proč by měl mít zájem vyhodit osádku do povětří, Sena ho nakonec nechal běžet. Ale my jsme z toho přece jenom něco vytloukli. Kmenová rada chtěla domorodou církev zlikvidovat, a tak jsme se honili za každým, kdo se ládoval peyote. Jenomže mezi lidma se brzy rozkřiklo, že kazatelova vize zachránila šesti lidem život, a kongregace se začala rozrůstat.“

„Takže jste zatýkali o sto šest.“

„Pokoušeli jsme se,“ řekl Becenti. „Jenomže sekta pořádala bohoslužby pokaždý někde jinde. Jednou tam, podruhý onde. Drželi se tak nějak v ilegalitě.“ Opět se zasmál. „Dělali s tím hrozný tajnosti. Starší církve začali nosit amulet v podobě krtka a říkali si Lidé temnot.“ Becenti použil stejný navažský výraz, který si vybavila i paní Vinesová.

„A tím kazatelem byl Navaho jménem Dillon Charley?“

„Přesně tak,“ řekl Becenti. „To on měl po peyote to vidění.“

„A neměl s vrtem něco společného i B. J. Vines?“

„Ne,“ odpověděl Becenti. „Ten se sem přistěhoval až potom.“ Udeřil pěstí do dlaně druhé ruky. „Ale pozdějc se s Charleym sčuchli. Charley u něj pracoval. A Sena, kterej po výbuchu začal Charleyho nenávidět, si brzo zasedl i na Vinese.“ Úkosem se podíval po Cheeovi. „Co všechno vlastně o Vinesovi víte?“

„Jen to, co jsem slyšel od lidí,“ řekl Chee. „Přišel sem jako mladý chudý kluk zrovna v době, kdy tu objevili uran. Našel obrovské ložisko ve čtverci 17 a postoupil práva společnosti Anaconda za deset miliónů dolarů plus podíl na zisku z vytěžené rudy, takže z každýho náklaďáku, co vyvezou z dolu Srdcová dvojka, mu něco ukápne. Má v pokladně víc než federální vláda, jezdí střílet po celém světě, lítá si vlastním letadlem, a tak dále.“

„Tak nějak,“ souhlasil Becenti. „Akorát že ze začátku měl se Senou problémy. To už byl Sena šerifem a Vines proti němu ve volbách postavil svýho koně. Vrazil do toho spoustu prachů a ten jeho Anglo roznesl Senu na kopytech. Jenomže Sena za dva roky kandidoval znova a vyhrál. Od tý doby je šerifem okresu Valencia nepřetržitě on a nikdy to Vinesovi nezapomněl.“

„Proč se vlastně dali Charley s Vinesem dohromady?“ chtěl vědět Chee.

„Politika. Charley se přidal ke kampani proti Senovi, agitoval Navahy, Laguny a Akomy. Vines ho pravděpodobně platil. Později vzal práci na jeho ranči. Už je to strašně dávno, co umřel.“

„A co se stalo s Lidmi temnot?“

„O těch jsem už léta letoucí neslyšel,“ řekl Becenti. „Ale sekta pořád existuje. Pamatujete, jak soud rozhodl, že podle jejich obřadu je peyote svátost, takže příslušníci sekty mají právo fetovat? Po Dillonově smrti se kazatelem stal jeho syn. Mám dojem, že se jmenuje Emerson. A co začal marodit, převzal štafetu zase jeho syn.“

„Tomas Charley?“

Becenti přitakal. „Taky pěknej cvok,“ řekl. „Charleyové jsou všichni cvoci, ale tenhle je ze všech nejhorší. Po matce je Laguna. Co jsem slyšel, stal se členem jedný lagunský kivy a tady dělá kazatele Americký domorodý církve a kromě toho provádí i léčebný rituály mezi Dinee.“

„Jak to?“ chtěl vědět Chee.

„Jeden z jeho strýců z otcovy strany je yataalii,“ prozradil mu Becenti. „Je to bezvadnej stařík. Naučil Tomase Stezku blaženosti, takže mladej tu a tam i léčí. Ale lidi většinou chodí k jinejm.“

„A proč je cvok?“

Becenti se rozesmál a pokrčil rameny. „Asi se moc ládoval peyote,“ prohlásil. „Už mu z toho jebe. Má vidění, myslí si, že k němu Bůh promlouvá a tak. Je prostě ujetej.“ Na okamžik se odmlčel, protože hned nevěděl, čím své tvrzení nejlépe ilustrovat. „Loni mi nakráčel do kanclíku a začal hlásat, že mu Kristus prozradil, jak nastanou strašný sucha, a ať prej všechny varujeme, aby se zásobili do foroty. A letos na podzim mi zase tvrdil, že táta – to jako Emerson Charley – hapruje, protože ho někdo uřkl.“

„No, sucho teda bylo, jen co je pravda,“ připustil Chee. „A táta mu fakt umírá.“

„Sucho je přece každej rok,“ namítl Becenti, „a co jsem slyšel táta má raka. Že ale umírá, to jsem nevěděl.“ Na chvilku se zamyslel. „Ale očarovat ho nikdo neočaroval. Podle mýho má jejich familie prostě raka v krvi, podobně jako jsou všichni tak trochu na hlavu. Mám dojem, že děda taky umřel na rakovinu.“

„Dillon Charley? To je pravda, i paní Vinesová to tvrdí.“

Na Becentim bylo vidět, že je trochu nesvůj. Vzhledem ke svému věku měl v sobě tradice lidu Dinee ještě hluboce zakořeněné a jeden takový starý zvyk zapovídal zmiňovat se o mrtvém jménem. Kdyby ho nebožtíkův duch zaslechl, jméno by ho mohlo přivolat.

„Víte, že Vinesovi si Dillona Charleyho pochovali hned u domu?“ zeptal se Chee.

„Slyšel jsem,“ řekl Becenti. „Běloši mají fakt zvláštní zvyky.“

Zejména pokud se týče pohřbívání mrtvých, pomyslel si Chee. Přestože mezi bílými prožil dlouhá léta, zprvu v internátní škole a pak několik let na Novomexické státní univerzitě, kde vystudoval antropologii, jejich vztah k mrtvým stejně nepochopil.

„Nenapadá vás, proč by Vines chtěl mít Dillona Charleyho pohřbeného hned vedle garáže?“ vyzvídal.

Becenti se suše ušklíbl. „Ani v nejmenším.“

„A co Tomas Charley?“ pokračoval Chee. „Tvrdil jste, že je to cvok. Myslíte, že je natolik blázen, aby se k Vinesovům vloupal a ukradl šperkovnici s památkami na minulost?“

Becenti vyndal cigaretu z úst a pohlédl na něj. „To myslíte vážně?“ podivil se. „Proč by to sakra dělal? Vines i ta jeho panička jsou náruživí lovci. Prej by se vůbec nerozpakovali napálit to i do člověka.“

„Slyšel jsem, že Tomasův děda se domníval, že Vines má ve skříňce schované štěstí Lidí temnot,“ řekl Chee. „Třeba se to Tomas domákl“

„Tak to je jiná. Tohle vám podepíšu. Aby se kluk k někomu vloupal a ukradl mu štěstí, na to je magor dost.“

6

Příštího rána našel Chee na stole nabodnuté na stojánku tři vzkazy. První žádal, ať zavolá na stanici v Chinle a spojí se s kapitánem Leaphornem. Druhý, který pocházel z předešlého dne, i třetí, jejž služba brala těsně předtím, než přišel, byly od B. J. Vinese. Prý mu má zatelefonovat. Odložil je stranou a vytočil číslo stanice v Chinle. Leaphorn potřeboval identifikovat mrtvolu jakéhosi Navaha středních let, kterého srazil náklaďák. Chtěl po Cheeovi, aby někoho poslal do Thoreau pro některého z příbuzných. Chee úkol přidělil Dodgeové, ať se na to odpoledne podívá. Pak sebral vzkazy, že má volat B. J. Vinese. Oba byly podepsané iniciálami T. D. Trixie Dodgeová seděla za stolem na opačném konci místnosti. Zabloudil k ní pohledem. Tvářila se sveřepě. Napadlo ho, že Trixie vlastně měla napsat, aby se spojil s paní Vinesovou. Její manžel se přece jen tak nevrátí.

„Hele, Trixie,“ řekl, „ty vzkazy, abych volal Vinese, jsou od tebe? Myslíš paní Vinesovou?“

Trixie ani nevzhlédla. „Vinese,“ řekla.

„Vinese?“ nedal se odbýt Chee.

„Byl to chlap. Představil se jako B. J. Vines. Chtěl s tebou mluvit a nechal ti číslo, kam ho máš volat,“ vysvětlovala trpělivě.

Chee vytočil číslo. Aparát na druhém konci zazvonil.

„Prosím,“ ozval se mužský hlas.

„Tady Jim Chee, Navažská kmenová policie. Mám tu vzkaz, abych volal pana B. J. Vinese.“

„Výborně,“ prohlásil muž. „To jsem já. Rád bych si s vámi popovídal o té vloupačce, co jsme měli u nás v domě. Nemohl byste se stavit?“

„A kdy?“

„No,“ řekl hlas, „čím dřív, tím líp. Vím, že žena s vámi už mluvila, jenomže…“ Muž se zarazil a nervózně se zasmál. „Víte, jde o pouhé nedorozumění a já bych vám rád všechno vysvětlil.“ Do hlasu se mu vloudila ironie. „Celá moje žena.“

„Dobře,“ řekl Chee. „Já se teda odpoledne stavím.“

„Výborně,“ prohlásil Vines. „Děkuju.“

Chee z rozpisu služeb škrtl výjezd policistky Dodgeové do Thoreau. Protože to měl při cestě, řekl si, že se tam staví sám.

7

Otevřít mu přišla Pueblanka. Aniž dala v nejmenším najevo, že se znají, uvedla ho do místnosti ověšené vycpanými hlavami dravých šelem. Za obrovským stolem se skleněnou deskou seděl muž malé postavy s kulatou tváří obrostlou mohutným černošedým plnovousem. „Já jsem Ben Vines,“ řekl a napřáhl drobnou ruku, která se vyznačovala tvrdým stiskem. „Posaďte se.“ Chee usedl, Vines také. V pokoji bylo víc světla, než když tu Chee seděl s paní Vinesovou. Do místnosti proudilo podzimní slunce až skleněné oči a slonovinové tesáky kočkovitých šelem po stěnách blýskaly. Ve slunečním jasu nebyl pokoj zdaleka tak nepříjemný a lvice nad Vinesovým levým ramenem jako by se dokonce trochu usmívala. Vines také.

„Moje paní vám prý řekla, že se někdo vloupal do domu, a najala vás, abyste pachatele vypátral,“ spustil.

„Ano, požádala mě o to,“ řekl Chee.

„Víte, je mi to strašně trapné,“ pokračoval Vines, ale podle toho, co Chee z jeho plnovousem maskované tváře vyčetl, nezdálo se, že by to byla pravda. Mužovy živé černé oči si ho pozorně prohlížely. „Obávám se, že tu není co řešit. K žádnému zločinu nedošlo.“

„Skutečně?“

„Ne,“ řekl Vines a zasmál se. „Moje žena se občas chová naprosto nevyzpytatelně. Není na tom nervově dobře a občas si všechno poplete.“

„Když vám někdo vyloupí sejf, to už dá nervům pořádně zabrat,“ podotkl Chee.

„Záleží ovšem na tom, kdo se do něj vloupá,“ prohlásil Vines. Poposedl, zašilhal ven a upřel pohled zase na Cheea. „Víte, kde ten sejf mám?“

„Támhle za tou hlavou,“ řekl Chee a kývl směrem k příslušné trofeji.

Vines znovu vstal a namáhavě přešel ke stěně. Opatrně se vypjal na špičky, sundal vycpanou hlavu z háku a nechal ji dopadnout na koberec. Dveře se v dobře namazaných závěsech samy od sebe otevřely. Vnitřek byl tmavý a prázdný. Vines na sejf pohlédl. Vypadal zamyšleně. Z kapsy saka vytáhl balíček cigaret, jednu vyklepl a zapálil si. Divoká kočka u jeho nohou se dobrosrdečně culila na strop.

„Když jsme se s Rosemary brali, nebyli jsme už nijak mladí,“ řekl Vines. „Oba dva jsme do té doby žili vlastní život a shodli jsme se, že to tak necháme i v manželství. Máme každý svoje přátele a svoje vzpomínky. Oba. Ale každý zvlášť.“

Doposud mluvil do sejfu, ale teď se otočil a podíval se na Cheea. Mezi rty se mu dral ven pramínek tabákového kouře. Hustý knír ho scedil na šedou mlhu. Teprve teď Chee zaznamenal, že Vines je na půlku obličeje ochrnutý. Levý koutek úst i svalstvo kolem oka měl pokleslé. „Sejf se uzavírá na klíč a kombinační kódový zámek. Rosemary klíč nemá a kombinaci taky nezná. Ve stáji mám skříňku na nářadí, ve které je i páčidlo.“ Strčil do dvířek a přivřel je. „Jistě jste si všiml, že sejf je zcela běžného typu. Není zdaleka nedobytný jako třeba bankovní bezpečnostní schránka a konstrukce pro lupiče nepředstavuje žádnou větší překážku. Stačí mezi dvířka a rám vrazit nějaké páčidlo a utrhnout zámek. Nechcete se podívat?“

Chee poslechl. Jako předešlého dne, kdy viděl sejf poprvé, i teď zaznamenal, že dvířka skutečně vypadají jako vypáčená. Rám byl odřený a dvířka mírně ohnutá. Celá věc mu znovu přišla velice zvláštní. Dvířka byla masívní, a pokud byla vyrobena z kvalitního materiálu, ohnout je třeba i velkým pajsrem by vyžadovalo obrovskou sílu. Začal hledat značku výrobce, ale marně.

„Asi by vám měli vrátit peníze,“ řekl.

Vines se zasmál. „Bohužel – sejf má dávno po záruce. Abych pravdu řekl, nechal jsem si ho udělat a instalovat na zakázku. Zřejmě ho nevyrobili zrovna z nejlepšího materiálu.“

„Kdo ho dělal?“

„To už si nepamatuju,“ řekl Vines. „Jedna firma z Albuquerque. Ještě v době, kdy jsem tenhle dům stavěl, to znamená před třiceti lety.“ Přivřel dvířka. „Chtěl jsem říct, že i když Rosemary do sejfu nemá přístup, má klíč od skříňky s nářadím. Chybí z ní páčidlo, které jsem našel u ní ve skříni.“

„Aha,“ řekl Chee.

Vines pokrčil rameny a ušklíbl se. „Takže se omlouvám a taky bych se vám rád revanšoval za námahu.“ Vytasil se se šekem. „Musel jste sem dvakrát vážit cestu. Spravilo by to dvakrát sto dolarů?“

Chee přesunul pohled z Vinese na lstivý úsměv tygra. Přemýšlel o ohnutých dvířkách a prázdném prostoru za nimi i o tom, co říkala paní Vinesová. Kromě jiného tvrdila, že Vines leží v nemocnici. A dvě stovky byly moc. Vines z něj nespouštěl oči. Snaží se ho přesvědčit, že celá věc je vlastně rodinná záležitost, a tím pádem se nejedná o zločin, a už vůbec ne o něco, o co by se Chee měl zajímat. Takže otázky bude považovat za impertinenci.

„Šperkovnici tedy vzala vaše paní?“ zeptal se.

Vines ho chvíli provrtával pohledem a v duchu mu zřejmě spílal do drzounů. Nakonec vzdychl. „Vlastně ani nevím,“ řekl. „Snad. Třeba ji zahodila. Ale o to vůbec nejde. Zmínila se přece, že v ní nebyly žádné cennosti, ne? Opravdu nebyly. Jen suvenýry, upomínky na minulost. Cenného nic. Dokonce ani z mého sentimentálního pohledu.“

Natáhl k němu ruku, šek sevřený mezi dvěma prsty.

„Pokud jsem informován, hlásil jste všechno šerifovi,“ řekl. „Což je naprosto v pořádku. Gordo se tu včera stavil a poptával se na podrobnosti. Jen tak mimochodem, zajímalo by mě, co jste mu vlastně řekl.“

„Jen to, co mi pověděla vaše paní.“

Vines učinil tři obezřetné kroky směrem k Cheeovi a strčil mu šek do kapsičky u košile.

„Není třeba,“ řekl Chee. „Dokonce si nejsem jistý, jestli se to vůbec smí.“

„Jen si ho vemte,“ naléhal Vines. „Kvůli mému i manželčinu svědomí. Pokud je to snad proti předpisům, klidně ho roztrhejte. Mimochodem, nezdá se vám, že šerif o mé záležitosti projevuje nemístnou zvědavost?“ S námahou se odvlekl zpátky ke své židli.

„Všiml jsem si,“ řekl Chee.

„Vyptával se vás hodně?“

„Ano,“ přiznal Chee. Vines chvíli čekal, co řekne dál, ale nakonec pochopil, že se nedočká.

„Kladl mi všelijaké otázky o Lidech temnot,“ zkusil to po chvíli znovu. „Měl jsem dojem, že jste mu řekl o manželčině tvrzení, že šperkovnici ukradl někdo z Charleyovic rodiny.“

„Správně,“ potvrdil Chee.

Vines opět chvíli mamě čekal a nakonec si vzdychl. „Míval jsem s Gordo Senou veliké problémy,“ řekl. „Už před lety, ale domníval jsem se, že je to za námi.“ Zamáčkl cigaretu a odešel k oknu. Za zády mu za sklem vyvstávaly východní svahy Mount Tayloru. V téhle nadmořské výšce už borovice ustupovaly smrkům, jedlím a osikám. Půda pod nimi se žlutala jejich napadaným listím. Šikmé sluneční paprsky hořely zlatavou září, která trochu připomínala oheň.

„Bylo to počátkem padesátých let,“ pokračoval Vines. „Objevil jsem tehdy ložisko uranu. Dnes tam těží Srdcová dvojka. Začal jsem stavět tenhle dům a jako parťáka jsem najal jednoho Navaha jménem Dillon Charley. Měl na všechno dohlížet. Vůbec jsem netušil, že Gordo má na něj spadeno. Že po něm a několika dalších členech jeho sekty pase.“ Ohlédl se a světlo padající oknem dovnitř mu pokrylo šedý plnovous průsvitnou polevou. „Pojídali při obřadech peyote, což v té době kmenové zákony zakazovaly.“

„Já tu historii znám,“ řekl Chee.

„Sena se po nich vozil. Vždycky je nechal sebrat a zmlátit. Já jsem se do celého případu vložil, najal jsem v Grantsu právníka, který je pokaždé dostal z vazby na kauci a podal na ministerstvo spravedlnosti stížnost proti porušování jejich ústavních práv. Pak jsem dal dohromady nějaké peníze, začal podporovat ve volbách Senova protikandidáta a nakonec se nám Senu podařilo z úřadu šerifa na jedno období vystrnadit. Několik roků pak mezi námi panovaly napjaté vztahy, ale v posledních letech se situace uklidnila. A tak mě napadlo, jestli se šerif třeba nechystá vykopat znova válečnou sekeru. Proto jsem se zajímal, na co se vás vyptával.“

„Chtěl vědět, proč mě vaše paní chtěla najmout,“ řekl Chee a stručně Vinese informoval o otázkách, které mu Sena kladl.

„A co ta záležitost s vrtem?“ zajímal se Vines. „Řekl vám k ní něco? Nezmínil se, proč starého Dillona Charleyho tak nenáviděl?“

„Vůbec o tom nemluvil,“ řekl Chee. „Ale pokud vím, to varování shůry, které Dillon Charley dostal, mu připadá podezřelé.“

„Vy na vize nevěříte?“ Cheeovi se zdálo, že Vines se pod naježenými vousy tváří pobaveně, ale nebyl si jistý.

„Záleží na okolnostech,“ řekl. „Ale na co skutečně nevěřím, je zločin bez motivu. A ten výbuch očividně žádný neměl.“

„No, pár teorií by se našlo.“

„Například?“

„Senovu nejspíš znáte. Konkrétní motiv zřejmě žádný nemá, ale nejspíš se domnívá, že Dillon Charley byl zapletený do nějakého komplotu. A pak taky existuje teorie, podle které má všechno na svědomí právě Sena.“

„A pročpak?“

„Říká se, že miláčkem celé rodiny byl jeho starší bratr. Dokonce i matka ho měla radši. Gordo se prý dověděl, že hodlá Robertovi odkázat rodinný ranč, a tak vyhodil vrtnou soupravu do povětří.“

„A jak to provedl?“

Vines pokrčil rameny. „Co já vím?“ řekl. „Slyšel jsem, že šlo o výbuch nitroglycerinu. Nějaká nálož, co se spouští do vrtu, aby se narušila hornina, jenomže to bouchlo předčasně. Nejspíš se dá odpálit i výstřelem z pušky. Jenomže v té době jsem tu ještě nežil.“

„Ale pokud byl pachatelem Sena, jak ta teorie vysvětluje Dillonovo vidění?“

„To je jednoduché,“ řekl Vines. „Dillon se domákl, že Sena chystá nějakou nekalost. A tak se postaral, aby měl při bohoslužbách vidění, a nařídil svým lidem, ať nechodí do práce. Sena vyhodil soupravu do povětří, ale pak zjistil, že Dillon něco ví, a tak ho začal pronásledovat, aby ho umlčel.“

„Možné to je,“ řekl Chee.

„Já myslím, že Senu by náramně zajímalo, jestli mi Dillon Charley něco neřekl,“ prohlásil Vines. „Nevyptával se vás na to?“

„Víceméně,“ přiznal Chee. „A prozradil vám Dillon Charley něco?“

Vines se usmál. „Tuhle otázku vám nakukal Sena?“

„Sám jste o tom začal,“ namítl Chee. „Zeptám se tedy jinak. Jak to podle vás s výbuchem bylo?“

„Pokud vím, nitrák je dost prevít. Tenkrát se takové nehody stávaly dost často. Mám dojem, že několik let předtím došlo tady v Novém Mexiku k něčemu podobnému.“

„Takže se přece jenom jednalo o nešťastnou náhodu? Myslíte, že Dillon Charley měl prostě vítr z nitroglycerinu?“

Vines se na svém otáčivém křesle odstrčil, aby měl výhled z okna, takže Chee ho teď viděl jen z profilu.

„Podle mě Gordo Sena svého bratra zavraždil,“ řekl Vines.

8

Colton Wolf měl proti harmonogramu trošičku zpoždění. K snídani si udělal oeufs en gelée. Postupoval přesně podle receptu z kulinářského časopisu Gourmet, a to zabralo dost času. Aspik se musel udržovat celých dvanáct minut v mírném varu a příprava prolisovaného zeleného hrášku na garnýrování trvala ještě déle. Další hodinu pak vejce zalitá aspikem musela chladnout, takže než Colton konečně složil lněný ubrousek a odklidil stříbro a porcelán z umělohmotné desky jídelního pultu svého karavanu, dopoledne už značně pokročilo. Původně si plánoval, že na modelu parní lokomotivy, který momentálně stavěl, bude pracovat dvě hodiny, ale nakonec byl nucen zkrátit čas na osmdesát minut. Strávil je většinou s hodinářskou lupou na oku, ale než skončil, podařilo se mu smontovat téměř celou pístnici. V 11.35 se rozdrnčel budík. Colton přikryl soustruh i vrtačku a pečlivě uložil nástroje do schránky, kterou zamkl do skříňky miniponku ke své sbírce lokomotiv. Všechny byly zcela funkční, včetně píšťaly, převodů a otočných podvozků, a Colton je do posledního detailu vyrobil sám. Spolu s lokomotivami měl ve skříňce ukryto i nádobíčko, které potřeboval ke své profesi. Byly tu dvě pušky, nábojové komory a spouště tří pistolí s celou sadou výměnných šroubovacích hlavní, široký výběr tlumičů, dále tři krabičky detonátorů s připojovacími vodiči, krabice od bonbonů s plastickou trhavinou (osm dynamitových náloží i s rozbuškami měl Colton bezpečně uloženo v ledničce) a řada aerosolových dezodorantů a pěn na holení. Až na pušky a teleskopická hledí si většinu vybavení Colton vyrobil také sám. Vyhnul se tak registraci a některé věci se kromě toho ani nedaly koupit. Plechovky s dezodorantem a holicí pěnou používal pro oklamání rentgenové kontroly zavazadel na letištích. Stačilo do nich uložit součásti rozložené pistole a tlumič, našroubovat zpátky upravené horní části s rozprašovačem a předvést kontrole jen nevinně vyhlížející toaletní potřeby. I detonátory byly jeho vlastní konstrukce. Fungovaly na principu, který mu prozradil ve vězení Point-of-the-Mountain v Idahu bývalý příslušník diverzních jednotek. Sestávaly ze dvou baterií a kuličky rtuti. Jakmile se plechovka naklonila, rtuť sepnula kontakty.

Colton zamkl skříňku a odebral se pro poštu.

Ne že by nějakou čekal. Způsob jeho existence poštu vylučoval. Jakmile někam přicestoval a zaparkoval karavan, okamžitě si pronajal poštovní přihrádku na jméno nějaké smyšlené obchodní společnosti, jež ho momentálně napadlo. Pak na adresu poštovní přihrádky v El Pasu ve státě Texas odeslal kousek papíru se svou novou adresou. Poštovní přihrádka zajišťovala spojení s člověkem, od něhož dostával úkoly, a představovala jeho jediné pouto se světem. Pouze přes tohle slabé místo se Coltonovi mohl svět dostat na kobylku. Colton to dobře věděl, a tohle vědomí ho občas pronásledovalo i ve spánku jako děsivá noční můra. Toužil najít způsob, jak slabinu eliminovat, ale žádný neexistoval. A tak se alespoň snažil nebezpečí snížit na nejmenší možnou míru. Celá jeho existence byla založena na minimalizaci rizika.

Pomalu projel se svou dodávkou značky GMC kolem pošty a pohledem zkontroloval vozy zaparkované před budovou. Žádný nevypadal podezřele. Zabočil na parkoviště supermarketu Safeway, pak se jeden a půl bloku vrátil k poště a nahlédl opatrně do haly. Byly tu jen dvě ženy a jakýsi muž. Za přepážkou měli službu úředníci, jejichž tváře už znal. Odebral se ke stěně s poštovními přihrádkami. Za sklem boxu číslo 1911 zahlédl obálku, ale ignoroval ji a zkontroloval přihrádku číslo 960. Byla prázdná. Cestou zpátky k východu si vryl do paměti podobu všech lidí v hale. Vrátil se do supermarketu, kde si koupil malý hovězí plátek, čtvrt kila žampionů, půl kila zelených hroznů, čtvrt litru smetany a sáček černého pepře. Odložil nákup na sedadlo, usedl za volant a naladil stanici, kde hráli výhradně country muziku, a pak jen čekal a poslouchal. Po dvaceti minutách se vydal zpět na poštu. V hale teď bylo pět zákazníků, ale z předchozí trojice se mezi nimi nevyskytoval nikdo. Zamířil rovnou k přihrádce číslo 1911 a vyjmul obálku. Pod ní ležela ještě jedna menších rozměrů. Strčil je do náprsní kapsy své bundy a vrátil se k vozu. Nikdo ho nesledoval. Ani o několik minut později, když zahýbal k nájezdu na dálnici, nepozoroval, že by za ním jelo nějaké auto. I tentokrát přežil kontakt se světem bez úhony.

Menší z obou obálek byla adresována jen na číslo poštovní přihrádky. Obsahovala proužek papíru s tužkou psaným sledem číslic. Po jejich patřičném přeskupení získal telefonní číslo a čas, kdy má volat. Schoval papírek do kapsičky košile. Odesílatelem druhého dopisu byla detektivní kancelář Webster Investigations z Los Angeles. Tenhle dopis Colton čekal, protože nikdo jiný jeho adresu neměl, ale když obálku odkládal na vedlejší sedadlo, měl přesto sevřený žaludek. Byl však rozhodnutý, že ji otevře až doma, a tak se na ni prozatím snažil nemyslet.

Po návratu uložil nákup a postavil na kávu. Potom usedl do křesla, osušil si vlhké dlaně o nohavice kalhot, rozřízl obálku a vyndal z ní dva přeložené, strojem popsané listy papíru, mezi něž bylo vloženo vyúčtování, které zatím odložil stranou.

Vážený pane Wolfe,

dovolte mi, abych začal tou horší zprávou. Stopa, na kterou jsme v Anaheimu narazili, se bohužel ukázala jako klamná. Dotyčná žena byla příliš mladá, než aby mohla být Vaší matkou. Ještě před angažováním jisté místní detektivní agentury jsem v okresní matrice objevil její křestní list, čímž jsme ušetřili na zbytečných výdajích.

A nyní k té lepší zprávě. Podařilo se mi objevit člověka, který počátkem šedesátých let pracoval u speditérské firmy Mayflower v Bakersfieldu jako řidič nákladního auta. Vzpomíná si, že jedním z jeho spolupracovníků byl Buddy Shaw. Našel dokonce i sanfranciskou adresu, na níž dotyčný bydlel. Je to samozřejmě už dávno, máme se však alespoň čeho chytit při dalším pátrání…

Wolf dočetl první stránku, opatrně ji odložil na loketní opěrku a pustil se do druhého listu. Když skončil, pomalu si přečetl celý dopis ještě jednou. Nakonec přelétl očima vyúčtování. Pokrývalo minulý měsíc a předepisovalo mu k úhradě pět pátracích dní a řadu položek jako výdaje. Celková suma zněla na více než jedenáct set dolarů. Wolf se pohodlně opřel a zamyslel se, ruce se štíhlými dlouhými prsty složené v klíně.

I tělo s tenkými kostmi měl štíhlé. Z vpadlého obličeje a napružené šlachovité postavy vyzařovalo obrovské napětí. Řídké vlasy odstínu staré slámy i světlé řasy téměř splývaly s bledou pihovatou pokožkou a vodově modrozelené oči připomínaly starý led. Colton Wolf působil bezbarvě, vyšisovaně, sterilně a bezcitně.

Teď se v něm ale emoce svářily. Na jedné straně tu byla určitá naděje. Detektiv Buddy Shawa určitě vypátrá. Možná ten chlap s matkou dosud žije. Nebo bude alespoň vědět, kde ji hledat. Třeba se přece jen najdou. Na druhé straně tomu ale příliš nevěřil. Detektiv ho vodil za nos. Pouštěl mu žilou už čtvrtý rok. Kdepak pátrání, hotely, meziměstské telefonáty, kdepak stopy po Buddy Shawovi. Webster s úkolem nepokročil o nic víc než první detektivní agentura, na kterou se Colton obrátil. Dřepěl prostě na zadku ve své kanceláři v Encinu a jednou měsíčně mu poslal účet za služby, které si jednoduše vycucal z prstu. První detektiv se aspoň vypravil do Bakersfieldu, kde Colton s matkou a Buddy Shawem kdysi bydleli. Zjistil, že rodina, jež ho momentálně obývala, o muži, ženě a dítěti, kteří tu žili před devatenácti lety, neví absolutně nic. Colton tehdy hlášení zničil. Vztekle ho roztrhal na kousky. Dodnes si však pamatoval, co v něm stálo. Současná nájemnice byla Mexičanka. Majitel realitní kanceláře, která zprostředkovávala pronájem, archivoval staré smlouvy jenom pět let. Za tu dobu se v domě vystřídali tři nájemníci a žádný nezanechal svou příští adresu. V okresní matrice neexistoval žádný záznam o sňatku nějakého Shawa s ženou jménem Linda Betty Fryová. Záznamy speditérské firmy Mayflower Van Lines prokazovaly, že před devatenácti lety u nich jakýsi Buddy Shaw skutečně pracoval jako skladník, ale po jedenácti měsících byl propuštěn pro opilství. V policejní kartotéce měl E. W. Shaw, známý též jako Buddy Shaw, celkem tři záznamy. Jednou ho zadrželi pro výtržnictví pod vlivem alkoholu, pak si odseděl třicet dnů za těžké ublížení na těle a potřetí ho sebrali za napadení s použitím nebezpečné zbraně. Jak ale případ skončil, záznamy neudávaly. O ženě jménem Linda Betty Fryová se nenašla žádná zmínka. Pouze protokol o Shawově zadržení pro výtržnictví udával, že spolu s ním byla předvedena i jakási Linda Betty Maddoxová.

Colton si ten dopis, a zejména poslední odstavec, pamatoval do nejmenších podrobností.

Pokud o hledané neobdržíme více informací, nelze doufat v její vypátrání. Neznáte například rok a místo narození, údaje o rodičích, případně sourozencích, místě školní docházky a sňatku, či další podrobnosti? Obáváme se, že v opačném případě nebudeme schopni dotyčnou vysledovat.

Nelze doufat v její vypátrání. V době, kdy dopis dostal, žil zrovna v Oklahoma City pod jménem Fry. Okamžitě se rozjel do Bakersfieldu. Dva dny a dvě noci protrpěl za volantem. Někde v Nevadě si uvědomil, že jeho skutečné jméno asi není Fry. Možná Maddox, ale Fry rozhodně ne. Na chlapa jménem Fry se chabě pamatoval. Byl to břicháč s kulatým, snědým obličejem poďobaným od neštovic a zapšklým, kyselým výrazem. Žili tehdy v San José, kde byl Colton zapsaný ve škole jako Colton Fry. Předpokládal tehdy, že Fry je jeho otec. Ale třeba to byl kdosi jiný jménem Maddox. Na nikoho takového si však nevzpomínal. Kdesi za Las Vegas se rozhodl pro neutrální jméno. Chtěl ho používat jen do té doby, dokud matku nevypátrá. Až ji najde, dozví se své pravé jméno. Matka mu řekne, kdo byl jeho otec, bude mu vyprávět o babičce a dědovi a kde se narodil. Určitě to bylo někde na malém městě, pomyslel si, a na hřbitově leží pochovaní všichni příbuzní. Jen co ji vypátrá, dozví se, kdo vlastně je. Prozatím bude ještě používat cizí jméno. Vybere si něco jednoduchého. Například Wolf.

Na propan-butanovém vařiči se mezitím rozbublal kávovar a hliníkovými stěnami přívěsu pronikl dovnitř klakson náklaďáku z dálnice, Colton však seděl jako hluchý. Vzpomínal, jak nakonec dorazil do Bakersfieldu a zamířil do čtvrti, kde kdysi bydleli. Mexičanka, která mu přišla otevřít, neuměla slovo anglicky, a tak se jí musel vyptávat prostřednictvím její dcery. Ale žena o hubené, modrooké blondýně jménem Linda Betty ani o pořízkovi, který si říkal Buddy Shaw, nevěděla vůbec nic. Vybavil si, jak nervózně se tvářila na jeho dotazy. Před očima měl dosud popraskané betonové schody na verandu. Nebyly tehdy poničené o nic víc, než když mu bylo jedenáct. Sedával na nich, když Buddy Shaw s matkou pili, a čekal, až Shaw usne, aby se mohl proplížit do domu.

Když tehdy došel zpátky ke své dodávce, ohlédl se. Řídká tráva, na kterou si z dětství pamatoval, tu už nerostla a sklo v jednom okně bylo nahrazeno překližkou, ale jinak se dům příliš nezměnil. Naposled ho viděl den po svých dvanáctých narozeninách. Víckrát se tam už nevrátil. Spolužák mu sdělil, že u nich už zůstat nemůže, a tak se vydal podívat, jestli je Buddy Shaw střízlivý a pustí ho domů. Zjistil, že dům je opuštěný. Nakoukl oknem dovnitř. Z kuchyně zmizely matčiny pánve a kastroly, v koupelně nezůstalo nic z její kosmetiky, ale v pokoji, kde spal, se povalovaly jeho věci. Povlečení z postele bylo to tam, ale na věšáku visela džínsová bunda, kterou mu matka kdysi opatřila, a na poličce stály jeho knihy. I čepici tu měl. Vymáčkl tabulku a vlezl dovnitř. Měl přitom takový strach, že si o sklo pořezal ruku. V domě nezůstalo nic než starý nábytek, který tam už byl, když se nastěhovali, a oblečení, jež neměl zrovna na sobě.

Zavrtěl se. Byl celý nesvůj. Najednou znovu prožíval smutek svého objevu, opět si připadal ztracený, zmatený a zavržený a zmocnila se ho děsivá beznaděj. Kde jen může být? Kde ji má hledat? Proč ho jenom opustila? Kávovar na hořáku naposled škytl a ztichl. Káva byla hotová. Ale pokud Colton Wolf zvuk slyšel, stejně ho ignoroval, protože v duchu se trápil otázkami, které ho pronásledovaly už devatenáct let.

Několik minut po půl druhé se zvedl z křesla a nalil si šálek kávy. Vzal si ho do vozu, že si ho vypije cestou. Na rohu Central Avenue zastavil a vešel do telefonní budky. Vytočil volačku El Pasa v Texasu a první trojčíslí a počkal, dokud se vteřinovka na jeho hodinkách nezačala blížit k 2.10. Pak dokončil volbu a vhodil mince. Telefon na druhém konci začal vyzvánět jen okamžik před stanoveným časem.

Volaný ho okamžitě zvedl. „Poštovní box,“ ohlásil se. Ze způsobu jejich písemného styku se už stal vtip. Vtip a zároveň heslo.

„Výborně,“ řekl Colton. „Tady taky.“

„Máme pro vás v Novém Mexiku ještě jednu práci,“ řekl hlas. „Zřejmě souvisí s tou předchozí.“

„Pro stejného zákazníka?“ zeptal se Colton.

Na druhé straně se rozhostilo ticho. „O zákaznících zásadně nemluvíme,“ ozval se nakonec Poštovní box. „Nezapomínejte na to.“

„Promiňte,“ řekl Colton.

„Ale podmínky jsou skoro totožné. Objekt akce nic netuší. A celá věc spěchá.“

„Jak moc?“ zajímal se Colton. Neměl spěch rád a také to dal na hlase znát.

„Není na to žádný konkrétní termín,“ prohlásil Poštovní box, „ale čím dřív, tím líp. Každý den navíc jen zvyšuje riziko a vůbec.“

„Nerad při práci kvaltuju,“ řekl Colton. „Je to nebezpečné.“

„Vždyť ji nemusíte brát,“ namítl Poštovní box. „Možná by to tak opravdu bylo lepší. Jelikož ale vím, že jste hodlal předchozí akci dotáhnout do konce a kvůli tomu stejně musíte zůstat v Albuquerque, říkal jsem si…“

„Myslím, že tu první věc dodělám přibližně do čtyřiadvaceti hodin,“ řekl Colton. „Možná dokonce už dneska večer.“

„Koneckonců, to je také všechno, k čemu jsme se zavázali. Dokončením akce dodržíme původní podmínky kontraktu.“ Poštovní box se zasmál. „Proti předpokladu se to sice trochu protáhlo, ale co na tom?“ Muž se odmlčel. „Domníval jsem se, že byste těm lidem třeba rád dokázal, jak jste dobrý.“

Colton se ušklíbl. Poštovní box předpokládal, že myšlenka na nespokojeného zákazníka mu bude dělat starosti. Nemýlil se. Byl také přesvědčený, že Colton je na svou práci hrdý. I to byla pravda. „No dobře,“ řekl. „Tak mi k tomu něco řekněte.“

Poštovní box mu vylíčil, o co se jedná, a pak si jako obvykle smluvili, kdy a na jakém čísle se má Colton hlásit.

Coltonovi zbývaly tři hodiny, a tak se šel projít. Cestou hodil do schránky dopis detektivní kanceláři Webster Investigations. Obsahoval šek na 1 087 dolarů a 50 centů a pár řádek, jimiž Webstera žádal, aby v novinách na západním pobřeží nechal uveřejnit sérii inzerátů vyzývajících Betty Shawovou alias Fryovou alias Maddoxovou, aby se spojila s jeho agenturou. Pak se znovu jen tak procházel. Na autobusové zastávce u přechodu poblíž školy se posadil na lavičku a sledoval, jak žáci po vyučování odcházejí domů. Vypadali na studenty posledních tříd základní a prvních ročníků střední školy. Většinou šli v partách a hloučcích a vesele se bavili. Jen jedna dívenka kráčela sama. Colton odhadoval, že je ve škole nová, protože se právě přistěhovala. Takové děti si těžko hledají nové přátele, jelikož každý už s někým kamarádí. Když mu bylo osm, žili tenkrát v San Diegu na jednom místě skoro celý rok, a tak si kamaráda nakonec našel. A když se ve čtrnácti dostal do Taylorvillu, časem se s pár chlapci taky spřátelil. Jenomže v Taylorvillu to bylo něco jiného. V polepšovně byli ze začátku všichni noví, a tak si každý hledal někoho, s kým by se mohl dát do party. Celkem vzato si na Taylorville nemohl stěžovat, takže když ho do pasťáku poslali podruhé, byl docela rád. Tam alespoň drželi buziky odděleně. Ne jako ve folsomské věznici, kde si odpykával trest za ozbrojenou loupež.

Nastal čas, aby zavolal na onkologickou kliniku fakultní nemocnice. Požádal, aby ho spojili s paní Myersovou. Její hlas jako obvykle zněl tiše a konejšivě. „Bohužel nastal konec,“ řekla. „Celý den byl v komatu. Jeho srdce to nakonec nevydrželo.“

„Tyhle věci se musí brát tak, jak jsou.“

„Jistě,“ řekla paní Myersová, „ale stejně je to vždycky šok.“

„Právě,“ vzdychl si Colton. Mamě přemýšlel, jak pokračovat v hovoru, ale nic ho nenapadalo. Neměl ostatně důvod. Paní Myersovou už nebude potřebovat. Tohle byl poslední z celé řady telefonátů, které s ní vedl už celé dva měsíce. Všechny měl pečlivě rozmyšlené předem a směroval je podle přesně stanoveného plánu. Ze všeho nejdřív si zjistil jméno vrchní sestry odpolední směny na onkologickém oddělení. Vylákal ho z centrálních informací pod záminkou, že jí chce poslat děkovný dopis. Když jí potom poprvé volal, aby se pozeptal po pacientově stavu, poznamenal: „Mimochodem, vy jste paní Myersová, že? Říkal mi, jak jste na něj hodná. Chtěl bych vám velice poděkovat.“ Tím si připravil půdu. S příliš mnoha lidmi sice nehovořil, ale uměl to velice dobře. Díval se na televizi a pozorně naslouchal na letištích, v restauracích, ve frontách na lístky do kina a všude, kde spolu lidé vedli řeči. Občas si to vyzkoušel v praxi na řidiči taxíku či na nějaké prostitutce, kterou si dvakrát měsíčně vzal do motelu. S výjimkou Poštovního boxu se však nikdy s nikým nebavil víc než dvakrát. Teď se ale už po několikáté přistihl, že přemítá, jak asi paní Myersová vypadá a jaká je ve skutečnosti. Podobně přemýšlel i o Poštovním boxu. Někdy měl strašnou chuť vypravit se navečer do nemocnice a vrchní sestru si prohlédnout. Jenomže to by bylo nebezpečné a Colton zásadně neriskoval. „No právě,“ opakoval. „Tak vám mockrát děkuju,“ dodal a zavěsil.

9

Karavan opustil přesně v deset hodin. Na sedmém kanálu právě začínaly zprávy. Na sobě měl tmavošedé kalhoty, černý pulovr a boty na surové gumě. Obvykle chodil nejraději prostovlasý, ale teď si přes slámově žluté vlasy přetáhl tmavě modrého kulicha. V plátěné kabele si nesl skládací polní lopatku, zelenou deku, bílou kombinézu s nápisem POHŘEBNÍ USTAV STRONG-THORNE na zádech a novomexickou automobilovou poznávací značku. Když odpoledne dotelefonoval, odjel za albuquerqueské letiště, kde na parkovišti s nižší sazbou pro dlouhé stání odmontoval z jednoho automobilu čísla a nahradil je tabulkami, které ukradl z jiného vozu. Pokud majitel krádež nahlásí, policie bude pátrat po nepravém autě.

Teď se na letiště vrátil, odstavil náklaďáček na horní plochu dvoupatrového parkoviště a v půjčovně automobilů Hertz si vyzvedl stejšna značky Chevrolet. Prokázal se řidičským průkazem a kreditní kartou na jméno Charles Minton. Adresa zněla na jednu poštovní přihrádku v Dallasu. Poté se vydal po mezistátním tahu číslo 25 k jihu a na odbočce na Rio Bravo zamířil k západu. Zpomalil a sledoval, jak na tachometru nabíhají desetiny mil. U řeky zabočil na úzkou prašnou cestu. Vystoupil z auta, lepicí páskou zablokoval dveřní kontakt stropního světla a namontoval na vypůjčený vůz ukradené číslo. To už bylo jedenáct pryč. Bezmračnou noc prosvěcoval dorůstající měsíc. Projel vraty ohrady pro dobytek, pak přes trativod a tam, kde se cesta větvila, zahnul doleva. Dál už pokračovaly jen dvě koleje, které se kroutily podrostem zarůstajícím záplavovou zónu Rio Grande. Za rozvrzaným plaňkovým mostkem přes zavlažovací strouhu padaly prudce dolů. Po dalších sto metrech hrkavé jízdy za protipovodňovou hrázkou zastavil. Ve světlech reflektorů se objevila rezavá odstrojená karosérie staré fordky proděravělá kulkami. Za ní stál další vrak, který také už celá léta sloužil lovcům za cvičný cíl. Všude kolem se válela spousta starého haraburdí: plechovky, láhve, papíry, bedničky, hadry, potrhaná střešní lepenka, shnilá matrace, vybrakovaná lednička a naplavené klestí. Zhasl světla i motor, stáhl okénka obou dveří a deset minut jen tak seděl a poslouchal praskání chladnoucího motorového bloku. Z dálnice výš v údolí sem občas dolehl hukot náklaďáku, ale jiné zvuky se větrnou nocí neozývaly. Spokojeně vytáhl lopatku z vaku a vylezl z vozu.

Odtáhl matraci stranou a začal na jejím místě hloubit díru. Vykopanou hlínu pečlivě vršil na hromádku. V písčité půdě se i beze světla kopalo snadno. Potřeboval jámu asi metr osmdesát dlouhou a minimálně metr dvacet hlubokou.

10

Na parkoviště Novomexické státní univerzity dojel těsně před druhou hodinou ranní. Místo si dobře obhlédl, ale mezitím uplynuly už dvě neděle, a pokud se situace jakkoli změnila, potřeboval to vědět včas. Svlékl větrovku a natáhl si kombinézu pohřebního zřízence. Vrátná ani nevzhlédla a na chodbě vedoucí k výtahům se nevyskytovala živá duše. Zatím všechno klapalo. Pak ale zahlédl, že na dveřích morfologické laboratoře dál po chodbě je lepicí páskou připevněný papír. MORFOLOGICKÁ LABORATOŘ JE PREMÍSTENA DO BUDOVY STÁTNÍCH LABORATOŘÍ, stálo na něm. Chvíli na něj rozmrzele upíral pohled a pak rychle zašel za roh. Široké dveře do márnice dosud chránily pláty překližky proti nárazům kovových vozíků. Zkusil vzít za kliku. Márnice byla zamčená, ale to ostatně čekal. Otázka zněla, jestli s pitevnou přestěhovali i márnici. Ale i kdyby, nemocnice nadále potřebovala místo, kam by se zemřelí ukládali alespoň přes noc. Vytáhl tenký ocelový pásek, který nosil zašitý v záložce jedné nohavice. Odblokovat západku netrvalo o nic déle, než kdyby použil klíč. Zavřel za sebou a ve tmě nahmatal vypínač. U stěny stály vyrovnané tři vozíky. Všechny byly prázdné. Za nimi se leskla chromová ocel dveří chladícího boxu. Trhnutím je otevřel. Uvnitř byly zaparkované další dva vozíky, na nichž ležela prostěradlem přikrytá lidská těla. Pohlédl na identifikační štítek prvního nebožtíka. Stálo na něm, že jde o jakéhosi Randy A. Johnsona, stáří 23, bytem Roswell, Nové Mexiko. Exitus během převozu. Příčina smrti: zranění hlavy a krční páteře při motocyklové havárii. Podíval se na druhý štítek. EMERSON CHARLEY. PITVA. PŘEDAT SVLNO. Zkratka evidentně znamenala Středisko pro výzkum a léčbu nádorových onemocnění. Odhrnul prostěradlo. Do této chvíle zahlédl Charleyho tvář pouze jednou, a to ještě na dálku. Obličej byl pohublý a strhaný dlouhým zápasem se smrtí, ale nebylo mýlky. Tentokrát všechno určitě klapne. Přetáhl prostěradlo zpátky přes obličej.

Na chodbě se na okamžik zastavil a zaposlouchal. Z nemocniční prádelny se ozývalo tlumené dunění, ale jinak panoval naprostý klid. Pohlédl na hodinky. Ukazovaly pět minut po třetí. Rozhodl se nečekat, protože si řekl, že lepší šance se už stejně nenaskytne.

Když zastavil s vozem u nákladové rampy, bylo přesně za minutu čtvrt na čtyři. Vrata do budovy stála dosud pootevřená, přesně tak, jak je nechal, a z prádelny se dál ozývalo jen pravidelné dunění. Nechal vrata otevřená. Ke vchodu do márnice to od nich bylo jen pětatřicet kroků. Znovu překonal západku a vklouzl dovnitř.

Na podlaze vedle vozíků stály dva červené igelitové pytle se šatstvem. Popadl ten, který měl blíž po ruce, strčil ho pod prostěradlo k mrtvole a vyvezl vozík z boxu. U dveří na chodbu se znovu zastavil a zaposlouchal. Riskoval jen pětatřicet kroků a pak nějakých šedesát vteřin, než tělo naloží do vozu. Na chodbě panoval absolutní klid. Vozík se rozjel a zanechával za sebou jen slabý šustot pneumatik na dlážděné podlaze. Jakmile se Colton octl na rampě, zajel s vozíkem tak, aby na něj z chodby nebylo vidět. Sebral pytel se šatstvem a hodil ho do dodávky.

„Tak pojď, kamaráde,“ zamumlal, ovinul prostěradlo kolem mrtvoly a zvedl ji. Vlivem posmrtné ztuhlosti byla dosud jako kláda. Překvapivě lehká kláda. „Šoupneme tě hezky dovnitř,“ řekl, naložil nebožtíka do vozu a přehodil přes něj zelenou pokrývku.

Největší riziko měl už za sebou. Zavřel zadní dvířka a odtlačil vozík zpátky do chodby. Motor okamžitě naskočil. Když zahýbal z příjezdové cesty doleva na ulici, podíval se do zpětného zrcátka. Rampa byla stále opuštěná. Nikdo ho neviděl. Všechno šlo jako na drátkách a nezanechal po sobě žádné stopy.

Zamířil k místu, kde připravil hrob, a cestou vyladil stanici, která hrála jen country muziku. Takhle šťastný si nepřipadal několik měsíců. Už od chvíle, kdy volal Poštovnímu boxu, že nesplnil úkol. Měl dosud v živé paměti, jak mu při tom bylo. Dvě hodiny proseděl na letišti a čekal, než nastane čas zavolat číslo v El Pasu. Měl z toho hovoru hrůzu. Ještě nikdy se mu nestalo, že by práci nedotáhl do konce. Od první akce, kdy založil požár v jakémsi denverském baru, nehlásil nic než splnění úkolu. Nejen úspěšné, ale perfektní. Beze svědků, bez důkazů, bez jediné stopy. Prostě precizní práci. A Poštovní box mu vždycky přátelským, milým tónem pogratuloval. Tentokrát ale pro něj slova chvály neměl. Ve sluchátku nejprve zavládlo ticho, a když se nakonec Poštovní box ozval, čišel mu z hlasu ledový chlad.

„Dejte mi číslo, odkud voláte. A čekejte, dokud se neozvu. Spojím se s klientem a zavolám zpátky. Nikam nechoďte.“

„Vyřiďte mu, že se vzdávám honoráře,“ prohlásil tenkrát Colton. „A řekněte, že úkol splním.“

„Seďte na zadku a čekejte,“ nařídil Poštovní box.

Colton čekal. Než telefon zazvonil, uplynuly víc než čtyři hodiny.

„Objekt byl na příjmu do nemocnice,“ řekl Poštovní box. „Teď už je na pokoji. Vašim úkolem je hlídat, dokud nezemře, a postarat se o mrtvolu. Okamžitě ji seberete a zařídíte, aby se už nenašla!“

„Prokristapána,“ ozval se Colton, „to mám chlapovi dělat chůvu, dokud nenatáhne brka?“

„Ne nadlouho,“ ujistil ho Poštovní box. „Umírá na rakovinu.“

„Tak proč…“ začal Colton, ale nedořekl.

„Třeba neumírá dost rychle,“ prohlásil Poštovní box. „Nějaké námitky?“

„Ne,“ řekl Colton. „V podstatě ne.“

Stejně jako tenkrát, i teď mu pořád nešlo do hlavy, proč nechávat zmizet mrtvolu. Ale ať to bylo jak chtělo, splnil úkol na jedničku. Uložil mrtvolu do hrobu, zakryl ji shnilou matrací a místo zamaskoval nejrůznějším svinstvem, které se válelo kolem. Schoval tělo Emersona Charleyho tak dokonale, že už ho nikdy nikdo nenajde. Splnění úkolu měl hlásit na druhý den v poledne. Moc se na ten okamžik těšil. Poštovní box s ním bude spokojený.

11

Jim Chee Vinesův šek na dvě stě dolarů i těch pět stodolarovek, které dostal od jeho manželky, sroloval co nejtěsněji do trubičky. Nebyla o moc větší než cigareta. Každého večera ji hodil do jedné ze služebních kanad, které nechával na noc stát u postele. Jakmile pak ráno kratičkou modlitbou přivítal nový den, vyklepl ji zase ven a začal dumat, co s ní. Nakonec ji zase strčil do kapsičky u košile, aby mu připomínala, že se pořád ještě nerozhodl. Čtvrtého dne ráno si všiml, že okraj šeku začíná být odrbaný. A tak trubičku rozbalil, položil šek i bankovky před sebe na stůl a upřel na ně oči.

Za tak minimální námahu, kterou na celou záležitost vynaložil, byly i dvě stovky moc. Ještě méně se mu líbila skutečnost, že mu paní Vinesová nabídla tři tisíce, když jí přinese zpátky šperkovnici, kterou sama ukradla. Proč? Pro tak nepředstavitelně bohaté lidi, jako byli Vinesovi, podobná suma relativně nic neznamenala, ale strýček ho vždycky poučoval, že takhle se o věcech přemýšlet nesmí.

„Nemysli, že když má někdo tisíc koz, na jedné mu nesejde,“ říkával Hosteen Nakai. „Má jich tolik proto, že mu na nich záleží víc než na rodině.“ Řečeno jinými slovy: od bohatého štědrost nečekej.

Co by mi asi tak poradil teď, přemítal Chee a usmál se. Jenomže rady by se nedočkal. Rozhodně ne jen tak. Nejdřív by spustil vodopád otázek. Který z nich nemluvil pravdu? Co bylo skutečným důvodem tak vysoké nabídky? Proč se Navahové ze Šachovnicové rezervace domnívají, že je Vines kouzelník? A myslí si to skutečně? Jak v celé záležitosti figuruje rodina Charleyů? A kdyby je Chee nebyl schopen zodpovědět, Hosteen Nakai by se na něj usmál a připomenul, co už mu říkal hodně dlouho. Běloši myslí úplně jinak než my, tvrdil vždycky.

Chee oběma ukazováčky sklepl bankovky do úhledné hraničky. Paní Vinesová lhala. Nebo mu alespoň neřekla celou pravdu. Sebral šek ze stolu a zadíval se na rozmáchlý podpis B. J. Vinese. Jeho verze byla vylhaná téměř dočista. Přeložil šek a zastrčil ho do přihrádky v peněžence, kde nosil kreditní karty, bankovky uložil ke svým penězům. Rozhodl se, že si promluví s Tomasem Charleym a zjistí, co se dá.

Jenže to by ho musel nejdřív najít. Becenti si pamatoval pouze to, že bydlí někde za východním okrajem rezervace kdesi u Mount Tayloru. A tak se Chee posadil k telefonu a začal volat na nejrůznější strany. Před polednem už měl zjištěno, že Tomas Charley je zaměstnaný u firmy Kerrmac Nuclear Fuels, která zpracovávala uran na palivové články do jaderných reaktorů. Zběžný hovor s osobním oddělením v Grantsu stačil, aby se dověděl, že Charley jezdí s nakladačem rudy, toho dne má volno, telefon domů nemá a jeho jedinou adresou je ta, kterou dostal i od nemocnice, to jest schránka u silnice na trase venkovského poštovního kursu mezi Grantsem a osadou San Mateo.

Ačkoli z Crownpointu to přímou čarou pravděpodobně nebylo dál než třicet mil, autem ho čekalo o dobrých šedesát víc, a tak dozorčímu, kterého měl toho dne Bennie Yazzie, ohlásil návrat až večer.

Za jízdy memoroval Noční zpěv. Zapnul magnetofon a přetočil kazetu až k místu, kde zpěvák budí ducha Hovořícího boha s posvátnou maskou. Na mezistátním tahu č. 40 sjel do pomalého pruhu a pečlivě naslouchal. Šoféři náklaďáků, kteří moc dobře věděli, že v tomhle úseku nemá kmenová policie žádnou pravomoc, si to bez obav hasili na plný plyn, zatímco každé osobní auto, sotva řidič Cheea zahlédl, nervózně zpomalilo na povolenou devadesátku. Nevěnoval jim sebemenší pozornost, protože byl soustředěný na zvonivý, jistě intonující hlas svého strýčka, který zpíval posvátný zpěv, jejž jeho lid v samých počátcích života na této zemi naučila Žena mnoha podob.

Nad večerními horami probouzí se, probouzí,

hávu večerního pylu probouzí se, probouzí.

Hovořící bůh se probouzí do slunce západu.

Na stezce krásy probouzí se, probouzí.

A vůkol nic než krása, když se probouzí.

Chee sáhl po magnetofonu, který měl položený na vedlejším sedadle, a stisknutím tlačítka Hosteena Nakaie zase umlčel. Chvilku se soustřeďoval a pak pětiverší opakoval a snažil se přitom jak napodobit kadenci a melodii, tak přesně deklamovat slova. Než dojel na dálniční křížení v Grantsu, byl si jistý, že celou pasáž o maskách umí zpívat tak, jak se má.

Dokonce i ve společenství, které si dobré paměti kromobyčejně vážilo a cvičilo v ní děti prakticky od narození, měl Chee v tomhle ohledu pověst nezvykle talentovaného člověka a rodina už od jeho raného dětství doufala, že by se mohl stát zpěvákem. Z více než šedesáti navažských klanů právě Rozvážní v řeči dali světu nejvíc slavných zpěváků. Nejčastěji pocházeli ze strany Cheeovy matky a prim mezi nimi hrál její bratr, Hosteen Frank Sam Nakai. Znal Noční zpěv, Stezku nepřítele i klíčové pasáže několika dalších ozdravných rituálů. Čas od času je dokonce vyučoval na kmenové střední škole v Rough Rocku. Byl to právě on, kdo mu dal „válečné jméno“ Ten, který dlouho přemýšlí. Strýc tak patřil k hrstce lidí, kteří znali Cheeovu skutečnou, skrývanou identitu. Jméno mu sice dal, ale když ho Chee prosil, aby ho vycvičil na zpěváka, Hosteen Nakai zprvu odmítal.

„K tomu je zapotřebí udělat nejdřív velice důležité rozhodnutí,“ říkával, „jinak by to všechno nemělo smysl.“ Oním prvním krokem byla podmínka, že se Chee obeznámí se způsoby a myšlením bílého muže. A teprve až pozná svět bělochů, který obklopuje lid Dinee, bude se moci rozhodnout, zda půjde cestou bílých, nebo zda se chce stát Navahem.

Strýc ho tehdy posadil do svého náklaďáku a odvezl do Gallupu. Zaparkoval u nádraží a vzal ho na Railroad Avenue, aby viděl, kolik je na ní hospod a kolik Navahů a Zuňiů do nich chodí. Jimmy měl ten obraz dosud v živé paměti. Vybavoval si, jak z Tyrkysové taverny vyšla žena a s ní muž v tradičním černém klobouku Indiánů z rezervace. Oba byli opilí a sotva se drželi na nohou. Pak žena ztratila rovnováhu a těžce dosedla rovnou na špinavý chodník. Muž se shýbl, aby jí pomohl vstát, ale ztratil přitom klobouk, který skončil ve škarpě. Hosteen Nakai to všechno pozoroval a v očích mu plál hněv.

„Nedokážou se rozhodnout,“ řekl. „Způsob života, který nás naučila Žena mnoha podob, jim připadá příliš tvrdý, a oni už nejsou schopni vnímat jeho krásu. Po stezce bílého muže ale kráčet také neumějí. Musíš prostě zvolit buď tak, či onak. Teď je pro tebe lehké být jako bílí. Vychodils školu a můžeš jít dál. Existují všelijaká stipendia a všelijaká zaměstnání, stačí jen pochopit, čemu bílý muž přičítá v životě hodnotu.“

Jimmy mu dávno tvrdil, že je už rozhodnutý. Chtěl být Navaho a kráčet po stezce krásy.

„Rozhodnout se můžeš teprve tehdy, až bílé pochopíš. Mají mnoho věcí, které my nemáme. Být Navahem znamená zůstat chudý,“ namítal Hosteen Nakai. „Až budeš starší, promluvíme si o tom znovu. A pokud si to ještě budeš přát, začnu tě učit. Ale nejdřív se musíš naučit žít jako běloch.“

A tak šel Chee studovat. Po maturitě na střední škole v Shiprocku pokračoval na Novomexické státní univerzitě. Zapsal si antropologii, sociologii a americkou literaturu. Dnem i nocí studoval způsoby bílého muže. Když se o semestrálních prázdninách vracel do rodného hoganu v pohoří Chuska Mountains, Hosteen Nakai mu předával moudrosti předků a nakonec ho začal učit rituálním zpěvům, které lid Dinee vyléčily a zavedly zpět na stezku krásy. A Chee vždycky prokázal, že má dobrou paměť.

Na silnici vedoucí z Grantsu k zadním partiím uranového pole poblíž Ambrosia Lakes víko magnetofonu zavřel a začal se rozhlížet po domě Tomase Charleyho. Stál deset metrů od uzoučké asfaltové vozovky. Byl z vepřovic a původně měl jen dvě místnosti. Teprve později k němu přistavěli dřevěný přístěnek se střechou z červených umělohmotných šindelů. Před domem na škvárobetonových tvárnicích odpočíval Chevrolet Impala model 1962. Neměl jediné kolo. Chee se svým hlídkovým vozem zarazil vedle něj a zůstal sedět. Pokud byl někdo doma a byl ochoten ho pustit dovnitř, vyjde na zápraží. A kdyby ho snad nechal čekat déle, než se sluší, hodlal Chee zaťukat na dveře.

Dveře se otevřely a Chee zahlédl, že ho sítí kdosi pozoruje. Bylo to nějaké dítě. Zůstal sedět a čekal dál. Teprve když stále nikdo nevycházel, vylezl z vozu.

„Ya-tah!“ zvolal. „Dobrý den.“

„Dobrý den,“ odpovědělo dítě. Byl to asi deseti – až dvanáctiletý chlapec.

„Hledám Tomase Charleyho,“ řekl Chee.

„Jel pro mámu,“ odpověděl chlapec.

„A kam?“

„Oni tam ale nezůstanou,“ prohlásil chlapec. „Máma je tkadlena a strejda ji vezl na aukci koberců.“

„Do Crownpointu?“ chtěl vědět Chee.

„No,“ řekl chlapec. „Máma jich má na prodej spoustu.“

Chee se zasmál. „Koukám, že mám dneska pěknou smůlu. Právě odtamtud jedu. Abych zas otočil a makal zpátky.“

„Budete se strejdou mluvit?“

„Když ho najdu,“ řekl Chee. „Co má za auto?“

„Fordku, je to dodávka model 1975. F-150, modrá. Jestli s ním budete mluvit, nemohl byste mu vyřídit, že se na ten chevrolet možná najde kupec? Sotva odjel, hledal ho tady nějakej pán,“ vysvětloval kluk.

„Jistě,“ řekl Chee. „Ještě něco?“

„Říkal, že se za ním asi na aukci staví,“ pokračoval chlapec. „Je to blonďák ve žlutý bundě. Prej si tam strejdu najde.“

„Dobře,“ řekl Chee a tentokrát se na chevrolet zadíval pozorněji. Holé brzdové bubny byly zahnědlé rzí a ze zadního sedadla visely vodopády zaprášené vycpávky. Synovec Tomase Charleyho byl zřejmě nezdolný optimista. Kdo by se táhl takovou dálku až do Crownpointu, aby koupil tenhle vrak?

12

Když projížděl kolem stanice kmenové policie, slunce už bylo za horami a padala tma. Před základní školou na konci osady stálo zhruba dvě stě aut. Na listopadovou aukci koberců se sjelo opravdu hodně lidí. Chee si našel modrou dodávku fordku 150. Hned vedle ní parkoval zelenobílý plymouth, s kterým podle chlapce jezdil zájemce o Charleyho chevrolet. Rychle si ho obhlédl. Vůz se zdál nový a na tachometru měl necelé tři tisíce mil. Držák s papíry na přístrojové desce prozrazoval, že pochází z půjčovny Hertz na albuquerqueském letišti.

V budově školy panovala hustá směsice pachů, které Chee postupně identifikoval jako placky, pastu na linoleum, křídu, dušené skopové s feferonkami, ovčí střiž, koňský hnůj a člověčinu. Kolem stolů v aule, na nichž byly rozloženy stohy koberců, se mlelo asi sto potenciálních zákazníků, kteří zkoumali nabízené zboží a poznamenávali si katalogová čísla. V tuto hodinu však většina návštěvníků vysedávala v jídelně u tradiční aukční večeře. Byly to navažské tacos, kukuřičné placky plněné vražednou kombinací dušeného skopového a feferonek. Ve dveřích auly se Chee zastavil a začal metodicky pohledem zkoumat přítomné. Měl jen mlhavou představu, jak Charley vypadá, protože se mohl řídit pouze velice vágním popisem, který dostal od Becentiho, ale čistě ze zvyku si pečlivě prohlédl všechny přítomné.

„Hledáte někoho?“ ozval se za jeho zády čísi hlas.

Patřil dívce v modrém roláku. Byla drobné postavy, svetr na ní plandal a obličej nad jeho záhyby se vůbec neusmíval.

„Člověka jménem Tomas Charley,“ řekl Chee. „Jenomže nevím, jak vypadá.“

Dívka byla velice hezká. Oválný obličej lemovaly hebké světlé vlasy. Oči, které na Cheea upírala, měla veliké a modré. Chee ten pohled velice dobře znal. Za univerzitních studií ho zažil bezpočtukrát a většinou od bílých spolužaček zapsaných na etnografii původních obyvatel Ameriky. Tyhle semináře bělochy velice přitahovaly, a zejména pak příslušnice něžného pohlaví, které se vyžívaly v komplexu viny za bezpráví napáchaná na příslušnících jiných ras. Chee však brzy zjistil, že víc než indiánská mytologie je zajímají indiánští muži. Z očí jim koukala zvědavost, zda je Chee opravdu natolik jiný než všichni ti blonďáci, s nimiž vyrůstaly. A když se teď zahleděl do očí dívky v obrovitém svetru, četl v nich tutéž otázku. Nebo si to alespoň myslel. Kromě toho v nich ale bylo ještě cosi jiného. Usmál se na ni. „A protože nevím, jak vypadá, tím hůř ho budu hledat.“

„A co kdybyste ho nechal být a šel?“ zeptala se. „Co mu vlastně chcete?“

Cheeovi zmrzl úsměv na rtech. „Mám pro něj vzkaz od synovce,“ odpověděl. „Ozval se kupec na jeho starý vůz a…“

„Ach tak,“ řekla dívka a zrozpačitěla. „Asi bych neměla dělat ukvapené závěry. Promiňte. Neznám ho.“

„Tak já se tu poptám,“ řekl Chee. Nechuť vůči policii patřila rovněž ke standardním reakcím, jež se už naučil očekávat od mladých Anglos, které se rezervace zdála tak přitahovat. Měl pocit, jestli snad kdesi neexistuje nějaká federální agentura, která má za úkol nalévat sociálním pracovnicím do hlavy, že všichni policisté jsou horší než carští kozáci a vůbec ze všech nejstrašnější je navažská kmenová policie. „Vy jste od Úřadu pro indiánské záležitosti?“ zeptal se.

„Kdepak,“ odpověděla. „Jenom tu pomáhám tkalcovskému družstvu.“ Ukázala směrem ke dveřím, kde se u stolku dvě Navažky probíraly jakýmisi papíry. „Ale jinak jsem učitelka. Vyučuju v pátém ročníku angličtinu a společenské vědy.“ Nepřátelský pohled z jejích očí zmizel, ale zvědavost v nich přetrvávala dál.

„Já jsem Jim Chee.“ Napřáhl ruku. „Přidělili mě sem na policejní stanici. Teprve docela nedávno.“

„Myslíte, že jsem slepá, abych si nevšimla uniformy?“ zasmála se a stiskla podávanou ruku. „Mary Landonová,“ představila se. „Jsem tu taky nová. Pocházím z Wisconsinu, ale loni na jaře jsem nastoupila na škole v Laguna Pueblo.“

„Těší mě,“ řekl Chee. Ruku měla malou a studenou. Rychle ji vymanila z jeho sevření.

„Mám teď práci,“ řekla a odešla.

Za třicet minut měl už Chee zjištěno, jak Tomas Charley vypadá a že je na aukci přítomen. Kdyby se domníval, že jde o naléhavou záležitost, zvládl by to i za kratší dobu, ale Chee takový pocit neměl. Spíš se seznamoval s obyvateli svého okrsku. Pak se vedle něho znovu zjevila Mary Landonová.

„Támhle ho máte,“ řekla. „To je on, v té červenošedé bundě a černém plstěném klobouku.“

„Díky,“ řekl Chee. Mary Landonová se pořád odmítala usmát.

Tomas Charley se opíral o zeď. Byl sám a zdálo se, že pozoruje kohosi v davu. Mary Landonová ještě něco dodala, ale Chee už ji neposlouchal. Zaměřil se na Tomase Charleyho. Byl vychrtlý a drobné postavy. Nemohl měřit víc než stopětašedesát. Obličej měl pohublý, oči hluboko zapadlé. Pod krempou klobouku posunutého do týla vyvstávalo úzké čelo. Z Charleyho vyzařovala jakási nervozita či napětí. Jeho oči zatěkaly směrem k Cheeovi a zase se rychle odvrátily. Becenti tvrdil, že je to napůl blázen, fanatik. V malých černých očích sídlil pohled člověka zvyklého na vize. Přimět Tomase Charleyho k řeči, pomyslel si Chee, bude vyžadovat velkou opatrnost a hodně štěstí.

Jak se ale ukázalo, nebylo to vůbec těžké. Chvíli se bavili o aukci a letošním suchu. Chee stál vedle něj, opíral se o zeď a určoval směr hovoru. Na pódium vystoupil dražitel, běloch s prokvetlou tváří, a s výrazným západotexaským přízvukem začal vysvětlovat pravidla aukce. Chee vykládal o šerifu Senovi a kompetenčních sporech mezi navažskou policií a bílými představiteli zákona. První koberec byl vydražen za pětašedesát dolarů. Na druhém se přihazování zaseklo na sto deseti. Dražitel ho odložil a začal si z účastníků utahovat, že jsou držgrešle. Nakonec se mu podařilo cenu vyhnat až na sto pětapadesát a koberec udat.

Chee probral nabídku, kterou dostal od Vinesovy manželky, i co o vloupání říkala, a zmínil se o svém rozhodnutí dát od celé věci ruce pryč. Nakonec vylíčil, jak Vines nabídku stáhl. Ale Tomas Charley byl čím dál zamlklejší.

„Nic mi do toho není,“ prohlásil Chee, „na osobě lupiče mi nezáleží.“ Zazubil se na Charleyho. „Já vím, kdo se k Vinesům vloupal a šperkovnici ukradl, a vy to víte taky. Gordo Sena se to jaktěživ nedozví. Mě zajímá, co v té krabici bylo.“

Charley mlčel a Chee čekal. Pátý koberec se dražil pěkně zostra. Dražitel ho prodal za dvě stě čtyřicet dolarů.

„Jsem totiž od přírody zvědavý,“ pokračoval Chee. „S Vinesem mi spousta věcí nehraje. S Gordonem Senou taky a s paní Vinesovou jakbysmet.“

Tomas Charley mu věnoval kratičký pohled a opět odvrátil oči. Jak tu před ním stál, ruce sepjaté na břiše, Chee si všiml, že prsty levé ruky nervózně bubnuje do pravého zápěstí.

„Proč vlastně Vines nechal vašeho dědečka pohřbít u svého domu?“ zajímal se. „Tohle mi pořád nejde do hlavy. Proč se třeba pokoušeli zavraždit vašeho otce? A proč po mně paní Vinesová nejdřív chtěla, abych tu starou šperkovnici jejího muže našel, a pak cukla? A proč mě taky Gordo Sena varoval, že si mám hledět svého?“

Poslední otázku mu položil přímo. Bubnování prstů ustalo. Charley našpulil rty.

„Mně je totiž šumafuk, jestli jste se k Vinesovi vloupal a něco tam sebral,“ rozčilil se Chee. „To mě nezajímá. Chci vědět, co v té krabici bylo.“

„Šutry,“ prohlásil Tomas Charley. „Kusy černýho kamene.“

Chee si uvědomil, že vlastně o obsahu skříňky moc nepřemýšlel, ale tohle rozhodně nečekal. Zadumal se. „Papíry ne?“ zeptal se nakonec. „Žádné písemnosti?“

„Většinou šutry,“ řekl Charley.

„Víc nic?“

„Pár medailí,“ pokračoval Charley. „Památky z války a podobný krámy.“ Pokrčil rameny.

„Co všechno?“

Charley se zatvářil překvapeně. „No,“ začal, „zevnitř byla na víku nalepená malá cedulka s Vinesovým jménem a adresou. Pak tam byly tři medaile. Jedna červená ve tvaru srdce, co se dává za zranění, další dvě byly hvězdy. První z nějakýho hnědýho kovu, druhá vypadala stejně, akorát uprostřed měla malou stříbrnou hvězdičku. Pak tam byl odznak ve tvaru perutí, jako nosej paragáni, orlíček na výložku a párek stříbrnejch kolejniček z poručickejch nárameníků.“ Charley se zamyslel. „Pak taky fotografie. Jednak nějakýho děvčete, jednak chlapa a ženský s takovým předpotopním autem. Jinak spousta černejch šutráků,“ zakončil svůj výčet.

„Jiného nic?“ chtěl vědět Chee. „Co jste tam hledal?“

Charley pokrčil rameny.

„Něco, co nosí štěstí?“ ťukl Chee.

Charley se zamračil. „Vines je čaroděj,“ prohlásil. Nepoužil navažského výrazu znamenajícího kouzelník, čaroděj či Navažský vlk, ale slova, kterým Lagunové a Akomové, jejichž jazyk patří ke keresanské skupině, označují člověka, který se vyzná v černé magii.

„Taky jsem slyšel,“ přiznal Chee. „Takže podle vás šperkovnice představovala jeho váček s medicínou?“

Charley po něm střelil očima a opět odvrátil pohled. Čas plynul. Dražitel spustil rytmickou litanii další aukce.

„Uřknul tátu,“ prohlásil Charley, „a tak jsem mu chtěl oplatit stejnou mincí. Potřeboval jsem něco, čím bych mohl přičarovat smrt já jemu.“

Chee mu to nevymlouval. Mohl sice namítnout: „Váš otec přece umírá na rakovinu,“ nebo „Za to nemůžou kouzla a čáry, ale zhoubné bujení tkání,“ ale neřekl nic. Tomas Charley si prostě vzal do hlavy, že otce uhranul kouzelník. V takovém případě přišel obvykle na řadu některý z ozdravných rituálů, většinou Stezka nepřítele nebo Stezka zaprodance. Všechny byly založeny na tradičním zaříkávání, jímž se působení nečistých sil obrátilo proti původci zla. A každý vyžadoval něco z nepřítelova osobního vlastnictví. Jenomže Tomas Charley byl napůl Laguna a na Vinese jakožto čaroděje nahlížel lagunskýma očima. Co když se lagunský náhled od navažského liší? Dražitel přiklepl malý kobereček s kosočtvercovým vzorem ženě, která přihazovala pod číslem 72. Chee s Tomasem Charleym se dál opírali o stěnu a dotýkali se rameny.

„Proč vlastně Vines vašeho otce uřkl?“ zajímal se Chee. „Máte nějakou představu?“

„Vines zprvu nebyl čaroděj,“ řekl Charley. „Myslím, že kdysi to bejval dobrej chlap. Pomohl dědovi a pomáhal i naší církvi. Máme od něj totem, co dal dědovi. Krtka. Je to mocnej totem, pomáhá našemu Pánu Peyote otevřít nám oči. Umožňuje, abychom měli vidění. Jenomže Vines ho chtěl zpátky, a tak dědečka uhranul. A nakonec ukradl i tátovu mrtvolu.“

Dražitel s pomocníkem předváděli na pódiu přikrývku pod sedlo. „Parádní kousek,“ zazpíval Texasan a hraně se zapotácel jakoby pod její tíhou. „Tuhle deku unese jen hodně statná kobyla. Je tkaná tak hustě, že byste s ní mohli chodit pro vodu. Takže začínáme dražit. Vyvolávací cena je osmdesát dolarů. Osmdesát poprvé. Osmdesát. Tak tedy osmdesát podruhé. Osmdesát. A osmdesát pět. Osmdesát pět poprvé. Osmdesát pět podruhé. Devadesát. Devadesát poprvé…“

„Ukradl mrtvolu vašeho otce?“ podivil se Chee. Měl takový dojem, že Emerson Charley minulý týden ještě žil. Byl sice na smrt nemocný, ale žil. Kdy to vlastně bylo? Před pěti dny? Před šesti? Pohlédl na Tomase Charleyho. Vychrtlý muž zíral přímo před sebe, rysy absolutně kamenné. Zdálo se, že se snaží na cosi upomenout.

„Kdy podle vás Vines mrtvolu ukradl?“

„Před dvěma třemi dny,“ odpověděl Charley. „Ze špitálu v Albuquerque. A teď má krtka zpátky.“

„Ale jak to provedl? Přece jen tak nenakráčel do nemocnice a neodnesl si ji.“

Charley zavrtěl hlavou. „Vines je čaroděj,“ řekl. „Když táta umřel, ze špitálu volali, co prej bude s mrtvolou. Jenomže než jsem tam dojel, Vines ji stačil ukrást. Víc nevím.“

„A jak si to vysvětlovala nemocnice?“

„Neměli ani ponětí. Mrtvola prostě zmizela. Jeden člověk mi tvrdil, že nejspíš ho příbuzný dali převézt do pohřebního ústavu. Říkal, že tátu na noc uložili do márnice, ale ráno byla mrtvola pryč. Prej si pro něj určitě přijela pohřební služba.“

„Policii jste to hlásil?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Charley. „Nehnuli ani prstem.“

To je jim podobné, pomyslel si Chee. Dovedl si představit, jak Charley jde na ředitelství albuquerqueské policie a shání se, komu nahlásit, že mu čaroděj ukradl mrtvolu. Jakpak se asi příslušný úředník tvářil? Nevěřícně, nebo jenom znuděně? A na co by vůbec šlo něco takového narazit? V nejhorším případě by se jednalo o převoz zesnulého bez souhlasu úředního ohledavače mrtvol. A policie si nejspíš řekla, že jde o nějaký omyl. Co když si nebožtíka odvezli jiní příbuzní? Třeba jsou navzájem znesváření. A Tomas Charley se jistě nerozčiloval a ani se nedomáhal odpovědi. Věděl totiž naprosto bezpečně, že Navahovi, který si přijde stěžovat, stejně nebude nikdo věnovat sebemenší pozornost. A kromě toho byl přesvědčený, že kouzelník s mrtvolou už dávno uletěl. Přesto ale Cheea popadl vztek, jak sprostě se k němu chovali.

„Hajzlové,“ procedil. „Mám se pokusit mrtvolu vašeho otce vypátrat?“

Charley se zamyslel.

„Víte,“ začal nakonec, „já jsem napůl Akoma a napůl Navaho. Pokud jde o mrtvoly, beru to jako Navaho. Táta umřel a co nadělám. S mrtvejma jsou jenom trable. Jenomže máma je Akoma a asi by si přála ho jaksepatří pohřbít. Rozhodně by se jí nelíbilo, že ho má ve spárech čaroděj.“

„Podívám se, co se s tím dá dělat,“ prohlásil Chee. „Proč se ale domníváte, že ji ukradl Vines?“

Charley zaváhal. „Má to souvislost s naší církví. Abyste pochopil, musím to vzít popořadě.“

A začal od druhé světové války, kdy jeho dědeček pracoval u traťové údržby železnice Santa Fe Railroad. Setkal se tehdy s jedním Indiánem z Oklahomy, který ho seznámil s Americkou domorodou církví a Pánem Peyote. Dědeček církev založil i na Šachovnicové rezervaci. Pomocí Pána Peyote jednoho dne prozřel a začal rozmlouvat s Bohem. V té době už byl zaměstnaný na naftovém vrtu a Bůh mu jednou vyjevil, že příštího dne dojde k nějaké strašlivé události, a poradil mu, aby se svou osádkou nešli do práce. Přesně jak Bůh předpověděl, vrt vyletěl do povětří, mezi Navahy a Akomy-Laguny se začalo mluvit o zázraku a k dědečkově sektě se začali hlásit další lidé. Příštím rokem se na Stezku peyote vydalo už přes dvě stě věřících. Potom se tu objevil jakýsi běloch. Jmenoval se Benjamin Vines a hledal uran. Při bohoslužbách se nechal slyšet, že Pán Peyote na něj seslal vidění, kde rudu hledat.

„Takhle jsem to slyšel od táty,“ pokračoval Charley. „Tvrdil, že po měsíci se Vines ukázal znova a řekl dědovi, že přesně tam, co mu Pán Peyote poradil hledat, rudu skutečně objevil. Uspořádali další bohoslužbu s přijímáním a Vines měl zase vidění. Tentokrát mu prej Pán Peyote prozradil, že pro dědovu církev učinil už dva zázraky. Jednou, když zachránil osádku vrtu před smrtí, a podruhý, když Vinesovi poradil, kde kopat. Vines je prej svatej člověk, stejně jako zachráněná osádka, a protože jejich svatost vyvěrá ze země, z naftovýho vrtu a uranový rudy, mají přijmout za totem krtka a říkat si Lidé temnot jako krtci.“

„A Vines vašemu dědečkovi věnoval amulet krtka?“

„Až pozdějc,“ řekl Charley. „Nějakou dobu pak žádný obřady nepořádali, protože navažská policie i poldové od Úřadu pro indiánský záležitosti u nich věčně dělali prohlídky, jestli neschovávají peyote, a zavírali je do vězení. Nejvíc je pronásledoval Gordo Sena. Ale potom uspořádali přijímání na jednom tajným místě a Vines dědečkovi a zachráněným členům osádky dal amulety v podobě krtka.“ Charley se odmlčel. „Teprve potom se z Vinese stal čaroděj,“ dodal po chvíli.

„A jak?“ chtěl vědět Chee.

„Nejdřív se stalo, že děda onemocněl,“ pokračoval Charley. „Uspořádal se pro něj obřadní zpěv, ale na dlouho to nepomohlo. Musel do nemocnice. Pak ho pustili, ale za čas tam musel znova a takhle to šlo pořád dokola, až nakonec umřel a Vines ho dal pochovat na svým ranči. Tenkrát si tam zrovna stavěl ten velkej barák. Církev pak léta scházela na úbytě, až táta ji dokázal postavit zase trochu na nohy. A tehdá za ním přišel Vines a chtěl po něm zpátky medicínu, tu schránku Pána Peyote, krtčí totem a všechny ostatní relikvie, jenomže táta odmítl. Od tý doby se už Vines na shromáždění neukázal.“

Příběh byl zřejmě u konce. Charley se nahrbeně opřel o zeď a zahleděl se přes hlavy zaplněné auly k pódiu. Texasan právě číslu 18 udal malý žlutý kobereček yei a začal vychvalovat další kus s černošedým kosočtvercovým vzorem Dvou šedých vrchů. „Na jakékoli obchodní stanici v rezervaci má hodnotu tři sta dolarů,“ zpíval.

„Co bylo dál?“ chtěl vědět Chee.

Charley chvíli neodpovídal. „Pak se začaly říkat všelijaký věci,“ prohlásil nakonec.

„Co například?“

„Že Vines je čaroděj.“

Následovala další odmlka. Chee měl pocit, že v Charleym začíná mít navažská krev navrch, protože Navahové o čarodějích mluví jen velice neradi.

„Já vám povím, co uděláme,“ navrhl. „Vy o Vinesovu schránku s pár šutráky nemáte zájem. Řekněte mi, kde ji najdu, a já ji předám zpátky majiteli. Kdyby se někdo ptal, jak jsme k ní přišli, řekneme, že na základě anonymního telefonátu.“

„Schoval jsem ji na lávovým poli,“ prozradil mu Charley. „Byla zamčená. Odnesl jsem ji na jedno místo, co tam znám, a vypáčil dvířka. Byla strašně těžká, tak jsem ji tam nechal.“ Popsal Cheeovi, jak schránku najde. „A teď už budu muset jít,“ řekl. „Zítra jdu do práce.“

„Byl za vámi člověk, co chce koupit váš chevrolet?“

Charley se zatvářil překvapeně. „Nebyl,“ řekl. „Copak má o ten vrak někdo zájem?“

„Tvrdil to váš synovec. Prý abych vám to vyřídil, že vás hledal nějaký člověk a chtěl auto koupit. Říkal, že si vás najde tady.“

„Nejspíš to nemá v hlavě v pořádku,“ řekl Charley a odešel.

A já taky ne, pomyslel si Chee, když ho sledoval, jak kráčí uličkou ke stolu, u něhož pokladnice tkalcovského družstva vyplácela peníze za vydražené koberce. Kameny ve šperkovnici, B. J. Vines coby mystik a prorok, B. J. Vines coby čaroděj, mrtvola ukradená z nemocniční márnice. Celá záležitost nedávala žádný smysl. Jenom zbytečně tratí čas.

Další ztratil sledováním aukce. Zprvu jen tak bloumal mezi obecenstvem, potom začal vyhlížet Mary Landonovou. Byl přesvědčený, že dívku přitahuje. Stejně jistý si ovšem byl, že nejde o nic osobního. Fascinovala ji spíš jeho rasa než on sám. Kterýkoli jiný podobně vymydlený a na ježka ostříhaný Navaho by té modrooké dívce bezpochyby připadal stejně zajímavý. Co se dá dělat. Jeho zase přitahovala bílá rasa, momentálně jedna běloška. Podle Navažek, které znal – matky, obou tet, svých „malých matek“, nebo děvčat, se kterými chodil – nedokázal Rosemary Vinesovou odhadnout. A bílé dívky vlastně nikdy pořádně nepoznal. Jejich zvědavost ho vždycky nakonec odradila. Ale Mary Landonovou by poznal velice rád. Jenomže po Mary Landonové bohužel jako by se země slehla.

Vyšel na parkoviště. Po zatuchlém ovzduší vytopené auly s rozkoší vychutnával čerstvé povětří. Tomas Charley stál u svého náklaďáčku, zabraný do hovoru s jakýmsi bělochem ve žluté větrovce. Běloch měl světlé vlasy. Zájemce o bezcenné zrezavělé chevrolety dorazil na správnou adresu. Chee se na něj zvědavě zadíval. Běloch si zřejmě uvědomil, že ho sledují cizí oči, a změřil si ho pohledem. Pak si Chee vzpomněl, že muž je pozoroval už tehdy, když se s Charleym opírali o stěnu a bavili se. Po Mary Landonové pořád nikde ani vidu ani slechu.

Nakonec na ni narazil ve školní kuchyni, kde spolu s půltuctem dalších žen umývala nádobí.

„Už jsem to vyřídil,“ řekl Chee. „Děkuju.“

Setkávali se už potřetí a Chee měl o třetích setkáních svou teorii. Do třetice všeho dobrého si lidé přestávají být cizí.

„To byl nějaký dlouhý vzkaz,“ prohlásila Mary. „Zřejmě jste probírali i spoustu jiných věcí, než jen to, že někdo chce koupit auto,“ dodala skepticky, ale pak se usmála.

Chee se přistihl, že přemítá, o co ji požádat, aby měl důvod v kuchyni zůstat a mohli se bavit dál, ale na nic nepřišel. „Nemáte chuť zajít na kávu?“ uslyšel se. „Ještě bude otevřeno.“

Prve ho zpytovala pohledem jako seržanta kmenové policie. Teď se na něj dívala jako na muže, který ji pozval na kávu, a její pohled byl neméně zvědavý, jenomže jinak. „Musím dodělat nádobí,“ namítla.

„Já vám pomůžu,“ nabídl se Chee.

Doma ve své mobilní obytné buňce umýval nádobí každý večer: talíř, šálek, nůž a vidličku od snídaně a další talíř, šálek a příbor od večeře plus pánev, na které si dělal jak jedno, tak druhé. Ale umývání nádobí jakožto společenský rituál zažil naposled za univerzitních studií.

„Koukám, že vás to docela baví,“ ozvala se Mary. „Třeba jste se minul povoláním.“

Zatoužil odpovědět něco vtipného, ale nic ho nenapadlo.

V boxu Crownpoint Café si o sobě navzájem trochu pověděli. Mary před rokem přišla do Laguny jako náhrada za učitelku, která se zranila při automobilové nehodě. Pak dostala práci tady v Crownpointu. Pocházela z malého městečka poblíž Milwaukee, kde absolvovala univerzitu. Ráda jezdila na vodu a chodila na túry a vůbec milovala pobyt v přírodě. Nesnášela lidi, kteří si o sobě moc myslí. Učit navažské děti se jí líbilo, ale nebyla si jistá, co dělat s jejich kulturně podmíněným nedostatkem ctižádosti. Doufala, že navažštinu nakonec zvládne, ale výslovnost jí připadala příšerně těžká a zatím uměla jen několik vět. Zkusila je na něm a Chee předstíral, že rozumí. Mary mu sice nevěřila, ale stejně mu byla za tu lež vděčná a odměnila ho opravdu milým pohledem. Chee se jí vyptával na rodiče. Tatínek měl obchod se sportovními potřebami. Po důvodech její nechuti k policii ale pro jistotu nepátral. Jednak na to nebyla vhodná chvíle, a kromě toho podobný postoj měla spousta lidí.

Mary Landonová se od něj na oplátku dozvěděla, že po matce patří ke klanu Rozvážných v řeči, ale po otci je rodem z klanu Hořké vody. Prozradil jí, že otec už zemřel a strýc z matčiny strany je známý yataalii. Žila tu už dost dlouho, aby věděla, jak důležitou roli tihle šamanové hrají v navažských obřadech. Vyslechla i spoustu podrobností o dalších příslušnících rodiny, obou starších sestrách, nesčetných bratrancích a sestřenicích, strýcích a tetách. Jedna dokonce zastupovala okrsek Greasy Water v kmenové radě.

„Je to matčina sestra, tedy moje ‚malá matka‘,“ řekl Chee. „Ženská jako řemen.“

„Ale vy švindlujete,“ obvinila ho. „Já jsem vám o sobě pověděla všechno možné, a vy mě tu krmíte příbuzenstvem.“

Překvapilo ho to. Člověk je přece tím, čím je jeho rodina. Ale pak mu došlo, že u bělochů tomu tak není. Běloši se ztotožňují s tím, čím jsou jako jednotlivci, dumal, zatímco si sladil a míchal kávu.

„Jsme už prostě takoví. Kdybych vás představoval svým soukmenovcům, neřekl bych ‚Tohle je Mary Landonová, co učí na škole v Crownpointu‘, ale ‚Tato žena patří k…‘ a identifikoval bych rodinu vaší matky i otce a přidal bych veškeré podrobnosti o strýcích a tetách, aby každý hned věděl, kam vás přesně zařadit.“

„‚Tato žena‘?“ podivila se Mary Landonová. „Jménem byste mě nepředstavil?“

„To by bylo nezdvořilé. Dneska má čím dál víc Navahů anglická jména, ale podle naší tradice se o člověku nesluší mluvit v jeho přítomnosti jménem. Jménem odkazujeme jen na nepřítomné.“

Mary Landonová nevěřícně vykulila oči. „Ale to je…“ začala, ale nedořekla.

„Hloupost?“ chtěl vědět Chee. „Musíte pochopit náš způsob života. Navahovo skutečné jméno je tajné. Říká se mu taky ‚válečné jméno‘. Člověk ho dostane v dětství od některého člena rodiny, ke kterému má blízko. Má pokud možno vystihovat jeho osobnost. Zná ho nanejvýš půltucet lidí. Používá se při obřadech, například když dívka prodělává kinaalda, čili slavnost dospívání v ženu, nebo při zaříkávání. Jak člověk roste, dostává nejrůznější přezdívky, kterými na něj lidé odkazují. Například ‚Uplakánek‘, ‚Běžec‘, ‚Dlouhá ruka‘, nebo ‚Šereda‘.“ Chee se zasmál. „Jednomu stryci z otcovy strany například nikdo neřekne jinak než ‚Lhář‘.“

„Takže Jim Chee není vaše pravé jméno?“

„Pak přišel bílý muž,“ pokračoval Chee, „a s ním obchodní stanice. Když nějaký Navaho dal do zástavy šperky nebo bral na úvěr, potřeboval si ho běloch zapsat do knih pod nějakým jménem. A tak se začaly přezdívky formalizoval, potom přišly na řadu rodné listy, a tak jsme získali příjmení. Přezdívky jsem měl dvě nebo tři. A vy je jistě máte taky.“

„Já?“ zatvářila se Mary překvapeně.

„Jak dlouho tady žijete? Tři měsíce? To už vám určitě taky nějakou dali.“

„Jakou například?“

„Nějakou, která vás vystihuje. Třeba ‚Hezká učitelka‘. Nebo ‚Tvrdohlavá‘.“ Pokrčil rameny. „‚Modrooká‘, ‚Světlovlasá‘, ‚Repetilka‘. Mám vám to zjistit?“

„Rozhodně,“ řekla Mary. „Počkejte, vlastně ne. Radši to nedělejte. Co vy? Jak říkají vám?“

„Tady? To nevím. Ale když jsem sloužil v Rough Rocku, říkali mi…“ Zarazil se a pak pečlivě vyslovil své navažské jméno. „Znamená ‚Ten, který se cvičí na zpěváka‘.“

„Hm,“ řekla Mary Landonová. „Je to pravda?“

„Byla,“ přiznal Chee. „Svým způsobem vlastně ještě je. Záleží, jak se to vezme.“

„Jak to myslíte?“

„Podal jsem si přihlášku k FBI. Víceméně proto, abych zjistil, jestli na to mám. Podstoupil jsem všechny testy. V Albuquerque jsem absolvoval pohovor před posudkovou komisí. Minulý týden mi napsali, že jsem uspěl. Mám se hlásit na akademii FBI ve Virgínii. Desátého prosince.“

Zvědavě na něj pohlédla. „Takže z vás bude agent FBI?“

„Nevím,“ řekl Chee.

„Copak, nejste rozhodnutý?“

„Nač spěchat? My jedeme na navažský čas.“ Ale vzápětí mu to vtipkování přišlo falešné. Desátý prosinec neměl s navažským časem nic společného. Tohle datum, do něhož zbývaly čtyři týdny, představovalo zcela specifický, neprůstřelný a konečný termín.

„Nemůžete být přece navažský medicinman a přitom agent FBI.“

„Asi ne,“ řekl Chee. Toužil změnit téma, protože tohle neměl vůbec chuť probírat. Měla ostatně pravdu. Být Navaho a zároveň agent FBI skutečně nešlo dohromady. Když člověk nežil uprostřed lidu Dinee, nemohl být Navaho. „Mimochodem,“ vyhrkl, „musím vám poděkovat, že jste mi pomohla najit Tomase Charleyho. Zjistil jsem, co jsem potřeboval. Pokud ovšem mluvil pravdu.“

Mary Landonová se na něj zpytavě podívala a Chee si bohužel trochu pozdě vzpomněl, že už jí říkal, proč chtěl s Charleym mluvit.

„Lžou vám jako policistovi lidé často?“

Tvářila se, že jde o naprosto nevinný dotaz. Pokud by to byla pravda, odpověď by zněla ano. Jenomže Chee z něj vycítil určitý osten, a proto odpověděl jinak.

„Promiňte,“ řekl. „Opravdu jsem jeho synovci slíbil, že mu vyřídím vzkaz o kupci na auto. Ale chtěl jsem s ním mluvit i o některých služebních záležitostech.“

„A to jste mi nemohl říct.“ Bylo to spíš konstatování než otázka, a patřičná odpověď měla znít: „Ne, nemohl.“ Ale Chee znovu vycítil jakési nepřátelství (nebo spíš směsici opatrnosti a podezíravosti) a na patřičné odpovědi neměl momentálně náladu.

„Mohl, pokud si ovšem potrpíte na zašmodrchané vysvětlování něčeho, co za to vlastně ani nestojí,“ řekl. „Chcete si to poslechnout?“

Chtěla, a tak jí začal vykládat o Vinesovi, jeho manželce a ukradené šperkovnici, šerifovi Gordo Senovi, Lidech temnot a ukradené mrtvole, a nakonec jí prozradil, kde Tomas Charley skříňku schoval.

„Když se na to všechno podíváte hezky s odstupem,“ dodal, „jde vlastně o to, že jeden navažský polda je prostě zvědavý. Bezvýznamná záležitost, kterou nemá nikdo v kompetenci.“

„Ale je to zvláštní,“ řekla. „Jak to podle vás s Charleyho otcem bylo? A co hodláte dělat?“

„Myslíte s mrtvolou? To opravdu nevím. Pravděpodobně je na vině byrokracie a pídit se po mrtvém nestálo nikomu za námahu. Pokud jde o mě, až budu mít chvilku, vypravím se na lávové pole pro šperkovnici a podívám se na ty kameny, a pak skříňku vrátím Vinesovi. Tvrdí sice, že mu na ní nezáleží, ale určitě by rád dostal zpátky ty metály.“

„A co mu řeknete?“

„Nic. Zavolám do Grantsu na úřad šerifa a řeknu, že jsem dostal anonymní tip, kde je šperkovnice ukrytá, vypravil jsem se tam a opravdu ji našel. A Vinesovi ať vyřídí, že jestli ji chce zpátky, může si ji vyzvednout u nás na stanici.“

Mary Landonová zdvihla obočí a napila se kávy.

„Dobrá,“ řekl Chee. „Nemluvil jsem pravdu. Jenomže jak můžu Vinesovi šperkovnici vrátit, aby přitom Charley neskončil v base?“

„Nic mě nenapadá,“ přiznala. „Ale vrtá mi hlavou, jak Charley poznal, že vám může důvěřovat.“

Chee pokrčil rameny. „Protože vypadám důvěryhodně?“ zkusil to.

Rozesmála se. „To je tedy velký omyl, abyste věděl,“ řekla. „Až pro tu skříňku pojedete, vzal byste mě s sebou?“

„Jistě,“ řekl Chee. „Vypravíme se tam hned zítra.“

K učitelským bytům crownpointské školní správy to bylo od školy čtvrt míle. Ve škole už panovala tma a na parkovišti zbývalo jediné auto. Byla to modrá fordka, dodávka typu F-150. Chee na ni upřel oči a zpomalil.

„Tady ne,“ řekla Mary Landonová. „Bydlím ještě o kousek dál.“

„Já vím,“ řekl Chee. „Hned to bude.“

Zabočil na parkoviště a zastavil vedle dodávky. „To auto patří Charleymu,“ řekl. „Proč ho tu nechal?“

Vůz byl zamčený. Na čelním skle se bělala námraza. Chee ho obešel a posvítil si baterkou do kabiny, jestli na svou otázku nalezne odpověď, ale marně.

13

Obrovským polím černé lávy, kterými je Nové Mexiko přímo poseté, se říká malpais. Španělsky to znamená doslova „špatná země“. Malpais za Mount Taylorem na Šachovnicové rezervaci vznikl důsledkem stejné sopečné činnosti, která v dávnověku horu vytlačila do výše pět tisíc metrů. Od té doby ji eroze snížila na méně impozantní tři tisícovky a poměrně nedávné erupce vychrlily z pukliny při jejím úpatí proudy roztaveného čediče, které putovaly celých čtyřicet mil na jih, dokud se dlouhé údolí mezi mesou Cabolleta a pohořím Zuňi nezaplnilo. Lávu staršího data už dávno nahlodaly řasy, mech, déšť, vítr a nezdolné pouštní traviny, ale jinde, kde pole nebylo starší než několik tisíc let, měla povrch dosud drsný, černý a relativně bez života. Přestože ale klikatá cesta, kterou se Chee pustil, sledovala starší a hladší proud, byla jízda dost krkolomná.

„Tady jsem ještě nikdy nebyla,“ poznamenala Mary Landonová. „Myslím na túře. Vypadá to, jako kdyby se tu klokotem vařil oceán tuše a pak najednou zmrzl na kámen.“

„Dokonce i hlodavci, co tu žijí, mají většinou černou srst,“ odpověděl Chee. „Ochranné zbarvení, víte?“

„Tady snad ani žádný život nemůže existovat.“

„Ba ne, je tady například spousta plazů,“ opravil ji Chee. „Nejrůznější hadi a ještěrky. A poměrně dost savců. Králíci, myši, krysa klokaní a tak dále.“

„A co vlastně pijí?“ zajímala se Mary.

„Některé druhy pít ani nepotřebují, přijímají tekutiny z rostlin, kterými se živí. Jinak jsou tu jezírka, která zachycují dešťovou vodu a tající sníh,“ řekl Chee. „A tu a tam se najde i pramen. K jednomu takovému zrovna míříme. Charley tam občas jezdí sbírat rostliny, durman a tak, pro své obřady. Právě u něj schoval šperkovnici.“

„A jak ji chcete najít?“

„Buď dedukcí,“ řekl Chee, „nebo se Charleyho zeptám. Říkal, ať jedu po cestě k místu, kde nová láva kříží starou.“ Ukázal před sebe. „Jako třeba tady. Pak se prý cesta rozdvojuje. Vidíte? Přímo před námi. Tam se musíme dát doprava. Pramen leží asi o sto metrů dál. Říkal, že místo poznám podle skupiny tamaryšků. Koukejte, támhle jsou.“

„Proč tedy nejedeme doprava?“ chtěla vědět Mary.

„Chci vám novou lávu ukázat zblízka,“ řekl Chee. „Pak zaparkujeme a zbytek dojdeme pěšky.“

Přestože nová láva pocházela z doby před nejméně tisíci lety, zdálo se, jako kdyby ztuhla teprve včera. Na hrubém, ostrém povrchu černé barvy bylo dosud vidět bubliny, které doběla rozžhavený proud vytvořil, jak klokotavě tekl krajinou. Když na něj slezli, zastavili se a zahleděli se přes deset mil dlouhé rozryté černé pole na modrý obrys mesy Cabolleta.

„Úchvatný pohled,“ řekla Mary. „Připadám si, jako kdybych se dívala milión let zpátky.“

„Znáte naše legendy?“ zeptal se Chee.

„Jen několik,“ přiznala Mary. „Jedna moje známá z kmene Laguna mi vyprávěla o putování svého kmene na tento svět. A o Kukuřičných pannách.“

„To jsou ale pueblanské legendy,“ řekl Chee. „Kdybyste byla Navažka, věděla byste, že to, na co se právě díváte, je krev Rohaté příšery.“

„Chápu, černá krev,“ zazubila se na něj Mary. „Navažské příšery mají srdce černější než noc.“

„Uhodla jste. Tohle je totiž historické místo. Právě tady začala Hrdinská dvojčata pracovat na tom, aby z Dinetahu učinila místo, kde by lid Dinee mohl v klidu a bezpečí žít. Nejdřív se pustili do křížku s Rohatou příšerou. Zrozený z vody odlákal její pozornost a Ten, který skolil příšeru, pak obludu proklál šípem.“

„Krve tedy měla požehnaně.“

„Potom se utkali i s ostatními,“ řekl Chee a podal jí ruku, aby jí pomohl z lávové vlny „Nejdřív s Okřídlenou příšerou, pak s Vodní. Mívali jsme dokonce jednu, které se říkalo Ta, která skopává lidi ze skály.“

„A jakpak si s ní poradili?“

„Vlasy měla vrostlé do skály, takže nemohla spadnout,“ řekl Chee. „Ale Ten, který skolil příšeru, jí udělal novou frizúru.“

Po staré lávě se šlo poměrně pohodlně. Čas drsný povrch ohladil a povlak mechu změnil barvu z černé na šedou. Tam, kde se v puklinách nashromáždil prach, rostly trsy trávy. Cestou Chee vyprávěl o navažské mytologii a Mary naslouchala. Nesl sáček z hnědého papíru a v něm termosku s kávou, dvě jablka a dva největší hamburgery, které v Grantsu dostal. Naposled byl na pikniku někdy na střední škole. Bylo mu dobře. Po pravici vysoko na svazích Mount Tayloru se od odraženého slunce blyštěl proti tmavomodrému nebi sníh.

„Říkáme jí Tyrkysová hora,“ vykládal Chee. „Vystavěl ji První člověk z hlíny, kterou vynesl z Třetího světa, a kouzelným nožem ji přibodl k zemi, aby neuletěla. Na vrcholek posadil Tyrkysovou dívku, aby Navahy chránila před příšerami, a nařídil Velkému hadu, aby tam až do skonání věků žil a chránil Tyrkysovou dívku před všemi nebezpečenstvími, které Tyrkysovým dívkám hrozí.“

„Když už mluvíme o hadech,“ řekla Mary, „vzpomínám si správně, že v zimě spí, a proto se nemám absolutně čeho bát? Nebo jsou povídačky o hibernaci jen další z těch vašich mýtů?“

Vylezla na obrovský lávový balvan. Hned za ním rostla skupina tamaryšků, pod nimiž vyvěral pramen. „Tak co, kdypak mi prozradíte své válečné jméno?“

„Při chůzi po lávovém poli je nejrozumnější se těmhle balvanům vyhnout,“ odpověděl Chee. „Jsou to vršky starých bublin a zhruba jedna z každých dvaceti tisíc má tak tenkou slupku, že ji člověk může prošlápnout a spadnout do…“

Nedořekl. Mary se na vrcholku balvanu zarazila a jako přimražená hleděla dolů. „Jime,“ ozvala se, „tady někdo…“

Chee se vyškrábal nahoru.

Hned za balvanem ležela gula, tmavý kruh čisté vody obrostlý bojínkem a jakýmsi zeleným rákosem, a kolem se rozprostíral prstenec tvrdé pouštní trávy. Muž napůl ležel, napůl klečel. Na sobě měl červenočerný polokabát a u hlavy se mu válel černý klobouk. Ruce měl za zády, spoutané něčím, co vypadalo jako elektrická přívodní šňůra.

„Myslím, že je mrtvý,“ pípla tence Mary.

„Já se podívám,“ prohlásil Chee. Mužova levá ruka mu připadala jakoby rozmačkaná a pokrytá jakýmsi černým povlakem. „Asi byste měla počkat ve voze.“

„Dobře,“ odpověděla Mary.

To černé, co měl Tomas Charley na ruce, byla dávno zaschlá krev. Když se ale Chee dotkl prsty jeho šíje, aby se přesvědčil, že je opravdu mrtvý, bylo svalstvo na omak pružné a teplé. Rychle se otočil a začal očima propátrávat okolí. Smrt zastihla Tomase Charleyho teprve před několika minutami a Chee si s nepříjemným pocitem v zádech uvědomil, že revolver, který mu k pikniku ve volné přírodě s hezkou dívkou připadal tak strašně nevhodný, zůstal zamčený v přihrádce pod přístrojovou deskou jeho vozu. Bylo samozřejmě možné, že Charley tu byl dlouho a umíral jen velice pomalu. Pokud ho ale vrah zabil teprve před několika minutami, znamenalo to, že musí být dosud nablízku. Pohlédl znovu na mrtvolu. Příčinu smrti nedokázal určit. Krev byla vidět pouze na ruce. Pak zkřivil tvář. Vrah zřejmě Charleymu ruku metodicky mrzačil. Prohlédl polokabát, jestli nenajde díru po kulce, ale marně. Pak si povšiml sežehlých vlasů na temeni. Poklekl k mrtvému a jemně je rozhrnul. V kůži pod vlasy našel malou okrouhlou dírku, kudy do lebky pronikla kulka. Vypadala nanejvýš na ráži .22. Takže tohoto polovičního Navaha Tyrkysová dívka uchránit nedokázala.

Kdesi nablízku se ozval startér auta. Chee se rozběhl kolem tůně a zamířil za skupinu tamaryšků, odkud zvuk přicházel. Uvědomoval si, že řidič je s největší pravděpodobností ozbrojený. Když vyhlédl zpoza zástěny křovisek, spatřil zelenobílý plymouth. Bylo to totéž auto, které zahlédl parkovat vedle Charleyho náklaďáčku. Teď už uhánělo po cestě pryč. Řidiče se mu zahlédnout nepodařilo, a proto se otočil a vyškrábal se na lávovou formaci. Věděl, že až plymouth dojede na rozcestí, bude se muset dát doleva směrem k silnici a dál na Grants. V té chvíli na řidiče uvidí. Stačil mu jenom kratičký okamžik, protože si potřeboval jen potvrdit, co už věděl. Byl přesvědčený, že za volantem sedí blonďák ve žluté větrovce.

Jenomže plymouth zabočil na opačnou stranu a začal se drkotavě blížit k jeho hlídkovému vozu.

Zaznamenal, jak Mary na sedadle spolujezdce sleduje okénkem přijíždějící auto a pak se rozhlíží, kde je Chee.

Přiložil ruce k ústům a vykřikl: „Utíkejte, Mary! Utíkejte!“

Vyskočila dveřmi na straně řidiče a rozběhla se k poli nové lávy, v ruce jeho policejní karabinu ráže 30-30. Vyrazil směrem k vozu a snažil se přitom co možná nejvíc krýt za výčnělky lávy. Plymouth zastavil a řidič vystoupil ven. Byl to skutečně blonďák ve žluté bundě. Zvedl pravou ruku, v níž třímal pistoli, a zamířil na Mary. Cheeovi připadalo, že zbraň má kromobyčejně dlouhou a těžkou hlaveň. Z ústí se několikrát zakouřilo. Alespoň Chee měl ten pocit, i když žádnou ránu nezaslechl. Mary mu mezitím zmizela z dohledu v lávovém poli. Zcela instinktivně se rozhodl, že oběhne džíp, najde ji a vezme si od ní karabinu. Blonďák se za ním neodváží, protože si bude myslet, že je ozbrojený. Chee v podstatě ani příliš neriskoval. Šance, že ho blonďák na sto metrů trefí pistolí, byla dost mizivá. Ledaže by šlo o výjimečného střelce. Ale i v tom případě se rozhodně nemusel bát, že by ho kulka ráže .22 na takovou vzdálenost zabila. Rozběhl se jako o závod.

Najednou jím projela prudká bolest. Zapotácel se, ztratil rovnováhu, dopadl na kolena, potom na ruce. Bolest vystřelovala z levé poloviny hrudníku. Infarkt, napadlo ho naprosto nelogicky, a vzápětí ucítil, jak se mu po boku řine krev. Rychle si zranění ohledal. Zdálo se mu, že kulka zasáhla žebro. Když si ho opatrně osahával, křivil obličej bolestí. Žebro bylo zřejmě přeražené, ale jinak měl pocit, že žádné vážné zranění neutrpěl. Přestože teď už musel počítat s blonďákovým střeleckým uměním, neměl dosud důvod na svém plánu něco měnit. Opatrně se zvedl. Chtěl zjistit, kde se protivník nachází, a pak větším, bezpečnějším obloukem pokračovat k poli nové lávy.

Blonďák klusal po mírných vlnách šedého kamene, pistoli s dlouhou hlavní napřaženou před sebou, a mířil rovnou k němu. Chee padl k zemi. Buď se blonďák ozbrojeného navažského policisty nebál, nebo věděl, že je beze zbraně. Třeba si všiml, že Chee nemá opasek s pouzdrem, a chystá se ho oddělat stejně, jako to učinil s Tomasem Charleym. Na chvilku zpanikařil, ale pak se zase sebral a klopýtavě se rozběhl. Kličkoval jako zajíc a v duchu si říkal, že Mary Landonová a puška budou muset ještě počkat. Teď šlo o to, zůstat naživu. Musí blonďákovi utéct a někde se ukrýt. Když se robinzonádou vrhl přes lávový val, hvízdla kolem kulka, ale ani tentokrát nezaslechl žádnou ránu. Láva za valem vytvořila široké, asi metr a půl hluboké koryto. Dal se znova do běhu. Přeražené žebro bodalo jako nůž. Pak uslyšel ohlušující ránu, zabzučela odražená kulka, po ní druhá a nakonec ještě jedna. Výstřely však nepocházely z blonďákovy nehlučné dvaadvacítky, ale z policejní karabiny. Koryto končilo u tůňky obrostlé trávou. Octl se zpátky u Charleyho pramene. Zastavil se a vykoukl přes okraj skalního valu. Přikrčený blonďák klusal zpátky ke svému vozu. Z náspu nové lávy vyrazil obláček modravého kouře a ozvalo se další prásknutí karabiny. Blonďák doběhl za džíp a Chee ho na chvilku ztratil z očí. Za okamžik už ale viděl, jak se souká do plymouthu. Vůz s kvílením pneumatik zacouval kolem džípu, pak vyrazil vpřed a bez ohledu na pneumatiky a pérování uháněl cesta necesta pryč.

Teprve teď Chee zaznamenal, že džíp hoří. Zpod zádi vozu šlehaly plameny, živené zřejmě benzínem unikajícím z nádrže. Vzápětí už celý zadek vozu pohltil ohnivý hřib. Zachmuřeně zíral do plamenů. Pokud si pamatoval, stodvaceti litrová nádrž byla asi z poloviny plná. Dalších šedesát litrů obsahovaly rezervní kanystry. Až se benzín dostatečně zahřeje, vybuchne auto jako bomba.

Mrtvola Tomase Charleyho dosud klečela s čelem v trávě. Chee kolem ní přešel a sebral ze země sáček s termoskou a jídlem. Čekala je dlouhá cesta po svých. Potom několik minut metodicky propátrával nejbližší okolí, jestli někde nenajde šperkovnici. Charley tvrdil, že ji nechal na kameni hned vedle tůňky, rovnou na očích. Jenomže po schránce nikde ani stopy. Za zády zaslechl tlumené zadunění explodující nádrže.

„Páni,“ vydechla Mary, když k ní došel. „Vy Navahové teda umíte pořádat nevšední pikniky.“ Rozesmála se, ale hlas jí přeskakoval. Oheň znovu hlasitě pšoukl, protože autu explodovala přední pneumatika, a Mary zvedla ruku před obličej, aby se chránila před sálavým žárem. Rukáv měla roztržený a na zápěstí jí zasychal pramínek krve z dlouhého škrábance na paži.

„Jste v pořádku?“ chtěl vědět Chee. „Díky Bohu, že vás napadlo vzít pušku s sebou.“

„Já věděla, že to řeknete.“ Najednou se jí zmocnil vztek. „A proč by mě to nemělo napadnout? Myslíte, že jsem úplně blbá? Vidím mrtvého se svázanýma rukama, pak se po mně žene chlap, který ho musel oddělat, vy na mě hulákáte, ať utíkám, tak proč bych si neměla vzít pušku, když po ní stačí jen sáhnout?“ Její hlas nabíral na zuřivosti. „Protože jsem jenom pitomá ženská? Kdybyste ji popadl vy, nikdy bych to podobným způsobem nekomentovala. Považovala bych to za samozřejmost. Jenomže kdepak, já jsem jenom ženská, a tudíž husa.“

„Promiňte,“ vypravil ze sebe Chee.

„Kromě toho, s tím zatraceným krámem něco je,“ vybuchla a pušku mu podala. Chee si vzpomněl, že v přihrádce pod přístrojovou deskou má zásobní náboje, které co nevidět začnou také explodovat.

„Pojďte kousek dál,“ navrhl, a sotva to dořekl, začala munice práskat jako bouchací kuličky.

„Umím docela slušně střílet,“ řekla Mary, „ale všechno mi lítalo vedle.“

„Za to se taky omlouvám,“ usmál se Chee. „Pokud pušku zrovna nepoužívám, nastavuju hledí na nejnižší polohu.“ Posunul jezdce palcem, až zaskočil do drážky označující 200 metrů.

Mary se na něj podívala s výrazem, který říkal: „To snad ani není pravda.“ Zavrtěla hlavou. „Ale proč? Proboha proč?“

„Aby se neunavila pružina,“ zablekotal Chee.

Najednou se k němu přitiskla. Cítil, jak se chvěje. „Nezlobte se, že se chovám jako hysterická semetrika,“ zahuhlala mu na prsou. „Nejsem na podobné věci zvyklá.“

„Já taky ne,“ přiznal Chee.

„Čí je to mrtvola? Pana Charleyho, co jste se na něj včera ptal? Je mrtvý, že? Kdo ho zabil, ten blonďák? Máte ponětí, co to má všechno znamenat?“

„Ano,“ řekl Chee. „Ne. Je to Charley a je mrtvý. A o co jde, nemám nejmenší ponětí.“

Ještě ani nedomluvil, když si Mary všimla, že má zakrvácenou košili. I když si uvědomoval, že je to dětinské, se zraněním si před ní alespoň nepřipadal tak hloupě. Kdyby žebro tolik nebolelo a nečekal ho pětimílový výšlap zpátky k silnici, skoro by si řekl, že to stálo za to.

14

Colton Wolf po sobě zanechal stopy. Zahlédli ho dva svědci, hezky zřetelně a zblízka, a mohli tudíž dokázat spojitost jeho osoby jak s vraždou, tak s pronajatým vozem. Svědectví personálu půjčovny by pak provalilo jeho falešnou totožnost. Zahnul na dálniční nájezd, přidal prudce plyn a vyrazil po mezistátním tahu č. 60 k západu. Úvahy, co dál, byly zbytečné, protože se ještě předtím, než opustil karavan, rozhodl postupovat podle plánu B. Ten počítal s eventualitou, že akce nepůjde hladce a ústup běžným způsobem by představoval riziko. Plán B v několika variantách měl vypracovaný i pro každou z předchozích akcí, ale zatím ho nikdy nebyl nucen použít, protože vždycky všechno proběhlo přesně podle předpokladů. Jeho oběti doposud umíraly beze svědků, bez hluku a zbytečných komplikací. Jedinou výjimkou byl ten finanční revizor tehdy v Renu. Dostal prostě podezření. Snad díky zlému svědomí, možná i věku a zkušenostem. Tak či onak, Coltona hned zpočátku upozornili, že objekt bude opatrný a podezíravý. Ukázalo se, že je to pravda, a Colton proto věnoval rekognoskaci terénu celý týden navíc. Revizor měl kancelář v pátém patře budovy jisté banky v centru. Tři dny po sobě se z ní pozdě dopoledne vynořil a přešel přes chodbu na záchod. Pro Coltonovy akce byl záchod vždycky přímo ideální, a tenhle představoval absolutní špičku. Klasický pánský záchod s jednou kabinou. Stačilo čepelí vyskakovacího nože uvolnit západku, a stál tváři v tvář vyděšené, rozpačité oběti, která odmítala věřit vlastním očím, že vetřelec, který takhle narušuje její nejintimnější soukromí, jí míří pistolí na čelo. Pokaždé zablekotala nějakou banalitu, jako například „Obsazeno!“, ale vzápětí ji umlčelo tiché plivnutí dvaadvacítky s tlumičem. Mířil zásadně do vlasů, protože než vstřel objevili, vždycky to chvilku trvalo. Pak zbývalo mrtvolu opřít, aby se neskácela, a v klidu se vzdálit z místa činu. V tomto případě bylo ale všechno jinak. Když vešel na pisoár, dědek zřejmě cosi vytušil, protože Colton ve škvíře mezi dveřmi kabinky a rámem zahlédl jeho oko, které ho bedlivě sledovalo. Sotva se čepel dotkla západky, dědek se rozeřval na celé kolo. Vyskočil z mísy, kalhoty kolem kotníků, a byl odhodlaný se bránit. Vyřešily to tři kulky a pár vteřin navíc, jenomže když dědka zvedal, aby ho posadil zpátky, dveře z chodby se rozlétly a na záchod vrazila jeho sekretářka. Stiskl dvakrát spoušť, nacpal ji do kukaně k šéfovi a šel. Celá akce byla na chviličku trochu na vážkách, ale když dole vystupoval z výtahu, mohl si být jistý, že už se nemusí ničeho obávat, protože cestou dolů nadzvedl dvířka nouzového průlezu a pistoli schoval na střechu výtahové kabiny. Jakmile vykročil do haly, věděl naprosto bezpečně, že souvislost jeho osoby s mrtvolami na pánském záchodě nikdo nedokáže. Nezanechal po sobě žádné stopy.

Teď ovšem ano, a všude. Pokračoval po šedesátce dál na západ, minul už výjezd na Grants, ale pořád o nich musel přemýšlet. V téhle krajině se stopa nedala jen tak přehlédnout. Na to se tu pohybovalo příliš málo lidí na příliš velkém prostoru. Kdyby všechno bývalo proběhlo hladce, odjel by zpátky do Albuquerque, na letišti vrátil vypůjčený vůz, sebral svůj náklaďáček a vrátil se do karavanu. To byl plán A, nejjednodušší a nejrychlejší řešení. Po několika dnech by pak zapřáhl a sbohem. Zamířil by někam, kde je větší teplo. Třeba do Houstonu, nebo možná do Kalifornie. Na místě ostatně nezáleželo. Přinejmenším do doby, než najde matku. Pak by měl kam se vracet. Domů.

Momentálně byl ale nucen postupovat podle plánu B. Zamířil tedy opačným směrem ke Gallupu. Tam zaveze auto do nějakého servisu na celkové seřízení. Nechá jim telefonní číslo, ať mu zavolají, až bude auto hotové, a zároveň se mechanikovi zmíní, že na něj nijak nepospíchá. Takže než policie vůz objeví, uplyne několik dní. Jenomže on zatím odejde pěšky na autobusové nádraží, sedne na první spoj do Phoenixu a odtud se letadlem vrátí do Albuquerque.

Jel přesně o deset kilometrů rychleji, než předpisy povolovaly. To ještě policie tolerovala a on zas tak strašně spěchat nemusel. Tím, že poldovi zapálil vůz, vyřadil z provozu i vysílačku, čímž získal několikahodinový náskok. Chlapa zřejmě trefil do břicha, a než holka přejde lávové pole a způsobí poplach, potrvá to minimálně tři hodiny. A než policie rozjede pátrání naplno a kruh se začne svírat, bude už dávno v Arizoně.

Kolem přefrčel náklaďáček s návěsem. Řidič jel skoro třicet kilometrů nad povolenou rychlost. Zřejmě se v pásmu občanských radiostanic dozvěděl, že v okolí se nepohybuje žádná silniční kontrola. Colton ale udržoval plymouth stabilně na stovce. Přemýšlel, jak zamést stopy, které za sebou zanechal. Snad od dětství si nepřipadal tak zranitelný. Indiánský polda ho viděl už na aukci, kde měl možnost prohlédnout si ho pěkně zblízka. A na lávovém poli ho navíc viděla i ta holka. Došel k závěru, že oba musí co nejdřív zemřít.

15

Protože měl vysoko pod hlavou, stačilo zašilhat doleva, a z okna pokoje na pátém patře Ústřední nemocnice okresu Bernalillo viděl přes Lomas Avenue až na ultramoderní areál filozofické fakulty Novomexické státní univerzity se žlutohnědou výškovou budovou knihovny, která se podobala foliantu. Když zašvidral opačným směrem, mohl na televizní obrazovce sledovat, jak menažerie zapadajících a na druhé straně teprve vycházejících hollywoodských hvězd předstírá, kdovíjak se spolu nebaví. Hráli ovšem pantomimu, protože televizor měl vypnutý zvuk. Jediné, co Chee slyšel, byl hlas šerifa Seny. Stačilo se podívat přímo před sebe a měl před očima jeho obličej. Šerifův hlas i tvář prozrazovaly vztek. „Povídám, nechte si ty kydy,“ soptil Sena, „a pro změnu se obtěžujte s pravdou ven, hergot. Chci vědět, jak jste se dozvěděl, že tu skříňku má Tomas Charley, co v ní bylo a kam se poděla. A taky proč po Charleym šel ten chlápek se zeleným plymouthem.“

Já bych zase chtěl vědět, říkal si v duchu Chee, jakpak jste se dostal přes sestru, šerife. Hned ráno se přihrnuli hoši od FBI. Objevili se zrovna ve chvíli, kdy se chystal nasnídat, ale sestra strčila hlavu do dveří, podívala se na něj a řekla: „Na bavení s policajty asi nejste prezentábl, že?“ A kde byla FBI. Jenomže neuplynulo ani třicet minut, dveře se rozletěly a dovnitř vrazil Sena, vypnul televizoru zvuk, posadil se na židli k pelesti a prohlásil: „A teď si hezky vyjasníme pár otázek, rozuměno?“ Do této chvíle jich probrali asi třicet.

„Já nevěděl, že Charley skříňku má,“ tvrdil Chee už potřetí. „Vydedukoval jsem si to. Už jsem vám přece říkal, co mi paní Vinesová vykládala. Jak si myslí, že loupež má spojitost s tou sektou polykačů peyote, a tu vede Charley. Jednoduše jsem si dal dohromady, že jedna a jedna jsou dvě.“

„Vedl“ opravil ho Sena. „Už nevede. Takže vy prostě nakráčíte za Charleym, zeptáte se ho, jestli se nevlámal Vinesům do baráku, a on se klidně přizná. A to vám mám věřit?“

„Jenomže tak to opravdu bylo,“ bránil se Chee. „Samozřejmě ne do posledního písmene, ale skoro.“ V uších mu zvonilo, žebro bolelo a pocit na zvracení, který ho s přestávkami pronásledoval už od rána, se zase vracel. Neměl nejmenší chuť se s někým vybavovat. Zavřel oči. Senův nasupený obličej sice zmizel, ale hlas se odbýt nedal. Dál chrlil jednu otázku za druhou. Proč Charley šperkovnici ukradl, co říkal o jejím obsahu, co vykládal o Vinesových. Další dotazy dopodrobna rozpitvávaly všechno, co Chee věděl o blonďákovi se zelenobílým plymouthem. „Jaký má hlas?“ dorážel Sena.

Chee otevřel oči. „Já s ním nemluvil.“ To už mu taky pověděl. Dokonce dvakrát.

„Pravda, to jste říkal,“ připustil Sena, ale jeho čiperná očka dál bedlivě zpytovala Cheeovu tvář. Proč si sakra myslí, že spolu mluvili? Proč to považuje za tak strašně důležité?

Výslech nebral konce. Proč mu blonďák zapálil auto? Cheeovi sice důvod připadal zcela nasnadě, ale přesto odpověděl. Aby ho nemohl pronásledovat a spustit vysílačkou poplach, takže plymouth by nevyhnutelně skončil u prvního policejního zátarasu. Proč blonďák honil Mary Landonovou? To bylo přece také nabíledni. I ona měla příležitost si vraha dobře prohlédnout. Musel se ji pokusit zlikvidovat, aby ho nemohla usvědčit.

Sena si přisunul židli ještě blíž a naklonil se před něj. „Našel jste tu skříňku?“

„Ne,“ prohlásil Chee.

„Neříkal Tomas Charley, jestli ji otevřel?“

„Otevřel,“ odpověděl Chee. To už taky probírali.

„Co v ní bylo?“

Cheeovi se zatočila hlava. Strašně zatoužil, aby Sena zmizel do horoucích pekel. Jeho dychtivý obličej se mu před očima trochu rozplizl.

„Prozradil vám to? Co v ní bylo?“

„Jak říkám, většinou šutry,“ vypravil ze sebe Chee. „Nějaké černé kameny, pár krámů z armády, medaile, paragánský odznak, nárameník a několik starých fotografií. Podle Charleyho šlo zřejmě o příslušníky rodiny.“

„Jaké kameny?“

„Černé. Prostě kameny.“

Sena zmlkl a provrtával ho svýma tvrdýma očima. „Poslyšte, máte sourozence?“

„Mám,“ přiznal Chee. „Dvě sestry. Bratry ne.“

„Já bratra měl,“ řekl Sena. „Staršího. Jmenoval se Robert. Pálilo mu to. Na střední v Grantsu byl největší bedna na škole. Dokonce skládal za ročník maturitní slib. To bylo poprvé za dlouhá léta, co nevybrali nějakou nánu jenom proto, že je Anglo. Dostal stipendium na státní univerzitu, ale študovat jít nemohl. Táta haproval se srdcem, a tak Robert dělal na cibulových plantážích, vrtal ropu a tak, aby nás uživil. Staral se o nás prcky, dával pozor, abychom nezvlčili. Nakonec táta umřel a rodina po něm dostala malý důchod, takže Robert konečně mohl na univerzitu. Zapsal se na strojárnu.“

Bezbarvé staccato skončilo, jako když utne, a Sena se odmlčel. Pak pohlédl na své ruce, zhluboka nabral dech, chvilku zadržoval vzduch v plicích a pak pomalu vydechl. Když zvedl hlavu, tvrdost v očích byla ta tam. „Můžu vás poprosit o laskavost?“ řekl. „Nemívám to moc ve zvyku.“

Chee kývl.

„Povím vám, jak Robert umřel,“ začal Sena. Vyprávěl o výbuchu na vrtné věži a o tom, jak parťák navažských nádeníků nařídil, aby chlapi nešli do práce. „Nějakou dobu jsem žil v přesvědčení, že to má na svědomí on. Že o všem věděl. I to, že Robert umře. Jmenoval se Dillon Charley a byl to Tomasův děda.“

Znova sklopil oči na ruce. Lícní svaly se mu chvěly.

„Takže co byste ode mě potřeboval?“ zeptal se Chee.

„Chci vědět, kdo Roberta zabil,“ procedil Sena, aniž vzhlédl. „Musím ty hajzly dostat. Vy jste mluvil s paní Vinesovou. Vybavoval jste se s Dillonovým vnukem. S těmi Indiány a jejich peyotovým kultem souvisí nějaké tajemství. Někdo z těch lidí vám něco prozradil, něco jste si sesumíroval. Rozhodně víte víc, než jste ochoten přiznat. Jinak byste Vinesovu skříňku nemohl najít tak rychle.“

„Já sakra nevím vůbec nic,“ prohlásil Chee. „Alespoň o výbuchu na vrtu ne. Vy myslíte, že s tím Vines měl něco společného?“

Sena zavrtěl hlavou. „Tehdy tu ještě nežil. A Vinesová sem přišla až po smrti jeho první ženy. Ale podle mě Dillon Vinesovi něco řekl. Kromě toho dám krk, že Vinesová taky něco ví. Proč by jinak připisovala loupež té bandě feťáků?“

„To nevím,“ řekl Chee.

V pokoji se rozhostilo ticho. Po Lomas Avenue se přihnala sanitka a zabočila k úrazovému oddělení. Siréna naposled krátce zabručela a zmlkla.

„Takže mi nic neřeknete?“ ozval se Sena.

„Nemám co. Všechno jste už slyšel,“ řekl Chee.

Sena našpulil rty a podíval se na hodinky. „Odporný způsob, jak někoho zabit,“ prohlásil. „Nechat lidi roztrhat na kousky. Když jsme chtěli Roberta pohřbít, nedali jsme ho ani celého dohromady. A to, co jsme pochovali, mohlo klidně patřit někomu jinému. Našli jsme jednu nohu i s botou. Další kus jsme poznali podle přezky opasku vražené do břicha. Ale moc toho nebylo. Kojoti a supi měli několikadenní náskok.“ Oči mu zase ztvrdly a pronikavě se zahleděly do Cheeových. „Máma se tam pořád vracela. Chodila křížem krážem křovisky a sbírala úlomky kostí.“ Několikrát zahýkal. Snad to měl být smích. „Zřejmě chtěla Roberta složit kousek po kousku zpátky. To je pomyšlení, co?“

Chee nevěděl, co na to říct. Bělošský náhled na mrtvé se vymykal jeho chápání.

„Ještě dvě věci,“ pokračoval Sena. „Jednu můžete považovat za prosbu, druhou vám nařizuju. Jestli mi o těch feťácích nebo o Vinesových řeknete cokoli, co mi pomůže, budu jenom vděčný. Nezapomenu vám to. Na lidi, co mi prokážou laskavost, já nikdy nezapomínám. Ale za druhé vás varuju, abyste se nezapletl do mých kompetencí. Ten případ patří mně. Loupež, vražda a všechno ostatní. Jsou moje, povídám. Jsou moje už od mládí, a já si nepřeju, abyste se do toho montoval.“ Hlas se mu třásl tak, že se nakonec odmlčel, aby se ovládl. „Mám pověst, že dovedu být tvrdý,“ pokračoval. „Při výkonu služebních povinností jsem už pár lidí zabil. Podle některých lidí zbytečně. Tak nebo onak, něco vám řeknu. Vy si myslíte, kdovíjaký jste neměl pech, že jste na lávovém poli narazil na toho blonďáka. Měl jste ale kliku, že jsem to nebyl já.“

Vstal, pedanticky vrátil židli ke stěně pod televizor, a aniž se na Cheea podíval, vyšel beze slova ze dveří.

Švitořící hvězdy vystřídala reklama a po ní přišel na řadu seriál pro paní a dívky. Obrazovku zaplnil uslzený obličej jakési ženy. Pohybovala bezhlese rty a oďubkávala si kapesníčkem oči. Chee stočil pohled doleva a zadíval se přes ústřední areál Novomexické státní. Chvíli přemítal o nenávisti, která tak strašně stravuje šerifa Senu, a pak se zamyslel nad způsobem, jakým mu kladl otázky. To nebylo běžné ověřování faktů, které nashromáždil kolega, ale obratně vedený, podrobný výslech svědka protistrany. Jenomže co se Sena vlastně chtěl dozvědět?

Odpověď se nabízela, ale pouze částečně. Znovu si nechal všechno projít hlavou. Sena se z něj třikrát pokaždé jiným způsobem pokoušel vymámit, jestli s blonďákem mluvil. Ale proč tomu přikládal takovou důležitost? Že by blonďák pro šerifa pracoval? Nebo ho Sena najal, aby Tomasi Charleymu skřínku vyfoukl? Na tuhle otázku však nedokázal odpovědět. Daleko logičtější by bylo, kdyby blonďáka najal Vines.

Pak zadrnčel telefon. Cosi do něj zahuhlal.

„Tady policejní ředitelství Albuquerque,“ řekl hlas na druhém konci drátu. „U telefonu seržant Hunt. Jste schopen přijímat návštěvy?“

Muž mluvil tiše, zdvořilým tónem.

„Proč bych nebyl?“

„Tak to laskavě sdělte sestře,“ řekl muž. „Nechce mě k vám pustit.“

„Dobře,“ slíbil Chee.

„Hned jsem nahoře,“ řekl Hunt a zavěsil.

Chee stiskl zvonek na sesternu. Proč s ním chce mluvit albuquerqueská policie? Případ přece náleží FBI, anebo, jak se ho snažil přesvědčit Sena, šerifovi valencijského okresu. Záleželo na tom, zda ho příslušná místa posuzují jako únos spáchaný na území rezervace, které spadalo pod působnost federálních orgánů, nebo jako vraždu, protože v takovém případě spadal pod Senovu pravomoc, pokud k němu ovšem došlo na správné straně hranice příslušného čtverce šachovnice. Buď jak buď, policejní ředitelství v Albuquerque nemohlo být na tomhle zločinu zainteresované vůbec.

Hunt byl mužíček se světle šedýma očima a úzkým, ostře řezaným obličejem.

„Že vy jste zapomněl včas uskočit, co?“ prohlásil. „Pokud vás to náhodou zajímá, střela se při zásahu rozpadla na dvě části, ale vypadá to na dvaadvacítku, pravděpodobně s dutou špicí.“

„Mně taky připadalo, že by mohlo jít o dvaadvacítku pistoli s tlumičem,“ řekl Chee. „Ale pecka to byla jak z kanonů.“

„Tady mám, co jste nahlásil maníkovi na státní,“ pokračoval Hunt. „Koukám, že jste měl možnost chlapa si pořádně prohlídnout.“

„To měl,“ potvrdil Chee. „Pěkně zblízka.“ Pokusil se vzpomenout, co všechno patrole řekl. Nejdřív se s Mary Landonovou vydali pěšky zpátky k silnici. Spíš se vlekli, protože měl bolesti a s každým krokem ho v hrudníku pronikavě píchlo. Brzo se mu začala točit hlava a musel si sednout. Mary rozprostřela na zem kabát, donutila ho, aby si lehl, a pak se rozběhla dál sama, že zkusí na silnici někoho stopnout. On jen polehával, chvílemi se propadal do bezvědomí, pak se zase probral, a tak to šlo pořád dokola. Když se nakonec zmátořil, slunce už stálo téměř kolmo nad hlavou a nad ním se skláněl muž v černé uniformě silniční policie. Pak si ještě vybavoval, jak policistovi sděloval, co se stalo, a dívčin ustaraný obličej, jízdu k silnici a jak ho překládali do sanitky. Pamatoval si také, že Mary s ním jela až do nemocnice. To bylo všechno. Kdepak je asi Mary teď?

„Potřebovali bychom ten popis ještě jednou,“ řekl Hunt. „Tak se do toho pustíme.“

„Střední postava,“ začal Chee. „Věk asi třicet. Váha odhadem sedmdesát, výška sto sedmdesát pět až sedm. Vypadal v dobré fyzické kondici. Vlasy velice světlé, krátce zastřižené, ale ne nijak přehnaně. Pokud si vzpomínám, měl výraznou stavbu obličeje. Brada široká, oči modré, obočí světlé. Hladce oholený. Pleť světlá a bledá. Uši poměrně velké a přilehlé.“

Hunt si průběžně dělal poznámky. Chee zavřel oči a vybavil si obličej, jak si ho vryl do paměti na aukci, když zaznamenával, že ho ty světle modré oči pozorují. „Na víc podrobností si nevzpomínám. Z očí mu koukalo, že je pěkně fikaný, jestli víte, co myslím.“

Hunt mezitím otevřel jakési papírové desky. „Nevypadal nějak takhle?“ zeptal se a podal tužkou načrtnutou skicu na bílém tvrdém papíře. Policejní kreslíř, který zřejmě portrét pořizoval, podobu dost vystihl.

Vrátil papír Huntovi. „Copak o to, mohl by to být on,“ řekl. „Nejspíš jo. O koho jde?“

„To právě ještě přesně nevíme,“ přiznal Hunt.

V žebru bolestivě zaškubalo a Cheeovi se náhle udělalo nevolno. V uších mu začalo zvonit. Neměl vůbec náladu chodit kolem horké kaše. „Hergot, co kdybychom nechali toho tyjátru?“ řekl. „Kdo je to, sakra? A čím to, že se o něj zajímá policie až z Albuquerque? Kompetenčně vám případ vůbec nepřísluší.“

„Hned to vysvětlím, ale bude to chvilku trvat,“ opáčil Hunt. „Na kriminálce existuje oddělení trvalek a já ty nevyřešené vraždy mám na triku. Znáte to, jednou zhruba za půl roku se mrknu, jestli se neobjevily nějaké nové poznatky, co by na ty staré případy pasovaly. No a loni v létě jsme měli takový zvláštní případ, dvojnásobnou vraždu. Osádka odtahovacího vozu se chystala z vyhraženého parkoviště odvléct starou dodávku, ale hajtra explodovala a oba chlapi přišli o život. Měli jsme ale kliku, protože se našla svědkyně, která má ve zvyku vysedávat u okna a koukat pánubohu do oken. Všimla si člověka přibližně téhle podoby,“ poklepal na portrét, „který těsně před výbuchem odložil na ložnou plochu nějaký balíček.“

„Aha,“ řekl Chee a najednou přestal vnímat jak bolest pod žebry, tak pocit na zvracení. Všechno, čemu se v duchu už celé hodiny mamě pokoušel dát nějakou logiku, začalo náhle zapadat do sebe. Hunt na něj dychtivě upřel oči a čekal, co řekne. „Zajímavé.“

„To bych řekl,“ souhlasil Hunt. „Pořád jsme tomu nemohli přijít na kloub. Od začátku bylo jasné, že bomba nebyla určená pro osádku. Nakonec se nám to podařilo i ověřit. Když někdo nastraží bombu do auťáku, řeknete si, že měl políčeno na majitele. Jenomže v tomhle případě šlo o absolutně bezvýznamného člověka. Byl to nějaký Navaho a kromě toho na smrt nemocný. Rakovina. Prakticky v posledním tažení, takže nebyl sebemenší důvod, proč by někdo chtěl jeho smrt uspíšit. Tak jsme si proklepli chlápka, co měl to stání vyhražené. Šlo o jednoho doktora. Náramná kapacita, náramné příjmy a náramné problémy v manželství. Tudíž jsme se zajímali, jestli paninka náhodou nebyla příliš netrpělivá, než se rozvedou. Nezískali jsme sice jediný důkaz, ale přijali jsme tezi, že bomba byla skutečně nastražená na pana doktora. A teď se ukazuje, že náš přítel pyrotechnik oddělal dalšího Navaha stejného příjmení.“

„Jedná se o otce a syna,“ vysvětlil mu Chee.

Hunt se plácl do stehna. „Přesně to, co jsem doufal, že mi řeknete. Nebo že jde o bratry. Víte to jistě?“

„Naprosto bezpečně,“ přitakal Chee.

„Z čehož vyplývá několik věcí,“ začal znovu Hunt.

Dokonce spousta, pomyslel si Chee. Jenomže konkrétně ho nic nenapadalo.

„Například?“ zeptal se.

„Že bomba doktorovi určená nebyla. Jelikož atentátník zabil Charleyho juniora, musel mít políčeno i na jeho otce.“

„Jistě,“ řekl Chee. Hlava mu třeštila. Kdo by ale najímal profesionálního zabijáka, aby sprovodil ze světa člověka, který má stejně smrt na jazyku? Proč by měl mít kdokoli zájem smrt Emersona Charleyho uspíšit? Na tyhle otázky se nenabízela žádná odpověď. Hunt na něm visel očima a čekal, co řekne dál.

„Už se našla mrtvola Emersona Charleyho?“

Hunt svraštil čelo. „Jak to myslíte?“

„Tomas Charley mi řekl, že otcovo tělo v nemocnici nějak zašantročili. Emerson umřel někdy večer, a když si ráno Tomas pro tělo přijel, zjistilo se, že mrtvola z márnice zmizela.“

Hunt otevřel ústa a zase je sklapl. „To jsem nevěděl,“ přiznal. „Proč nám to nikdo nehlásil, sakra?“

„Tomas to udělal. Právě vašemu ředitelství.“

Hunt očividně zrozpačitěl. „Víte, jak to chodí,“ řekl. „Nejspíš to řekl dozorčímu v ohlašovně, vyplnil se příslušný formulář, někdo další obtelefonoval pár čísel a tím to celé zvadlo. Nikdo po tom nešel dál. Ten bombový atentát byl už u ledu a nikdo z operačního netušil, že by se kriminálka mohla zajímat o nějakého nemocného Navaha.“

„Tak nějak,“ řekl Chee.

„Okamžitě si to prověřím.“ Znovu se zamračil. „Ale jak se může z nemocnice ztratit mrtvola?“

„Podle Tomase ji někdo ukradl.“

„Ukradl? Proč? A kdo? Tenhle člověk?“ Poklepal na portrét.

Chee neměl chuť vykládat mu o Vinesových. „Tomas tvrdil, že to byl čaroděj,“ řekl. „Ptáte se proč? Kdo ví?“ V té chvíli ho už ale něco napadlo.

Hunta zřejmě také.

„A na co umřel?“ zajímal se policista. „Podle hlášení měl rakovinu.“

„A chlápek, co se mu snažil pomoct bombou, třeba objevil jinou cestu, jak ho sprovodit ze světa, to chcete říct?“ Huntův způsob uvažování i chování na něj dělaly příznivý dojem.

„Přesně tak,“ odpověděl Hunt. „A když není mrtvola, není ani pitva. Tohle si musím zkontrolovat.“

„Dobrá,“ prohlásil Chee.

„Dám vám vědět,“ řekl Hunt. „Ještě něco.“ Znovu z desek vylovil portrét a zadíval se na něj. „Pokud se skutečně jedná o stejného člověka, jdeme zřejmě po velké rybě. Tohle bude velice zajímat hochy od FBI.“

„Už tu byli,“ řekl Chee. „Hned ráno, jenomže sestra je hnala. Co chtěli?“

„Už několik let vyšetřují sérii profesionálně provedených vražd. V detailech se liší, ale všechny byly spáchány pistolí dvaadvacítkou a nikdo nikdy nezaslechl výstřel. Je tu ještě další podobný případ, a pak jeden bombový atentát. Konkrétně se jednalo o dva chlapy, kteří dělali gorily hlavounům z houstonských stavebních odborů, a svědky v jedné vyděračské aféře ve Filadelfii. Prostě a krátce, skoro vždycky v tom figuruje dvaadvacítka, ve dvou taky bomba. V obou šlo o typ, co vybuchne, jakmile se balíček nakloní. Stejný použil i náš pachatel.“

„Jak to myslíte, když se nakloní?“

„Je to skutečně vymakaná konstrukce,“ prohlásil Hunt. „Obvod spíná rtuťová kulička. Nálož se umístí, odjistí a je to. Jakmile oběť vezme balíček do ruky, pohne s ním nebo zatřese, rtuť už se postará. Žádný časovač, který může selhat, žádné kablíky, které je třeba připojit ke spínací skříňce. Čistá práce. Když si řidič balíčku nevšimne, nálož vybuchne, jakmile se auto dá do pohybu. Když si všimne, stačí, aby ho vzal do ruky.“

„Čím to, že tentokrát to selhalo?“ zajímal se Chee.

„Smůla. Osádka, která přijela dodávku odtáhnout,“ prohlásil Hunt. „Zahákli zadek, vůz se začal zvedat, a bylo to. Prásk. Prostě pech. Jinak je to geniální zařízení. Prý ho vymysleli koumáci od CIA.“

Sotva se Hunt zvedl k odchodu, dorazila FBI, a to v osobě agenta jménem Martin. Byl mladý, v hnědém obleku s vestou s perfektně zastřiženým knírkem a vlasy vybranými tak, že dokonce i nebožtík J. Edgar Hoover by musel být na výsost spokojen. Martinovi se ovšem příliš nezamlouvalo, že ho předběhl nějaký polda z Albuquerque.

„Sestra mi tvrdila, že spíte,“ prohlásil. Byla to spíš věta obviňovací než oznamovací.

„Ale kdepak,“ řekl Chee. „Koukal jsem na telku, a tak mě zřejmě nechtěla rušit. Díváte se někdy na Hollywoodské hecíře?“

Martin mu sdělil, že ne. Chce prý vědět, jak blonďák vypadal, proč by měl mít někdo zájem zabíjet Tomase Charleyho a taky všechno o té vloupačce u Vinesů. Odpovědět zcela vyčerpávajícím způsobem na všechny tři otázky netrvalo Cheeovi ani pět minut, načež dalších deset minut strávili tím, že to celé probrali z různých úhlů ještě dvakrát.

„Objevili jste v jeho autě něco?“ zajímal se Chee. „Měl ho z půjčovny, že?“

„Auto ještě nemáme,“ přiznal Martin. „Ale domníváme se, že pocházelo z půjčovny Hertz na albuquerqueském letišti.“ Vylovil z aktovky slohu a vytáhl z ní kopii kresby, kterou mu už ukázal Hunt.

„Vypadal nějak takhle?“

„Docela se mu podobá,“ řekl Chee.

„Zaměstnanci od Hertze v něm poznali muže, který si u nich pronajal zelenobílý sedan značky Plymouth. Už ho měl dávno vrátit. Uvedl jméno McRae a adresu kdesi v Indianě. Přirozeně falešnou.“

Chee to nijak nekomentoval. Hovor s Huntem ho dost vyčerpal, zranění ho bolelo a začalo mu znovu zvonit v uších. Toužil, aby už Martin vypadl.

„Až vás odtud pustí, stavte se u nás,“ řekl Martin. „Potřebujeme, abyste se koukl na pár fotografií z naší kartotéky, případně se pokusil vzpomenout si podrobněji na jeho podobu.“

„Kartotéky? Vy myslíte, že má záznam?“

„To ne,“ řekl Martin. „Jen máme už deset let určité podezření, a proto potřebujeme, abyste se na ty fotky pro jistotu podíval. A taky chceme, abyste hodně přemýšlel a pokusil se vybavit si o něm všechno. Absolutně všechno.“

Chee jen přivřel víčka a mlčel.

„Je to velice důležité,“ naléhal Martin. „Chlap je chytrý jak opice. Ta malorážní pistole, co používá, musí být výjimečně tichá. A nikdo si nikdy ničeho nevšimne. Evidentně provádí pečlivou rekognoskaci, protože pokaždé se mu podaří oběť zaskočit ve chvíli, kdy je o samotě. Pak už stačí jediná rána zblízka do hlavy. Nejraději operuje na záchodě. Máme už čtyři případy, kdy mrtvola seděla na míse, dveře kabinky zavřené. Pár jich taky zastřelil v telefonní budce a podobně. Jenom zmáčkne spoušť a odkráčí jakoby nic. A vždycky beze svědků. S výjimkou toho bombového atentátu. A teď jste ho taky viděl vy a slečna Landonová.“

Chee otevřel oči. „Takže jsme první svědkové?“

Martin ho provrtal pohledem. „První, o kterých ví. Že ho někdo zahlédl dávat nálož do Charleyho vozu, to mu známo není. Podle svědectví šlo rovněž o člověka střední postavy, světlých vlasů a tak dále. Vy dva jste jediní, kdo ho viděli opravdu zblízka a mohli by nám pomoct usvědčit ho z vraždy.“

Cheea rozbolela hlava a znovu zavřel oči.

„Poslyšte,“ řekl Martin, „na vašem místě bych byl velice opatrný.“

Cheea to už také napadlo.

16

Po Martinově odchodu strávil Chee deset minut u telefonu. Číslo Mary Landonové mu sdělili na informacích, ale když ho vytočil, nikdo telefon nebral. Pak si vzpomněl, že je pracovní den, a zkusil školu. Slečna Landonová si prý vzala den volna. Zavolal na stanici a poprosil kolegyni Dodgeovou, jestli by Mary nesehnala a nedohlédla, aby se jí nic nepřihodilo. Pak ho navštívil ošetřující lékař, mladý muž se zrzavými vlasy a spoustou pih. Prohmatal mu žebra, převázal ránu, nařídil: „Jen hezky v klidu ležte!“ a zase odešel. Po něm se dostavila sestra, která si zapsala teplotu, dala mu dva prášky, počkala, než je spolkne, pak prohlásila: „Tady nejste na policii, takže budete hezky odpočívat!“ a šla si po svých. Chee se posunul, aby měl hlavu výš, civěl na univerzitní areál a přemýšlel. Přemítal o Mary a kultu peyote, o Vinesově šperkovnici i způsobech bílého muže, až ho nakonec přemohl neklidný spánek. Probudil se až pozdě odpoledne. Oknem dovnitř proudily šikmé sluneční paprsky a na židli vedle postele seděla Mary.

„Dobrý den,“ řekla. „Jakpak je vám?“

„Fajn,“ řekl Chee. Opravdu nelhal. Právě mu spadl obrovský kámen ze srdce.

„Teda,“ vyhrkla, „vy jste mi ale nahnal. Myslela jsem, že jste mrtvý. Stopla jsem náklaďák a řidič vysílačkou přivolal silniční patrolu. Když jsme k vám dorazili, ležel jste tam jako kláda.“ Zapitvořila se. „Tuhý jak nebožtík.“

Vylíčil jí, co se o blonďákovi dozvěděl. „Uvědomujete si, co se může stát? Co když dojde k závěru, že nás musí oba zlikvidovat?“

Ale ještě než to dořekl, začalo mu to všechno připadat příliš melodramatické. Pomyšlení, že by je někdo chtěl zabít, se v tomhle tichém, antiseptickém prostředí zdálo zcela absurdní.

„Nemyslíte, že ze všeho nejvíc bude mít starost, jak co nejrychleji zmizet?“ zeptala se Mary. „Alespoň já bych tak uvažovala.“

„Jenomže vy nejste žádný pistolník,“ namítl.

„Jestli to má být narážka na mé střelecké umění, ráda bych vám připomněla, že za to zatracené hledí můžete vy.“

„Počkejte, já to myslím vážně,“ řekl. „Ten chlap je profesionální zabiják.“

Mary zvážněla. „Já vím,“ řekla. „Ale co můžu dělat? Je to jako bát se, že mě zasáhne blesk. Člověk nemůže schovávat hlavu pokaždé, když se na obloze objeví první mráček.“

„Jenomže na druhé straně jen hlupák si za bouřky stoupá pod strom,“ řekl Chee. „Co kdybyste si na nějaký čas vzala dovolenou a jela třeba navštívit příbuzné? Nesmíte ale nikomu říct kam.“

Ve tváři se jí objevila skepse. „A vy to uděláte?“

„Kdybych mohl, tak ano,“ řekl Chee. „Jenomže jsem polda a tenhle případ se mě týká.“

„To není pravda,“ namítla. „Navíc vám ani kompetenčně nepřísluší. Sám jste mi to vykládal. Tohle je úkol pro FBI. Případně pro úřad šerifa.“

„Právně ano,“ přiznal Chee. „Ale pochroumané žebro mi na něj dává gebír. A kromě toho jsem korunní svědek.“

„Já přece taky,“ namítla Mary.

Chvíli se přeli. Bylo to nervózní, zkusmé oťukávání dvou lidí, kteří si dosud nejsou jisti povahou svého vzájemného vztahu.

Nakonec změnila téma a začala se ho vyptávat na předchozí návštěvy, na Senu a jeho obsesi ohledně bratrovy smrti při neštěstí na vrtné věži. Hovor byl ale zvláštním způsobem nepříjemný a co chvíli vázl.

„Až mě pustí,“ prohlásil Chee, „projdu si noviny z té doby a zjistím o výbuchu všechny podrobnosti. Jména a tak. Uvidíme, co objevím.“

„Podívám se na to sama,“ nabídla se Mary. „Univerzita archivuje staré noviny na mikrofilmu.“ Zvedla kabelku a vstala. „Pokusím se ty staré ročníky najít. Když sebou hodím, mohla bych to stihnout ještě dneska.“

17

Chee se podíval na hodinky. Ukazovaly jedenáct minut po třetí ráno. Byl vzhůru už asi čtvrt hodiny a nehnutě ležel se zavřenýma očima a mamě doufal, že zase usne. Nakonec to vzdal. Odpolední spánek mu narušil pravidelný rytmus. Sestra mu v deset přinesla další prášek, ale Chee ho nechal ležet na nočním stolku. Prášky bral zásadně, jen když nebylo zbytí. Za pilulku, kterou spolkl po obědě, teď platil rozházeným spaním. Posadil se na pelest a vklouzl do nemocničních trepek. Bolest pod žebry byla ta tam, pouze při prudším pohybu se pod tlustým obvazem ozvalo píchnutí. Za závěsem, který teď dělil místnost na dvě poloviny, bylo slyšet lehké oddechování člověka pod narkózou. Po půlnoci mu z traumatologie přivezli spolupacienta, mladého Mexičana, kterého sešívali po nějaké nehodě. Rozsvítil lampičku a pustil se znova od začátku do včerejších novin. Slyšel, jak omámený pacient za závěsem cosi zamumlal, pak se pohnul a zasténal. Chee zase zhasl. Ať může spát, pomyslel si. Je přece noc a v noci se spí. Sám si ale snad nikdy nepřipadal čilejší. Natáhl si župan a vydal se na sesternu. Ošetřovatelka na noční, které bylo asi pětatřicet, měla klidnou kulatou tvář a pleť zbrázděnou jemňounkou sítí nesčetných vrásek, jimiž běloši platí za život na pouštním slunci. Zvedla hlavu od jakýchsi papírů a pohlédla na něj přes bifokální brýle.

„Nemůžu spát,“ oznámil jí Chee.

„Hned se na to podíváme,“ řekla. „Vy jste pan Chee?“ Našla si kartu a přelétla ji očima. „V deset jste sice měl prášek, ale myslím, že už byste mohl dostat další.“

„Nemám prášky rád,“ řekl Chee. „Jsem po nich strašně ospalý.“

Střelila po něm pohledem, ale když zjistila, že si dělá legraci, zazubila se. „Chápu,“ řekla, „prášky na spaní tuhle nepříjemnou vlastnost mívají.“

„Před časem se vám tady v nemocnici ztratila mrtvola,“ začal Chee. „Šlo o jistého Emersona Charleyho. Nevíte o tom něco?“

„Oficiálně ne,“ prohlásila. „Ale leccos jsem zaslechla,“ dodala a zašklebila se. „Byl kolem toho náramný cambus.“

„Jak se to mohlo stát? Co se vlastně děje, když pacient zemře?“

„Nejdřív se dostaví službu konající lékař a vystaví úmrtní list,“ začala zamyšleně. „Mrtvola dostane identifikační štítek a převeze se do márnice na druhém poschodí. Tam zůstane, dokud si pro ni na příkaz pozůstalých nepřijede pohřební služba. Je-li nařízena pitva, vyznačí se to na štítku, a mrtvola v márnici zůstane, dokud s ní morfologická laboratoř neskončí. Co jsem slyšela, pan Charley měl jít taky na pitvu, ale někdo mezitím mrtvolu ukradl.“

„Zajímaly by mě podrobnosti,“ řekl Chee.

„Žádné neznám. Pan Charley zemřel k večeru, mrtvolu převezli dolů a uložili do chladícího boxu. Když si pro ni ráno z morfologie přijeli, byla pryč.“ Ušklíbla se. „Byl kolem toho velký kravál a pár lidí se chytlo za nos.“

„Takže mrtvolu někdo skutečně ukradl?“

„Určitě, jak jinak?“ řekla. „Pravděpodobně některý z příbuzných. Indiáni si většinou pitvu zemřelého nepřejí.“

Chee ji při tom nechal. I jemu se podobně jako většině příslušníků kmene Navaho představa pitvy hnusila daleko méně než bílým. To pueblanští Indiáni měli tendenci pitvě bránit. Museli své zemřelé pohřbít ještě během téhož slunečního cyklu, v němž došlo k úmrtí. Mrtvého bylo zapotřebí včas vypravit na přesně předepsanou čtyřdenní pouť, během níž měla duše doputovat na věčnost. Většina navažských klanů však věřila, že z mrtvého těla krátkodobě povstane jen zlý duch, kdežto vědomí skončí ve věčné tmě. Navahové se na mrtvoly nedívali nijak sentimentálně.

„Copak je možné, aby sem někdo jen tak nakráčel a mrtvolu si odvezl?“ chtěl vědět Chee.

„Zřejmě to tak skutečně bylo,“ řekla sestra. „Dokonce si odnesl i jeho svršky.“ Zakuckala se smíchy. „On to byl vlastně dvojnásobný průšvih. Nejdřív se ztratila mrtvola a za dva dny se zjistilo, že šaty Emersona Charleyho dostal jiný nebožtík. Ten, kdo Charleyho ukradl, musel omylem sebrat svršky toho druhého.“

„Jak se to mohlo stát?“

„Docela snadno. Pacientovy věci se uloží do takového červeného plastikového sáčku – vypadá tak trochu jako nákupní taška – a jdou s ním do pitevny. Pachatel prostě nedopatřením popadl cizí.“

„Copak se pitevna nezamyká?“

„Měla by, ale někdo zřejmě nechal kvůli zřízencům pohřebního ústavu odemčeno. Podle mě to nejspíš bylo právě takhle. Přijel někdo z pozůstalých, zjistil, že je otevřeno, a tak si nebožtíka jednoduše odvezl. Márnice je hned vedle rampy prádelny, takže se mohl dostat ven tamtudy. Proto nikdo nic neviděl. A vy byste měl jít zpátky do postele.“

„No,“ řekl Chee. „Tak dobrou.“

Jenomže pořád nebyl ospalý. U dveří svého pokoje se ohlédl. Sestra s bifokálkami už zase mžourala do svých lejster, a tak se pustil na konec chodby, zahnul za roh a vyšel dveřmi, které vedly k výtahům a na schodiště. Sestoupil po něm do druhého patra, kde se zastavil, aby se zorientoval. Sestra tvrdila, že márnice je vedle rampy prádelny. S ohledem na provoz to nedávalo smysl. Nemocnice stála ve svahu situovaném k jihozápadu, a jestliže rampa byla na druhém podlaží, znamenalo to, že musí vést na severovýchodní stranu budovy. Pustil se tedy chodbou označenou SEVER a pak zahnul doprava k východu. Ozvěnu jeho kroků znějící opuštěnou chodbou za chvíli přehlušilo tlumené dunění, které se ozývalo odkudsi zepředu. Usoudil, že to budou pračky. Na nejbližších dveřích byl páskou přilepený list strojového papíru, na němž fixem stálo, že morfologická laboratoř se přestěhovala do budovy Státních laboratoří. Dveře márnice byly hned za rohem. Široké křídlo chránil proti poškození pás překližky a hned vedle stály zaparkované tři vozíky na převoz zemřelých. Dveře byly zamčené. Chee zkoumal zámek. Usoudil, že západka by měla jít uvolnit pomocí pružného ocelového pásku, ale absolutně jistý si být nemohl. Určitou možnost však skýtal strop. Rychle pohledem zkontroloval oba konce chodby i východ na rampu. Nikde ani noha, jen z prádelny dál tlumeně hučely pračky. Přistrčil jeden z vozíků ke dveřím a vylezl na něj. Šlo to dost ztuha. Nadzdvihl panel podhledu tlumícího zvuk a strčil hlavu do prostoru pod stropem. Byl něco přes metr vysoký, takže se v něm dalo plazit. Vyzkoušel nosnou konstrukci z hliníkových profilů. Připadala mu dostatečně pevná, i když pod plnou vahou dospělého muže by se možná probořila. Byly tu však jiné prvky, které by člověka unesly, jako třeba kabelové žlaby, vodovodní trubky a vzduchotechnika obalená tlustou vrstvou izolace. Přestože tu panovala tma, bylo jasné, že navzdory zamčeným dveřím je možné se do márnice dostat. Stačilo vlézt mezi strop a podhled, přeplazit se za příčku, zdvihnout panel a spustit se do místnosti. Vytáhl hlavu, zasunul čtverec zpátky a opatrně slezl z vozíku. U výtahu se rozzíval a začala ho zmáhat ospalost. Veškeré napětí z něho spadlo. Získal odpověď na otázku, kterou nikdo nepoložil a na které beztak nezáleželo. Věděl ale, že teď aspoň bude moci usnout.

18

Colton Wolf nechal auto stát ve tmě asi padesát metrů od rampy prádelny. Vzal za dveře a zjistil, že jsou odemčené. Pak obešel budovu a zkontroloval parkoviště před nemocnicí. Po žádném policejním autě ani stopy. Jeho plán byl velice prostý. Vejde hlavním vchodem do budovy, pěšky po schodech se dostane na pooperační oddělení v pátém patře, najde pokoj č. 572 a toho indiánského poldu zabije. Další už bude záležet na okolnostech. Hlavně aby někdo nespustil poplach. Nic takového ale nepředpokládal. Polda bude spát těžkým spánkem, který nemocniční prostředí obvykle navozuje, a neměl by tedy představovat žádný problém. Pokud narazí na noční sestru, vyhne se jí. Když to nepůjde, prostě ji nehlučně zabije. Pak sejde dolů, chodbou kolem márnice se dostane na rampu prádelny a odjede v nenápadném, dva roky starém běžném typu chevroleta. Ukradl ho na letišti z dlouhodobého parkoviště se zlevněnou sazbou. Lístek za sklem prozrazoval, že auto tam stojí už přes noc. Než se po něm majitel začne shánět, uplyne nejspíš několik dní. Pro jistotu ale stejně zajel na parkoviště samoobsluhy s celonočním provozem a vyměnil poznávací značku.

Byla zima a Colton zimu nenáviděl. Připadal si nahý a zranitelný. Když kráčel přes téměř prázdné parkoviště před nemocnicí, všiml si vymeteného nebe plného hvězd, které ani neznal, protože je ještě nikdy neviděl. Na rozdíl od měkkého, teplého objetí kalifornské tmy, na kterou si pamatoval z dětství, dýchalo z noci v Novém Mexiku nebezpečí. Vnímal, jak jeho boty na podrážce z pěnové gumy měkce dopadají na asfalt a nohavice kalhot o sebe šustí. Kdesi za jeho zády přejel po Lomas Avenue náklaďák, ale jinak všude panovalo naprosté ticho. Sáhl do kapsy a sevřel tvrdou pažbu pistole. Byl to konejšivý pocit. Pistole představovala mistrovský kousek. Měla sice velice dlouhou hlaveň, takže vypadala dost nevzhledně, ale byla to velmi účinná zbraň. Vyrobil si ji skoro celou sám, aby přesně odpovídala jeho potřebám. Pažbu udělal z ořechového dřeva, které zdrsnil, podobně jako všechen kov, aby vyloučil nebezpečí, že na něm zůstanou otisky prstů. Hlaveň byla na obou koncích opatřena závitem, takže stačilo pootočit a tlumič se oddělil od ústí, zatímco jeden a půl otáčky oddělilo vlastní hlaveň od nábojové komory. Jedině hlaveň, která na střele zanechávala charakteristické balistické znaky, by mohla sloužit jako přímá indicie proti němu. Jenomže jakmile Colton skončil akci, odšrouboval ji a zahodil a místo ní nasadil novou, která dokazovala, že se z pistole nestřílelo.

Samočinné dveře se téměř nehlučně otevřely, a sotva prošel, zase se zavřely. Vzduch uvnitř budovy byl vydýchaný. Mladá žena za pultem recepce byla zabrána do četby jakési knihy. Vypadala jako skripta. Odkudsi z chodby sem dolehl zvuk jedoucího vozíku. Všechno vypadalo v naprostém pořádku, a tak na místě změnil plán. Zamířil kolem schodů k výtahům, vstoupil do kabiny a zmáčkl tlačítko se šestkou. Výtah se tiše vznesl vzhůru. Byl nejmodernějšího typu, protože křídlo dostavěli teprve nedávno. Vyndal pistoli z kapsy a rychle zkontroloval náboj v hlavni i funkci spouštěcího mechanismu. Všechno klapalo k jeho naprosté spokojenosti. Ráže .22 by někomu mohla na usmrcení člověka připadat příliš titěrná, dobrá leda tak na králíky. Colton ale dával přednost minimální hlučnosti. S tlumičem nezněl výstřel o nic hlasitěji, než když člověka klepne kloubem do hlavy. Byla to malá, ale skvělá zbraň, a pro jeho potřeby zcela ideální. Když bydlel ve Wacu, prostudoval si v knihovně Baylorovy univerzity stavbu lidské lebky a mozku. Věděl všechno o tloušťce lebečních kostí i mozkových tkáních, jež chránily, i jak poslat malinkou ocelovou kuličku přesně za hranici vlasového porostu, aby naprosto bezpečně způsobila okamžitou smrt.

Než výtah zastavil v šestém patře, strčil ruku svírající pistoli do kapsy svrchníku. Posuvné dveře kabiny se otevřely a Colton se zaposlouchal. Přitočil se ke dveřím, zablokoval je tlačítkem a znovu chvíli naslouchal. Nic. Na chodbě bylo jako po vymření. Vyšel na schodiště a tiše seběhl o patro níž.

Policista se jmenoval Jimmy Chee. V novinách psali, že byl postřelen do hrudníku a prodělal operaci. Ženská, co byla s ním, se jmenovala Mary Landonová. Učila na základní škole v Crownpointu. Ta mohla počkat, nezahlédla ho tak zblízka jako polda. Chee ho viděl na aukci koberců a poldové jsou cvičení, aby si podobu pamatovali. Pod schody se zastavil a znovu si v duchu prošel plán.

Pokoj číslo 572 byl dvoulůžkový. Když sem v šest večer volal, řekla mu sestra, že Chee je zatím na pokoji sám. Na téhle skutečnosti se s největší pravděpodobností nic nezměnilo, čímž se všechno zjednodušovalo. Spolupacient by se nejspíš vůbec neprobral ze spánku, a i kdyby, dělil obě lůžka závěs. Ale Colton měl zásadu zabíjet jen tehdy, bylo-li to absolutně nevyhnutelné. Čím méně mrtvol, tím kratší pátrání.

Těsně u dveří vedoucích ze schodiště na chodbu se zastavil a znovu nastražil uši. Tohle byl kritický moment celé akce. Vzhledem k okolnostem policistova zranění mohl očekávat, že před pokojem bude hlídka. Proto neriskoval a vyjel raději o patro výš. Zasklenými dveřmi nahlédl na oddělení. Nikde nikdo. Tiše vklouzl do chodby a znovu se zaposlouchal. Nic.

Zatím všechno perfektně vycházelo. Ale teď bylo zapotřebí trochu riskovat.

Strčil do dveří a vešel na oddělení. Přímo proti němu přicházela sestra. Byla asi pětatřicetiletá, střední postavy, tmavé vlasy schované pod čepcem. Za skly brýlí s želvovinovou obroučkou zaznamenal překvapení. „Přejete si?“ zeptala se.

„Já jsem doktor Duncan,“ odpověděl. „Jedná se o pacienta jménem Jimmy Chee. „Podle mého u něj došlo k chybné medikaci.“ Řekl to bez sebemenšího zaváhání a rovnou kráčel dál přímo k sesterně, kde byly určitě složeny chorobopisy. Na nutnost vyrovnat se s nepředvídanými okolnostmi, jaké představovala například sestra, byl vždycky připraven. Nikde nezahlédl jedinou známku, že by Cheea někdo střežil. Hlídka ale mohla sedět přímo v pokoji.

„Myslím, že dostal jenom širokospektrální antibiotikum a něco proti bolestem,“ tvrdila sestra.

„Podíváme se na to,“ prohlásil. „Slyšel jsem, že některého z vašich pacientů snad mají hlídat. Co je na tom pravdy?“

„Nám nikdo nic neříkal,“ prohlásila sestra. Obešla stůl, posadila se a začala se rychle probírat medikačními kartami. „Jsem si skoro stoprocentně jistá, že pacient dostal achromycin a empirin trojku,“ pokračovala, stále ještě zahloubaná do lejster. „Kdo že nařídil tu změnu?“

„Chirurg,“ odpověděl. Odjistil pistoli, vytáhl ji z kapsy a přiložil ji ústím hlavně téměř až k bílému čepci.

„Tady je to,“ řekla sestra. „Takže…“

Stiskl spoušť. Pistole pšoukla a ke stropu se vznesl tenký pramínek modrého kouře. Ošetřovatelčina hlava klesla na stůl. Levou rukou přidržel ženu kolem ramen, dokud se nepřesvědčil, že zhroucená postava se nesveze ze židle, pak jí přitiskl prst za ucho. Tep ještě párkrát kmitl a zmizel. Kdyby někdo nahlédl dovnitř, spatřil by pouze sestru, která s hlavou na stole usnula ve službě. Teď už zbývalo jen najít pokoj číslo 572, oddělat poldu a zmizet.

19

Jim Chee se vracel z koupelny. Chtěl se ještě před spaním napít. Od dveří zahlédl, že sestra vstala od stolku a vydala se chodbou směrem k lítacím dveřím. Viděl, jak se otevřely a na oddělení vešel nějaký muž v modrém plášti ošetřujícího lékaře. Měl světlé vlasy, bledou pleť a vodové modré oči. Chee ho okamžitě poznal, ale uvědomil si to vlastně nadvakrát. Nejprve mu blesklo hlavou, že světlovlasého lékaře, který kráčí směrem k jeho pokoji, viděl už na aukci koberců v Crownpointu, a vzápětí se mu sevřel žaludek, protože pochopil, že je to ve skutečnosti vrah Tomase Charleyho, který ho nepřišel léčit, ale zabít. Ustoupil od dveří dál do pokoje a zmocnila se ho příšerná panika. Okno! Jenomže za prvé nebylo otvírací a za druhé by ho čekal jen smrtelný pád. Od jediného východu z oddělení ho dělil vrah. Chee se přinutil přemýšlet. Zbraň? Čím by se ubránil jeho pistoli? Nemohl by se někde schovat?

Rychle se vyšvihl na postel, vztyčil se a zatlačil na akustický obklad nad hlavou. I tady byl mezi podhledem a vlastním stropem nízký prostor protkaný kabely, trubkami a plechovými klimatizačními rourami čtvercového průřezu. Zkoumat, zda ho falešný strop unese, nebyl čas. Odstrčil panel stranou, chytl se konzoly zpáteční větve vzduchotechniky a sykaje bolestí se vytáhl do prostoru pod stropem.

Potrubí obalené jakýmsi bílým izolačním materiálem bylo asi půl metru široké. Chee se na něj vyšplhal, rychle sáhl pod sebe a zasunul panel zpátky na místo. Najednou zjistil, že sotva popadá dech. Zčásti za to mohlo náhlé obrovské vypětí sil, zčásti zřejmě i strach. Přinutil se zatajit dech. Dokonce i s panelem zasunutým na původní místo nepanovala v prostoru pod stropem úplná tma. Ležel na rouře, tvář zabořenou do izolace, a v nose cítil prach. Kolem se ozývaly noční zvuky budovy, odněkud ze tmy zleva přicházelo jakési praskání, slyšel i hučení výtahových motorů a slabý sykot, který zřejmě vydával vzduch v potrubí, k němuž tiskl ucho. Lidské hlasy však neslyšel žádné. Světlovlasý muž a sestra už nehovořili. Zvedl hlavu a zapátral očima v místech, kde se potrubí ztrácelo ve tmě. Kdyby se po něm odplazil dál, dostal by se až nad halu s výtahy. Dokázal by to ale bez hluku? Konzoly nesoucí potrubí končily asi patnáct centimetrů nad panely, takže pod stropem mu zbývalo něco přes půl metru. Na plazení to stačilo, ale pro rychlý pohyb po čtyřech to bylo málo. Sevřel izolaci a opatrně se posunul o kus dopředu. Podařilo se mu to provést téměř bezhlučně, ale pohyb způsobil, že bolest, která mu pulsovala pod žebry, se rázem změnila v nesnesitelně ostrou dýku, takže musel zadržet dech, aby nevyjeknul. Když začal pomalu vypouštět vzduch z plic, zaslechl pod sebou jakýsi kovový zvuk.

Chee ho okamžitě poznal. Byla to kolejnička závěsu oddělujícího obě lůžka. Muž, který ho přišel zabít, stál přímo pod ním. Před jeho pistolí ho chránilo sotva půl centimetru umělé hmoty a nějaký metr dvacet vzduchu. Zůstal docela nehybně ležet. Jak bude blonďák reagovat? Napadne ho, že by se jeho oběť mohla skrývat v prostoru pod stropem? Raději na to ani nemyslel. Co teď asi dělá? Představoval si, jak stojí se zdviženou pistolí a těma svýma trpělivýma, lhostejnýma očima zírá na jeho prázdné lůžko. Pak se podívá za postel, nahlédne do koupelny i za závěs ke spolupacientovi. To ho přivedlo na další myšlenku. Nebude blonďák Mexičana považovat za Navaha? Bylo to možné. Otázka v něm vyvolala dva protichůdné pocity. Na jedné straně mu přišlo líto člověka, který tu omámený vyspával operační narkózu, ale na druhé straně strašně toužil žít.

Zaslechl dutý kovový zvuk. Pak se v místnosti rozhostilo ticho, ale za chvíli ho přerušilo jakési zaskřípění, po němž opět nastal klid. Chee cítil bodavou bolest pod žebry a jeho plíce se zoufale dožadovaly vzduchu. Dole zašustil závěs. Co chystá teď? Co má za lubem?

Pak se ozval další zvuk. Připomínal tlumené buchnutí. Klepnutí kloubem do dřeva? Po něm zaslechl jakýsi povzdech a chraplavé zalapání po dechu. Pak znovu ticho a nakonec zašustění měkkých podrážek na naleštěné podlaze. Dveře pokoje se s klapnutím zavřely.

Co možná nejtišeji se trošičku nadechl a po celém těle se mu rozlila úleva. Pak se ho zmocnila třasavka. Blonďák byl pryč. Třeba ale není daleko, jen kontroluje další pokoje. Smrt však alespoň na chvilku poodešla. A možná se už nevrátí a on bude žít. Zaplavila ho vlna bláznivé radosti. Ještě ale počká. Zůstane tu navěky nehybně ležet. Nebo alespoň dokud nepřijde ráno, dokud pod sebou nezaslechne hlas sestry přinášející ranní dávku prášků. Rozhodně nebude riskovat, že blonďák někde čeká za bukem, až se prozradí.

A tak ležel a špicoval uši, ale až na přirozené zvuky noci neslyšel vůbec nic. Vteřina následovala vteřinu. Asi za tři minuty ho do nosu udeřil jakýsi kyselý pach. Přestože byl velice slabý, nedal se s ničím zaměnit. Byl to spálený střelný prach. Kde se tu ale vzal? Vzápětí ho napadla odpověď. Tlumené buchnutí, které předtím zaslechl, byl výstřel z blonďákovy pistole.

Sáhl pod sebe, opatrně odsunul panel a podíval se do pokoje. Jeho očím, které si už navykly na tmu, jež v prostoru pod stropem panovala, připadalo v místnosti poměrně světlo. Měl výhled jen na svou postel a kus podlahy. Sevřel konzoly klimatizačního potrubí a spustil se dolů. Blonďák byl pryč. Chee odtáhl závěs, který odděloval lůžko jeho spolupacienta. Mužova tmavá hlava spočívala klidně na polštáři, tváří ke stropu, oči pevně sklížené těžkým spánkem po operační narkóze. Za závěsem byl pach kouře silnější. Chee váhavě natáhl ruku k mužovu obličeji a položil mu ukazováček pod nos. Kůže byla teplá, ale dech nezaznamenal. Sesunul ruku níž a přitiskl dlaň na hrudník přikrytý prostěradlem. Mužova protáhlá tvář, slabě osvětlená odrazem světla z noční ulice, byla mladá, pečlivě vyholená, s mírně sarkastickým výrazem. Chee se už dávno naučil lidi nenavažského původu rozlišovat, takže mu nepřipadalo, že jsou si podobni jako vejce vejci. Poznal, že spolupacient je Hispanoameričan s malou příměsí pueblanské krve. Hrudník pod dlaní zůstal zcela nehybný. Plíce i srdce se ani nezachvěly a ústa, na nichž spočíval očima, byla zcela bez života. Odvrátil hlavu, chvilku hleděl do tmy venku, pak rychle odešel ke dveřím a trhnutím je otevřel. Strach ho už opustil. Doběhl na sesternu, zvedl sluchátko telefonu, který stál u ruky ošetřovatelky spící s hlavou na stole, a přes devítku vytočil číslo albuquerqueského policejního ředitelství.

Rychle popsal zločin, pachatele i vražednou zbraň, zmínil se, že prchající blonďák pravděpodobně jede novým zelenobílým plymouthem. Pak se rukou bezděky dotkl ošetřovatelčiny hlavy a ve vlasech pod vrcholkem čepce nahmatal malý kulatý vstřel ožehlý střelným prachem.

„Opravuju, dvě vraždy,“ vyhrkl. „Zastřelil i sestru.“

20

Už ve chvíli, kdy se pustil po schodišti dolů k prádelně, si Colton Wolf uvědomil, že na policajtově pokoji cosi nesedělo. Proč měla například neobsazená postel pomačkané lůžkoviny? Že by se na ni natáhl nějaký návštěvník? Na to mu ale připadala příliš zválená. A ještě jedna věc tu nehrála. Došlo mu to, když vyšel vraty na rampu a zamířil k vozu. Kolem hlavy muže, kterého zastřelil, se vznášel pach narkózy. To bylo v pořádku, až na to, že byl nějak moc silný. Muž dosud vydechoval anestetikum, jenomže od Cheeovy operace už uplynula příliš dlouhá doba.

„Ten hajzl!“ vybuchl. Rozběhl se zpátky k rampě a teprve za vraty ho opatrnost přinutila zastavit se. Jak mu vlastně Chee unikl? A kde je teď? Určitě už zalarmoval kdekoho. A každopádně se bude mít na pozoru. Všechno nasvědčovalo, že Chee je zatraceně fikaný polda. Pokoušet se mu o život znova by bylo riskantní. Nebyl už čas.

Teprve když vyjel z parkoviště a zahnul po Lomas Avenue k západu, zaslechl první sirénu. Nedělal si ale žádnou hlavu. Jeho auto nikdo neviděl. Nechal ho tři bloky od místa, kde ho prve ukradl, došel k dodávce a beze spěchu se vydal pro karavan. Než k němu dojel, měl už vypracovaný nový plán, jak se poldy zbavit. Byl to dobrý plán. Tentokrát mu Chee neunikne.

21

Chee tlačil ovládací páku čtecího zařízení mírně doprava. Nad hlavou mu svištěl mikrofilmový pás a před očima mu jako vagóny nákladního vlaku kolem hradla uháněly stránky grantského deníku Daily Beacon. Míhaly se sice příliš rychle, než aby se daly číst, ale ne zas tak rychle, aby nerozpoznal titulní stranu od inzerátu nějaké samoobsluhy nebo si nevšiml tučného titulku signalizujícího zprávu, jakou hledal. Pozoroval však nekonečný sled jen napůl oka, protože zároveň sledoval ticho, které v rozlehlé čítárně mikrofilmů v suterénu Zimmermanovy knihovny panovalo, cítil v kapse saka tíhu nového revolveru ráže .38 a všímal si, jak Hunt za sklem studijní kóje předstírá, kdovíjak není zabraný do četby. A kromě toho si velice silně uvědomoval blízkost Mary Landonové.

Stránka, která mu právě proběhla před očima, měla v záhlaví tlustou černou šmouhu. Zastavil pás a přesunul páku doleva, aby film vrátil zpátky. Titulek hlásal:

PRŮZKUM UKAZUJE NA DRTIVÉ VÍTĚZSTVÍ DEWEYHO

„Kdepak!“ nechala se slyšet Mary Landonová. „Tohle se týká docela jiné katastrofy.“ Seděla napůl vedle něj, napůl za jeho zády, a zatím toho moc nenapovídala. Cheeův vnímavý čich zaznamenával vůni mýdla a čerstvě vypraného, sluncem vyběleného prádla.

Znovu zatlačil ovladač doprava a zvedl hlavu. Uličkou po jeho levici se blížil knihovník, který před sebou tlačil vozík naložený svázanými ročníky časopisů. V kartotéce mikrofilmů cosi hledala štíhlá mladá běloška v kabátě s kožešinovým límcem. Někde za ní zaznamenal koutkem oka jakýsi pohyb. Zpoza bílého hranatého pilíře se vysunul loket v modrém nylonovém rukávu a pak několikrát zmizel a znovu se objevil. Co to jen mohlo být? Člověk, který se škrábe na ruce?

Chee najednou zatoužil ohlédnout se, aby se ubezpečil, že Hunt dosud sedí v kóji a hlídá, ale nakonec nutkání potlačil. Teoreticky tu policista byl proto, aby ho chránil. Ale přestože to nebylo výslovně řečeno, hlavním důvodem jeho přítomnosti bylo dostat blonďáka. Hlídat Cheea byl jen jakýsi nadúvazek. Znělo to sice krutě, ale mělo to svou logiku. Nejlepší ochranu Cheea i Mary Landonové představovalo blonďákovo dopadení. Jiná možnost neexistovala. Zákon velice, převelice toužil blonďáka dostat. A příslušníků kmenové policie bylo na světě ažaž.

Před očima mu přeběhly události června roku 1948 a přelily se do července. Nad hlavou mu zahučel kotouč filmového pásu, pak zmlkl, znovu se rozhučel a nakonec se zastavil na titulku, který hlásal:

OSÁDKA VRTNÉ VĚŽE ZAHYNULA PŘI VÝBUCHU

„To je ono,“ řekl Chee.

Podtitulek upřesňoval:

Nikdo z dvanácti vrtařů

explozi zřejmě nepřežil

„Vemte to kousek níž,“ řekla Mary a naklonila se, aby lépe viděla na obrazovku. Jak se k němu přitiskla, připomněla mu znova slunce a mýdlo.

Při neštěstí, k němuž došlo před několika dny na vrtné soupravě severozápadně od Grantsu a které podle zodpovědných míst pravděpodobně způsobil předčasný výbuch nitroglycerinové nálože, zřejmě zahynula celá osádka.

Podle tvrzení šerifa valencijského okresu Gilberta Garcii je možné, že tragédie si vyžádala celkem dvanáct životů, protože kromě desetičlenné osádky vrtné věže umístěné na východním úbočí Mount Tayloru pravděpodobně zahynuli i oba zaměstnanci petrolejářské společnosti, kteří na místo neštěstí přivezli osudnou nitroglycerinovou nálož.

Garcia však prohlásil, že počet obětí není možné určit zcela přesně, protože výbuch byl tak razantní, „že kusy roztrhaných lidských těl se válely na půl míle daleko“.

„Vypadá to, že nálož vybuchla ve chvíli, kdy ležela připravená na plošině,“ řekl Garcia. „Nezbylo z ní skoro nic.“ Neštěstí, k němuž podle něj došlo pravděpodobně už v pátek, kdy zaměstnanci firmy Petrolab nálož dovezli, bylo zjištěno až v pondělí, kdy na místo dorazil zástupce šerifa, aby se podíval, proč se nikdo z osádky o víkendu neobjevil ve městě.

Podle Garcii leží vrt asi pětadvacet mil severozápadně od Grantsu poblíž hranice navažské rezervace. „Nenašli jsme nikoho, kdo by výbuch zaslechl,“ prohlásil šerif. „Široko daleko nežijí žádní lidé.“

Identifikaci obětí rovněž znesnadnili supi, kojoti a jiné šelmy. „Domníváme se, že jednu se už podařilo pozitivně určit, a u několika dalších vypadá identifikace rovněž slibně, ale pokud se týče ostatních, nejsem přílišný optimista,“ řekl šerif.

Garcia uvedl, že podle výplatních pásek tvořili osádku přibližně čtyřicetiletý předák Nelson Kirby, původem ze Shermanu ve státě Texas, Albert Novitski (věk i adresa neznámy), Carl Lebeck (věk neudán), který měl nad vrtem geologický dohled, čtyřiadvacetiletý Robert Sena z Grantsu a šest dosud neidentifikovaných příslušníků kmene Navaho, kteří na vrtu pracovali jako pomocní dělníci.

Existuje oprávněná obava, že při výbuchu zahynuli i oba zaměstnanci farmingtonské firmy Petrolab, která osudnou nálož dodala. Jedná se o přibližně šedesátiletého R. J. Mackensena a jeho asi dvacetiletého kolegu Theo Roffa.

Chee přelétl očima zbytek článku.

„Tak co, souhlasí to zhruba s tím, co vykládal Sena?“ zeptala se Mary. „Říkají vám ta jména něco?“

„Jenom Robert Sena,“ řekl Chee. „Gordův starší bratr.“

Mary se naklonila dopředu. „Carl Lebeck,“ přečetla mu přes rameno. „Moje sestřenice kdysi chodila s klukem, který se také jmenoval Carl Lebeck. Nebo že by Le Bow? Tak nějak.“

„Teď se podíváme, co noviny psaly, když se zjistilo, že ti Navahové zůstali naživu,“ navrhl Chee.

Na první stránce čísla z následující středy objevili krátkou noticku, že všech šest námezdních dělníků z kmene Navaho, o nichž se původně předpokládalo, že při výbuchu zahynuli také, se v osudný den nedostavilo do práce. Uváděla se i jejich jména a Chee si je opsal do notesu. Proč nepřišli do práce, se noviny nezmiňovaly, ale důvod Chee objevil ve čtvrtečním čísle. Přes celou titulní stranu se opět táhl tučný černý titulek.

EXPLOZE ROPNÉHO VRTU KONČÍ ZATČENÍM

Podle sdělení šerifova úřadu

byli Navahové varováni

Jeden z navažských dělníků, kteří minulý týden unikli jisté smrti, když v okresu Valencia exploze rozmetala průzkumnou vrtnou věž, byl dnes podroben výslechu v souvislosti s tvrzením, že byl o neštěstí předem informován.

Podle šerifa Gilberta Garcii se jedná o Dillona Charleyho, který přiznal, že varoval svých pět soukmenovců, kteří s ním na vrtu pracovali, aby nechodili v pátek do práce, „protože dojde k neštěstí“.

„Tvrdí, že měl jakési náboženské vidění, v němž se mu dostalo božího varování,“ řekl šerif Garcia, který Charleyho označil za „vůdce peyotového kultu“, jenž je součástí Americké domorodé církve, k níž patří i pětice Charleyho navažských soukmenovců.

Členové kultu jako součást svého náboženského rituálu žvýkají řezy výhonků kaktusu peyote. Tato rostlina obsahuje omamnou látku, která ovlivňuje nervovou soustavu a u některých jedinců vyvolává halucinační stavy. Její držení je však zakázáno a Navažská kmenová rada přijala zákonná opatření, která její požívání i držení zapovídají i na území rezervace.

Šerif dále uvedl, že Charley utrpěl lehčí zranění, protože se „vzpíral zatčení“. Zároveň zástupcům tisku oznámil, že dočasně suspendoval svého zástupce Lawrence Senu, „dokud se nevyšetří, zda z jeho strany nedošlo k nepřiměřenému použití dochucovacích prostředků“.

Jednou z oběti pátečního neštěstí na vrtné soupravě, při němž předčasně explodující nitroglycerinová nálož roztrhala osádku doslova na kusy, byl i Senův bratr Robert.

„Všimla jste si?“ zeptal se Chee a ukázal prstem na příslušný odstavec. „Gordo dal Dillonovi nakládačku. Jestli ho suspendovali, musel ho už parádně pochroumat, protože tenkrát se nad nějakým zmláceným Navahem nikdo moc nepozastavoval.“ Odtáhl se od obrazovky, opřel se a pohlédl na Mary. Ve tváři měla tázavý výraz.

„Tak co tomu říkáte?“ vyzvídal.

„Vy jste vážně zvláštní,“ prohlásila. „Připadáte mi jako cvok. V patách máte zákeřného vraha, který vám usiluje o život, a vy si jen tak vysedáváte v knihovně a vzrušujete se událostmi z doby před třiceti lety.“

„Nemáme si co vyčítat,“ namítl Chee. „Vás se to týká zrovna tak.“

„Jenomže já se nevzrušuju.“

„Měl jsem na mysli, že jde i po vás.“

„Tomu nevěřím,“ odporovala Mary. „To vy jste měl možnost si ho dobře prohlédnout.“ Obrátila se a opět se sklonila ke čtecímu zařízení. Má hezký profil, říkal si v duchu Chee. Vypadá rozkošně. Se sklopenou hlavou studovala novinovou stránku zobrazenou na stínítku. Oči měla zářivě modré, dlouhé řasy elegantně zakřivené. Do obličeje jí padal pramen vlasů. Byly stejně hebké jako její tvář.

„Ještě něco,“ řekla, aniž vzhlédla. „Proč vás tak rozčiluje, že nějaký polda zmlátil vašeho soukmenovce? Co jsem slyšela v Laguně, Navahy nejvíc mlátí vaše kmenová policie.“

„Radši bychom mlátili Anglos,“ odsekl Chee, protože ji chtěl vyprovokovat, „jenomže na vás bělochy nemáme gebír.“ Bedlivě pozoroval, jak se bude tvářit. S tou poznámkou o navažské policii měla částečně – vlastně skoro úplně – pravdu. Jako každá policie na světě, i navažští ochránci zákona měli pověst, že nejhůř se chovají k vlastním lidem. Mary nespouštěla oči z novinové stránky. „Pořád jste mi ještě neřekl, co se vlastně v nemocnici stalo. Jak jste mu unikl. A taky jste mi neprozradil své tajné jméno.“

Zpoza sloupu znovu vykoukl loket. Nehýbal se. Majitel se zřejmě o sloup opíral. Asi četl.

„Zalezl jsem,“ řekl Chee. „Jako králík do nory.“

Podívala se na něj. „Proč králík? Máte pocit, že jste se měl zachovat jako Ten, který skolil příšeru?“ Vzala ho za zápěstí a zdvihla mu ruku. „Já veliký rudý bojovník. Postavit se holýma rukama hromové hůlce. Já velký hrdina. Já skončit mrtvý, ale hrdina.“ Pustila ho. „Pokud jste neměl čas střihnout si na pár minut tanec duchů, abyste si z nemocničního županu přičaroval neprůstřelnou vestu, zalézt pod postel bylo podle mého to nejrozumnější, co jste mohl udělat.“

„Dalo by se říct, že jsem za sebe nastrčil jiného. Byl to můj spolupacient.“ Zběžně nastínil, k čemu v nemocnici došlo. Začal tím, jak se potají vydal dolů zjistit, jakým způsobem mohla mrtvola zmizet z márnice. Mluvil překotně a nepouštěl se do žádných interpretací či spekulací. Říkal si, že se musí držet výhradně faktů. A zatímco jí je sděloval, pozoroval její tvář.

Našpulila rty, jako kdyby chtěla hvízdnout, pak bezhlese vydechla a otřásla se. „Já bych se asi strachy zbláznila.“ Pohlédla na něj. Všiml si, že si hryže dolní ret. „Jak vás vůbec napadlo vlézt si pod strop?“

„To není důležité,“ řekl Chee. „Jde o to, že jsem se zachránil, protože jsem za sebe blonďákovi nastrčil náhradu. Vrazil do pokoje, kde chtěl zastřelit jednoho Indiána. Jenomže tam ležel Mexičan a on ho sejmul místo mě.“

Už zase se začala mračit. „A co?“

„Jaképak a co? Jak to myslíte?“

„No, co má být?“ řekla. „Nebahníte se náhodou v komplexu viny? Myslíte, že jste tam měl hezky zůstat, obnažit hruď a prohlásit: ‚Tady jsem, klidně mě zastřelte, ale toho druhého vynechte!‘? To snad nemyslíte vážně.“ Z hlasu se jí ozývalo znechucení. „Ošetřovatelku přece taky neušetřil. Čeho byste tím dosáhl? Prostě by vás zabil oba.“

„Asi máte pravdu,“ řekl Chee.

„Vy jste vážně divný,“ prohlásila Mary. „Jenomže – jste takový ve skutečnosti, nebo se mi to jen snažíte vsugerovat?“

„No dobrá,“ řekl Chee. „Teď se o to nebudeme hádat, nemá to smysl. Radši se podíváme, jestli neobjevíme ještě něco.“

Bylo toho velice málo. Našli rozvleklý článek, který se zabýval rituálem Americké domorodé církve a tím, co si její příslušníci myslí o varovném vidění Dillona Charleyho. Dále narazili na kratičkou zprávu, podle níž šerif prohlásil, že jednu z obětí se na základě zubařských záznamů povedlo s určitostí identifikovat jako zaměstnance firmy Petrolab. Dalších poznatků bylo ovšem minimálně a zájem o případ rychle upadal.

Pokud se nakonec podařilo určit i totožnost Seny či některého z ostatních mrtvých, v novinách o tom nebyla ani zmínka. Nikde se rovněž nepsalo, jak to dopadlo s vazbou Dillona Charleyho, protože noviny se nezmínily, že by byl propuštěn na svobodu.

Teď už se mikrofilmy probírali pomalu a stránku po stránce pátrali, jak skončil případ, jehož rozuzlení nestálo za palcové titulky. Po téměř hodinovém bezvýsledném úsilí, které je zavedlo až do poloviny září, dostala najednou Mary nápad.

„Víte co?“ ozvala se. „Noviny přece mají ve zvyku vzpomínat na nejrůznější výročí. Znáte to. ‚V této době vzpomínáme výročí…‘ začnou vždycky a pak následuje zevrubná rekapitulace. Co se podívat o rok dál?“

Chee vstal, protáhl se a stlačil páku doleva. Cívky s přetáčeným filmem se rozhučely. Dívka, která předtím hledala cosi v kartotéce, už odešla, a loket za sloupem také nebylo vidět. Zato si Chee všiml špičky nosu a pramene vlasů. Byly světlé. Velice světlé. Sevřel se mu žaludek. Pustil ruku a vrazil ruku do kapsy saka. Nahmátl pažbu revolveru a položil palec na kohoutek.

„Co je?“ vytřeštila na něj oči Mary.

Muž vyšel zpoza sloupu a pohlédl na ni. Měl sice hodně světlé vlasy, ale jejich blonďák to nebyl. Vůbec se mu nepodobal a kromě toho byl o mnoho mladší. Došel ke kartotéce mikrofilmů a začal se v ní přehrabovat.

„Nic,“ řekl Chee. „Jenom jsem trochu vyplašený.“

Retrospektivu skutečně našli, ale neprozradila jim nic nového.

Než jim služba udělala kopie všech novinových článků, bylo už pět hodin.

„Co teď?“ řekla Mary. „Připadá mi, že seržant Chee od kanadské Královské jízdní policie, promarniv právě celé odpoledne, o čase jisté učitelky v Crownpointu nemluvě, je bezradný, co dál. Čili jinými slovy jsme se octli ve slepé uličce. Nemám pravdu?“

„Ne,“ odsekl Chee. Stoupali po spirálovém schodišti, které procházelo všemi čtyřmi podlažími studijní části knihovny. Stěny šachty pokrývaly nástěnné malby zobrazující historii lidského úsilí zaznamenat způsoby vzájemné komunikace. Tady v podzemí zdobily zdi nejrůznější piktogramy a petroglyfy. Někde výš byla fénická abeceda a až úplně nahoře symbolický jazyk počítačů. „Třeba to nikam nepovede, ale rád bych si promluvil s někým z těch dělníků, co tehdy před výbuchem dostali varování. Zajímá mě, co jim Dillon vlastně řekl.“

Octli se v přízemí. Venku za prosklenou jižní stěnou se nad centrálním trávníkem porostlým platany tyčila proti sytě modrému podzimnímu nebi budova filozofické fakulty. Cheeovi se obvykle líbila, ale dnes mu připomínala náhrobní kámen.

„Proč?“ chtěla vědět Mary. „Co vám k tomuhle případu můžou říct?“

„Třeba nic,“ opáčil Chee, „ale ty vraždy mají spojitost se šperkovnicí a její krádež má zase co dělat s peyotovým kultem Dillona Charleyho a všechno dohromady má počátek v událostech na vrtné věži.“

„Nebo jste taky jednoduše zvědavý,“ namítla Mary. „Kromě toho je nevypátráte. Koneckonců, je to už třicet let.“

„Tak těžké to zas nebude,“ prohlásil Chee. „Všichni to nejspíš byli Dillonovi příbuzní. Najímal je on, takže šlo o přízeň. Bratrance a strýce z matčiny strany, v krajním případě z otcovy. Navahové nejenom vynalezli strejčkaření, ale dovedli ho i k absolutní dokonalosti.“

„Jenomže třicet let je třicet let,“ oponovala mu Mary. „Všichni už budou po smrti. Nebo aspoň polovina.“

„Jeden nebo dva asi ano,“ připustil Chee. „Že je Dillon mrtvý, to víme. Ale je slušná šance, že alespoň čtyři by ještě mohli být naživu.“ To už se octli před budovou a po cihlami dlážděné cestě zamířili k jihu. Pod nohama jim šustilo spadané platanové listí a studené slunce, které se už sklánělo k západu, vrhalo jejich stín na třicet metrů dopředu a zabarvovalo rozeklané vrcholky východní strany pohoří Sandia do ruda. Chee je zamyšleně pozoroval a doufal, že padesát metrů za nimi kráčí Hunt. Uvědomoval si, jak snadný cíl by skýtali z nesčetných spojovacích lávek a terásek, které ústily na hlavní trávník.

„Na co si můžou po třiceti letech vzpomenout? S největší pravděpodobností na nic.“

„Kdo ví?“ namítl Chee. V duchu zauvažoval. Jejich vzpomínky budou nejspíš silně zkreslené. Jenomže stejně nemá, čeho jiného se chytit. Pátrání po Lidech temnot mu aspoň umožní vyjet si na rezervaci. Vezme Mary s sebou. Na rezervaci je blonďák nikdy nenajde.

22

Druhý den Chee jen tak naslepo zkusil, jestli se mu nepodaří seznam Dillonových Lidí temnot doplnit o další podrobnosti.

Tenhle výstřel do tmy ho zavedl na univerzitu do knihovny katedry geologie. S pomocí ochotného aspiranta nakonec z archívu vyhrabal kopii geologického deníku, který se na vrtu vedl. „Mně to připadá jako poměrně typická situace,“ prohlásil aspirant. „Z galistejské formace se taky občas vytáhne nějaká ropa.“ Rychle zkontroloval deník. „Jenomže jak se zdá, na formaci sice narazili, ale ropa tam nebyla žádná.“

„Nevyčtete z toho něco neobvyklého?“ zajímal se Chee. Byl z deníku naprosto zmatený. Civěl na papír pokrytý nejrůznějšími symboly a záznamy a připadal si jako úplný idiot.

„Já sice nejsem expert přes ropnou geologii valencijského okresu,“ prohlásil mladík, „ale připadá mi to docela normální. Co vlastně hledáte?“

„V tom je právě ta potíž,“ řekl Chee. „Já nevím.“

Při pátrání po členech Charleyho party pochodil jen o málo lépe. Odjeli s Mary na rezervaci a celý zbytek dne strávili drncáním po hrbolatých venkovských okreskách a polních cestách a sháněním informací o lidech, jejichž jména se dozvěděli z novinových článků. Když padla tma, vypadal seznam následovně:

Roscoe Sam, bydl. Ojo Encino, příp. Standing Rock. Klan Bahnitých. Zemřel. Úmrtí potvrzeno.

Joseph Sam, bydl. Ojo Encino, příp. oblast Pueblo Pintado. Klan Bahnitých, přiženil se do klanu Solných. Podle některých údajů zemř. v 50. letech, jiné zdroje nepotvrzují.

Windy Tsossie. Klan Bahnitých. Přiženil se do klanu Stojící skály. Bydl. někde u Heart Butte? Zemřel?

Rudolph Becenti. Klan Bahnitých. Bydl. Coyote Canyon? Ženatý?

Woody Begay. Klan Bahnitých. Sestra bydl. Borrego Pass?

V podstatě se ale nedostali nikam. Zjistili pouze, že Roscoe Sam v Tuba City onemocněl a zemřel v místní nemocnici Úřadu pro indiánské záležitosti, kde si na jeho smrt pamatovali. S Josephem Samem to bylo docela jinak. Vzdálený bratranec z otcovy strany si dost matně vzpomínal, že je po smrti, ale další z ještě vzdálenějšího kolena tvrdil, že sebral manželčiny ovce a svých pět švestek, přestěhoval se do rezervace Caňoncito a pravděpodobně tam žije dosud. Ale ať už byl Joseph Sam naživu či po smrti, nikdo ho neviděl už celá léta. Totéž platilo i o ostatních na seznamu. Jeden příbuzný si vzpomněl, že Rudolph Becenti se odstěhoval do Los Angeles, ale pak se prý zase vrátil. Na Windy Tsossieho si pár vrstevníků od Ambrosia Lakes matně a se značnou nelibostí pamatovalo jako na jednoho z té „bandy“ Tsossiů, co kdysi žil v Coyote Canyon, ale dávno se odstěhoval jinam. S výjimkou poznatku, že Roscoe Sam skutečně zemřel a byl pohřben, nepřinesl den nic konkrétního. A pokud šlo o Woodyho Begaye, jedna stařenka si vybavila, že jeho sestra bydlívala severně od obřadního hoganu v Borrego Pass a jmenovala se Fannie Kinlicheenieová.

Neurčitost všech informací Cheea mátla. Připadalo mu, jako kdyby každý z Lidí temnot byl jen legenda a stín, a ne bytost z masa a kostí. Dokonce ani místo výbuchu pořád nedokázal lokalizovat. Pátrání po Roscoe Samovi je sice zavedlo tam, kde se podle jeho poznámek měla vrtná věž nacházet, jenomže jediné, co našli, byla obrovská prašná jáma v zemi. Byl to povrchový důl Srdcová dvojka, v němž tucet obřích velkorypadel už vyhlodalo do země přes dvě stě metrů hlubokou a skoro kilometr širokou díru.

I ropný vrt jako by byl jen vzpomínkou na něco, co nikdy neexistovalo.

Fannie Kinlicheenieová ale rozhodně z masa a kostí byla. Když auto zastavilo, objevila se ve dveřích domu, aby se podívala, kdo to přijel. Chee zaparkoval džíp v uctivé vzdálenosti třiceti metrů, jak to vyžadoval navažský respekt k soukromí druhých. Až bude Fannie Kinlicheenieová připravená návštěvu přijmout, dá to najevo. Zatím museli čekat. Nabídl Mary cigaretu a ona přijala.

„Neměla bych,“ řekla, když jí připaloval.

„Já taky ne,“ přiznal Chee.

„Tenhle bude určitě taky po smrti,“ prohlásila. „Nebo se někam odstěhoval.“

„Vy jste hrozná pesimistka,“ řekl Chee.

„Ale kdepak, náhodou jsem realistka. Zbývají nám ještě čtyři. Po třiceti letech lze předpokládat úmrtnost asi pětadvacet procent. Proto si myslím, že Woody Begay už nežije.“

Chee se nad jejím argumentem zamyslel. Vyfoukl obláček cigaretového kouře.

„Původně jich bylo celkem šest,“ začal. „Dillon je už po smrti a Roscoe Sam jakbysmet. To už máme třiatřicetiprocentní úmrtnost.“

Mary chvíli mlčela.

Nakonec řekla: „Pokud uvažujete takhle, neměl byste nikdy hrát poker. Minulost přece nemůže mít na matematiku vliv. S počtem pravděpodobnosti nemá absolutně žádnou souvislost. Vycházejme ze současného stavu. Máme čtyři lidi, kteří byli před třiceti lety naživu. Existuje tudíž velká pravděpodobnost, že jeden je mrtvý a tři dosud žijí.“

„Dobrá,“ opáčil Chee. „Tohle beru. Jenomže teď mi povězte, jak jste vykoumala, že ten, co už nežije, je právě Woody Begay.“

„Intuice,“ prohlásila Mary. „Ženy ji přece mívají.“

Sáhl po klíčku zapalování. „Myslíte, že v tom případě má ještě smysl čekat? Jenom okrádáme Fannie o čas.“

Mary se zazubila. „Když už jsme se trmáceli takovou dálku, můžeme se aspoň přesvědčit, jestli mé tušení bylo správné.“

„Rád bych,“ opáčil Chee. „Jste si ale jistá, že se neurazíte, když se ukáže, že jste neměla pravdu?“

„Co vás nemá,“ řekla. „Jednou v životě jsem se už taky sekla.“

„Jistě ne poslední dobou,“ namítl Chee.

„To mi myslím byly čtyři.“ Odmlčela se. „Vlastně ne, opravuju, sekla jsem se dvakrát. Podruhé to bylo, když já husa souhlasila, že s váma pojedu na tuhle nekonečnou pátračku. Páni, já jsem utahaná. Kolik jsme toho dneska najezdili?“

„Nevím,“ řekl Chee. „Tak dvě stě padesát mil. Zdá se, že to bylo víc, protože jsme se hodně pohybovali po polních cestách.“

„Mně to připadalo jak tisícovka,“ řekla Mary. „V té vaší herce to drncá jako v náklaďáku. Podle mého máte přehuštěné gumy.“

„Jsou přesně podle předpisu,“ bránil se Chee. „Chtějí, aby to s námi házelo, abychom neusnuli za volantem.“

„Teď mě napadá, že jsem se spletla ještě jednou.“ Střelila po něm očima a zase se podívala jinam. „Myslím na té aukci. Měla jsem dojem, že o mě máte zájem.“

„Ale to je pravda.“

„Já myslím v romantickém slova smyslu. Jenomže vy se o mě zajímáte proto, že jsem Anglo. Celý den mě pořád jenom zpovídáte. Mám pocit, jako kdyby mě zkoumal nějaký sociolog.“

„Antropolog,“ opravil ji Chee. „A přesně ze stejného důvodu jste taky jela se mnou. ‚Jaký je vlastně ten Navaho doopravdy?‘ Jenom si to nechcete připustit.“

Mary se rozesmála. „Přiznávám se,“ řekla. „Teď už vím, jaký doopravdy jste. Pěkně ujetý.“

„Jenomže kdo ví?“ pokračoval Chee. „Třeba z toho nakonec vznikne něco velkého. Na univerzitě jsme na Shakespeara měli jednoho chlápka, který tvrdil, že Romeo se s Kapulety zapletl jenom proto, že o nich psal ročníkovou práci na zápočet ze sociologie. Z Julie chtěl akorát tahat rozumy.“

„Mám takový dojem, že Romeo byl sám Kapulet,“ namítla Mary. „Z Monteků byla Julie.“

„‚Copak je po jméně?‘“ zadeklamoval Chee. „‚Co růží zvou, i zváno jinak vonělo by stejně…‘“

„Takže jak zní to vaše tajné jméno?“ dorážela Mary.

„Růže,“ řekl Chee. „Něco na ten způsob.“

Dům Fannie Kinlicheenieové měl rámovou konstrukci s izolací z černého dehtového papíru. Stál na rozlehlé pískovcové plošině, která ležela dostatečně vysoko, aby nabízela nádherný výhled na zvlněnou krajinu zvrásněnou erozí a porostlou šedostříbřitou šalvěji a nízkými černými křovisky. Jako v celé rezervaci, i tady obzoru dominovala hora Mount Taylor. Vrcholek měla bílý, ale její svahy zářily uklidňující modrou barvou. Za domem stál kulatý kamenný hogan, jehož vchod byl podle tradice obrácený k východu. Ještě dál se nacházel malý montovaný seník z vlnitého plechu a vedle něho vyrůstal ze země hrb rituální parní lázně kryté drnem. „Všimla jste si, že Navahové si vždycky staví dům na místě s výhledem?“ řekl Chee.

„Všimla jsem si, že si staví dům co možná nejdál od jiných Navahů,“ řekla Mary. „Máte pro to nějaké vysvětleni?“

„Nemáme totiž Indiány rádi,“ prozradil jí Chee.

To už se paní Kinlicheenieová objevila ve vchodu. Vlasy měla svázané do úhledného uzlíku, na krku těžký stříbrný náhrdelník s dýňovým vzorem, na ruce široký tepaný náramek zdobený tyrkysem. Byla připravena přivítat návštěvu.

23

„Můj bratr?“ zarazila se Fannie Kinlicheenieová. „Vy hledáte mého bratra?“

Seděli v obývacím pokoji. Potah křesla, na němž Jim Chee trůnil, chránil tuhý obal ze zelené umělé hmoty, která ho přes košili uniformy studila do zad. Dům sloužil pouze jako „letní hogan“, a nedal se proto vytápět. Zanedlouho, až uhodí tuhé mrazy, které v téhle nadmořské výšce panovaly, odstěhuje rodina své pozemské statky do starého kamenného „zimního hoganu“ krytého drnem, a mizerně izolované letní obydlí přenechá na pospas paní fujavici. Do té doby se ovšem jako obvykle problém přechodného období musel řešit vícero vrstvami šatstva. Fannie Kinlicheenieová vypadala, že jich na sobě má alespoň osm, zato Chee se v duchu vztekal, že si z vozu nevzal bundu.

„Slyšeli jsme aspoň, že se jedná o vašeho bratra,“ řekl. „Potřebovali bychom od něj nějaké informace.“

„Ale bratr už přece nežije,“ podivila se Fannie Kinlicheenieová. „Umřel, to už bude dobrých…“ Zarazila se a pokusila se vzpomenout. „Propánajána, ten byl po smrti už v době, kdy já se teprv vdávala, a to bylo v třiapadesátém.“

Chee střelil pohledem po Mary. „To jsem nevěděl,“ přiznal. Fannie Kinlicheenieová se na něj zamračila.

„A proč jste s ním potřeboval mluvit?“

„Býval prý členem sekty vyznavačů peyote. Však víte, té z Grantsu. Chtěli jsme se ho na ni zeptat.“

„Té bandy zatracené?“ vyhrkla anglicky. „A proč se o ni zajímáte?“

„Jde nám o jednu strašně dávnou záležitost. Váš bratr a několik dalších příslušníků sekty pracovali na ropném vrtu a jednou je vůdce té jejich církve varoval, aby druhý den nechodili do práce. Poslechli ho a na vrtu došlo k výbuchu.“

„Na to si vzpomínám,“ řekla Fannie Kinlicheenieová. „Byla jsem tehdá ještě malá holka, ale k církvi jsem taky patřila. Dělala jsem nosíčku vody. Víte, co to bylo?“

„Jistě,“ řekl Chee. O Americké domorodé církvi sice nevěděl zdaleka všecko, ale pamatoval si, že jednu z podružnějších rolí v jejím rituálu hrál nosič vody. Obvykle to bývala žena.

„Banda jedna zatracená,“ opakovala. „Byl to samý…“ Zarazila se, pohlédla na Mary a zase upřela oči na Cheea. Začali rozhovor anglicky, aby Mary rozuměla, ale Fannie Kinlicheenieová teď přešla na navažštinu. „Byl to samý čaroděj,“ prohlásila. O čarodějích bylo radno mluvit jen s největší obezřelostí, a zejména s lidmi, které člověk neznal opravdu dobře. A už vůbec ne před těmi, kteří nepatřili k lidu Dinee, jako například Mary.

„Jak víte, že to byli čarodějové?“ chtěl vědět Chee. Držel se angličtiny. „Ono se často o leckom povídá, že dovede uhranout, a přitom to není pravda.“

Fannie znovu odpověděla navažsky. „Protože bratrovi přičarovali nemoc,“ prohlásila.

„Třeba ho uhranul někdo jiný.“

„Bane, byli to oni,“ řekla. „A mají toho na svědomí víc. Třeba ten vrt, co tenkrát bouchnul. Dělali, že Pán Peyote je varoval, a tak všem napovídali, že na ně seslal vidění, aby ten den nikdo nešel do práce. Jenomže ho vyhodili do povětří sami. Proto o neštěstí věděli předem.“

„A jak to víte vy?“ zeptal se Chee, který už na angličtinu zapomněl. Po pravdě řečeno, zapomněl dokonce i na Mary, která jen seděla a tvářila se zmateně.

„Prostě to vím,“ řekla Fannie Kinlicheenieová. Chee se zadumal. Do hlavy se mu pořád vtírala myšlenka, která s tímhle vším nijak nesouvisela. V domě bílého muže by nikdy nepanovalo tak absolutní ticho. Ozýval by se v něm tikot hodin, vrčení ledničky či zvuk televize. Tady však nebylo slyšet vůbec nic. Žádný provoz zvenčí, žádné sirény. Venku nebylo nic než západ slunce. Dokonce ani vítr nefoukal.

„Tetičko,“ začal uctivě jako slušně vychovaný mladý muž, „přicházím zdaleka, abych si s vámi promluvil, protože to, co víte, může být velice důležité. Myslím, že na tom vrtu se stala moc zlá věc a že dokonce i dnes kvůli ní zřejmě umírají lidé. Pokud tenkrát za to mohli Navažští vlci, pak mám důvod se domnívat, že i dnes jde o stejné čaroděje. Můžete mi povědět, jak víte, že vrt vyhodili do povětří právě Navažští vlci? Třeba vám to někdo povídal?“

„Nikdo mi nic nepovídal, vím to sama od sebe.“

„Jak to?“

Fannie Kinlicheenieová chvilku přemýšlela a pak spustila.

„Bratr onemocněl. Měl bolesti tady v břichu,“ ukázala si na žaludek. „A taky v nohou. Objednali jsme zaříkávače, aby na něj vložil ruce a zjistil, co mu schází. Řekl, že bratra uhranul čaroděj. Nahmatal Woodymu na zátylku bouličku, kudy mu čaroděj vpravil do těla kouzelný prášek, co způsobuje nemoc. Pak začal stonat další muž, a tak se zase poslalo pro vkládače rukou. Taky říkal, že za to může čaroděj. Ať prý oba podstoupí Stezku nepřítele.“ Odmlčela se, aby si v hlavě srovnala, co vlastně chce říct.

„O co jde?“ zajímala se Mary.

Chee jen zvedl ruku. „Moment,“ řekl a obrátil se znovu na Fannie. „Říkala jste, že pak onemocněl další. Myslíte další člen sekty?“

„Byl to Roscoe Sam,“ prohlásila Fannie. „Jeden z party na vrtu, kde Woody pracoval. Patřil k těm, co si říkali Lidé temnot.“

„Aha,“ řekl Chee, a protože věděl, jak se Mary celá třese zvědavostí, pokračoval anglicky. „Takže vkládač rukou vám poradil, aby oba podstoupili Stezku nepřítele? Ale na to je zapotřebí znát, kdo nemocného uhranul. Kdo to…“

„Ano,“ řekla Fannie Kinlicheenieová. „Oba podstoupili Stezku nepřítele a všechno se provedlo tak, jak má být. Na nějakou dobu se pozdravili, ale nakonec musel Woody stejně do Gallupu do nemocnice a tam umřel.“

„Jenomže v nemocnici na nějaké Navažské vlky moc nedají,“ namítl Chee. „Na co podle nich umřel?“

„Prý rakovina,“ prohlásila. „Dostala se mu do krve tahleta leukémie.“

„A Joseph Sam ještě žije?“

„Už umřel,“ řekla Fannie. „Prý na stejnou nemoc.“

„Takže Stezka nepřítele jim příliš nepomohla, co?“ opáčil Chee.

„Já myslím, že se s ní čekalo moc dlouho. Trochu ale pomohla. Obrátila kouzlo proti Vlkovi,“ usmála se a ve tváři se jí objevila škodolibost. „Taky umřel.“

„A víte, kdo to byl?“ Uvědomoval si, že odpovědi se jen tak nedočká, a možná vůbec ne. Navahové o mrtvých i o čarodějích hovoří jen velice neradi, a pronést jméno mrtvého čaroděje se považuje za obzvlášť nebezpečné.

Fannie Kinlicheenieová si olízla rty.

„Byl to ten, co rozdával svátost peyote,“ řekla nakonec.

Čímž se vyslovení jména Dillon Charley vyhnula.

24

Drkotali po vozové cestě zpátky na štětovanou silničku, která se napojovala na asfaltovou vozovku vedoucí do Crownpointu. Slunce už zapadalo za obzor. Vysoko na obloze se od odraženého světla ještě růžověl proužek zpeřených oblaků, ale krajinu kolem nich už pohltila tma. Mary zatím většinou mlčela.

„Tak řeknete mi konečně, co to mělo znamenat?“ pronesla nakonec, hlavu odvrácenou.

Chee pohlédl na její profil. „Myslíte, jak přešla na navažštinu?“

„Nejen ona. Ano, přesně to mám na mysli.“

„Prohlásila, že někteří příslušníci Americké domorodé církve jsou čarodějové. Uhranuli Woodyho Begaye a Roscoe Sama a zahubili je. Oba ale před smrtí prodělali rituál zvaný Stezka nepřítele, čímž se kouzlo obrátilo proti čarodějovi, který je uřkl. A tím čarodějem byl Dillon Charley a příčinou jeho smrti bylo to kouzlo.“

Obrátila hlavu a podívala se na něj. „Co tomu všemu říkáte?“

„Taky mi tvrdila, že naftový vrt vyhodili do vzduchu právě čarodějové,“ dodal Chee. „A že Joseph Sam je už taky po smrti.“

„A neřekla, proč to udělali?“

„Ne,“ opáčil Chee.

„Věděla to? Ptal jste se jí?“

„Ne,“ přiznal Chee. „To byste musela znát naše čaroděje. Pro své činy nepotřebují žádný motiv v obvyklém smyslu slova. Víte něco o lidech přezdívaných Navažští vlci?“

„Doposud jsem si myslela, že ano,“ řekla Mary. „Že jsou obdobou bělošských černokněžníků a podobných nečistých sil. Třeba jako laguno-akomští čarodějové.“ Zasmála se. „Pomlčkový čaroděj,“ vyprskla. „Na takové označení může opravdu přijít jenom Úřad pro indiánské záležitosti.“

„U nás Navahů je to tak, že černá magie je antiteze Navažské stezky. Svatí lidé nás učili, že smyslem života je yo’zho’. V angličtině pro to neexistuje žádný adekvátní výraz. Jde o jakousi kombinaci krásy a harmonie, naladění na vlnu, podřízení se toku života, snahy o dosažení vnitřního míru, to všechno smíchané dohromady. A čáry a kouzla jsou toho naprostým opakem. Samozřejmě, všechno je to náležitě zmytologizované. Čarodějem se člověk stává, když poruší některé ze základních tabu. Například zabije pokrevního příbuzného, spáchá incest a tak podobně. Tím získá určité zvláštní schopnosti. Například se může proměnit ve vlka nebo psa. Může létat. A má taky moc přivolat na druhé nemoc. Jde o protiklad pozitivních sil, které nám dali Svatí lidé, totiž uzdravovat tím, že nemocného dovedeme zpět k yo’zho’. Zpátky ke kráse. Abych to zkrátil, takový kouzelník nepotřebuje žádný důvod, aby například vyhodil do vzduchu naftový vrt. Nechat lidi roztrhat na kusy je prostě špatnost. Jiný důvod čaroděj nepotřebuje.“

„A podle Fannie byl Dillon Charley čaroděj?“

„Přesně tak. Obě rodiny nemocným zprostředkovaly rituální Stezku nepřítele, čímž se kouzlo obrátilo a Dillon Charley umřel.“

„A to dokazuje, že byl opravdu kouzelník?“

„No, jen do jisté míry,“ přiznal Chee. „Museli by ho z kouzel a čar podezřívat. Pak někdo musí opatřit nějakou čarodějovu věc, třeba vlasy, ponožky, klobouk, prostě něco osobního. V rituálu Stezky nepřítele to vlastně symbolizuje skalp, který se pak v poslední den rituálu prostřelí šípem. A pokud se všechno provede jaksepatří a jedná se skutečně o správnou osobu, kouzelník onemocní a zemře působením vlastních nečistých sil.“

„Takže uhranutý člověk se potom uzdraví?“

„Pokud všechno proběhne tak, jak má. Jenomže ve Woodyho případě to nefungovalo. A u Roscoe Sama taky ne.“

Džíp s drcnutím sjel do mělkého bezvodého koryta a zase se z něj vyhrabal ven. Původně růžové obláčky se teď rděly tmavě krvavým odstínem. „To máme další dva mrtvé,“ ozvala se Mary. „Možná dokonce tři.“

„U Woodyho jste to předpovídala,“ řekl Chee.

„Původně jich bylo šest,“ prohlásila. „Šest Lidí temnot. Šest dělníků na vrtu, kteří tenkrát nepřišli do práce. Čtyři jsou už po smrti: Roscoe Sam, Joseph Sam, Woody Begay a Dillon Charley.“

„Takže zbývají Windy Tsossie a Rudolph Becenti,“ řekl Chee. „A nikdo nám zatím neřekl, kde je hledat.“

„Těch úmrtí je nějak moc,“ ozvala se Mary. „Zas tak starý žádný z nich nebyl. Dneska by mohli být ve středních letech. Ale všichni umřeli už velice, velice dávno v poměrně mladém věku, jen pár let po neštěstí na vrtu. Tak vysoká úmrtnost mi nepřipadá normální.“ Zamyšleně na něj pohlédla. „Myslíte, že je třeba někdo otrávil nebo tak? Například ze msty?“

„Pokud víme, Begay umřel na leukémii,“ namítl Chee. „Stejně tak Roscoe Sam. Charley umřel v nemocnici. Podle Vinese se jednalo o rakovinu. V nemocnici by přece na otravu přišli.“

„Při pitvě?“ otázala se Mary.

Chee se chvíli věnoval jen řízení. „Vidím, že myslíte na totéž, co já,“ řekl nakonec. „Straší vám v hlavě Emerson Charley.“

„Přesně tak,“ přiznala. „Pořád si musím připomínat, že jeho pitva se nekonala.“

„Protože někdo z márnice ukradl jeho mrtvolu,“ řekl Chee.

„Což je velice zvláštní krádež.“

„To bych řekl,“ přisvědčil Chee.

„Čehož se dá taky dosáhnout tím, když mu do auta dám bombu, aby ho roztrhala na kousky, nemám pravdu? Pitva se nekoná.“

„Přesně,“ řekl Chee.

„Tak,“ řekla Mary. „Ledaže jsem vedle jak ta jedle. Proč by totiž někdo potřeboval Emersona Charleyho otrávit? Nebo Dillona Charleyho, Woodyho Begaye nebo kohokoliv jiného z té šestky?“

„Nemám ponětí,“ řekl Chee. „Víte co? Zajedeme do Albuquerque a pokusíme se v nemocnici něco zjistit.“

„Já nevím,“ namítla Mary Landonová. „Kdykoliv se s vámi někam vydám, nikdy to není zrovna procházka růžovým sadem.“ Zaváhala. „Myslíte, že tam bude?“ Ani nemusela říkat kdo. Chee moc dobře věděl, že má na mysli blonďáka.

„Přemýšlel jsem o tom,“ řekl Chee. „Být na jeho místě, vyhnu se nemocnici na sto honů. A kdybych nás dva hledal, bylo by to poslední místo, které by mě napadlo.“

25

Lékařka se jmenovala Edith Vassová. Krátkými nazrzlými vlasy jí probleskovaly šikmé paprsky dopoledního slunce, které do místnosti padaly oknem za jejími zády. Byla mladá a Cheea při pohledu na její růžovou pleť napadlo, proč vlastně běloši přezdívají Indiánům rudoši. Dr. Vassová byla ošetřující lékařkou Emersona Charleyho v době, kdy ležel na onkologickém oddělení fakultní nemocnice Novomexické státní univerzity. Na ní tudíž bylo zjišťovat, co se stalo s pacientovou mrtvolou. Byl to nesplnitelný úkol, který trapně skončil ve slepé uličce. Edith Vassová ho měla plné zuby a nijak se tím netajila.

„Všechno, co vím, lze shrnout několika málo větami. Vitální příznaky Emersona Charleyho ustaly přibližně v sedmnáct třináct. Službu konající lékař provedl obvyklé ohledání a vystavil úmrtní list. Nařídil pitvu a označil tělo příslušným štítkem. Mrtvola byla převezena do márnice a uložena do chladicího boxu. Příštího rána si personál márnice všiml, že místo dvou těl je v boxu pouze jedno. Usoudili, že mrtvola byla převezena do morfologické laboratoře bez odpovídajících náležitostí.“ Dr. Vassová netrpělivě zamáchala rukama. „Když vynecháme nepodstatné detaily, nakonec se zjistilo, že mrtvola jednoduše zmizela.“

„Myslíte, že ji třeba někdo ukradl?“

„Podle mého si ji odvezli příbuzní,“ prohlásila dr. Vassová. „Albuquerqueská policie si říká, jestli jsme ji třeba jenom někam nazašantročili.“ Zasmála se sice, ale bylo vidět, že moc legrační jí to nepřipadá.

„S jistotou víme jenom to, že druhého dne se jeden z vozíků z pitevny našel na chodbě poblíž dveří na rampu. Dohadujeme se, že pachatel ho použil pro odvoz mrtvoly. Také jsme zjistili, že z márnice zmizel i pytel s osobními svršky dalšího zemřelého, který tam byl uložený. S jistotou však můžeme předpokládat jenom to, že na pitevnu se někdo vloupal, sebral pytel s věcmi někoho jiného, hodil ho k mrtvole na vozík a odjel s ním chodbou na rampu, kde mrtvolu i pytel zřejmě naložil do auta.“

„Mrtvola tedy byla určená k pitvě?“

„Měla být uložena v chladicím boxu pro účely pitvy.“

„Proč byla pitva nařízena?“

„Je to běžný postup. Děláme tady výzkum rakoviny. Studujeme, jak ovlivňuje buňku. Vliv léčby na nádor, na krevní destičky a na kostní dřeň. Zkoumáme metastázy a tak dále.“

„Metastázy?“

„Způsoby, jimiž se rakovina rozrůstá a zachvacuje další orgány.“

„Cizí zavinění jste vyloučili?“ zeptal se Chee.

Dr. Vassová se téměř neznatelně pousmála. „Leukémii nemůže způsobit cizí zavinění. To není jako třeba otrava. Nebo infekce, kterou lze vyvolat záměrným zavlečením bakterií. Leukémii vyvolává…“ Zaváhala.

Jimmy Chee zvědavě vyčkával. Jakpak asi popíše příčiny rakoviny Navahovi?

„Vlastně se to dosud přesně neví. Snad jde o virus, snad o funkční poruchu kostní dřeně, která produkuje krevní buňky.“

No dobrá, pomyslel si Chee. Líp bych to nesvedl ani já.

„Je to vzácné onemocnění, zejména u dospělých?“

„Relativně ano,“ prohlásila dr. Vassová. „Mám ten dojem, že současný výskyt všech druhů maligních novotvarů představuje o něco méně než tři promile, z čehož na leukemické choroby připadá zhruba jedno procento. Řekněme tedy tři případy na sto tisíc lidí.“

„Tak málo?“ podivila se Mary Landonová. „Co byste tedy říkala následující situaci? Máte šest mužů, jsou to přátelé a příslušníci jedné církve, téměř jako vzdálení příbuzní, a tři z nich umřou na rakovinu?“

„To bych považovala za dost zvláštní.“

„Jak moc?“ chtěla vědět Mary Landonová. „Tři případy ze šesti místo jako obvykle z tisíce.“

„Je to sice velice nepravděpodobné,“ řekla dr. Vassová, „ale i takové náhody jsou možné. Matematicky počet pravděpodobnosti někdy funguje prapodivným způsobem. Patřil mezi ty tři i Emerson?“

„To ne, ale byl to syn jednoho z nich,“ prozradil jí Chee.

„Čili jeho otec také zemřel na rakovinu?“

„Alespoň jsme to slyšeli,“ řekla Mary.

„Ale naprosto bezpečně to tvrdit nemůžete?“ chtěla vědět dr. Vassová. „Žili všichni ve stejné oblasti? Měli stejné zaměstnání? Pokud všichni skutečně zemřeli na rakovinu, zajímalo by to určitě naše epidemiology.“ Usmála se. „Zejména jestliže šlo o rakovinu žlučníku. To by je naprosto nadchlo.“ Sáhla po telefonu. „Domluvím vám schůzku se Shermanem Huffem.“

Kancelář Shermana Huffa se nacházela v suterénu. Dr. Huff jim položil několik otázek, udělal si pár poznámek a rovněž zdvihl sluchátko. „Tři ze šesti, to je opravdu nezvykle vysoké procento,“ prohlásil. „Takže nejdřív si zjistíme, jestli je máme podchycené v registru.“ Když se archív ozval, dr. Huff se představil, nadiktoval z papíru jména Dillon Charley, Roscoe Sam a Woody Begay a pak, sluchátko přitištěné ramenem k uchu, se obrátil zpět na Cheea s Mary.

„Chviličku to potrvá,“ řekl. „Jména se musí zadat počítači. Snažíme se podchytit každý případ rakoviny, který se na území státu zjistí, jenomže tyhle pocházejí z doby, kdy jsme teprve začínali. A je možné, že v registru ani nebudou, protože šlo o lidi z rezervace.“

„Jinými slovy, pokud jména v registru nemáte, neznamená to ještě, že nezemřeli na rakovinu.“

„U případů z počátku padesátých let skutečně ne,“ řekl Huff. „Zejména jestliže pacienti byli z navažské rezervace. Přestože i tenkrát se většina případů registrovala. Existoval velmi dobrý systém…“

Ze sluchátka se ozval jakýsi hlas. „Moment,“ odpověděl Huff.

Cosi si poznamenal. „Dobře,“ řekl a znovu si něco napsal. „Díky. A ty složky mi vyndejte. Chci se na ně mrknout.“ Zavěsil a podíval se na Cheea.

„Dillon Charley: leukémie. Roscoe Sam: rakovina žaludku a dalších životně důležitých orgánů. Woody Begay: leukémie.“ Vypadal zamyšleně. „To je výskyt jako hrom,“ řekl. „A u mužů téhle věkové kategorie naprosto nepřiměřené procento leukémie.“

„Musíte přičíst i Emersona Charleyho,“ ozvala se Mary. „U něj šlo taky o rakovinu.“

„Vím, říkala mi kolegyně Vassová,“ prohlásil Huff. „Zkontrolujeme si to. Necháme si vy táhnout i jeho slohu.“ Znovu vytočil číslo.

„Když už tam voláte, mohl byste zkusit ještě další jména?“ požádal ho Chee. „Rudolph Becenti, Joseph Sam a Windy Tsossie.“

„To jsou ti zbývající tři? Myslíte, že měli také rakovinu?“

„Víme jenom, že Joseph Sam zemřel pravděpodobně někdy v padesátých letech. O Becentim ani Tsossiem se nám nepodařilo zjistit vůbec nic.“

„Údaje z registru rakovinových onemocnění jsou přísně důvěrné,“ prohlásil Huff. „Když mě o to požádají orgány činné v trestním řízení, můžu například potvrdit rakovinu jako příčinu úmrtí. Ale nejsem si jistý, že smím archívní údaje sdělovat jen na základě vašich domněnek.“

„Potřebuju jenom zjistit, jestli skutečně umřeli na rakovinu. Ušetří mi to spoustu času. Jinak by to znamenalo pídit se po okresních matrikách a hledat úmrtní listy.“

Huff se znovu rozhovořil do telefonu. Vyžádal si slohu Emersona Charleyho a poprosil, aby mu zkontrolovali i jména Windy Tsossie, Rudolph Becenti a Joseph Sam. Pak čekal, sluchátko u ucha. Byl to rozložitý člověk s šedivým knírem a hustým šedým plnovousem. Z opáleného a ošlehaného obličeje mu svítily modré oči. Stěnu za zády měl polepenou plakáty, které hlásaly „Z KOUŘENÍ MÁ PROSPĚCH JEDINĚ VÁŠ LÉKAŘ!“, „OBA RODIČE SIROTKA LOWOODSKÉHO BYLI KUŘÁCI!“, „BOJÍTE SE STÁŘÍ? KUŘTE!“ a „POBYT V ZAKOUŘENÉ MÍSTNOSTI ZABIJE NEJEN VAŠEHO KANÁRKA“. Chee zaznamenal, že do ticha se ozývá jakési klepání. Pak si všiml, že Mary bubnuje malíčkem do opěradla své židle. Konečně ve sluchátku znovu zapraskalo.

„Tak spusťte,“ řekl Huff a začal si psát do bloku. „Dobrá,“ prohlásil, „rád bych se podíval na všechny.“ Zavěsil a chvíli mlčky zíral do svých poznámek. „Hm,“ zabručel nakonec.

„Copak, další?“ zajímala se Mary.

„Rudolph Becenti,“ prohlásil dr. Huff. „Taky jedna forma leukémie.“

„To už máme čtyři ze šesti,“ řekla Mary.

„Právě,“ opáčil dr. Huff. „Sakra vysoké procento.“

„Co ti zbývající dva?“ chtěl vědět Chee. „Tsossie a Joseph Sam?“

„V našich seznamech nejsou,“ řekl Huff. Čelo měl zachmuřené. „Čtyři ze šesti,“ opakoval. „Čím to jenom může být? Čímpak se živili?“

„V roce 1948 byli zaměstnáni na ropném vrtu poblíž Grantsu,“ informoval ho Chee. „Jako nádeníci. Kromě toho patřili všichni k jedné sektě Americké domorodé církve.“

„A nepracovali nějaký čas v uranových dolech? Mám dojem, že tam byl výskyt o malinko vyšší. Ale to se týkalo rakoviny plic.“

„Pokud víme, tak ne. Kromě toho v době, kdy umírali, se těžba v Ambrosia Lakes teprve rozbíhala,“ řekl Chee.

„Co osinek? Nedělali třeba s azbestovými izolacemi?“ Zavrtěl hlavou. „Ba ne, to nebude ono. Vdechované vlákno je sice karcinogenní, ale zdaleka ne takhle. Rozhodně by nezabilo čtyři lidi ze šesti. A taky ne tak rychle. Kromě toho jde o zcela jiný typ rakoviny. Co ještě o nich víte?“

„Zatraceně málo,“ prohlásil Chee.

„A co atomová střelnice v Nevadě? V době, kdy se tam prováděly výbuchy v atmosféře?“

„Nevím,“ řekl Chee, „ale je to nepravděpodobné.“

„To by totiž leccos vysvětlovalo,“ řekl Huff. „Letos na podzim jsme například zjistili, že v lokalitách ležících po větru od zkušební střelnice došlo v polovině padesátých let k prudkému nárůstu leukémie. V jedné malinké osadě jsme objevili dokonce dvanáct případů. Tvorba krevních buněk je na některé formy radiace zvlášť citlivá.“

„Vím určitě, že Dillon Charley nikdy v blízkosti nevadského území nepracoval,“ řekl Chee. „Až do doby těsně před smrtí byl zaměstnaný v oblasti Mount Tayloru.“

„A pokud jde o Emersona Charleyho,“ namítla Mary, „se zkouškami v atmosféře se přestalo už dávno, a on zemřel teď.“

Huff se zatvářil zklamaně. „Máte pravdu,“ přiznal, „i když někdy se rakovina vyvíjí dlouhé roky. A jeho případ s ostatními nemusí souviset.“ Kysele se usmál. „Samozřejmě, je docela dobře možné, že žádný z nich nikdy nebyl střelnici blíž než na tisíc mil. Myslíte, že byste dokázali ty dva zbývající vypátrat?“

„S Tsossiem to můžeme ještě zkusit,“ prohlásil Chee. „Ale Joseph Sam je taky po smrti. Ten už nám nepomůže.“

„No, trochu by přece mohl,“ řekl Huff. „Některé druhy rakoviny působí změny na kostní tkáni, jiné na kostech zanechávají stopy po metastázách. Často se projevují jako poškození žeber nebo obratlů, a někdy i velkých morkových kostí. Víte, kde je pohřbený?“

„Můžeme se pokusit to zjistit,“ nabídl Chee.

„A my zkusíme vyzkoumat, jestli ty případy nemají nějakého společného jmenovatele,“ řekl Huff. „Mimochodem, co sekta, ke které všichni patřili?“

„Americká domorodá církev,“ prozradil mu Chee. „Sekta vyznavačů peyote.“

Huff se ušklíbl do vousů. „Kdybychom věděli, že peyote je karcinogen, bylo by po záhadě. Jenomže tahle droga rozhodně rakovinu nevyvolává. Co dál? Neexistuje ještě něco, co by je všechny nějak spojovalo?“

Chee mu pověděl o vidění, které měl Dillon Charley a které je všechny zachránilo před smrtí, když na vrtu došlo k výbuchu. Zmínil se také, že patřili ke stejnému kultu Lidí temnot.

„Říkáte, že jako amulet měli figurku krtka? Nebývá fetišem obvykle nějaký dravec? Puma nebo medvěd či něco podobného?“ zajímal se Huff.

„Krtek je dravec temnot,“ vysvětloval Chee. „I když jako totem je skutečně neobvyklý.“

„Proč si ho tedy vybrali?“ chtěl vědět Huff.

„Přemýšlel jsem o tom,“ řekl Chee. A v té chvíli dostal nápad. „Ten, kdo ukradl mrtvolu Emersona Charleyho, sebral omylem svršky jiného nebožtíka. Mohli bychom se na Emersonovy věci podívat?“

„Proč ne?“ řekl Huff. „Pokud se ovšem taky neztratily.“

26

Pytel z červené plastické hmoty ležel spolu s desítkami dalších ve skladu na druhém poschodí. Pytle byly uspořádány podle abecedy.

„Bracken,“ řekl zřízenec. „Caldwell. Charley. Tady ho máme. Emerson Charley. Můžete si to prohlídnout támhle na stole.“

Chee z pytle vytáhl pomačkaný černý plstěný klobouk, pár kovbojských bot, které nutně potřebovaly podrazit, džínsovou bundu, laciné hodinky na kovovém náramku, kostkovanou bavlněnou košili, tričko, slipy, odřené džínsy, ponožky, klíčky od vozu, kapesní nůž, kožený váček s dlouhým koženým řemínkem, pár modrých tkaniček, papírové zápalky a peněženku. Našel v ní jednu pětidolarovku, dvě dolarovky, řidičský průkaz, legitimaci sociálního pojištění a vizitku agenta, který s Charleym sjednával pojistku na jeho náklaďáček.

Pak vzal do ruky váček.

„Co je to?“ chtěla vědět Mary. „A co vlastně hledáte?“

„V tom nosíme své rituální předměty,“ vysvětloval Chee. „Váček má být z kůže jelena zabitého předepsaným způsobem. Ukládá se do něj medicína ve formě zvířecí žluči, která chrání před zlými kouzly, špetka posvátného pylu, případně trocha kukuřičné mouky, která se používá při obřadech…“ Zatáhl za řemínek, otevřel váček a zalovil v něm prsty. „A taky amulet, pokud člověk nějaký nosí.“

Amulet, který vytáhl ven, byla matná černá figurka slepého krtka s ostrým nosem. Ukázal jí ho. Byl vyřezaný z měkkého těžkého kamene. Zřejmě nějaká břidlice, řekl si v duchu. „Tak tohle je Dine etse-tle,“ prohlásil. „Šelma nadiru. Duch podzemního lovu. Jeden z Lidí temnot.“

Upíral na těžkou figurku v dlani oči, jako kdyby doufal, že z ní něco vyčte. Byla to hezká práce, lepší než obvyklé amulety. Vzpomněl si na amatérsky vyrobené sošky, které viděl ve Vinesově obrovské pracovně. Vyřezal snad tuhle figurku Vines? A dělal ji z úlomku stejného kamene, který Emerson Charley našel v jeho šperkovnici? Snad. Co měla ale znamenat? Strčil amulet zpátky do váčku.

„Tak copak jste z ní vyčetl?“

Chee navažsky cosi zadeklamoval. „To jsou verše z jednoho posvátného popěvku, kterým se přivolává požehnání,“ vysvětloval.

Krtku, tvým lovištěm je temnota,

Krtku, tvoje lovecká píseň zní tichem.

27

Když vycházeli ze skladu, potkali sekretářku dr. Huffa. Přišla Cheeovi vyřídit vzkaz z crownpointského oddělení, ať volá agenta Martina z albuquerqueské expozitury FBI.

„Já měla pocit, že nikdo nesmí vědět, kde jsme,“ podivila se Mary a čelo se jí zachmuřilo. „Nebylo to takhle domluvené? Kvůli naší bezpečnosti?“

„Nikdo, až na moje oddělení,“ opravil ji Chee.

„Ale pokud to vědí na oddělení, nemůže si to zjistit i někdo jiný?“

„Jak?“ namítl.

Mary se zamyslela. Chvíli se ještě mračila, ale nakonec pokrčila rameny. „Asi máte pravdu,“ řekla. „Ale víte, jak to chodí.“

Martin chtěl Cheeovi připomenout, že se má stavit na FBI, aby si prohlédl nějaké fotografie.

„Snad zítra nebo pozítří,“ řekl Chee. „Po pravdě řečeno, hodlám se vyhnout všem místům, kde by si mě ten chlápek mohl vyčíhat.“

„Já myslím, že se můžete uklidnit. Už je pryč.“

„Jak to víte?“

„Obrátili jsme naruby celý kraj,“ prohlásil Martin. „Zkontrolovali jsme každý motel, všechna místa, kde by se mohl zdržovat. Dokonce jsme si prověřili i veškeré nedávno pronajaté byty.“

„To musela být pořádná makačka,“ řekl Chee.

„V okolí se nikde nezdržuje,“ prohlásil Martin. „A ten jeho zelenobílý plymouth se už našel. Dal ho do jednoho servisu v Gallupu. Že prý potřebuje seřídit ventily, ale ten darebák při přejímce mechanikovi řekl, že na vůz nijak nespěchá. Proto jsme ho nikde nenašli odstavený.“

„Fikaný chlap,“ řekl Chee. „A víte, jak se dostal z Albuquerque?“

„Jsme si skoro jisti, že nějakým ukradeným autem. Prostě s ním někam odjel. Možná do El Pasa nebo do Denveru. Někam daleko, aby unikl naši síti. A pak sedí na letadlo a odletěl, kam potřeboval.“

„Takže v Albuquerque není?“

„Ledaže by bydlel u příbuzných,“ řekl Martin.

28

Za cenu dlouhých hodin strávených ježděním od čerta k ďáblu a pátráním po starších členech klanu Bahnitých se Jimmy Chee nakonec o Windy Tsossiem přece jen něco dozvěděl. Zjistil, že se nedlouho po výbuchu oženil s dcerou Grace Yazzieové z klanu Stojící skály a odstěhoval se za novými příbuznými kamsi na severovýchod k Bisti. Od té doby se v Ambrosia Lakes neukázal. Lidé říkali, že jeho manželka už nežije. Kromě toho se Chee doslechl i další věci. Jedním z nejdůležitějších poznatků byla skutečnost, že Tsossieho švagrová Romana Musketová žije mezi Thoreau a Crownpointem. Za srubem s plechovou střechou, který stojí ve svahu a je na něj ze silnice vidět, jsou prý ohrady pro ovce. Paní Musketová by snad mohla vědět, kde Tsossieho hledat. Chee pochopil, že nikdo si zřejmě není jistý, jestli ještě žije. Žádný sice neslyšel, že by umřel, ale na druhé straně ho už celé roky nikdo neviděl. Kromě toho si teď o něm mohl udělat jakousi představu. Nebyla nijak lichotivá. Pokud pokrevní příbuzní i příslušníci klanu, do něhož se přiženil, vůbec přiznali, že si na něj pamatují, hovořili o něm bez sebemenšího náznaku respektu či náklonnosti v hlase. Mluvili váhavě, mlhavě a jen velice neradi. Nikdo však neřekl nic konkrétního. Ale protože Chee byl Navaho, v podstatě ani nemuseli. Windy Tsossie prostě nekráčel po stezce krásy. Nebyl to dobrý člověk. Neřídil se zásadami, které jeho lidu vštípila Žena mnoha podob. Jinými slovy, o Windy Tsossiem se věřilo, že je čaroděj.

„Já nechápu, jak to můžete takhle tvrdit,“ prohlásila Mary. „Sám jste mi vylíčil, co říkali, a nikdo nic takového ani nenaznačil.“

„Pochopitelně,“ řekl Chee, „zejména před cizím. Co kdybych byl taky čaroděj? Nebo vy? Čarodějové neradi slyší, když o nich lidé mluví.“

Mary zívla. „Přeháníte,“ řekla.

„Všimla jste si, jak znervózněli, když o Windym měli něco říct? To se hned pozná.“

„Pro mě je nejdůležitější, že konečně najdeme jednoho z nich naživu,“ prohlásila. „Zajímalo by mě, co nám poví. Myslím, že si určitě na něco vzpomene.“

„Pokud je opravdu naživu.“

„Jsem přesvědčená, že je.“

„Nevím proč, ale něco mi napovídá, že byste mohla mít pravdu.“

Seděli v terénní dodávce kmenové správy. Relativní pohodlí hlídkového vozu museli vyměnit za možnost jezdit i po cestách necestách. Teď poskakovali na dvojku párem vyježděných kolejí převážně k severovýchodu. Náhle začala cesta padat a Chee zapnul dálková světla. Reflektory osvětlovaly široké písčité koryto. Dojeli až k němu a Chee zastavil.

„Tohle je Chaco Wash,“ řekl. Rozsvítil stropní světlo, rozložil mapu a začal ji studovat. Vydal ji Autoklub Jižní Kalifornie pod názvem „Krajem Indiánů“. Chee si už ověřil, že je poměrně podrobná i přesná. Klasifikovala cesty do devíti kategorií od dálnic s mimoúrovňovým křížením přes silnice se štětovaným povrchem, vozovky upravované a neupravované až k polním cestám neznámého povrchu. Posledních patnáct mil už jeli po polní cestě té nejhorší kategorie. Podle mapy končila právě u Chaco Wash.

Chee mapu zase složil a vytáhl z kapsičky košile list linkovaného papíru. Dostali ho od vnuka paní Musketové, který ho vytrhl ze svého bloku s červenými deskami. Nakreslil jim, jak se dostanou k hoganu, kde Rudolph Charley pořádá rituál Stezky peyote. Babička se prý obřadu také účastní. Chlapci bylo asi dvanáct let. Na sobě měl tričko s emblémem Supermana na prsou. Pečlivě maloval plánek kuličkovou tužkou a při práci jim prozradil, že novou hlavou peyotového kultu se stal Rudolph Charley, protože předchozího, kterým byl jeho starší bratr, někdo zastřelil.

„Cestu u Chaco Wash odnesla voda,“ vysvětloval Supervnuk. „Tam se dáte doprava. Jestli chcete, můžete jet i korytem, je rovnější. Musíte ale dávat pozor, abyste někde špatně neodbočili. Nakreslím vám pár orientačních bodů, kterých se budete držet.“ Vzhlédl, zazubil se na Mary a zdvořile přešel na angličtinu. „Pokud si nedáte pozor, zabloudíte jako nic,“ přesvědčoval ji.

K místu, kde se cesta s neznámým povrchem ztrácela ve vyschlém korytě, připsal Supervnuk poznámku „soliskové cedry“. Chee teď o něco níž zahlédl ve světle reflektorů skupinku holých stromů. Znovu se rozjel, minul je a skončil na rovném dně koryta.

„Právě tady musíme dbát, abychom nesjeli ze správné cesty,“ upozornila ho Mary. „Je to tak?“

„Jistě,“ řekl Chee.

„Bloudila bych jen hrozně nerada,“ prohlásila. „Na to jsem moc utahaná. Abych pravdu řekla, málem padám únavou. Připadám si, jako bychom se v téhle hajtře kodrcali dobrých čtrnáct dni.“

„Jen od východu slunce,“ opravil ji Chee.

Mary se najednou obrátila a zadním okénkem vyhlédla ven. „Pořád mám takový pocit, jako by nás někdo sledoval,“ řekla. „Konkrétně náš blonďatý přítel.“

„To je vyloučeno,“ namítl Chee. „Nemůže přece vědět, kam jsme jeli.“

Zachvěla se a objala se pažemi. „Ale je chytrý jak opice, to se mu musí přiznat,“ řekla. „Co když se třeba chce obřadu taky zúčastnit?“

„Nevidím jediný důvod proč.“

„Je to vlastně zádušní mše za Tomase Charleyho, ne? Nebo něco na ten způsob. Možná jen někoho hledá, zrovna jako my. Kdo ví, třeba tam na něj narazíme.“

„To pochybuju,“ řekl Chee.

„Jste už jako já. Příliš unavený, než abyste si dělal hlavu. Tak na dně, že mi za chvilku prozradíte své válečné jméno.“

„Už to nemůže trvat dlouho,“ opáčil Chee. „O půlnoci chceme být u Charleyho, tam nám paní Musketová prozradí, že Windy bydlí v Grantsu a dá nám adresu a telefon. Pak se trochu vyspíme, ráno Tsossiemu zavoláme a dozvíme se, kdo vrt vyhodil do povětří a proč, i kde seženeme důkazy, které obstojí před velkou porotou, koho zatknout a proč mrtvolu Emersona Charleyho ukradli z nemocnice a kdo najal blonďáka, aby zastřelil Tomase Charleyho, a…“

„Tak už toho nechte,“ řekla Mary, přiložila ruku před ústa a začala zívat na celé kolo. „Při našem štěstí,“ pokračovala dřív, než záchvat dozněl, „nám kluk dal špatnou adresu, obřad se koná jindy, paní Musketová tam nebude nebo nám poví, že o Windy Tsossiem v životě neslyšela, případně jí nepadnete do oka, a tak neřekne vůbec nic, nebo nám sdělí, že Tsossie se odstěhoval do Tanzánie a nezanechal žádnou adresu, nebo se jedná o jiného člověka téhož jména, anebo tam bude blonďák a zastřelí vás. A když to dopadne úplně nejhůř, oddělá i mě.“

Chee se usmál. „No co,“ řekl, „to brzo poznáme.“

Do půlnoci zbývalo sedm minut, když polní cesta, po které drkotali, vzala obchvatem skalisko porostlé zakrslými jalovci a světlo reflektorů se odrazilo od předního skla jakéhosi auta a poté i od střechy vlnitého plechu, pod níž se zalesklo okno. Chee zpomalil ještě víc, takže se sunuli už jenom krokem, a pečlivě studoval okolí. Spatřil tři malé náklaďáčky, starý bílý chevrolet a valník s balíky slisovaného sena místo sedadel. Dvacet metrů za chajdou se černal kulatý kamenný hogan. Z kouřového otvoru ve vrcholku kuželovité střechy izolované drnem stoupal tenounký pramínek dýmu. Nikde kolem nebyla živá duše.

Zaparkoval vedle nejzachovalejšího auta, vypnul světla a vystoupil do tmy. Na bezměsíčném nebi se třpytily miliardy hvězd. Zůstal stát a se zakloněnou hlavou se očima vpíjel do rozmáchlého světelného oblouku Mléčné dráhy, souhvězdí zimní oblohy a celé té neuvěřitelně krásné a mlčenlivé záře všehomíra.

Po jeho boku se objevila Mary. „Bože můj,“ hlesla, „v životě jsem takové nebe neviděla.“

„To dělá výška,“ řekl Chee. „Jsme skoro na vrcholu Kontinentálního předělu. Bezmála dva a půl kilometru nad mořem. Je tu už řídký vzduch. A kromě toho se široko daleko nenachází žádný jiný zdroj světla. Podívejte,“ ukázal k jihovýchodu, „vidíte na obzoru tu slaboulinkou záři? To je Albuquerque. Leží odtud na sto mil daleko, ale sama vidíte, jak svítí.“

„Člověk na okamžik zapomene i na tu příšernou zimu,“ řekla Mary. Pak se zachvěla a dodala: „Jenomže opravdu jen na moment. Klepu se jako ratlík.“

Z hoganu se ozval zpěv a dunění bubnu. Protože zvuk tlumila vzdálenost i stěna hoganu, zněl zpěv jen stoupající a klesající rytmickou kadencí, jež podbarvovala bezvětrnou noc. Chee pohlédl na hodinky. Následovníci Pána Peyote přeruší obřad teprve o půlnoci. Zahájili ho za soumraku modlitbou, kterou zapadající slunce ujistili, že úmysly věřících jsou svaté, a rituál neskončí, dokud se jeho kotouč znovu nevyhoupne na oblohu. Ale o půlnoci se vždycky konala kratičká přestávka. Museli tedy ještě pět minut počkat.

„Když jsem byl malý kluk,“ začal, „matka mě někdy za té nejčernější tmy vzbudila, odešli jsme ven a tam mi vyprávěla o hvězdách. Jak se souhvězdí na obloze pohybují, jak se podle nich v jednotlivých ročních obdobích určuje směr i čas. A taky jak hvězdy povstaly.“

„A jak?“ chtěla vědět Mary.

„Tehdy ještě Navahové nebyli na světě. Žili tu jen Svatí lidé. První muž, První žena, Hovořící bůh, Ještěrka smrti, Kukuřičný brouk a všechna ostatní yei. Až na měsíc byla noční obloha černá a prázdná. A tak se První člověk rozhodl, že na ni rozvěsí hvězdy. Pověsil Modré pazourkové chlapce,“ – ukázal na Cephea – „Medvědici, Lovícího boha a ostatní souhvězdí, ale pak přišel Kojot, popadl přikrývku, ve které měl První člověk hvězdy připravené, škubl a všechny zbývající obloukem vyhodil na nebe. Tak vznikla Mléčná dráha.“

„Kojot umělec,“ poznamenala Mary. Znovu se zachvěla a objala se pažemi.

V hoganu zavládlo ticho. Najednou se přikrývky ve vchodu odhrnuly a ven padl pruh světla.

Chee sáhl do kabiny a rozsvítil stropní světlo, aby dal zdvořile najevo, že přijela návštěva.

Maryiny obavy, že tu paní Musketová nebude, se ukázaly jako liché. Byla to šedovlasá, podsaditá žena v červeno-zeleně kostkovaném polokabátě, který měla navlečený přes tradiční kroj navažských žen, pytlovitou jupku s dlouhou sukní z útkového sametu. Do hovoru o Windy Tsossiem se jí moc nechtělo.

Aby nemuseli stát venku v zimě, pozval je nakonec Rudolph Charley do hoganu. Jak tam stál vedle nich a poslouchal, podobal se silně Tomasovi. Byl jen mladší a vychrtlejší.

„Je to strašně stará historie,“ vysvětloval Chee. „Stalo se to ještě dřív, než se oženil s vaší sestrou. Na vrtu, kde pracoval, došlo k výbuchu. Potřebujeme zjistit, jestli si nepamatujete, jak to tehdy bylo.“

Paní Musketová, která z něj dosud nespustila oči, pohlédla nervózně na Mary, pak na Charleyho a nakonec znovu na Cheea.

„Ten si nevzpomene na nic,“ prohlásila.

„Vypadá to, že všichni, kdo tam s ním tenkrát pracovali, jsou už po smrti,“ řekl Chee. „Od nich se nic nedovíme. Proto s ním chceme mluvit.“

„Ale já mám dojem, že už taky umřel,“ zmínil se Rudolph Charley. „Myslím, že čaroděj je zahubil všechny do jednoho.“

„Tak tak,“ dodala paní Musketová. „Už taky nežije.“

„A kdypak umřel?“ chtěl vědět Chee. Měl takové podezření, že paní Musketová lže. Zkušenost ho naučila obličej vyslýchaných pečlivě sledovat. Ti, kteří lhali, byli většinou nervózní. A paní Musketová nervózní byla. Jenomže když za člověkem uprostřed noci přijdou úplně cizí lidé a začnou se vyptávat na mrtvé, není divu. Ale v případě paní Musketové nešlo jen o nervozitu. Bylo tu cosi víc, i když velice neurčitého a těžko postižitelného. Chee měl však dojem, že ví, o co jde. Paní Musketová při obřadu snědla řez výhonku peyote a vypila omamný kaktusový nápoj zvaný „černý lektvar“, a teď byla pod vlivem halucinogenu. Zabloudil očima k Rudolphovi Charleymu, ale i vůdce kultu se na něj díval, jako kdyby tu Chee vůbec nebyl.

„Kdy tedy umřel?“ opakoval. „A kde je pochovaný?“

„To už je strašně dávno,“ řekla paní Musketová, která jen stála a koukala skrz něj. Čas pomalu plynul. „Žili někde v pustině u Bisti. Já s nimi nebydlela. Švagr byl čaroděj, jenomže někdo kouzlo obrátil proti němu, a tak onemocněl a umřel.“

„Ale sama jste u toho nebyla, jenom jste to slyšela, je to tak? Od koho? Od sestry?“ dorážel Chee.

„Od sestry.“

„Takže umřel, protože ho někdo uhranul?“

„Uhranul,“ opakovala.

„A kde umřel?“

„V sestřině hoganu.“

„Pohřbený je taky tam?“

„Sehnali tenkrát jednoho bělocha z Bisti, a ten tělo odnesl do skal. Prý ho uložil do výklenku na úbočí a zarovnal ho kameny.“

„A už si zase začínají,“ ozval se najednou Rudolph Charley. „Myslím čarodějové.“

Chee na něj pohlédl. Charleyho oči hleděly kamsi do strašlivé dálky.

„Nejdřív zabili dědečka a ty, kterým Pán Peyote dal nahlédnout za dveře tajemství. Všech šest. A teď to začalo znova. Nejdřív dědeček, pak otec a teď bratr. Proto dnes večer prosíme, aby nám Pán Peyote vyjevil, co nás ještě čeká…“ Hlas se mu vytratil.

Mary se chystala něco říct, ale pak se zarazila. Všichni jen mlčky stáli a čekali, až vůdce sekty znovu promluví. Chee mu přes rameno přejel očima po místnosti s holou podlahou. Nábytek byl odstraněný a u zadní stěny se rozkládal oltář, nízký vyvýšený srpek z udusaného písku, kterému se říkalo peyotový měsíc. Uprostřed, kde byl asi patnáct centimetrů vysoký, leželo lůžko v podobě kalicha z cedrových větévek, v němž spočíval sukovitý, chlupatý výhonek posvátného kaktusu. Na písku vedle něj stála malá stříbrná schránka s otevřeným víkem. Za peyotovým měsícem byly do země vyryty dvě klikaté čáry symbolizující Kristovy šlépěje. Tady na rezervaci měla Americká domorodá církev víceméně křesťanský charakter. Bílému muži byl Kristus zvěstován jen prostřednictvím bible, protože bílý muž Krista ukřižoval. Ale k Navahům, kteří Kristovi neublížili, promlouval Bůh i prostřednictvím vidění, a klíčem, který otvíral dveře jsoucna, byl Pán Peyote.

Rudolph Charley nehybně stál, pohroužen vlivem drogy do nekonečnosti času.

„A vyjevil vám něco?“ zeptal se Chee.

„Viděl jsem krtka,“ řekl Rudolph Charley. „Amulet, co nosil dědeček i otec.“

„Jiného nic?“ zeptal se Chee.

Pokrývky ve vchodu se odhrnuly a dovnitř se skloněnou hlavou vklouzli dva mladí muži. Zašilhali po příchozích a jeden na hromádku řeřavých uhlíků v ohništi vyhloubeném v podlaze přihodil několik borových větví. Druhý odešel k zadní stěně, čapl si k velkému bubnu a pak jen čekal a sledoval je pohledem. Rudolph Charley se vytrhl ze svého zasnění.

„Tomu byste stejně nerozuměli,“ řekl. „Kromě toho je čas pokračovat v obřadu.“

„Člověk, kterého hledáte, je mrtvý,“ řekla paní Musketová.

„Dobře,“ prohlásil Chee. „Stačí, když mi řeknete, jak najdu výklenek, kam uložili jeho tělo.“

29

Konečně byl připraven. Do kabiny náklaďáčku si nechal nainstalovat krátkovlnnou vysílačku pracující v pásmu občanských stanic a také radiotelefon. Východně od pohoří Sandia zajel do jednoho vyschlého koryta a cvičně si zastřílel jak z pušky, tak ze své pistole ráže .22. Puška byla drahý model rugerky ráže .30 opatřený optickým zaměřovačem. Vystřílel polovinu nábojů ze stokusového balení a postupně upravil mechanické hledí na dostřel do vzdálenosti 250 metrů, optiku až na 800. Pak si v nemocnici telefonicky ověřil, že Jimu Cheeovi nelze doručit telegram, protože pacient byl už propuštěn. Jeho domněnka se tedy potvrdila. Potom zavolal do redakce novin Albuquerque Journal, představil se jako univerzitní profesor, načež obdržel povolení, že v archívu zmíněného deníku smí provádět rešerše. Pak už stačilo hodinku pročítat výstřižky z černé kroniky, a získal jména agentů FBI i pracovníků šerifova úřadu, kteří měli na starost navažskou rezervaci a její bezprostřední okolí. Poznamenal si jména a další potřebné informace do bloku a pak se zeptal, jestli také vedou záznamy o B. J. Vinesovi. Vedli. Nejstarší výstřižek se zabýval Vinesovým odstoupením od práv na těžbu uranu ve prospěch konsorcia těžebních společností vedených firmami Kennecott Copper a Kerrmac Nuclear Fuels. Další představoval agenturní zprávu z New Yorku, v níž se psalo, že Vines získal Weatherbyho trofej, udělovanou každoročně nejúspěšnějšímu lovci velké divoké zvěře. Jediný materiál, v němž objevil víc podrobnosti, byl fotografiemi doprovázený článek o stavbě Vinesova domu na úboči Mount Tayloru. Prohlašoval, že jde „pravděpodobně o vůbec nejdražší rezidenci v celé historii Nového Mexika“. Člověk, jehož jméno Colton objevil ve šperkovnici, kterou měl za úkol získat, byl zřejmě dost movitý, aby si takovou službu mohl zaplatit. Existovala tedy reálná šance, že klientem je právě Vines. Ne sice stoprocentní, jelikož o skříňku zřejmě usilovali i jiní lidé, ale Vines se zdál nejpravděpodobnější. Colton si poznamenal i základní údaje o vzhledu a umístění domu. Kdyby všechno ostatní selhalo, mohly se tyhle informace ještě hodit.

Jeho poslední zastávkou byla městská knihovna, kde se prohrabal hromádkou telefonních seznamů a vypsal si několik užitečných čísel. Pak zamířil z Albuquerque na západ, vyjel z údolí Rio Grande a přes divokou krajinu kolem Rio Puerco se pustil stabilní devadesátkou napříč západním okrajem centrální části Nového Mexika, prázdnou planinou plnou zvětralých skalních útvarů. Za jízdy si vyzkoušel příjem na federálních a místních policejních frekvencích. Slyšel perfektně. Zjistil, že žargon i kódovaná hlášení operačních důstojníků se příliš neliší od těch, které znal odjinud. Aby si odzkoušel telefonní spojení, zavolal na předpověď počasí. Meteorologická služba hlásila na odpoledne pro západní část novomexické centrální náhorní plošiny přibývající oblačnost s periodickými poryvy větru, k večeru pokles teplot a šedesátiprocentní pravděpodobnost, že do půlnoci začne sněžit. Zelená tabule u mezistátního tahu ohlásila, že se blíží k odbočce na Grants. Po pravé straně se k nepřirozeně modrému nebi tyčil Mount Taylor, jehož vrcholek už pokrýval sníh. Zajel do odstavného pruhu a zastavil, našel si v bloku příslušná jména, zvedl telefon a zavolal na stanici navažské kmenové policie v Crownpointu.

Hovor brala žena.

„Tady Federální vyšetřovací úřad v Albuquerque,“ ohlásil se, „u telefonu agent Martin. Můžu mluvit s kapitánem Largem?“

„Kapitán Largo má základnu v Tuba City,“ řekl hlas ve sluchátku, „můžete mu volat na číslo…“

„Já ho znám,“ přerušil ji, „ale Largo mi říkal, že se možná u vás na stanici dneska staví. Jim Chee tam náhodou není?“

„Je taky pryč,“ informoval ho hlas. „Vzal si na nějaký čas dovolenou.“

„Jak je na tom? Doufám, že ho žebra příliš nezlobí.“

„Už je to myslím dobré.“

„Volám totiž kromě jiného taky kvůli němu,“ pokračoval Colton. „Rádi bychom mu v souvislosti s tou střílečkou něco ukázali. Nevíte, jak bych ho sehnal?“

„Moment,“ řekl hlas a sluchátko ohluchlo.

Colton čekal. Tohle byl klíčový okamžik. Byl rozhodnutý čekat maximálně čtyři minuty, jinak riskoval, že policie už mezitím pátrá po volající stanici. Nemohl si dovolit, aby zjistila, že jde o radiotelefonní hovor. Vteřinová ručička jeho náramkových hodinek odtikávala druhou minutu.

„Budeme se s ním muset spojit vysílačkou,“ řekl teď pro změnu mužský hlas. „Co mu máme vyřídit?“

„Že agent Martin má pro něj nějaké informace a že mu chci ukázat pár obrázků. Řekněte, že za ním jedu na rezervaci a potřebuju, aby mi zavolal na můj radiotelefon.“ Nadiktoval věrohodně znějící, ale falešné číslo. „Je doufám někde na telefonu?“

„To pochybuju,“ řekl hlas.

„Podívejte se,“ prohlásil Colton, „tohle opravdu dost spěchá. Nemůžete ho zkusit vypátrat, a pokud má opravdu k telefonu daleko, nemohl byste mi zavolat zpátky, jak asi dlouho mu to bude trvat?“

„Jistě,“ přisvědčil hlas.

„Tak dobrá, děkuju,“ řekl Colton. Zavěsil sluchátko, zapnul přijímač a vyrazil znovu po mezistátním tahu číslo 25. Po necelé míli už zaslechl, jak operační důstojník z Crownpointu volá éterem Jima Cheea.

Pokračoval rovnoměrnou rychlostí k západu, minul Grants i závod na zpracování uranové rudy v Ambrosia Lakes a začal stoupat čím dál pustší krajinou výš a výš ke Kontinentálnímu předělu. Každých deset minut zaslechl, jak crownpointská stanice vyzývá Cheea, aby se ozval. U výjezdu na Thoreau zastavil na odpočívadle. Rozhodl se, že počká. Původně ho vůbec nenapadlo, že by se Chee po nezdařeném atentátu v nemocnici mohl uklidit tak daleko. Neměl důvod ke spěchu. Kde by se Indián lépe schoval než na rezervaci?

S koleny opřenými o přístrojovou desku se pohodlně uvelebil a ze zásob, které si vzal z přívěsu, si udělal pár obložených chlebů. Jako vždycky si s jídlem dával na čas. Hora teď ležela na míle daleko na východní straně, ale její chladná, hrozivá masa stejně pořád dominovala celému okolí. Slíbil si, že až bude po všem, až Jima Cheea i tu ženskou najde a zabije, smaže za sebou stopy a nebude mu už hrozit žádné nebezpečí, vymyslí nějaký způsob, jak matku vypátrat. Třeba by mohl zajít k nějakému hypnotikovi, který mu pomůže vybavit si, co už třeba zapomněl. Něco, čeho by se mohl chytit. K jedné z jeho nejranějších vzpomínek patřila i jakási stará žena. Chovala ho na klíně a dech jí páchl tabákovým kouřem. Vždycky si říkal, že to asi byla babička. Kdyby si to dokázal vybavit s určitostí – nebo kdyby si vzpomněl, kde bydleli, když byl ještě velice malý – mohlo by to pomoct. Pamatoval si tak strašně málo. Měl jen jakousi představu studené mlhy, dnů uplakaných deštěm, kdy trávil celý čas sám v bytě kdesi v patře a jídlo si vždycky bral z ledničky. Matka chodila domů až ráno a on si vybavoval její zplihlé vlasy přitištěné na svou tvář, a jak ho její ruce studily. Ve vzpomínkách se objevovali i jacísi muži, ale žádný z nich neměl konkrétní podobu.

Hleděl upřeně do dálky na čisté modré nebe, ale myšlenkami byl pořád v té místnosti. Vybavoval si popraskané šedé linoleum. Měl tehdy dvě kuličky a neustále je jednu po druhé posílal puklinou. Vzpomínal, jak touhle hrou den za dnem trávil nekonečné hodiny, pamatoval si ušmudlaná okna, ale ne jméno města, kde tehdy bydleli. Určitě ho ale slyšel. Třebaže mu nebylo víc než čtyři nebo pět let, to jméno mu jistě něco říkalo. Matka se s ním příliš nebavila a určitě mu nevykládala, že žijí ve městě jménem Seattle nebo Portland nebo kde to vlastně bylo, ale zcela jistě to jméno znal. Půjde k hypnotikovi a třeba si na něco vzpomene. Uvědomoval si, že je s pamětí na štíru, že má okna. Přejel prstem po svetru, až pod kůží nahmatal bulku, kde mu špatně srostla žebra. Na dobu, než se mu to stalo, si vzpomínal. Bydleli tenkrát v San Diegu. Pamatoval si také, že v Bakersfieldu ji už měl. Ale za nic na světě si nedokázal vybavit, kde a proč ho kdosi zmlátil tak strašně, že mu přerazil žebra. I tlustá bílá jizva ve vlasech nad levým uchem představovala památku na neznámou epizodu z dětství. Když se na ni naposled pokoušel rozpomenout, bylo to zrovna v Taylorvillu, snažil se tak usilovně, že se mu udělalo špatně a musel toho nechat.

V přijímači znovu zachrčelo a éterem se rozlehl hlas operačního z Crownpointu, který volal Jima Cheea.

Tentokrát se Chee přihlásil. Colton odložil sendvič a sebral blok. Crownpoint vyřídil vzkaz, který Cheeovi zanechal.

„A sakra,“ ozval se Cheeův hlas. „Jsme v naprosté díře v okolí bývalé obchodní stanice v Bisti.“

Colton si do bloku poznamenal „Jsme u Bisti“ a podtrhl slovo „jsme“.

„Jestli nejsi na telefonu, mám mu zavolat já a dát mu vědět, kde se můžete setkat. Prý za tebou jede na rezervaci,“ řekl operační.

Chvilku nebylo slyšet nic. „Hm,“ řekl nakonec Chee. „Tak to si asi ještě počká. Hledáme jeden hogan severozápadně od stanice. Leží asi devět mil od silnice, a než ho najdu, bude to chvilku trvat. Řekni, že se sejdeme až večer na stanici v Crownpointu. Pokusím se dorazit do devíti, ale můžu se taky zdržet.“

„Rozumím,“ ozval se operační. „Slyšels předpověď? Prý má sněžit.“

„Bez starosti,“ zahalekal Chee. „Dáme si pozor.“

Colton si do bloku napsal „Dáme“ a doplnil „asi 9 mil od silnice“. Devátou hodinu jako čas schůzky v Crownpointu si ale nepoznamenal. V devět už bude Jim Chee mrtvý.

30

Obchodní stanice Bisti před dávnými lety vyhořela tak důkladně, jak se to stává v krajích, kde široko daleko neexistuje jediná hasičská zbrojnice. Zbyly po ní jen zčernalé kamenné základy, kousky roztaveného skla a pokrouceného kovu. Spáleništěm se celé roky probírali náhodní navažští návštěvníci, až nakonec pomalu zapadlo prachem a zarostlo býlím. Obrovské cypřiše, které tu kdysi zasadili, aby stanici chránily před sluncem, zahynuly žízní jako pes, kterého majitel vyveze do pouště a zanechá osudu. Základy, které už téměř zcela pohltila příroda, teď označoval jen nezvyklý památník v podobě řady suchých mrtvých kmenů.

Chee na jejím konci zahnul doleva a z cesty vyznačené na mapě jako „polní cesta upravená“ sjel na koleje, které se táhly přes pláň plnou nízkých černých křovisek. Mapa koleje ani nezachycovala, ale zdály se poměrně rovné a sjízdné.

„Jste si jistý, že jedeme správně?“ ozvala se Mary.

„Jistý ne,“ řekl Chee, „ale věřím, že je to dobře.“

„Myslíte, že hogan najdeme? Po tolika letech?“

„Nejspíš ano,“ prohlásil Chee. „Stará tvrdila, že od stanice je to devět mil na severozápad, na jižní straně o samotě stojící skalní kupy. Taky ji popsala.“ Ukázal před sebe. „Musí to být ona. A protože tady je na stavbu jen kámen, hogan se určitě zachoval. Zbývá ho jen objevit. A já jsem dobrý čmuchal.“ Odmlčel se, protože se musel zamyslet nad tím, co právě řekl. „Alespoň jsem býval.“

Krajina se teď svažovala do obrovské pánve, kterou tu vytvořila eroze. V původní pískovcové pláni vyhlodala množství groteskních tvarů – tabulí, hlav, vícepatrových dortů, pokroucených věží, kostliveckých žeber, zubatých cimbuří a dalších nejroztodivnějších forem, které se zcela vymykaly lidské fantazii. Vítr a voda prořezaly nadloží až na černé vrstvy uhlí, karmínové jíly a modře žilnaté břidlice. Byly tu zastoupeny všechny barvy kromě zelené. Na nebi nad bistijskou pustinou, která se táhla na padesát mil daleko, se už nějakou dobu stahovaly mraky.

„Něco mi říká, že žije,“ prohlásila Mary. „Měla jsem takový pocit, jako kdyby stará cosi skrývala.“

„Nervózní byla,“ přisvědčil Chee. „Třeba skutečně proto, že nám lhala, třeba z jiného důvodu. Ale jestli tam ty kosti někde leží, najdeme je. A pokud ne, Tsossieho vypátráme.“

Vzápětí ho překvapilo, že si tak věří. Jenomže on si skutečně důvěřoval. Najit Tsossieho, ať už mrtvého či živého, byla čistě navažská záležitost. Vyžadovalo to určitý způsob myšlení a chování, s nímž byl v naprostém souznění. U bílých, kteří se tímhle případem museli také zabývat, žádný takový soulad necítil. Jenomže podobnou harmonii vyžadovalo každé konání, zvlášť když se člověk octl v roli lovce. A tohle byl lov už od samého začátku.

Vybavil si jednu z modliteb Lovecké stezky a v duchu uslyšel hlas svého strýčka deklamovat:

Jsem Černý bůh ve svém zpěvu

jsem Černý bůh, stojím pod klenbou východu,

pod Tyrkysovou horou,

volám a modlím se.

A křišťálová laň se v ústrety mi blíží

jde blíž a blíž, ví, že musí

vběhnout mi přímo do rány.

Je krásná, když jde blíž,

věrna hlasu, kterým jí poroučím vejít do náruče smrti.

A já naslouchám příkazu té krásy.

Absolutní vcítění, pomyslel si Chee. Souznění mezi zvířetem a člověkem, stejně jako mezi ním a Tsossiem či jeho kostmi a tím, kdo mrtvé tělo uložil do skal. Myšlení bílých se však Cheeovu chápání vymykalo. Ani Žena mnoha podob, ani Hovořící bůh svému lidu nezanechali žádnou píseň, která by něco takového umožňovala. Co by na to všechno řekl strýček? Věděl to naprosto přesně. Jako kdyby ho slyšel. Často přece říkával:

„Víš, chlapče, teprve když porozumíš celku, můžeš pochopit i jednotlivosti. Začít musíš u celku.“

Což znamenalo, že pokud se Chee naučí rozumět všem lidem, to jest celku, bude schopen pochopit i bílého muže, jenž v tomto případě představoval jednotlivost. Strýček by určitě dodal, že pokud Navaho dosáhne souznění s jelenem, může najít stejný soulad i s bělochy. Chee se ušklíbl do předního skla. Strýček, který nikdy nevynechal jedinou příležitost probrat všechno důkladně od podlahy, by jistě přidal nějakou moudrost na téma člověk a zvíře. Řekl by, že zvěř je v nejzákladnějším ohledu jako Navahové. I jelen má rád svou družku i potomstvo, potravu, vodu a odpočinek a nesvědčí mu zima, hlad, bolest a smrt. V něčem se ale liší. Jelen má krátký život a nestaví si příbytek. V tomto ohledu se Navaho víc než jelenovi podobá bílému muži.

Přesně tak by to řekl, pomyslel si Chee a zatvářil se kysele. Protože pokud strýček nemusel, s bílými se zásadně nestýkal. A jak by asi vysvětlil způsob, jakým bílý muž uvažuje, když má dům plný památek na své činy a přitom ty nejhonosnější trofeje ukrývá v nějaké skříňce? Z Charleyho popisu medailí vyplývalo, že se jedná o Bronzovou a Stříbrnou hvězdu, které – jak si načetl ve vojenské encyklopedii v univerzitní knihovně – se udělují za statečnost. Tou třetí bylo Rudé srdce za zranění v boji. Člověk by čekal, že Vines bude mít řády zarámované a pověšené na nejčestnějším místě s ostatními trofejemi. Proč je tedy schovával spolu se štůskem starých fotografií z mládí a dvěma hrstmi kamení? Navaho by důkazy svých činů buď hrdě vystavoval na odiv, nebo by je skromně skrýval. Proč by se ale někdo s některými chlubil a s jinými ne?

Obloha mezitím ztmavla a od severozápadu se zvedl vítr. Narážel do vozu a jeho poryvy zvedaly prach a ohýbaly trsy býlí.

„To bude ono,“ řekl Chee a ukázal přes přední sklo doprava. „Je to jediný skalní útvar v okruhu devíti mil od stanice. A leží správným směrem.“

Koleje je dovedly na obrovskou pláň z holé žuly a zatočily kolem ostrůvku pískovcového podloží překrytého plátem bílého vápence. Tam, kde měkčí horninu zlikvidovala eroze, přesahoval daleko do stran. Skalisko připomínalo obří hodovní tabuli. Sotva ho minuli, Chee náhle sundal nohu z plynu. Vůz ještě chvíli setrvačností pokračoval a pak se zastavil.

„Co je?“ chtěla vědět Mary.

Pohlédl na ni. „Páni, jsem to ale idiot,“ vyhrkl a bouchl rukou do volantu. Dvě sady památek, přemýšlel. Jedna na stěnách, jedna v sejfu. Čím se vlastně lišily? Přece dobou, z níž pocházely.

Mary z něj nespouštěla oči. „Tak co je?“ naléhala. „Ven s tím. Proč mlčíte?“

„Musím si to ještě srovnat v hlavě,“ řekl Chee, „ale v zásadě se jedná o to, proč člověk, který tak rád vystavuje na odiv nejrůznější památky na minulost, schovává ty nejvýznamnější v sejfu.“

„Myslíte například medaile,“ ozvala se.

„Třeba. Nebo taky obrázek školního fotbalového mužstva a pár diplomů z atletických závodů.“

„A černé kameny,“ dodala Mary.

„K těm se ještě dostaneme. Prozatím si probereme to, co je spíš nasnadě.“

„Nasnadě je to až tehdy, když už člověk zná odpověď,“ namítla Mary. „Tak se sakra přestaňte předvádět a řekněte mi, co jste vlastně vykoumat.“

„Napadlo mě, že všechny památky v sejfu pocházejí z raného období Vinesová života. Z dětství, jinošství a z armády. Ty, co má rozvěšené po zdech, jsou z doby, kdy už byl bohatý.“

Mary si hryzala spodní ret a její výraz naznačoval, že se snaží rozluštit, co tahle skutečnost znamená. „Čili z období před výbuchem a po něm. Je to tak? A co kameny?“

„Měli bychom jet,“ řekl Chee. „Brzo se setmí.“ Zařadil rychlost.

„Jinými slovy, pokud jde o kameny, žádné vysvětlení vás nenapadá.“

„Nějaký význam přece mít musí. Představují upomínku na něco velice důležitého,“ řekl Chee. „Na cosi z raného období jeho života.“

„To beru,“ řekla Mary. Vteřiny odtikávaly a vůz dál poskakoval po kamení. „Hej,“ vyhrkla Mary, „už to mám! Kameny pocházejí z doby, kdy objevil to uranové ložisko. Jsou to první vzorky rudy. Co řikáte?“

„To by sedlo,“ řekl Chee. „Určitě máte pravdu. Proč jste to neřekla dřív?“

„Neptal jste se,“ odsekla Mary. „Stačilo se jen zmínit.“

„No dobrá. Tak mi vysvětlete, proč to všechno ukrývá v sejfu.“

„Třeba věci schovává pro někoho jiného,“ řekla Mary.

Do vozu se znovu opřel poryv větru a karosérie zaduněla kanonádou písku. Čekalo je prudké stoupání, a Chee tedy přeřadil na nižší převodový stupeň.

„Mary, vy jste génius,“ prohlásil, zapnul vysílačku a spojil se s operačním v Crownpointu. Dal mu instrukce, aby zavolal FBI a požádal Martina, aby v archívu demobilizovaných příslušníků ozbrojených sil nechal bleskově prověřit vojenskou kariéru Benjamina J. Vinese. Byl skutečně poručíkem 101. výsadkové divize? Byla mu udělena vyznamenání Stříbrná hvězda, Bronzová hvězda a Rudé srdce? S jakým hodnocením odcházel do zálohy? Byl během služby stíhán pro nějaký trestný čin?

Operační otázky zopakoval. „Ještě něco?“

„Vyřiď Martinovi, že mu všechno vysvětlím, až se večer setkáme. Řekni, že dorazím dost pozdě. A taky… moment.“ Vylovil zápisník. „Ještě mu dej tahle jména.“ Nadiktoval mu oběti výbuchu. Při jménu Carl Lebeck se zarazil. Geolog Lebeck, autor geologického deníku vrtu. Pro geologa by černé kameny skutečně mohly mít jako památka cenu. „Lebecka dej na první místo,“ nařídil. „Pokud Vines žádné z těch vyznamenání nedostal, řekni Martinovi, ať se vojenská správa mrkne, jestli je neobdržel Lebeck nebo někdo jiný z lidí na seznamu.“

„Rozumím,“ řekl operační. „Jsi pořád v Bisti?“

„Severozápadně od bývalé stanice,“ upřesnil Chee. „Jak to vypadá, zdržíme se tu dlouho po setmění.“

„Bacha na počasí,“ varoval ho operační. „Na západě už místy sněží. V Ganadu napadly tři čísla. Nic moc prý nehrozí, ale víš, jak to chodí.“

„Dáme pozor,“ řekl Chee, cvakl vypínačem a zasunul opět rychlost.

„Tak copak vám táhne hlavou?“ zajímala se Mary.

Chee se zamračil do předního skla. „Je to všechno pořád jenom střílení naslepo.“

„Úplně všechno ne,“ namítla. „Už jste vydedukoval souvislost mezi Vinesem a výbuchem?“

„Nějaká tu určitě je,“ řekl Chee. „Prostě musí. A pokud ne, tak to platí o Senovi. Jeden nebo druhý s tím rozhodně něco společného měl.“

Mary se zasmála. „Jasně,“ řekla, „zbývá už jenom vykoumat co.“

„Myslím, že už to mám,“ řekl Chee. „Alespoň částečně.“ Koleje zatočily doprava a pustily se do svahu z tmavomodré břidlice mramorované příměsmi nejrůznějších odstínů červené barvy. Nad ním se tyčil vrchol skalní kupy. Zbývalo k ní sotva tisíc metrů. Chee přeřadil na nižší stupeň. Mary na něm netrpělivě visela očima.

„Čekám.“

„Dobrá,“ spustil Chee. „Pro začátek se jistě shodneme, že všechno má nějakou příčinu. Ani běloch, ani Navaho, prostě nikdo nedělá nic bezdůvodně. Něco tak strašného jako nechat lidi roztrhat na kusy výbušninou považuje Navaho za černou magii. Něco naprosto iracionálního, čisté zlo. Z jeho pohledu nic jiného prostě nedává smysl. Pro bělocha je ale podle mě důvodem touha po penězích.“ Zabloudil k ní očima. „Zatím si rozumíme?“

Mary se zatvářila zmateně. „Snad ano,“ řekla.

„Jestliže máme co do činění s černou magií, pak to, co následovalo, nedává žádný smysl. Pokud by si Navaho vzal do hlavy, že oba Charleyové jsou čarodějové a chtějí mu ublížit, rozhodne se, že je dejme tomu zabije. Což taky někdo skutečně udělal. Jenomže Navaho by je zabil hned, to jest v afektu, a ne až po létech. Takže tuhle variantu můžeme vyloučit.“

Mary jen pokrčila rameny.

„Tím pádem máme co dělat se zločinem, který spáchal běloch,“ pokračoval Chee. „A motivem byla touha po bohatství. Kdo mohl získat tím, že vrt vyletí do vzduchu? Nezapomínejte, kde vrtná věž stála. Žádné stopy jsme po ní nenašli proto, že celé okolí spolkl důl Srdcová dvojka. Čili ropná společnost, která tam dělá průzkumný vrt, má na ten kus půdy propachtovaná těžební práva. Když narazí na ropu, pronájem práv se prodlužuje tak dlouho, dokud ložisko produkuje. To je běžná praxe. A teď řekněme někdo zjistí, že pod vrtnou soupravou leží ložisko uranové rudy. Takže kdo z toho může mít prospěch?“

„Myslíte Senův rodinný klan? Protože šlo o jejich pozemek?“

„Možná,“ řekl Chee. „Když se nakonec začal uran skutečně těžit, vyneslo to Senovi spoustu peněz. Jenomže na teorii, že pachatelem byl on, mi něco nesedí.“

„Například proč by zabíjel vlastního bratra?“ chtěla vědět Mary. „Třeba chtěl vrt vyhodit do povětří Robert, jenomže se někde stala chyba a on to odnesl životem.“

„Tak jsem to nemyslel,“ řekl Chee. „Měl jsem na mysli skutečnost, že Senův ranč je jako většina zdejších, to znamená kousek půdy v soukromém vlastnictví a k tomu pořádná rozloha v držení pozemkové správy. Rančer na ní má většinou jen právo pást. A na téhle půdě se právě vrtalo. Na pozemcích federální vlády. Senové tam sice měli právo pást dobytek, ale vrt se nacházel asi čtvrt míle za hranicí pozemku, který měli ve vlastnictví. Takže z nálezu nafty ani uranu by jim přímý prospěch nekynul. Sena zbohatl až tehdy, když se ukázalo, že ložisko uranové rudy zasahuje až na rodinnou půdu.“

„Senu tedy vylučujete?“ zeptala se Mary. „Kdo to ale byl?“

„Nevylučuju ho úplně,“ prohlásil Chee. „K tomu mi pořád někde kousek chybí, jenomže na něj nemůžu přijít.“

Vůz se prudce zhoupl dolů a zamířil ze svahu do vyschlého koryta. Chee přeřadil na dvojku, zabrzdil a přehlédl ho očima. Protější břeh představoval problém. Koryto se sice i po největších lijácích zavodňovalo jen minimálně a erozi omezovala i vysoká křoviska, která rostla po obou jeho stranách, ale protější břeh byl přesto za dlouhá léta natolik podemletý, že vůz by se do něj s největší pravděpodobností nevyškrábal.

„Vypadá to, že jsme na konečné,“ prohlásila Mary. „Ale nemůžeme pokračovat pěšky? Máme to přece už blízko, ne?“

„Nejdřív zkusíme projet,“ řekl Chee. „A když se to nepovede, je tu aspoň dost místa, abychom se dokázali otočit.“

Kola poslala do vzduchu pořádnou spršku drobného kamení, pak se protočila úplně a vůz se smykem svezl do strany, ale nakonec krátké, prudké stoupání přece jen zdolal. O necelých čtyři sta metrů dál se tyčila trojice nízkých pokroucených topolů, které v poušti vždycky signalizují pramen nebo vodonosné písky. To také vysvětlovalo, proč sem pustinou vede cesta a proč se Tsossieovi rozhodli postavit svůj hogan právě na tomto místě. Chee a Mary teď obydlí zahlédli asi šest metrů za stromy. Tvořil ho osmiúhelník sestavený z plochých kamenů. Střešní tyče, které se sbíhaly u středového kouřového otvoru, se dosud zachovaly, ale drny, jež hogan chránily před zimou a horkem, už dávno spláchl déšť.

Chee zastavil u skalního výběžku. Připnul si na opasek pouzdro s revolverem a na krk si zavěsil triedr. „Vždy připraven,“ zazubil se a vylezl z auta ven na vítr.

Vchod do domu uzavíraly plaňky přibité křížem na klády, jež tvořily veřeje. Hogan byl otevřený jen na severní straně, kde v kamenné stěně zela díra, kterou tam probourali, aby duch zemřelého mohl ven a každý příchozí hned viděl, že příbytek navštívila smrt. Chee nahlédl dovnitř. V ubývajícím světle, které do hoganu pronikalo mřížovím střešní konstrukce, uviděl jen pár bezcenných krámů, které by nestály za pohled ani nejchudšímu Indiánovi. Vítr dírou nafoukal hromady prachu a býlí, ale před lidskými vetřelci příbytek bezpečně chránil chindi, zlý duch zemřelého.

„I kdyby nešlo o Tsossieho, někdo tu rozhodně zemřel,“ řekl Chee. „Pojďte, poohlédneme se, kde ho pochovali. Jak že to stará říkala?“

Mary upřela na hogan oči. „Tohle mi už myslím taky někdo vykládal,“ prohlásila. „Že když hogan navštíví smrt, ostatní obyvatelé ho opustí. Víte, že mi to připadá jako hrozné mrhání?“

„A co když ji způsobila třeba nakažlivá nemoc?“ namítl Chee. „Takhle totiž ten obyčej nejspíš vznikl.“

Paní Musketová tvrdila, že výklenek je ve skalní stěně západně od hoganu. Skalní kupu tvořily vrstvy měkčích geologických formací překrytých žulou odolnou vůči erozi. Pod ní leželo asi deset metrů červeného pískovce, po kterém následoval porézní, bělavý vulkanický tuf prošpikovaný děrami, jež v něm vyhloubily vítr a voda. V blízkosti hoganu se ale nacházely pouze dvě natolik velké, aby pojmuly lidské tělo. Chee si je nejdřív obhlédl triedrem, ale protože nedošel k žádnému definitivnímu závěru, začali po suťovém osypu šplhat k té, jež byla blíž. Eroze z kolmé stěny vyhlodala měkký perlit a obnažila pískovec, z něhož postupně odlamovala bloky veliké jako železniční vagón, které se teď válely při úpatí. Chee se po šikmé stěně jednoho z nich vyškrábal až k díře a nahlédl dovnitř.

Na zemi byla navršena hromada kamení, ze které čouhal kousek potrhané modré tkaniny. Do jeskyňky pronikl poryv větru a látka se zatřepetala.

„Vylezte nahoru,“ zavolal Chee. „Myslím, že jsme Tsossieho objevili.“

Protože suchý chladný vzduch pouštních zim zabraňuje rozkladu, takže mrtvé tělo se časem změní ve vysušenou mumii, a nebožtíka Tsossieho nejen uložili do skalní sluje, ale navíc ho zakryli kamením, aby se na něj nedostala dravá zvířata a ptáci, mrtvola se mohla zachovat. Jenomže Tsossie zřejmě zemřel v létě a hmyz z něj za těch třicet let nechal jen dočista obranou vybělenou kostru.

Když Chee odstranil poslední kameny, dřepl si v nízkém vchodu jeskyňky na bobek a pustil se do zkoumání pozůstatků. Kostra byla dosud obutá, ale mokasíny měla opačně, aby stopy zmátly každého chindiho, který by snad chtěl zemřelého sledovat do temnot podzemí. Z džínsů, které měl na sobě, zbyly už jen útržky zteřelé látky, ale košile se z jakéhosi záhadného důvodu z poloviny zachovala. Na prázdném hrudním koši ji stále ještě spínaly dva knoflíky. Chee prohlédl kostlivcovu levou ruku. Chyběl jí prst. A paní Musketová říkala, že Tsossie kdysi o jeden přišel. Závan větru zvedl podolek košile, přitiskl ho kostlivci na žebra a odhalil zašlé stříbrné články těžkého opasku tepané do tvaru mušle a pospojované kůží. Místo boků však obepínaly už jen sloupek vybělených obratlů. Pod přezkou byl vidět kožený řemínek váčku s medicínou. Spočíval i s opaskem hned nad kloubní jamkou spojující stehenní kost s pánví. Kostní tkáň byla znetvořená tlustým nepřirozeným zjizvením. Ošklivá léze se táhla téměř až do poloviny stehna a silně připomínala obrázek, který jim dr. Huff ukázal v jedné lékařské učebnici. Šlo o rakovinu kosti, novotvar způsobený zhoubným buněčným bujením.

Chee váček sebral a prstem roztáhl zpuchřelou kůži.

„Už zase sněží,“ oznámila Mary Landonová, která seděla na kameni před vchodem do jeskyně a triedrem pozorovala okolní krajinu. „A začíná se stmívat.“

„Hned to bude,“ řekl Chee.

Kůže pod tlakem nehtu praskla. Uvnitř na ní ulpíval žlutý prášek, který kdysi dávno býval posvátným pylem. Pokrýval i čtyři úlomky lastury ušně, žlučový kamínek z těla nějakého malého zvířete, dvě ptačí brka, kousek jakéhosi seschlého kořene a malou kamennou figurku krtka.

Chee ji opatrně vzal do prstů a pel z ní setřel. Podobala se té, kterou našel ve váčku, jenž patříval Emersonu Charleymu. Vlastně byly skoro totožné.

„Jimmy? Támhle někdo je.“

Připadalo mu, jako kdyby šlo o jednoho a téhož krtka, tentýž amulet. I na omak byl stejný. Měl také krátké nohy a kuželovitý, špičatý rypáček.

Byl do figurky natolik zabraný, že ho ze zamyšlení nevytrhl ani tak obsah, jako spíš tón dívčina sdělení.

„Cože?“ vyhrkl. „Kde?“

„Támhle,“ ukázala za zející střechu hoganu a téměř holé topoly na cestu, po níž přijeli.

Zprvu neviděl nic, ale pak se mu v zorném poli objevil muž v tlusté červené větrovce a s tmavomodrým námořnickým kulichem na hlavě. Klusal směrem k nim, v pravé ruce pušku. Běžel lehce, mírně přikrčený. I to málo, co z jeho rysů zahlédl, stačilo, aby si potvrdil, co už mu napověděl instinkt. Byl to blonďák. Stále obezřetně nahrbený opsal klusem kolem jejich auta široký oblouk.

„Vlezte si dovnitř,“ sykl Chee a pomohl Mary protáhnout se do sluje. „Je to on,“ řekl. „Mám ale dojem, že nás neviděl. Čmuchá kolem vozu.“

„Jak nás mohl najít?“ zašeptala Mary.

„Bůhví,“ odpověděl Chee. Blonďák teď kráčel za nízkým křoviskem a zřejmě dodávku pozoroval. Chee znovu zdvihl triedr a začal prohledávat krajinu dál po cestě. Chlap se sem mohl dostat jedině autem, které pak nechal někde poblíž, ale Chee ho neobjevil. Zřejmě stálo ve skrytu koryta, které cestou sem museli překonat.

Mary, která si za kostrou a hromadou kamení našla kousek místa na sezení, se teď tiskla k šikmé stěně jeskyňky a vrhala pohledy střídavě na něj a střídavě na kostlivce. Sluj oválného půdorysu byla asi sto osmdesát centimetrů dlouhá. Dno měla zarovnané úlomky kamene a prachem, který sem nafoukal vítr, nebyla však hlubší než nějaký metr dvacet. Kdyby je blonďák objevil, před jeho puškou by je příliš neochránila.

„Dokud se nesetmí,“ sykl Chee, „děláme mrtvé brouky. Žádný pohyb, žádný zvuk. Nesmíme na sebe upozornit. Pomalounku se natáhněte a přitiskněte se co nejvíc k zemi. Nemůže nás vidět, ale stejně to proveďte co nejpomaleji a s maximální opatrností. Já se natáhnu taky. I kdyby koukal přímo sem, nezahlédne nás. Ledaže by vylezl na balvan.“

„Jenomže my na něj taky neuvidíme,“ špitla Mary. „Nebudeme vědět, kde je, takže nebudeme schopni se bránit.“

„Má pušku,“ namítl Chee. „Proti ní stejně nemáme šanci. Leda snad po setmění.“

Lehl si na břicho, levičku opřenou o tuf pod sebou, pravou ruku sevřenou na pažbě revolveru, připraven k okamžité akci. Do nosu ho štípal pach prachu a popela. Venku se znovu zvedl vítr a zaskučel jeskyňkou. Na tváři ucítil drobečky perlitu. Jejich úkryt se zvětšil o další setinku milimetru. Zvenčí se ozval jakýsi zvuk. Byl to blonďák, vítr, nebo jen větev křoviska tlukoucí o kámen?

Musel ze všech sil potlačit nutkání vyrazit ven a dát se na útěk.

Skřípavý zvuk se ozval znovu.

„Co to bylo?“ vyhrkla vyděšeně Mary, která panice začala podléhat teprve teď.

Natáhl se přes kostru a levou rukou jí sevřel nohu. „Vítr,“ zašeptal. „Dávejte pozor, něco vám řeknu. Sova loví tak, že se usadí někde na stromě a začne houkat. Králíky nevidí, a králíci zase nevidí ji. A právě v tom to vězí. Sova chvíli houká, potom zmlkne, aby je nechala trochu podusit, a pak spustí znovu. Králíci se klepou, až to nakonec některý nevydrží, protože má pocit, že sova po něm už už seká zobákem, a dá se na úprk. A sova má vystaráno, co k večeři.“

Mary mu ruku odstrčila. „No dobře, vy studno moudrosti,“ zašeptala. „Já vím, co chcete říct.“

Na tváři ho zastudil vír sněhových vloček, které do jeskyňky vehnal vítr. Zvuky se ozvaly znovu a s nimi přišel i nový záchvěv paniky. Přistihl se, že si v duchu představuje, jak se ve vchodu do díry znenadání vynoří blonďákův obličej, před sebou dvaadvacítku s tlumičem. Svaly měl úplně ztuhlé napětím. Silou vůle se musel přinutit myslet na něco jiného. Za tři neděle odjede do Albuquerque, koupí si letenku a bude se hlásit na akademii FBI. Nebo také sedne do auta, zajede za strýčkem a poví mu, že se už rozhodl. Až Hosteena Nakaie budou v zimě zvát, aby přišel a přednesl rituální zpěvy, může počítat s jeho pomocí. Který zpěv to asi bude? Zjistil však, že se na problém nedokáže soustředit, a tak raději začal přemýšlet, co udělá, až se setmí. Řekl si, že nedlouho před setměním, dokud bude ještě trochu vidět, vyrazí a pokusí se najít blonďákův vůz. Jestliže v něm blonďák bude sedět, zabije ho. Pokud ho nenačapá, počíhá si na něj. A tak teď čekal, v uších hučení větru a zvuk Maryina dechu, když poryvy venku na chvilku ustaly. Měl dost času dát si dohromady, co dávno tušil a co mu potvrdila Tsossieho kostra a jeho amulet krtka. Lidé temnot byli zavražděni. Tsossie rozhodně nepatřil mezi vzory ctností, a snad byl dokonce čaroděj, ale skončil jako kostlivec z příčin, které neměly nic společného se zlou krví, kterou jeho nectnosti probudily. Skutečný důvod jeho smrti nevyvěral z emocí, ale z vypočítavosti. Byla to jednoduchá matematická úvaha, která pouze představovala pojistku do budoucnosti. Jinými slovy šlo o zločin bílého muže.

Začínala se ho zmocňovat netrpělivost. Toužil uvést věci do pohybu, aby mohl svést souboj, který ho čekal. Světla opět ubylo, ale pořád ještě bylo příliš vidět. V hlavě mu zazněla Lovecká stezka, strýčkův zastřený zpěv a rytmický hlas bubnu rozeznívaný krátkými, tlustými prsty.

Jsem Černý bůh, který se zjevuje, když padne šero,

jsem součást soumraku.

Ze západní strany, od Hory temnot se blíží jelen,

stojí přede mnou jako vytesaný z tmavého pazourku.

Nejžádoucnější úlovek z říše temnot

odpověděl na výzvu mého hlasu.

Naše volání splývají v kráse,

jeho i moje modlitba splývají v kráse,

když já, Černý bůh, kráčím k němu,

a on, nejlepší úlovek z říše temnot,

jde v ústrety mně.

Jedno jsme a před námi krása,

splyneme v jedno a za námi krása.

Až můj šíp vysvobodí jeho posvátný dech,

nechť i jeho smrti vládne krása.

V duchu slyšel další a další slova posvátné písně, sled opakujících se tónových a významových variací, jimiž se člověk naučil zažehnávat svůj prapůvodní strach ze smrti a připravit sebe i zvíře na posvátný okamžik vyvrcholení lovu.

Konečně byl připraven. Vchod do jeskyňky opět vsál poryv větru, který ze stěn oddrolil další tisícovky droboulinkých částeček, pronikl mu do nohavice a zastudil na lýtku.

„Tak já jdu,“ řekl Chee. „Vy počkejte, dokud se ještě víc nesetmí, a pak vyklouzněte ven a někde se schovejte. Nechoďte ale daleko, abyste mě slyšela. Až bude čistý vzduch, zavolám.“

Když se zvedal do podřepu, překvapilo ho, jak ztuhlé má všechny svaly.

„Mám lepší nápad,“ zašeptala Mary. „Dejte mi svůj revolver a já taky vylezu ven. Třeba mi bude něco platný. Být jako jediná beze zbraně se mi moc nezamlouvá.“

„Co vás nemá,“ zazubil se Chee. „Je to můj revolver. Neříká vám pane.“

Rychle vyklouzl z mělké sluje ven, seskočil na kamenný blok a pak na zem porostlou nízkými křovisky. Pokud blonďák pohyb vůbec zaznamenal, nestačil včas zareagovat.

Postupoval tak rychle, jak jen obezřetnost dovolovala. Od skaliska se širokým obloukem pustil ke korytu, v němž předtím málem uvízli. Blonďák zřejmě zanechal vůz tam a Chee doufal, že právě v tomhle místě se mu dostane na kobylku. Chlap se nějak dovtípil, že ho najde na konci stezky u skalní věže, a rozhodl se neriskovat, že ho prozradí řev motoru, až se bude snažit z koryta vyjet. Proto nechal auto stát a dál šel pěšky.

Chee měl všechno pečlivě promyšlené. Blonďák sice objevil auto, jeho samotného však ne, a pátrat v okolí skalní věže porostlém křovisky a posetém balvany by bylo jako hledat jehlu v kupce sena, jak říkají běloši. Jehlu, která by taky mohla nebezpečně píchnout. Takže určitě zvolí jiné řešení. Vrátí se nejspíš k vozu a jednoduše si počká. K přípravě útoku bude mít času dost a dost, až uslyší startér a zahlédne světla Cheeova vozu. Koryto bylo pro jeho záměry jako stvořené. Až do něj Cheeův vůz začne pomalinku sjíždět, stačí hezky zblízka zamířit na okénko dveří a zmáčknout spoušť. I kdyby to nevyřídila hned první rána, bude mít příležitost to okamžitě napravit.

Když došel ke korytu, zjistil, že řečiště je tu o hodně mělčí a širší. Rychlým, tichým krokem se po písčitém dně vydal proti imaginární vodě. Přestože mezitím přestalo sněžit, a dokonce i vítr se utišil, začaly se teď znovu zvedat ledové poryvy a štípat ho do tváře. Pro lovce měl vítr přímo ideální směr, protože odnášel pachy i zvuky, které by jinak oběť varovaly. Jakmile se koryto začalo prohlubovat a poslední zbytky světla mu prozradily, že o sto metrů dál už řečiště kříží stezka, opustil nechráněné dno a dál postupoval jen velice pomalu ve skrytu křovisek.

Auto našel téměř přesně tam, kde čekal. Blonďák prostě zajel kousek dál do koryta, aby na něj ze stezky nebylo vidět, a tam ho nechal stát. Chee se opatrnými přískoky od jednoho křoviska ke druhému pohyboval těsně podél břehu, v pravičce natažený revolver, takže stačil jediný pohyb palcem, aby zbraň odjistil a mohl začít střílet.

Východní obloha už ztmavla docela, ale mračny na západě dosud pronikal slabý přísvit. Blonďák tentokrát přijel tmavomodrou dodávkou značky GMC. Ze svého úkrytu asi v polovině výšky břehu měl Chee výhled na pravý přední blatník, kapotu a boční okénko, jímž částečně viděl i dovnitř. Měl pocit, že auto je prázdné, ledaže blonďák ležel natažený na předních sedadlech nebo se krčil na podlaze. To mu ale nepřipadalo příliš pravděpodobné. Ze zadního nárazníku vyrůstal dlouhý tenký prut antény. Že je Chee v okolí Bisti tedy blonďákovi prozradila krátkovlnná vysílačka, na jejímž přijímači zřejmě monitoroval frekvenci Navažské kmenové policie.

A v této chvíli si Chee uvědomil ještě něco. Co vlastně říkal, když mluvil s crownpointskou stanicí? Zmínil se o Mary Landonové? Použil první osoby množného čísla? Řekl něco, z čeho by blonďák usoudil, že Mary je tu s ním? Pevně sevřel víčka, aby se víc soustředil, a snažil se vzpomenout si. Jako obvykle ho paměť nezklamala. Ano, použil. „Hledáme jeden hogan severozápadně od stanice. Leží asi devět mil od silnice, a než ho najdu, bude to chvilku trvat. Řekni, že se sejdeme až večer.“ Přesně takhle to řekl. Takže blonďák ví.

Čapl si na bobek a s očima upřenýma na dodávku se zamyslel. Uvažoval, že blonďák zřejmě nečeká tam, kde Cheeovi instinkt napovídá, že by číhat měl. Buď je hledá, nebo někde v úkrytu čeká, až se vydají zpátky k autu. V každém případě by mohl na dívku padnout. Nebo se také může stát, že zkřehlá a zmatená Mary mu sama vběhne přímo do náruče.

Opatrně odložil revolver na kámen, vytáhl peněženku a vylovil z ní šek, který dostal od Vinese. Pro vzkaz blonďákovi byl ten kousek papíru jako stvořený. Upozorní ho, že Vines se obrátil na policii. Začal poslepu pečlivě malovat písmena, aby byla čitelná.

KDYŽ NÁS ZABIJETE, NIJAK SI NEPOMŮŽETE.

VINES SE S FBI DOHODL

A VYKROUTÍ SE Z TOHO S NÍZKÝM TRESTEM.

Strčil ruku zpátky do zahřáté rukavice, sebral revolver a opatrně se přiblížil k dodávce. Dveře na řidičově straně byly zamčené. Odtáhl raménko stěrače a šek kolem něj pevně omotal. Až se blonďák vrátí, nemůže ho přehlédnout. Po těle se mu rozjel hřejivý pocit dobře vykonané práce. To, že použil šek, aby kouzlo obrátil proti čarodějovi, rezonovalo s jeho navažským smyslem pro vyváženost, řád a harmonii, který předkům vštípila Žena mnoha podob.

Sebral se a klusem vyrazil směrem ke skalisku.

Za hodinu už i na západě panovala naprostá tma. Začalo znovu sněžit. Chvílemi se suché vločky měkce jako peří snášely téměř kolmo k zemi, chvílemi, hnané poryvy větru, jenž hvízdal a skučel v útesech skalního útvaru, mu bičovaly obličej, až ho kůže štípala. Obezřetně, pomalu propátrával okolí ve stále větších kruzích kolem svého auta. Kdykoliv zadul vítr, postoupil o kus dál, zatímco v přestávkách mezi poryvy se jen nehybně krčil k zemi a naslouchal. Zkontroloval už každé místo, odkud by člověk chystající léčku mohl dodávku pozorovat, ale nenašel nic. Zůstal sedět na bobku vedle zakrslého jalovce a přemýšlel. Proti tmavé kupě kamení matně rozpoznal obrys auta. Kde jen blonďák může být? Co dělá? Znovu začal zvažovat všechno, co se o něm doslechl nebo co odpozoroval sám. Probral v duchu, jak se choval na lávovém poli a v nemocnici, i to, co mu o způsobu, kterým likvidoval své oběti, pověděl Martin. Pracoval nadmíru pečlivě, vždycky zachovával maximální opatrnost. Nikdy nic nepřenechával náhodě. Tohle byl klíčový poznatek. Pokud nemusel, zásadně neriskoval. Žádnou možnost nenechal neprozkoumanou. Právě proto nebyl ani na jednom z obou míst, kde by ho člověk logicky čekal. Měl všechno promyšlené do posledního puntíku. Uvědomoval si, že Chee by ho mohl zahlédnout a dovtípit se, že mu nastražil léčku. Chee se zamračil do tmy. Blonďák se sotva bude jen tak naslepo promenovat kolem skaliska. Určitě se někde schoval a čeká. Ale na co? Až s Mary nasednou do auta a vyrazí, aby vzápětí vjeli do nastražené pasti? Pokud dostal podezření, že ho viděli, pak asi sotva. V tom případě by totiž Chee jednoduše sedí do vozu, vysílačkou si z Crownpointu vyžádal pomoc, a blonďák by se octl v beznadějné situaci. Čili musí Cheeovi zabránit vysílačku použít. Ale proč to tedy ještě neudělal? přemítal Chee. Co mi brání, abych vklouzl na přední sedadlo a zavolal pomoc? Třeba neví, že policejní vozy mají blokovaný kontakt, který při otevření dveří spíná stropní světlo. Možná že tu někde sedí ve tmě a čeká, až se v autě rozsvítí. Kdepak, řekl si v duchu. Tohle blonďák určitě ví. Že by čekal uvnitř? To také ne. Auto přece zamykal. I kdyby se blonďák do vozu vloupal, bylo by to příliš riskantní řešení.

Jak se tedy pojistí, aby vysílačka zůstala němá? Znovu zrekapituloval všechno, co o chlapovi věděl. Postupoval epizodu po epizodě, a probral je všechny popořadě zpátky, od nemocnice až k samému začátku a náklaďáčku Emersona Charleyho zničenému výbuchem na nemocničním parkovišti. A v té chvíli pochopil, co má blonďák za lubem.

Nastražil do vozu bombu a teď někde číhá v tmě, hezky za větrem, kde ho Chee s Mary nemůžou objevit, a trpělivě čeká, až se nechají roztrhat na kousky.

Vyšplhat na hromadu balvanů mu zabralo jen pár minut. Ze skalní tabule viděl přímo na korbu, která ležela nějakých deset metrů pod ním. Ačkoli si ve tmě nemohl být absolutně jistý, nenašel na ní nic, co by tam nebylo dřív. Pokud se je blonďák skutečně chystal vyhodit do povětří, bylo velice nepravděpodobné, že výbušninu umístil na stejné místo jako v případě Emersona Charleyho. Tentokrát ji nejspíš připevnil někam na podvozek. Jestliže FBI neplácala jen tak do větru, nálož se odpalovala pohybem. Stačí vjet do prvního výmolu a bomba pod kabinou už zbytek zařídí sama.

Místo, kde se hromada balvanů stýkala se stěnou skalního útvaru, bylo poseté velkými kusy opadaného kamene. Sebral jeden, který vážil asi deset kilo, odnesl ho k okraji, postavil se přesně nad střed korby, jediným pohybem shodil balvan dolů a odskočil.

Kámen zaduněl o kov a vzápětí celé okolí pohltil prudký záblesk a mohutný výbuch. Chee ztratil rovnováhu a skončil na všech čtyřech. V uších mu zvonilo a před očima mu tančila rudá a bílá kola, která mu záblesk vypálil na sítnici. Přitiskl se k zemi a čekal, dokud se mu sluch i zrak zase nevrátí.

Brzy v doznívající ozvěně zaslechl další zvuk a jeho oslepené oči zaznamenaly jakési mihotavé světlo. Dodávka se vznítila. Plameny hořícího benzínu zprvu zuřivě šlehaly až k okraji plošiny, na níž ležel, ale zanedlouho se zmírnily. Zůstal ležet ve tmě a pozoroval okolí osvětlené požárem. Měl přímo ideální úkryt. Až si blonďák přijde zkontrolovat, zda oba svědci jsou skutečně mrtví, skončí s kulkou v těle. A tak jen ležel na břiše, v ruce natažený revolver, a čekal.

Znovu se zvedl vítr a rozdmýchal plameny, až se rozhučely, ale pak se zase utišil a sníh se opět začal snášet kolmo k zemi. Stále byl suchý a hebký jako peří. Na kamení kolem, které před chvilkou poryvy dočista vymetly, se opětovně začala tvořit vrstvička vloček. Benzín i olej už téměř dohořely, takže oheň teď živily jen pneumatiky a čalounění sedadel. Cítil černý kouř čpící spálenou gumou a umělou hmotou. Prostor, který blonďák musel překonat, byl bílý. Ve světle plamenů nebude těžké ho zpozorovat. Jenomže blonďák si dával na čas. Pak do hukotu ohně zazněl zvuk startéru, po něm zakvílel motor týraný na jedničku a za terénní vlnou, kde blonďák zanechal vůz, se proti padajícímu sněhu obrazil pruh světla. Chee vyskočil. Světlo se začalo zvedat a do bílé oblohy se zakously dva dlouhé kužely. Vůz se vydrápal z koryta, avšak reflektory nezamířily ke skalní věži, ale opačným směrem. Blonďák ujížděl pryč.

31

V rozsedlině mezi dvěma velikými bloky kamene, které ji chránily před větrem, rozdělali oheň. Chee místo vybral po pečlivé úvaze a pak ho zpovzdálí obešel, aby se přesvědčil, že z žádné strany není vidět ani nejslabší odlesk plamenů. Blonďák odjel směrem k silnici na Bisti a on pozoroval světla jeho dodávky tak dlouho, dokud je na východě nepohltila chumelenice. Byl přesvědčený, že blonďák se už nevrátí, neměl k tomu ostatně důvod, ale co kdyby.

Konečně na ně nefoukalo. Mary, zády opřená o kolmou kamennou desku, seděla proti němu na druhé straně ohně, nohy v džínsách natažené před sebou. Kolem vršků skalní věže hvízdal vítr, ale tady mezi stěnami z utržených balvanů jen mihotal plameny. Přesto se Mary třásla a objímala si tělo pažemi.

„Byla to chyba,“ prohlásila. „Myslím ten vzkaz o panu Vinesovi.“

„Pročpak?“

„Proto,“ řekla. „Třeba se sebere a Vinese zastřelí. A přitom nevíte jistě, že Vines má někoho na svědomí. To byste mu nedokázal.“

„Vím to jistě,“ prohlásil Chee.

„Nejste schopen doložit to jediným důkazem. Nemůžete soudit.“

Chee se zamyslel. Smůla suchých borovicových větví zabarvovala plameny do ruda. Jejich světlo se odráželo od dívčina obličeje, ale tam, kde jí do čela padaly vlasy, ležel hluboký stín.

„Ale ano,“ řekl. „Můžu. Jestli ho zabije, tomu říkám spravedlnost. Jenomže on to neudělá. Nestihne to. Dneska večer mu nedovolí počasí, protože se tam nedostane. Jestli tady napadne nějakých sedm osm čísel, tak na Mount Tayloru aspoň desetkrát tolik. Silnice bude nesjízdná, dokud ji neprohrábnou, jenomže to udělají nejdřív ráno. Pluhy jsou teď zapotřebí tam, kde je větší provoz.“

„Přesto nemáte žádné právo…“

„My Navahové si na násilnosti moc nepotrpíme. To málo, k čemu tady dojde, má většinou spojitost s černou magií. Žena mnoha podob nás naučila, jak se s Navažskými vlky vypořádat. Jednoduše obrátíme kouzlo proti nim.“

„Jenomže to byste nejdřív musel s jistotou vědět, že jde skutečně o čaroděje,“ řekla Mary.

Začalo znovu sněžit, tentokrát ještě hustěji. Kolem vrcholku skaliska naříkal vítr a nad hlavami jim vířily vločky zabarvené odleskem ohně do ruda. Občas nějaká pronikla i do úkrytu a snesla se Cheeovi na koleno, Mary do vlasů nebo na kámen kolem. Některé zabloudily do ohně a zmizely, protože magické síle ohně nedokázaly vzdorovat.

Čekala je dlouhá, studená noc, protože do rána nemohli podniknout vůbec nic. Teprve po rozbřesku začnou plynárenské společnosti kontrolovat, zda náhlý pokles teploty neublížil neizolovaným kovovým součástem na trase, zda nepopraskaly svary na potrubí nebo se nezasekl nějaký ventil. Malé letouny kopírující terén budou určitě pátrat po známkách unikajícího plynu, říkal si v duchu Chee. Zřejmě se to pozná podle zvířeného prachu, napadlo ho. Pak si vzpomněl, že mezi Bisti a skalní věží cestu křížila trasa společnosti El Paso Natural Gas Company. Rozhodl se, že jakmile začne být dostatečně vidět, vydají se pěšky k plynovodu, rozdělají oheň a počkají, dokud si jejich kouřového signálu někdo nevšimne. Do té doby ale nezbývalo než nějak zabít čas, přemýšlet a nezmrznout.

„Jsem rodem z klanu Rozvážných v řeči,“ začal. „Po otci taky patřím k Rudým čelům. A jsem spřízněný i s klanem Bahnitých, ke kterým se přiženil můj strýček. Ten, co mě cvičí na zpěváka. Všechny tyhle klany odpradávna věří, že aby se z člověka stal čaroděj a překročil hranici, která dělí Navaha od Navažského vlka, musí porušit přinejmenším jedno z nejzávažnějších tabu. Spáchat incest nebo zabít blízkého příbuzného. Existuje jedna prastará, skoro už zapomenutá pověst, jak se První člověk stal čarodějem. Jelikož byl první, neměl nikoho, koho by mohl zabít. A tak si usmyslel porušit vůbec nejsilnější tabu. Zničil sám sebe a pak se znovu zrodil, čímž získal nadpřirozené schopnosti páchat zlo.“

„To jsem nikdy neslyšela,“ prohlásila Mary. „Chvíli jsem měla pocit, že odbíháte od tématu. Ale zřejmě jsem se mýlila, viďte?“

„Ano,“ odpověděl Chee. „Lebeck se totiž rozhodl stát se čarodějem. Zničil sám sebe a pak se vrátil.“

„Lebeck?“ svraštila čelo. „Ten geolog na vrtu?“

„Přesně tak,“ přitakal. „Vemte si, co víme. Ropné ložisko leželo pod ložiskem uranové rudy, protože v místech, kde stával vrt, je teď důl Srdcová dvojka. Lebeck měl na vrtu funkci vzorkaře. To je člověk, který zkoumá vzorky vrtané horniny a mapuje ložisko. Brzy po zahájení zkušebního vrtu, dejme tomu po nějakých dvaceti metrech, se břit zakousl do smolince, mocné vrstvy rudy s nejvyšším obsahem uranu. Lebeck tedy získá informaci, která má cenu mnoha set miliónů dolarů. Jenomže jak ji zpeněžit? Jedině tak, že pronájem práv na zkušební ropný vrt skončí. Teprve pak si může zaknihovat pronájem práv na těžbu rud. A tak zfalšuje geologický deník.“

Mary se dychtivě naklonila dopředu. „A heleme se,“ vyhrkla. „Takže vy jste ho viděl. Vážně ho zfalšoval? Jak jste na to přišel? A proč jste mi nic neřekl?“

Chee se zapitvořil. „Nepřišel jsem na nic,“ řekl. „Deník jsem jenom zkontroloval a porovnal se záznamy z několika dalších vrtů z valencijského okresu. Všechny vypadaly zhruba stejně. Těžařské společnosti hledaly roponoské písky, které v téhle oblasti leží v hloubce zhruba šesti set padesáti metrů. Já na dně vrtu, to znamená na úrovni, kde bylo rozhodnuto trubku odstřelit nitroglycerinem, hledal kdovíco. Jenomže jsem nevěděl, co hledám, a taky jsem nic nenašel.“

„Ale něco jste přece najít měl,“ pronesla Mary pomalu. „Měl jste z deníku vyčíst, že břit prošel vrstvou uranové rudy.“

„Právě!“ řekl Chee. „Ložisko, které Srdcová dvojka těží, má prý mocnost nějakých šedesát metrů. A o něčem takovém by v deníku měla být zmínka.“ Dostal nezřízenou chuť na cigaretu. Nekouřil už od chvíle, kdy se tu objevil blonďák. Vylovil z kapsy pallmallku, nabídl ji Mary, a když zavrtěla hlavou, zapálil si ji sám.

„Cigarety jsou hřebíčky do rakve,“ řekla Mary.

„Víte, teď mě napadá, že deník musel zfalšovat dvakrát. Poprvé, když navrtali uran, a pak ještě jednou na závěr. Myslím, že na roponosné písky skutečně narazili, jenomže Lebeck je do deníku zanesl jako něco jiného a nechal pokračovat v průzkumu. Nebo zapsal, že vrtali v geologické formaci, která měla ležet až pod pískem, aby naznačil, že písky se v téhle lokalitě nevyskytují. Šlo mu prostě o to, aby se vrtání ukončilo, čímž by průzkumná práva propadla, a on je mohl získat sám. Kdyby se totiž na ropu opravdu narazilo, společnost by pronájem práv obnovila, a on by se k uranu nikdy nedostal. Takže když bylo rozhodnuto, že se vrt odstřelí, musel vědět, že z vrtu s největší pravděpodobností začne tryskat ropa. A to nemohl riskovat.“ Zhluboka natáhl kouř do plic a pak ho polosevřenými rty začal pomalu vypouštět. Modré kroužky zvolna stoupaly vzhůru a kolem nich se snášely bílé vločky. U vrcholku skalního útvaru vysoko nad jejich hlavou znovu zakvílel severní vítr, který přináší zlo. Chee vyfoukl poslední zbytky kouře a kroužky se zdeformovaly a rozpadly. „A tak si řekl, že celý vrt i s osádkou vyhodí do povětří. Rozhodl se, že se stane čarodějem.“

Zašilhal po ní.

„Že zdánlivě umře, a vrátí se na svět jako B. J. Vines,“ doplnila Mary.

„Přesně tak,“ řekl Chee.

„Jenomže když přijel náklaďák s nitroglycerinem, něco se zvrtlo. Osádka Dillona Charleyho nepřišla ten den do práce.“

„Jak to Dillon mohl vědět?“

„Měl vidění, v němž ho Pán Peyote varoval,“ řekl Chee. „Nebo ho třeba Lebeck dokonce varoval sám, i když o tom dost pochybuju, Případně si taky Dillon mohl všimnout něčeho, co mu nahnalo vítr. Já myslím, že to byl velice vnímavý člověk. Paní Vinesová mi řekla, že bývali s manželem přátelé. Spojovalo je jakési vnitřní pouto. Třeba z doby, kdy se ještě jmenoval Lebeck.“ Pokrčil rameny. „Kdoví? Ať už to byl Pán Peyote, nervozita ohledně nitroglycerinu nebo něco jiného, Dillon každopádně v inkriminovaný den nešel do práce a varoval i svou partu. Podle mého je Lebeck všechny potřeboval na vrtu. Protože tady v kraji ho nikdo jiný neznal, zbavil by se svědků, kteří ho znali jako Lebecka. Jenomže neměl na vybranou. Náklaďák přivezl nálož a on byl nucen jednat okamžitě.“

„Jak to provedl?“ zajímala se Mary.

„To se můžu jenom domýšlet. Očividně se musel od vrtné věže vzdálit. Řekl bych, že počkal někde v bezpečné vzdálenosti a v příhodný okamžik láhev s nitroglycerinem odpálil výstřelem z pušky.“

Mary se znovu zachvěla a objala si ramena. „Načež jednoduše odkráčel, aby ho považovali za mrtvého. Copak neměl rodinu? Matku, otce, prostě někoho, komu na něm záleželo?“

„O Lebeckovi nevím vůbec nic,“ přiznal Chee.

„Později se sem vrátil. To se nebál, že ho někdo pozná?“

„Pravděpodobně ho tu nikdo moc neznal. S výjimkou osádky ho zřejmě ani příliš často neviděli, protože vrt stál na osamělém místě. Tenkrát tam ani nevedla pořádná cesta, takže osádka musela bydlet přímo na vrtu, kam prakticky nepřišla živá duše. Vrátil se až po dvou letech. Možná i za delší dobu. Každopádně zůstal pryč dost dlouho, aby práva na těžbu zatím propadla. Nechal si narůst hustý plnovous a kdoví, třeba si změnil vizáž i jinak. Když jsem tvrdil, že o Lebeckovi nevíme zhola nic, nebyla to tak docela pravda. K výsadkářům se totiž berou jenom dobrovolníci. A jeho během služby dvakrát vyznamenali nejvyššími řády za statečnost, takže byl zřejmě zvyklý na nebezpečí. A taky uměl zabíjet. Lidských životů měl na svědomí dost a dost.“ Zarazil se a chvilku uvažoval. „A nejspíš moc dobře věděl, že bude muset zabíjet dál.“

„Lidi temnot,“ hlesla Mary.

„Přesně tak. Nemohl se spoléhat, že na něj Dillon Charley zapomněl.“

„Myslíte, že ho poznal?“

„Možné to je, ale vsadím se, že Lebeck nečekal, až k tomu dojde. Určitě si Dillona Charleyho našel sám. Třeba mu namluvil, že Pán Peyote mu dal také prozřít. Nebo mu prostě nabídl práci, peníze a podobně. Věděl, že šerif se nic nedoví, Gordo přece Charleyho a jeho kult pronásledoval. A kromě toho Charleymu už ze života moc nezbývalo.“

„Copak věděl, že Charley má rakovinu?“

„To ne, ale že ji dostane,“ opravil ji. „Ten černý kámen je určitě smolinec. Když se do něj břit zakousl, Lebeck okamžitě poznal, na čem je. Věděl, že jde o nejvydatnější přírodní zdroj uranu. Do deníku svoje zjištění nezanesl, ale vzal si vzorek, aby svou domněnku potvrdil i laboratorními zkouškami. Kromě toho měl ve zvyku schovávat si nejrůznější věci na památku. Navíc si uvědomoval, že kámen absolutně změní jeho život. A možná už tehdy věděl, jak jinak se mu ještě bude hodit.“

„Počkejte, ne tak rychle,“ zaprotestovala. „Jak víte, že se jedná o smolinec? Nikdy jsem o něm neslyšela. Čím to, že jste tak chytrý?“

„Tady v kraji je každý tak napůl prospektorem,“ vysvětloval Chee. „Pochytí o minerálech ledacos, a zejména o uranových rudách. Mělo mě to napadnout dřív. Jsem přesvědčený, že když si vzorky i amulety dáme otestovat, zjistíme, že jsou radioaktivní. Krtka dal Charleymu proto, jelikož si byl jistý, že figurku bude nosit ve váčku s medicínou. To znamená ve slabinách, zavěšenou na holém těle.“

„Dillon Charley i Tsossie, Begay, Sam a všichni ostatní,“ řekla Mary a znovu se zachvěla.

„Nenechal náhodě skutečně skoro nic,“ pokračoval Chee. „Podle mého jako první umřel Dillon Charley, a protože se Vines chtěl pojistit, aby pitva náhodou něco neprozradila, zmocnil se jeho mrtvoly a pohřbil ji na svém pozemku. A protože se Navahové o své mrtvé moc nezajímají a úřady se zase příliš nevzrušují mrtvými Navahy, a zbytek osádky osud rozvál po celém kraji, nemusel se ani moc starat. Měl vyhráno, protože všechny vrtaře, kteří ho kdysi znali pod jménem Lebeck, sebrala nebo se na ně chystala zubatá. Takže mohl v poklidu žít celá léta.“

„Dokud Emerson Charley nedostal taky rakovinu,“ nakousla Mary.

„Máte pravdu,“ řekl Chee. „Starý Dillon byl ve své církvi významnou osobností a tihle lidé občas touží, aby si jejich potomci vzali štafetu po nich. Zřejmě dal Emersonovi svůj váček s medicínou, jelikož doufal, že syn jednoho dne povede kult peyote dál. A po letech se Emerson skutečně rozhodne, že církev postaví znovu na nohy. Začne nosit otcův starý amulet, a pochopitelně onemocní…“

Mary se předklonila. „Takže Vines znervózní,“ doplnila. „To už se píše rok 1980 a on nemůže potřebovat, aby se Emerson léčil na moderní onkologické klinice, kde se navíc případy dokumentují pro potřeby výzkumu. Emerson by určitě šel na pitvu. A tak najme člověka, aby Emersona zabil.“

„A ukradl jeho mrtvolu,“ dodal Chee.

„A taky získal zpátky krtka. Jenomže to se blonďákovi nepovedlo.“

„Navíc Tomas Charley začal cosi tušit. Navahové z okolí Mount Tayloru toho možná o patologickém vlivu radioaktivního záření skutečně příliš nevědí, ale když všichni, co měli s Vinesem co do činění, začnou umírat, dovedou si dát dvě a dvě dohromady. Došli k přesvědčení, že Vines je čaroděj. A když otcův náklaďáček vyletěl do povětří, vzklíčilo v Tomasu Charleym podezření. Potřeboval o Vinesově čarodějnictví důkaz, a tak se mu vloupal do domu a ukradl šperkovnici. Paní Vinesová věděla jen to, že manžel jí přikládá obrovskou důležitost, a proto mě najala, abych ji získal zpátky. Podle mě chtěla zjistit, co před ní manžel skrývá.“

Chumelenice opět zesílila. V bezvětří, které teď panovalo, se husté vločky z nebe snášely téměř kolmo k zemi.

„Nemůžeme trochu přiložit?“ zeptala se.

„Trochu ano,“ odpověděl Chee a přisunul dvě silná borovicová polena víc do ohně.

„Co mu ale můžete dokázat,“ řekla Mary spíš rezolutně než tázavě.

„Dokazovat mu nemusím vůbec nic,“ opáčil. „Řekl jsem to blonďákovi a zítra to řekneme i Senovi. Ani on nebude potřebovat žádný důkaz.“

32

O tom, co se stalo, informoval šerifa Gordo Senu vysílačkou z paluby vrtulníku společnosti El Paso Natural Gas Company. Pilot je objevil v místech, kde plynovod křížil koryto Nagasi Wash. V křoviscích, kterých tam rostlo víc než dost, rozdělali oheň, a ani ne za deset minut od chvíle, kdy se k nebi vznesl sloup mastného dýmu, si to přes nejbližší terénní vlnu přibafala malá helikoptéra značky Bell. Pilotoval ji mladík se zjizveným nosem a mrožím knírkem. Na rukávě umaštěné pilotní bundy měl nášivku letky bojových vrtulníků 1. jezdecké divize. Protože už zahlédl jejich vyhořelou dodávku a zvědavě nad ní zakroužil, ani v nejmenším nezapochyboval, když mu Chee sdělil, jak je důležité, aby okamžitě zalarmoval policii.

Operátorovi šerifova úřadu v Grantsu však Chee pověděl jen to, co považoval za nutné.

„Vyřiďte šerifovi, že vrah Tomase Charleyho má namířeno k rezidenci B. J. Vinese. Povězte mu, že toho chlapa najal právě Vines, jehož skutečné jméno je Carl Lebeck.“

„Lebeck?“ ujišťoval se operátor.

„Jo, Lebeck,“ opakoval Chee. „Nespleťte to. Carl Lebeck.“ Kromě popisu blonďáka a jeho dodávky však ostatní podrobnosti zamlčel. Gordo Sena je ani nepotřeboval. Všechno, co se týkalo výbuchu na ropném vrtu, nosil už třicet let permanentně vryto do paměti. Okamžitě si uvědomí, o koho se v Lebeckově případě jedná, a protože to není žádný hlupák, dá si leccos dohromady. Operátor tvrdil, že šerif odjel na důl Anaconda. Tatáž silnice, která protínala okraj rezervace Laguna, pak mířila výš do hor na úbočí Mount Tayloru směrem k Vinesově rezidenci. Chee vzdálenost odhadoval asi na patnáct mil, vrtulník však čekalo dobrých šedesát. Věděl ale, že pro auto bude poslední úsek nesjízdný. Sena bude muset pěšky, a tak dorazí až po nich.

To vědomi ho vzrušovalo. Na jedné straně měl z blonďáka strach, na druhé ho toužil dopadnout sám. Přestože ho už od rána bolelo přeražené žebro, měl i jiné důvody než jen pomstychtivost. Ten člověk ho postřelil. Dvakrát ho pronásledoval jako štvanou zvěř. Vzpomínka na nekonečné minuty strávené na klimatizačním potrubí pod stropem nemocničního pokoje i panický strach z bezmocnosti, který prožíval v jeskyňce, dosud nepřestala pálit. Jenomže teď byl lovcem on. Pokusil se pojmenovat, co vlastně cítí. Nedočkavost? Triumf? Něco mezi tím, avšak nejen to. Byla to i směsice strachu a zasutých vzpomínek z dětství. Na přípravu na lov, pach dýmu, aróma vřelé kávy i vůní lesa vydechovaných předjitřní rosou. Na strýčka, který ranním zpěvem vítal slunce, žehnal všem tvorům posvátným pylem, deklamoval rituální zaklínadlo přivolávající ducha lovených zvířat. Poškrábaným oknem z plexiskla plným šmouh od oleje sledoval, jak se proti nim tryskem blíží Tyrkysová hora, jejíž panensky bělostné vrcholové partie se na slunci jiskřily proti nebi, které po noční bouři zůstalo jako vymetené. Slova Lovecké stezky, která si opakoval, zanikala ve svistu rotoru. Ale Mary, která seděla vklíněná mezi něj a pilota, je zřejmě zaslechla, protože mu věnovala zvláštní pohled.

Na blonďákovu dodávku narazili na začátku křivolakých serpentin asi tři míle před Vinesovým domem. Pečlivě si ji obhlédl dalekohledem. Stopy hovořily jasnou řečí. Na úzké cestě, kterou používali jenom lesáci, začala zadní kola v prudkém svahu prokluzovat, auto dostalo smyk a sjelo bokem do příkopu. Řidič vystoupil, ušel několik set metrů pěšky a zase se vrátil. V té době muselo ještě silně chumelit, protože stopy byly zpola zapadané. Když později sněžení ustalo, řidič znovu vystoupil a vydal se šedesáticentimetrovými závějemi dál do kopce. Nové stopy se daly lehko sledovat, ale nebyl důvod. Stejně mířily k Vinesovu domu.

Zbývala jediná otázka. Dorazil už blonďák na místo? Jak rychle byl asi schopen postupovat do svahu hlubokým sněhem? Míli za hodinu? U skalní věže přestalo sněžit asi ve čtyři ráno, ale tady v horách pravděpodobně chumelilo déle, možná až do pěti či do půl šesté.

„Vemte to rovnou k Vinesovi,“ řekl pilotovi. „Ale než doletíte k domu, sneste se těsně k zemi a pokuste se držet hezky za stromy. Samozřejmě nás uslyší, ale nechci, aby věděli, kde jste mě vysadil.“

„Jak to, vysadil?“ vyhrkla Mary. „Vy jste se snad zbláznil. Počkáme hezky na šerifa. Blonďák už neuteče.“

Helikoptéra zahalená obrovským oblakem heboučkého sněhu si sedla za skupinkou modrých jedlí stínících garáž. Vyskočil, zapadl do půli stehen a oslepený zvířeným sněhem zůstal stát, dokud se vrtulník zase nevznesl. Pak se namáhavě rozběhl ke kamenné stěně garáže. Blonďák, Vines, jeho manželka a každý, kdo byl momentálně v domě, vrtulník sice určitě zaslechli, ale nemohli ho vidět, a proto ani nevěděli, že někoho vysadil. Přesto se musel mít na pozoru. U zdi se zastavil a zkusil si vybavit vnitřní dispozici domu. Stál zády do svahu, zatímco přední strana nabízela pohled na celé to obrovské panoráma, které se pod ním rozkládalo. Přesto byl výhled do stran omezený. Zadní stěna domu byla bez oken a místy tak nízká, že člověk mohl ze srázu vylézt rovnou na taškovou střechu. Oběhl garáž. Na náhrobních kamenech Dillona Charleyho a první věrné manželky Benjamina Vinese ležely vysoké bílé čepice sněhu. Za domem se zastavil a nastražil uši. Všude panovalo téměř absolutní ticho, jaké bývá za bezvětrného rána vysoko v horách ležících pod příkrovem nového sněhu. Kdesi za jeho zády se ozvalo tiché zašustění, jak se jedlová větev ohnutá pod tíhou sněhu zbavila sypké nadílky. Dům působil zcela mrtvým dojmem.

Deset metrů před sebou spatřil dveře, snad do prádelny či jiného neobytného prostoru, a opatrně se k nim podle zdi doplížil, v pravičce revolver s nataženým kohoutkem. Vzal za kliku. Bylo odemčeno.

Nad střechou se ozval hluk nalétávající helikoptéry. Řev dosáhl vrcholu, začal slábnout a pak se znovu přibližovat. 1. jezdecká divize zahájila manévr s cílem odlákat protivníkovu pozornost. Říkal si, že s nápadem nejspíš přišla Mary. Otevřel dveře a vklouzl do domu.

Připadalo mu, že uvnitř panuje téměř úplná tma, a tak zůstal stát opřený o dveře, aby si oči po té oslnivé záři sluncem jiskřícího sněhu přivykly na příšeří. Na konci krátké úzké chodby se nacházela kuchyň. Uši mu neprozradily absolutně nic. Dům byl pohroužený do ticha stejně hlubokého jako zasněžený les venku. Pak ho do nosu udeřila jakási štiplavá vůně. Byl to pach spáleného střelného prachu. Opřel se o sušičku prádla, rozvázal tkaničky promočených bot, vyzul se a jen v ponožkách pokračoval dál. Radou malých okének vysoko pod stropem kuchyně a širokým vchodem, který zřejmě vedl do loveckého pokoje, padalo dovnitř víc světla. Zády ke stěně se proplížil kuchyní, aby se pokusil do sousední místnosti nepozorovaně nahlédnout. Sotva se ale protáhl kolem dveří, které zřejmě vedly do spižírny, ztuhl.

Zaslechl rychlé sykavé nadechnutí, po něm prudký výdech a znovu nádech. Za dveřmi, jen několik centimetrů za jeho zády, někdo stál.

Odtáhl se od veřejí, přitiskl se ke stěně a s nataženým a odjištěným revolverem v ruce se zaposlouchal. Pak se otočil ke dveřím a přičapl hned vedle levé zárubně. Natáhl se a levičkou vzal za kliku, ale pak se zamyslel. Tohle nemohl být blonďák. Proč by se schovával ve spižírně? Když z přední strany domu znovu zazněl řev blížící se helikoptéry, trhnutím dveře otevřel.

Za nimi stála žena z kmene Akoma. Tvářila se vyděšeně, ale ani nepípla.

Výmluvně položil prst na ústa. „Kde jsou všichni?“ zašeptal anglicky.

Žena z kmene Akoma upírala oči na revolver, který jí mířil přímo na břicho. Chee svěsil hlaveň.

„Do domu přišel světlovlasý muž,“ řekl. „Je ještě tady?“

Zdálo se, že žena nechápe. Vypadala úplně šokovaná. „Kde jsou všichni?“ opakoval.

Znovu ostře vydechla. „El brujo esta muerto,“ sykla a to bylo vše. Zopakovala to ještě jednou, otočila se jako na obrtlíku, tiše odběhla na konec chodby a zmizela v prádelně. Pak zaslechl zvuk otvíraných venkovních dveří a klapnutí západky.

„Čaroděj je mrtev.“ Koho ale měla na mysli, blonďáka, nebo Vinese? Jeho manželku jistě ne. Použila přece maskulina. Mrtvý čaroděj byl muž.

Našel ho v pracovně. Seděl dosud vzpřímeně za obrovským stolem, protože opěradlo křesla bylo poněkud sklopené dozadu a náraz kulky hodil hlavu na kožené polstrování. Pruh sněhem odraženého slunečního světla, které proudilo žaluziemi do místnosti, padl muži do obličeje. Osvětloval místo kousek nad kořenem nosu, kudy do čela pronikla kulka. Ani příliš nekrvácelo, pouze po tváři se táhla malá stružka, která mizela v bílém plnovousu. B. J. Vines měl oči otevřené, ale jeho kouzla a čáry už navždy přervala smrt.

Jenomže co blonďák? Těsně vedle dveří se Chee přitiskl zády ke zdi a zaposlouchal se. Nic. Ani hluk vrtulníku. Že by přistál? Obličej mrtvého byl ochromený překvapením. Zřejmě pohlédl do tváře blížící se smrti. Přes rameno mu shlížela tygřice, lesklé oči upřené na Cheea. Kde jenom mohl blonďák být? Místo odpovědi mu však na mysli vytanula představa, jak mezi šelmami na stěně visí i hlava B. J. Vinese a oči jí blýskají. Třeba už byl blonďák pryč. Jakmile provedl, kvůli čemu přišel, neměl důvod se tu dál zdržovat.

Rychle obešel stůl a sáhl Vinesovi na krk. Kůže byla dosud měkká a teplá. Pak se prstem dotkl stružky na tváři. Krev se dokonce ani nezačala srážet. Vines mohl být mrtvý teprve chvíli, nanejvýš pět či deset minut. Blonďák tedy nemohl být daleko. A co Rosemary Vinesová? Ale třeba vůbec nebyla doma.

Stál vedle stolu, oči upřené na dveře, a napínal sluch. Co asi blonďák udělá? Vrtulník se s řevem vrátil a zastavil se ve vzduchu kousek od domu. Mary se mu pokouší pomoct. Pak si vzpomněl na blonďákovu pušku. Koukej zmizet, Mary, zůstaň hezky mimo dostřel! Uvědomil si, že je to ženská podle jeho gusta, se kterou mu je dobře jako s nejlepším kamarádem. Bylo mu do zpěvu. Věděl, že Mary si vůkol sebe zaslouží jen krásu. Teď ale bylo nejdůležitější, aby zůstala hezky opodál. Blonďák musel být dosud v domě. Někde blízko. Co asi dělá? Hledá služebnictvo? Chce se pojistit, aby jeho návštěvu nepřežil jediný svědek? Očima spočinul na telefonním aparátu. Vedení bude určitě přerušené. Zvedl sluchátko. Oproti očekávání nebylo hluché a vydávalo oznamující tón. Vytočil nulu, telefon na druhé straně zazvonil a ženský hlas řekl: „Ústředna, prosím.“

„Promiňte,“ zašeptal a zavěsil. Proč blonďák nevyřadil telefon z provozu? Zřejmě se k tomu ještě nedostal. A pak zaslechl zakašlání, po něm druhé.

Blonďák seděl na podlaze v hale, opřený o masívní vchodové dveře, kolem sebe spoustu krve. Stékala po naleštěném dřevě, vpíjela se mu do kalhot a rozlévala se po vzorovaných dlaždicích. Uprostřed kaluže ležela černá pistole, na hlavni našroubovaný tlumič. Muž znovu zakašlal, zabloudil pohledem k Cheeovi a vpil se do něj očima. Bezhlese pohnul rty a pak řekl:

„Je zima.“

Chee pochopil. Výstřel blonďáka dostihl ve chvíli, kdy bral za kliku. Zřejmě některá z Vinesových velkorážních kulovnic. Střela mu rozervala záda, zalila krví celé dveře a zlomila ho jako sirku.

„Není někde teplo?“ zeptal se blonďák.

„Možná u krbu,“ řekl, zastrčil revolver do pouzdra, šlápl do kaluže a přičapl k blonďákovi. Vzal ho pod ramena a kolem ramen a opatrně, protože podlaha pod ponožkami byla kluzká krví a protože muž umíral, ho zvedl.

Oheň v obývacím pokoji už téměř vyhasl. V topeništi zbývalo jen pár žhavých uhlíků. Chee poklekl a položil blonďáka na kůži polárního medvěda rozprostřenou před krbem. Muž měl roztříštěnou páteř, zejména v oblasti lopatek. Hlava mu klesla a natočila se tváří ke krbu. Když promluvil, nebylo ho téměř slyšet.

„V Encinu je detektivní agentura,“ řekl. „Nějaký Webster. Má vypátrat mou matku. Ona už bude vědět, na kterém hřbitově. Přijde si pro mě a pochová mě.“

„Jistě,“ řekl Chee. „Bez starosti.“

„Já myslela, že jsem ho dostala,“ řekla Rosemary Vinesová. Objevila se ve dveřích, v rukou pušku s dlouhou hlavní, která mířila víceméně na Cheea.

„To ano,“ řekl, „ale smrt nikdy nepřijde okamžitě.“

S její tváří, bledou jako stěna, groteskně kontrastovaly namalované rty.

„Už víte, co byl váš manžel zač?“ zeptal se.

Rosemary Vinesová však hleděla kamsi za něj, oči upřené na blonďáka. Je v šoku, pomyslel si Chee, ani neslyší, co říkám.

„Věděla jsem, že v jeho minulosti je jakési tajemství,“ pronesla pomalu. „Už před svatbou jsem ho z něčeho takového podezřívala. Hrozně rád vykládal, co všechno prožil, ale jen od určité doby. Všechno, co se týkalo mládí a univerzitních studií, celé to období, než přišel do zdejšího kraje a objevil to své ložisko, bylo jakoby zamlžené. Pochopila jsem, že cosi skrývá. Nakonec se mi přiznal, že jsou věci, které chce podržet v tajnosti. Nikdy mi neprozradil, o co se jedná. Tvrdila jsem, že to musí být nějaký zločin, jinak by se s tím neskrýval, ale on se vždycky jen smál.“

Blonďák na kožešině polárního medvěda se už nehýbal, ale ona na něj dál třeštila oči, pušku připravenou k výstřelu.

„Tušila jsem, že svá tajemství skrývá ve skříňce, kterou měl zamčenou v sejfu. Byla jsem o tom přesvědčená. Vždycky byl takový. Na všechno, co kdy dokázal, musel mít památku. Hlavy zabité zvěře, kožešiny, fotografie. Byla to obsese. Jako kdyby potřeboval důkaz, že je to všechno pravda. Nemohl prostě zahodit pětadvacet let života. Myslela jsem si, že kdyby se mi podařilo do skříňky podívat, než se vrátí, najdu třeba něco, z čeho budu moct usoudit, jaký byl v mládí. A zároveň zjistím, co před světem tak úzkostlivě tají.“

Zatímco mluvila, tvář jí ožila představou jakéhosi triumfu, takže její výraz připomínal úsměv. „Co tají nebo čeho se bojí,“ dodala, na rtech stále tentýž úsměv.

Chee od ní odvrátil pohled, i od mrtvého a bílé kožešiny zrudlé krví, a obrovskou plochou prosklené stěny, která místnost zalévala světlem, se zahleděl ven, kde nebylo nic než neposkvrněné modré nebe a bělostný sníh. Jindy by ho taková krása naplnila pocitem nevýslovného štěstí, teď si ale připadal otupený a strašlivě unavený a měl pocit, jako kdyby se o něj pokoušely mdloby.

Uvědomoval si však proč, a věděl také, jak svůj stav léčit. Tak, jak je to učila Žena mnoha podob, když ze své vlastní kůže stvořila první klany lidu Dinee. Podivné způsoby cizinců ničily navažského ducha a sváděly ze stezky krásy. Navrátit se na ni vyžadovalo prodělat očistný rituál. Zítra se vydá za Hosteenem Nakaiem a požádá ho, aby připravil obřad Stezky nepřítele. Aby svolal celou rodinu, spřízněné klany Rozvážných v řeči a Rudých čel, všechny pokrevní bratry a sestry, jejichž přátelství ho bude doprovázet celých osm dní, až zpěv, posvátná slova a znaky malované do písku začnou slepovat střepy minulosti a hojit zraněnou duši.

A taky Hosteena Nakaie přesvědčí, že i Mary, přestože není rodem Dinee, je hodna tohoto požehnání. Přípravy budou trvat celé týdny. Musí se vybrat správné místo, dát všem vědět, objednat příslušného zpěváka, připravit hostinu. Nakonec se však na stezku krásy navrátí.