Rex Stout

Hořké pochoutky

kapitola 1

Amy Duncanová si řekla nahlas nabroušeně sarkastickým tónem: „Chraň pánbůh ubohou pracující holku! Seženu si místo za pultem někde v obchodním domě, s nějakým slušným a domáckým zbožím, třeba s kuchyňským nádobím! Tak!“

Vymačkala po vymáchání vodu z punčoch, které si vyprala, pověsila je v úhledné řadě přes tyč závěsu u sprchy, osušila si ruce a vyšla z koupelny do skromného obývacího pokoje v bytě, který v Grove Street sdílela s jednou přítelkyní. Býval to často veselý pokojík, když tam dvěma na jih obrácenými okny dopadaly šikmé sluneční paprsky, ale teď, v skličujícím přítmí pošmourného listopadového dne, nebyl o nic veselejší než ona sama. Zamračila se na hodinky, když si je brala ze stolu na jednom konci pohovky a připínala si je na zápěstí. Bylo poledne. A poněvadž schůzku na oběd s mužem, o kterém bylo třeba zjistit, jestli se pokouší či nepokouší vydírat paní V. A. Grimsbyovou, měla sjednanou v hotelu Churchill na jednu hodinu, takže ji mohla stihnout za pouhých dvacet minut, a kromě toho se stejně mínila o patnáct minut opozdit, zbývala jí ještě skoro hodina, kdy neměla na práci nic, do čeho by se jí chtělo.

Zašla do ložnice, vytáhla si ze šatníku ve zdi svůj šedivý kožich a znovu se zadumala nad naléhavým problémem, jestli má vynaložit třiaosmdesát dolarů na jeho předělání. Ovšemže si těch třiaosmdesát dolarů nemůže dovolit, ale jenom se na ten střih podívejte, a stejně si tu zatracenou barvu neměla nikdy kupovat k těm svým světle hnědým vlasům, ke své zarůžovělé pleti a k těm svým cizokrajně žlutozeleným očím. Třiaosmdesát dolarů! Pokrčila rameny a řekla kožichu něco nelichotivého. Vrátila se do obývacího pokoje a sedla si na pohovku s obrázkovým magazínem, který neotevřela. Pokud šlo o schůzku na oběd s tím vyděračem, nebylo vlastně jisté, jestli tam vůbec půjde. Problém, který ji tížil, byl ještě naléhavější než otázka předělání kožichu. Přijala asi před rokem tohle zaměstnání, protože a) jí bylo nabídnuto, b) slibovalo vzrušení, c) ten advokát, kterému dělala sekretářku, jí tenkrát právě popáté navrhl sňatek, a to jí začínalo jít na nervy, a d) už ji omrzelo psát pořád: „…tato smlouva, uzavřená dne toho a toho ledna 1939 Corriganovou stavební společností s odvoláním na –“ Jenže co teď? Prostě jí na té věci něco vadilo. Snad nějaké tichošlápkovství – ale ne, poctivě řečeno, v tom to nebylo. Důvod, proč měla ten pocit, byl docela určitý.

Chtěla toho nechat. Jenže toho nemohla prostě nechat, musela mít na zřeteli takové věci, jako je činže a jídlo a oblékání. Jak si lidi vůbec dokážou něco ušetřit? Musí na to existovat nějaký fígl. Jednou měla ve spořitelně už sto dolarů, ale pak se to děvče v kanceláři dostalo do maléru a peníze byly fuč, a jak se má člověk vyhnout takovým věcem? Samozřejmě, kdyby byla podlá –

Vtom se ozvalo zazvonění. Amy, dosud v myšlenkách na svůj problém, zašla do kuchyňky a stiskla tlačítko, aby uvolnila západku dveří ze vstupní haly dole, pak se vrátila otevřít dveře z obývacího pokoje na chodbu. Stála na prahu, poslouchala kroky stoupající do schodů a předpokládala v nečinném koutku mysli, že jí nesou prádlo nebo tak něco, ale brzy postřehla svůj omyl, když do jejího patra dorazil muž v dobře ušitém hnědém obleku a blížil se k ní chabě osvětlenou chodbou. Prsty jí ztuhly na knoflíku kliky, který držela, ale to nebylo vidět.

„Proboha!“ vypravila ze sebe a pocítila, že si měla odkašlat, než promluvila.

„Dobré odpoledne.“ Muž smekl klobouk a stanul proti ní se zazubením, které by bylo možno označit za připitomělé, kdyby všechno ostatní nesvědčilo proti takové domněnce. Třebaže ho před vtíravým hezounstvím chránila dost široká ústa a nos příliš masívní na to, aby se o něm řeklo, že je ušlechtilý, působil muž naprosto přijatelně a z držení jeho ramen i ze souhry všech svalů, ať kráčel nebo stál, vyzařovala nenucená, ba mírně útočná sebejistota. Jeho zazubení se však nepopiratelně dalo označit za připitomělé.

Amy si odkašláním pročistila hrdlo a stále ještě pevně svírala knoflík dveří. „To myslím je,“ připustila. „Že už totiž je odpoledne. Ale pokládala jsem vás za velké zvíře ve vašem podniku. Neříkejte mi, že hauzírujete s potravinami a nápoji po domech.“

„Máte hezké šaty,“ poznamenal muž. „Viděl bych na ně líp tam dál, kde je víc světla. Chci jenom – nebudu vás moc zdržovat.“

„To rozhodně nebudete.“ Ustoupila stranou, aby ho pustila dál, zavřela dveře, obrátila se k němu a mrkla na hodinky. „Nemám čas, abych vám ukázala nějakou svou sbírku leptů, protože musím tak za minutu odejít, abych stihla jednu schůzku. A je mi líto, ale nepotřebuju žádné fazole ani mouku ani konzervované broskve –“

„Když mi dopřáváte jen minutu,“ vpadl jí do řeči, „chci jí využít. Co se vlastně stalo?“

„Co se stalo?“ usmála se na něho. „Inu, Norové zajali Němce z lodi CITY OF FLINT a internovali je a prezident Roosevelt –“

„Prosím vás!“ zarazil ji. Teď se nezubil. „Chcete si ze mě dělat legraci?“

„Propánakrále, to ne!“ Jeho oči si vyžadovaly, aby se do nich podívala, a ona se mu do nich podívala se stále tančící jiskřičkou smíchu, jak doufala, ve svých vlastních očích. „Ani ve snu by mě nenapadlo dělat si legraci z jednoho z nejschopnějších a nejbystřejších –“

„To se rozumí.“ Udělal krok k ní. „Nevím, že bych byl nějak schopný a bystrý, ale mám v pracovní době pořád co dělat. Myslíte snad, že mám ve zvyku utíkat ze zaměstnání a prosit nějakou slečnu, aby se mnou šla na ragby?“

„To jistě ne,“ zasmála se. „To dělat nemusíte. Stačí, když lusknete prsty, a zástupy slečen –“

„Promiňte. Přišel jsem, protože je to – prostě je to pro mě důležité. Totiž vy. Zatelefonujete mi a řeknete mi jakoby nic, že se mnou nemůžete jít zítra na večeři a že se mnou nemůžete v sobotu na ragby. Řeknete, že vám do toho něco přišlo, ale nechcete mi povědět co. Jenom koktáte –“

„Já nekoktala!“

„No, tak jsem to nemyslel. Chci říct, že se ani nenamáháte vymyslet si nějakou přijatelnou výmluvu. Dáváte mi prostě víceméně na srozuměnou, že je s našimi schůzkami konec. A to nedává žádný smysl, ledaže se něco stalo, poněvadž jste ve mně rozhodně vyvolala dojem, že se vám líbím a že se mnou jste ráda. Byli jsme spolu ovšem jenom pětkrát za ty tři neděle od našeho seznámení, a nemůžu tvrdit, že jste se mnou ráda stejným způsobem, jako já začínal být rád – vlastně ne teprve začínal – vždyť zkrátka dobře víte, jakým dojmem jste – například jsem ještě ani jednou nevynechal zápas mezi Yalem a Harvardem od té doby, co jsem před dvanácti lety absolvoval, a nerad chodím na ragby s děvčetem, radši jdu s mládenci, a vždycky jsem chodil, až do teďka –“

„Hluboce jsem si toho vážila, pane Cliffe, opravdu jsem –“

„Vidíte? ‚Pane Cliffe!‘ Říkala jste mi dřív Leonarde. A teď najednou sarkasticky ‚pane Cliffe‘, a nechcete se zítra se mnou vidět a v sobotu se mnou nechcete na ragby a nechcete mi povědět, co se vlastně stalo, a já mám právo očekávat –“

„Právo?“ Povytáhla obočí. „Ale? Vy máte nějaká práva?“

„Ano, já – ale ne – ano, mám!“ Začínal rudnout. „Podívejte se – nedala jste mi snad důvod předpokládat – nebyli jsme snad přátelé? Nebyli jsme natolik přátelé, že když jste se jednou rozhodla jít se mnou na ragby, a pak jste se najednou rozhodla nejít, mám snad právo zeptat se vás proč ne? To mi povězte!“

„Nepůjdu tam,“ odpověděla Amy se zmrzlým úsměvem.

„Proč ne?“

Zavrtěla hlavou. „Prostě se mi nechce.“ Podívala se na zápěstí, což docela postačilo jako gesto, třebaže nepostřehla, kolik je hodin. „A skutečně nesmím přijít pozdě –“

„Tak mi to nepovíte?“

„Není co povídat.“ Zmrzlý úsměv trochu roztál. „Vy si zřejmě myslíte, že když se nějaké děvče rozhodne někam s vámi nejít, muselo se určitě stát něco strašného. Nepřipustíte si tu možnost, že se jí prostě jít nechce?“

„Ale já – když vy –“ zakoktal se. Rázem se však odmlčel a zůstal na ni zírat s obličejem čím dál zrudlejším. Po chvilce před jeho pohledem sklopila oči.

„Tak tedy promiňte,“ prohlásil škrobeně. „Zřejmě jsem se dopustil nějakého omylu.“ Odkráčel ke dveřím, otevřel si a byl pryč.

Amy stála bez pohybu, až na to, že natáčela hlavu, dokud kroky na chodbě docela nedozněly. Potom vykročila do ložnice, popadla šedivý kožich, zase jej odhodila, posadila se na pelest postele a zahleděla se tupě na toaletní stolek. Mumlala si nahlas pro sebe: „To jsem to ale pěkně vymňoukla, co? A třese se mi hlas. Připouštíte, že se vám třese hlas, co říkáte, slečno Duncanová? Jakže, žádné slzy? S vrcholným vypětím vůle, co? Pán chce vzít slečnu na ragby, krindepane, nebo chce vědět proč ne! Radši si dejte vizáž do pořádku, slečinko, to uděláte nejlíp, a vypravíte se do práce a bude se vám to líbit!“

Otevřela pudřenku se zrcátkem.

Pár minut před třetí toho odpoledne se vynořila z hotelu Churchill východem do Padesáté čtvrté ulice v doprovodu útlého usměvavého elegána středního věku, byla jím usazena do taxíku a zamávala mu oknem, když taxík odjížděl. Ten ú.u.e.s.v. byl vyděrač paní Grimsbyové. Oběd s ním nevykázal žádný výsledek, protože Amy byla příliš zaujata svými vlastními problémy, než aby zafungovala efektivně. Teď, jakmile dospěla k určitému rozhodnutí, jednala podle toho a neztrácela čas. Naklonila se k řidiči a řekla mu, aby jel do Padesáté deváté ulice ke stanici nadzemní dráhy na Deváté avenue. Jelikož považovala tenhle výlet za svou soukromou záležitost, takže si nemohla jízdné za taxík zaúčtovat jako služební výdaj, na těch čtyřiceti nebo padesáti centech jí záleželo.

Když z nadzemky ve Dvacáté třetí ulici vystoupila, šlapala tři krátké bloky na sever a jeden dlouhý na západ. Dvoupatrová cihlová budova, před kterou se zastavila, byla stará a špinavá, uprostřed měla dlážděný průjezd pro nákladní auta, ale před průjezdem ani před vchodem pro pěší nebylo nic, co by ohlašovalo význam budovy nebo důvod její existence. Kdokoli však na protější straně ulice zaklonil hlavu, mohl si přečíst nápis ohromnými literami, namalovaný omšelou bílou barvou přes celé cihlové průčelí prvního patra:

TINGLEYHO POCHOUTKY

Uvnitř budovy byla ošumělá hala, odkud vedly ošumělé a rozvrzané schody, jejichž hluboce prošlapané stupně svědčily o tisících netrpělivých nohou šlapajících nahoru a dolů po mnoho trpělivých let. V prvním patře bylo hodně hlučno: za dřevěnými přepážkami až ke stropu hučely stroje, a když Amy prošla dveřmi v další přepážce vlevo, uslyšela klapot psacích strojů a ostatní zvuky pilně zaměstnané kanceláře. To se octla teprve v předsíni, kde se setkala opět s dalšími přepážkami. Z okénka v jedné z nich vykoukl nějaký šedovlasý muž a řekl jí nakřáplým hlasem, že pan Tingley bude podle jeho mínění někde v budově. Amy odpustila jeho krhavým očím, že ji nepoznal, a chystala se mu ohlásit jménem, když ji tím jménem oslovil mladý muž, který se vynořil z blízkých dveří, podíval se na ni a změnil směr, jímž chtěl zamířit k okénku.

„Amy? No namouduši! Zdravím tě!“

„Nazdar, File.“ Strpěla, aby jeho dlouhé kostnaté prsty obemkly kotníky její podávané ruky, zvedla oči do výšky jeho kostnatého obličeje s propadlými tvářemi a zadoufala, že její vlastní obličej neprozrazuje neurčitý neklid a mírný odpor, který vždycky pociťovala při pohledu na něj, zvlášť na jeho ústa s náznakem vyčerpání ve svěšených koutcích – opravdová ústa fanatika nebo démona, který stoicky snáší neslýchaná a neustávající muka. Usmála se na něj. „Už jsem tě neviděla celou věčnost. Co dělá technokracie?“

„Technokracie?“ Zamračil se. „To namouduši nevím. Nejspíš se někde válí na smetišti.“

„Óch,“ vydechla Amy omluvně. „Já myslela, že je to cesta ke štěstí nebo bohatství. Nebo k obojímu.“

„Ne, ne. Nikdy. Byl to možná jeden krok ve vzdělání. Ale pravda, právě tak jako život, je dynamická.“ Vytáhl z kapsy nějakou brožurku. „Tumáš, přečti si to. Musíš si to přečíst několikrát, abys to pochopila –“

Amy si brožurku vzala a mrkla na ni. Na její obálce vynikalo jedno slovo vytištěné velkými černými typy: DĚVA. Vzhlédla k němu s úžasem:

„Děva?“ zeptala se. „Ženská? File! Neříkej mi, že ses dal do studia matriarchátu! Nebo dokonce – sexu? Mého pohlaví?“

„Samozřejmě ne,“ popřel to rozhořčeně. „S ženskýma a vůbec se sexem to nemá co dělat. DĚVA znamená DĚLNOST – VALUTA. Základem světové ekonomické struktury jsou peníze, měna, to, co má hodnotu, zkrátka valuta. Jenže je to zastaralé a nezdravé, už to nefunguje. Co představuje takový dolar našeho oběživa? Ždibíček zlata. Směšné! Navrhovalo se podložit dolar spotřebním zbožím místo zlatém. Bramborama a vlnou a železem! Ještě směšnější! Spotřební zboží je ještě nestálejší než zlato. Základ valuty musí být stálý, solidní, nezměnitelný. Co je stálé? Co je nejstálejší věc na světě?“

Poklepal jí ukazováčkem na rameno. „Dělnost, lidská schopnost, pohotovost a výkonnost v práci! Ta je stálá!“ Roztáhl paže. „Co tyhle ruce dokážou udělat!“ Poklepal si na čelo. „Co tahle hlava dokáže udělat! To je základ, jediný zdravý základ pro světovou valutu. Dělnost – valuta! Proto říkáme DĚVA!“

„Aha,“ přikývla Amy. „Zní to rozumně, ale pořád si myslím, že to vypadá a zní moc žensky. Budete s tím mít potíže, uvidíš.“ Strčila si brožurku do kabelky. „Přečtu si to. Neříkám, že zrovna několikrát, ale přečtu si to. Strýc Artur je ve své kanceláři?“

„Je. Právě jdu od něho. Rád bych ti pár těch brožur poslal, kdybys je chtěla rozdat lidem.“

„Radši si ji napřed přečtu. Třeba se mi nebude líbit.“ Amy mu podávala ruku. „Jsem ráda, že jsem se s tebou zas jednou viděla. Ať žije štěstí a bohatství!“

To bylo od ní neprozřetelné, protože ho to ponouklo k vysvětlování, jak se DĚVA dívá na pravou povahu bohatství, ale Amy se po několika minutách přece jen podařilo se ho zbavit. Brzy poté, co odešel dveřmi, za kterými hučely stroje, dostala výzvu, aby pronikla do kanceláře pana Tingleyho. Cestou tam musela zdolat dvě či tři další přepážky, pozdravit se s ženami a děvčaty u psacích strojů, které jí důvěrně říkaly Amy, a projít dlouhou širokou chodbou. Zastavila se přede dveřmi s výplní z matového skla, na které bylo napsáno TOMÁŠ TINGLEY, a ramena se jí trochu zachvěla neklidem. Na tohle zapomněla. Žádný Tomáš Tingley už neexistoval celých pětadvacet let jejího života a ještě pár let předtím. Teď šla za jeho vnukem. To, že si nechal dědovo jméno na dveřích, ji vždycky zaráželo, ale pokrčila rameny, aby potlačila zachvění, a vešla do místnosti.

Třebaže Tomáš Tingley v místnosti už nebyl, jeho kancelářské zařízení v ní rozhodně zůstalo. Staromódní psací stůl se stahovací roletou přes zvýšené přihrádky byl otlučený a zjizvený, nátěr ze sedadel židlí byl dávno ošoupaný a starodávná masívní nedobytná pokladna byla všechno jiné než elegantní. Všude, kde police a registratury s pořadači zanechaly na stěnách dost místa pro velké zarámované fotografie, nějaká visela, a nejstarší a nejvybledlejší z nich zobrazovala dobrou stovku či víc mužů i žen v podivném a komickém oblečení a nesla nápis ručně psaný tiskacím písmem:

PIKNIK ZAMĚSTNANCŮ TINGLEYHO POCHOUTEK NA COLTONSKÉ PLÁŽI, LONG ISLAND, 4. ČERVENCE 1891.

Velká skládací plenta ze zeleného hrubého plátna po pravici příchozího zakrývala, jak Amy věděla, mramorové umývadlo s teplou a studenou tekoucí vodou, které kdysi, říkejte si tomu co chcete, představovalo takový luxus, že to hraničilo s požitkářstvím. Amy znala všechny tři lidi, jejichž rozmluvu její příchod přerušil. Obtloustlý a nevrle naježený muž u psacího stolu, s vlasy ne opravdu šedivými, ale se známkami šedivění, byl Artur Tingley, vnuk pána, jehož jméno stálo na dveřích. Úplně šedivý, až bělovlasý muž, který stál jako nějaký farář s rukama za zády a se všemi čtyřmi knoflíky kabátu zapjatými, byl Sol Fry, vedoucí prodeje. A žena ve věku někde mezi oběma muži, která se v případě potřeby mohla okamžitě proměnit v komandantku ženského bataliónu, jen kdyby si koupila uniformu, byla G. Yatesová, bez titulu ve firmě tvořené jediným majitelem, ale ve skutečnosti vedoucí výroby. Nikdo vlastně neměl vědět, že to G. znamená Gwendolyn, ale Amy se to nedopatřením dověděla od Fila Tingleyho.

Všichni ji pozdravili, Sol Fry a G. Yatesová dost přátelsky, třebaže bez nadšení, Artur Tingley s podrážděným zamračením a hlasem, který tomu odpovídal. Po pozdravech si na Amy vyjel: „Předpokládám, že tě sem poslala ta Bonnerka? Vypátraly jste něco?“

Amy napočítala do tří, jak se předem rozhodla, poněvadž věděla, že tenhle rozhovor si vyžádá sebevládu, aby se nenechala vyprovokovat. „Bohužel,“ odpověděla klidně a nijak útočně, jak doufala, „moc jsme toho nevypátraly. Ale slečna Bonnerová mě neposílá. Přicházím soukromě – tím chci říct neoficiálně, ne od slečny Bonnerové. Jde o něco, co bych ti myslím měla povědět.“ Přeletěla pohledem ostatní dva. „Soukromě.“

„Co to má znamenat?“ zamračil se na ni. „Chceš říct v soukromé záležitosti? V jaké soukromé záležitosti? Tohle je obchodní firma a máme pracovní dobu!“

„My půjdeme,“ prohlásila G. Yatesová rozhodným, ale překvapivě sopránovým tónem. „Pojďte, Sole –“

„Ne!“ vybuchl Tingley. „Tady zůstanete!“

Ale žena už vzala Sola Frye za loket a vedla ho ke dveřím, ne k těm, jimiž Amy vešla. Když je otvírala, obrátila se k šéfovi:

„Amy je vaše neteř a chce vám něco povědět. My stejně musíme jít dohlídnout.“

Přepážka při zavření dveří zarachotila. Tingley se na ni zakabonil, potom na Amy, a pak se na ni utrhl: „No? Vytrhla jsi mě z důležité porady, abys mě otravovala svými soukromými záležitostmi –“

„Neřekla jsem, že jde o moji soukromou záležitost. A nevěděla jsem, že tě vytrhuju z nějaké porady. Bylo mi řečeno, že mám jít dál.“

„Ovšemže! Něco jsem ti chtěl povědět! Chtěl jsem ti povědět, co jsem se dověděl teprve dnes ráno; že máš tu věc v práci ty, a řekl jsem té Bonnerce, že k tobě nemám důvěru a že to nestrpím!“ Tingley pleskl dlaní do stolu. „A nestrpím! Jestli ti to už oznámila a jestli jsi za mnou přišla kvůli tomu, dávám ti tři minuty podle svých hodinek!“ A vytáhl je z kapsičky u vesty.

Amy cítila, že se chvěje, a věděla, že už překročila bod, kdy by jí počítání do tří nějak pomohlo. Strýc byl zkrátka naprosto nemožný. Ale třebaže nezvládla svůj adrenalin, mohla v každém případě ovládnout aspoň svůj hlas, a to se jí podařilo. „Jsi třeba bratr mé matky,“ prohlásila pevně a zřetelně, „ale stejně jsi troglodyt!“ Otočila se na patě a vyšla z místnosti, nevšímajíc si prskání za sebou.

Vrátila se stejnou cestou zpátky labyrintem přepážek a přes předsíň k rozvrzaným starým schodům, sestoupila dolů na ulici a vykročila rázně a rozhodně směrem na východ. Byla jaksepatří dopálená. Tak ten mizera řekl slečně Bonnerové, že k ní nemá důvěru, co? Ale to nebylo nic horšího než malý důvod k podráždění, vždyť všechno slečně Bonnerové vysvětlila, hned jak od ní dostala tenhle úkol. Teď o tom uvažovala cestou přes jeden blok a pak přešla k jiným stránkám problému. Na Sedmé avenue zabočila k jihu, a poněvadž jí začalo být teplo, rozepjala si šedivý kožich, aby k ní mohlo víc vzduchu.

Kdyby přišla o zaměstnání, byla by na tom špatně. Nějaké zaměstnání potřebovala a tohle bylo moc dobré zaměstnání. Jenže tahle situace byla náramně složitá a zmatená. Namouvěru. Přesto se však rozhodla, co udělá, a taky to šla udělat, jenže neuspěla, poněvadž se dopálila na strýce Artura, když se zachoval tak, jak předem věděla, že se zachová. A teď to bylo právě tak složité a zmatené jako předtím.

Zabraná a zahloubaná do svého problému vrazila dvakrát do lidí, což neměla nijak ve zvyku. Ve Čtrnácté ulici provedla něco nebezpečnějšího. Když udělala krok z chodníku a vykročila za parkujícím taxíkem neopatrně do vozovky, vrazila rovnou do nárazníku projíždějícího auta, které ji porazilo na zem.

kapitola 2

Nějaké ruce jí pomohly na nohy a podepřely ji. Ačkoli obvykle nebývala nedůtklivá, teď ji nerozumně podráždilo, že ji podpírají cizí ruce, takže se jim vyškubla a málem znovu upadla, jak se jí zatočila hlava. Nějaké hlasy se jí ptaly, jestli je zraněná, a ona to neurčitě popřela. Pak přiklusal nějaký polda, vzal ji pevně za loket a odvedl ji na chodník.

V hlavě se jí rozjasnilo natolik, aby si uvědomila, že je navztekaná. Roztřeseným hlasem řekla poldovi: „Prosím vás, pusťte mě! Nic mi není. Sama jsem do toho vletěla. Pusťte –“

„Okamžik, slečno,“ ozval se nějaký jiný hlas než poldův. „Porazilo vás moje auto. Podívejte se na sebe, jste celá umazaná. Nemůžete vědět, zda nejste zraněná. Dovezu vás k doktorovi.“

„Žádného doktora nepotřebuju.“ Dosud trochu omámená Amy zvedla hlavu a uviděla obličej muže s hnědýma očima, s ne docela zašpičatělým nosem i bradou a s ústy, která se v koutcích usmívala. Jeho oči se na ni upíraly tak naléhavě a přesvědčivě, že bez uvažování okamžitě dodala: „Ale mohl byste mě odvézt domů – jestli vás to – není to moc daleko –“

Polda se do toho vmísil: „Radši mi ukažte řidičák.“

Muž mu podal průkaz. Polda jej vzal, přečetl si jméno, vzhlédl a zakřenil se, dávaje najevo překvapení a zájem. „Hele, vy? To mám teda štěstí.“

A vrátil řidičský průkaz. Amy se zavěsila do mužovy nabízené paže, po třech krocích shledala, že to nepotřebuje, ale dovolila, aby jí pomohl usadit se na přední sedadlo tmavomodrého wethersillu se stahovací střechou. Trochu ji bolelo pravé koleno a chtěla se na ně podívat, ale rozhodla se, že s tím počká. Na zadním sedadle seděl nějaký jiný muž. Když se vůz rozjel, muž vedle ní se jí zeptal:

„Nahoru nebo dolů?“

„Dolů do města, prosím vás. Grove Street, číslo 320.“

Jakmile vůz otočil k jihu do hustého provozu na Sedmé avenue, nikdo po tři bloky nepromluvil, ale potom řidič najednou prohodil s očima upřenýma stále před sebe:

„Máte krátké prsty.“

„Nejen to,“ ozvalo se ze zadního sedadla barytonem se silným cizím přízvukem, záměrně muzikálním; „její oči mají přesně stejnou barvu, jakou vymalovali přední koupelnu nahoře.“

„Promiňte,“ řekl řidič. „To je pan Bojarski tam vzadu, slečno.“

„Duncanová,“ představila se Amy, která se cítila příliš otřesená, než aby otočila hlavu a potvrdila své seznámení s panem Bojarským. „Má zřejmě kuriózní nápady, pan Bojarski. To ostatně vy taky. Je mi líto, že mám moc krátké prsty, ale já jsem s nimi naprosto spokojená.“

„Řekl jsem krátké, ne moc krátké. Myslel jsem to jako kompliment. Nelíbí se mi ženy, které vypadají, jako by měly prsty a nohy a krky vytažené jako na skřipci.“

„V Americe si kdekdo myslí,“ poznamenalo zadní sedadlo, „že Poláci mají kuriózní nápady.“

Amy se pokusila ohlédnout dozadu. Píchlo ji v levém rameni, ale obrátila se natolik, že uviděla nevinný kulatý obličej s dětsky modrýma očima dokořán, jejichž majiteli mohlo být něco mezi třicítkou a padesátkou. Jedno z těch očí na ni zamrkalo s nepopsatelně bodrou smyslností a ona to zamrkání bezděčně opětovala.

Otočila se zase zpátky, aby se podívala na řidiče, a zeptala se: „A vy se jmenujete?“

„Fox.“

„Fox?“

„Fox.“

„Och!“ Prohlédla si ho z profilu a zjistila, že ze strany vypadá jeho nos špičatější a brada míň špičatá. „Lišák Fox. Proto možná ten polda pokládal za štěstí, že se s vámi setkal. Ukázal byste mi radši ten váš průkaz?“

Bez mrknutí stranou vytáhl muž z kapsy malé kožené pouzdro a podal jí je. Otevřela je a uviděla jméno uvedené podle předpisu úhledně tiskacím písmem: TECUMSEH FOX.

„Tykamse Fox, meč spravedlnosti a metla zločinců,“ poznamenal Bojarski. „Víte, kdo to je?“

„Samozřejmě.“ Amy vrátila průkaz. „Věděla bych to stejně, jenomže já jsem náhodou sama detektivka, třebaže ovšem úplně bezvýznamná ve srovnání s ním.“

„Tak kdo vlastně má kuriózní nápady?“ poznamenal Fox.

„Já ne. Vážně. Pracuju v soukromé detektivní agentuře. Zítra tam už možná pracovat nebudu, ale dneska zatím ano – ještě kousek dál, prosím vás, hned za tím baldachýnem nad vchodem –“

Vůz zastavil u chodníku před číslem 320, Bojarski vystoupil a otevřel přední dveře na její straně.

„Jsem rád, že jste si nezlomila žádnou kost,“ řekl Fox.

„Já taky.“ Amy se nehýbala. „Skočila jsem vám rovnou do cesty. Kdyby mi bylo do smíchu, bylo by to zvlášť komické.“

„Proč?“

„Och –“ Amy zatřepetala rukou. „Prostě proto. Jste moc hodný, že jste mě nepřejel.“ Podívala se na něho, teď z očí do očí, zaváhala a pak pokračovala: „Právě jsem se k něčemu rozhodla. Nejsem obvykle tak impulsívní, ale –“ Zarazila se.

„Pokračujte.“

„Ale jsem V rejži; a když se šťastnou náhodou seznámím s Tecumsem Foxem – nevím samozřejmě, jestli si detektivové vyměňují profesionální úsluhy stejným způsobem jako doktoři – víte, že doktor nikdy neúčtuje druhému doktorovi ošetření nebo radu – a o vás se říká, že máte srdce stejně vřelé jako hlavu chladnou –“

„A vy máte krátké prsty,“ poznamenal Bojarski na chodníku. Fox se na ni zamračil. „Co potřebujete, ošetření nebo radu?“

„Radu. Povím vám to tak stručně, jak jen dokážu – ale nemá smysl sedět tady venku v zimě –“

„Dobrá, tak vystupte.“ Fox vystoupil za ní na chodník a obrátil se na Bojarského: „Na rohu je dragstór. Vadilo by vám, kdybyste zavolal Strattonovi, že se zdržíme, a počkal potom tady ve voze?“

„To by mi vadilo,“ prohlásil Bojarski. „Je mi taky docela zima.“

„Tak můžete počkat v dragstóru a vypít si čokoládu. Kdybyste si poslechl, co mi chce povědět slečna Duncanová, postavil byste na tom nějakou novou teorii o lidském chování, a těch už máte i tak až moc.“

Bojarski to přijal s bodrým přikývnutím a s dalším zamrkáním na Amy, a oni ho opustili. Amy trochu kulhala, ale odmítla pomoc, když stoupali do schodů. V obývacím pokoji jejího bytu trval Fox na tom, aby se napřed na sebe šla podívat, a tak se odbelhala do ložnice a prohlédla se natolik, aby zjistila, že až na umazané šaty, zničené punčochy a pohmožděné koleno neutrpěla vážnější úhonu. Potom se vrátila, posadila se na pohovku proti němu a řekla mu:

„Největší potíž je tahle: myslím, že bych měla nechat svého zaměstnání, jenže si to nemůžu dovolit a nechce se mi ho nechat.“

„Kde jste zaměstnaná?“

„V agentuře Bonnerová & Raffrayová. Mají kancelář na Madisonově avenue.“

Fox přikývl. „Znám. Vede ji Dol Bonnerová. Na základě skutečnosti, že většina mužů se dřív či později projeví neopatrně, když se dostane do řeči s hezkou ženou, zvlášť když je ta žena taky chytrá a umí vést rozhovor. Ale řekl bych, že vaše oči by muže přiměly, aby se měl na pozoru.“

„Co vám vadí na mých očích?“

„Nic. Jsou velice zajímavé. Promiňte. Radši pokračujte.“

„Pracuju tam tedy asi rok. Žila jsem u rodičů v Nebrasce a před pěti roky, když mi bylo dvacet, mi umřela maminka. Brzy nato jsem přijela do New Yorku a strýc mě zaměstnal ve svém podniku. Moc se mi tam nelíbilo, hlavně kvůli strýcovi, ale zůstala jsem tam skoro rok, pak jsem odtamtud odešla a sehnala si zaměstnání v jedné advokátní kanceláři.“

„Jestli je váš nesoulad se strýcem důležitý, povězte mi o tom.“

„Nevím, jestli je to důležité, ale hraje to jistou úlohu – proto jsem se o tom zmínila. Strýc má špatné způsoby, je prchlivý a vůbec nepříjemný, ale ta hádka – kterou to všechno vyvrcholilo – vznikla kvůli jeho postoji ke svobodným matkám.“

„Och,“ přikývl Fox.

„Och, to ne,“ zavrtěla Amy hlavou. „Mne se to netýkalo. Šlo o jedno děvče, které tam pracovalo v konzervárně, ale dověděla jsem se, že v předešlých letech se vyskytly dva jiné případy. Strýc to děvče prostě vyhodil, a měl jste ho slyšet jak. Dopálilo mě to a řekla jsem mu, co si o něm myslím, a vypadla jsem dřív, než mě mohl taky vyhodit. Pracovala jsem pak v té advokátní kanceláři tři roky, potom jsem se seznámila se slečnou Bonnerovou, ta mi nabídla zaměstnání a já je přijala. Znáte ji snad?“

„Nikdy jsem se s ní nesetkal.“

„Hm – když jste se zmínil o chytrých ženách –“ Amy si bezděčně začala dávat nohu přes nohu, ušklíbla se a nechala toho. „Měl jste ji slyšet, když mě zacvičovala do mých úkolů. Jsem nejmladší ze čtyř děvčat, říká se o nás, že jsme její sbor sirén. Když pracuju na případu, nesmím chodit do kanceláře, a když ji náhodou potkám, nesmím se k ní znát. Na jaře jsem získala důkazy o – jenže to bych vám nejspíš neměla vykládat.“

„Pracujete teď na nějakém případu?“

„Slyšel jste někdy o Tingleyho pochoutkách?“

„Jistě. Různé dobroty ve sklenicích s červenou nálepkou, na které je vyobrazená koza, jak požírá paví chvost. Je jich spousta druhů. Jsou drahé, ale dobré.“

„Jsou lepší než dobré, jsou nejlepší, jaké dostanete. To připouštím. Jenže před měsícem se v nich začal objevovat chinin.“

Fox na ni překvapeně zamžoural. „Jakže, prosím?“

„Ano, jak říkám. Začali dostávat stížnosti, že obsah sklenic chutná hořce, že se nedá jíst, z distribuce jich statisíce vrátili, a když jich část chemicky analyzovali, zjistilo se, že obsahují určité množství chininu. Tingley – pan Artur Tingley – nynější šéf firmy – angažoval Dol Bonnerovou, aby se to vyšetřilo.“

„Víte snad, proč si vybral právě slečnu Bonnerovou?“

Amy přikývla. „P & N se už nějaký čas snaží odkoupit Tingleyho podnik –“

„Myslíte společnost Potraviny a nápoje?“

„Právě tu. Potravinářskou chobotnici se spoustou chapadel. Nabídli za podnik tři sta tisíc dolarů. Jeden z jejich místopředsedů o to nějaký čas usiloval, ale Tingley odmítl prodat. Prohlásil, že jméno firmy s tou prestiží, kterou si získalo za sedmdesát let, má samotné cenu půl miliónu. Takže když začaly potíže, to jediné, co ho napadlo, bylo podezření, že P & N podplatila někoho v Tingleyho továrně, aby do výrobků míchal chinin a způsobil tím Tingleymu takové bolení hlavy, že ještě rád podnik prodá a zbaví se ho. A tak u Tingleyho začali vyšetřovat mezi zaměstnanci, ale mysleli si, že by se něco mohlo udělat i z druhého konce.“

„A nasadili Bonnerovou na P & N.“

„Právě. Jedna žena jménem Yatesová má na starosti výrobu v Tingleyho továrně v Dvacáté šesté ulici. Ta o slečně Bonnerové věděla, protože jsou obě členky Manhattanské ženské podnikatelské ligy. Na její návrh Tingley najal Dol Bonnerovou a já dostala za úkol vzít si do práce toho místopředsedu společnosti P & N, který se pokoušel uzavřít kupní smlouvu s Tingleym. Řekla jsem slečně Bonnerové, že Artur Tingley je můj strýc, že jsem u něho byla dřív zaměstnaná, že jsem se s ním pohádala a praštila mu s tím, ale ona řekla, že to mi v tom úkolu nemusí vadit a že její ostatní sirény mají jinou práci.“

„Souhlasil s tím Tingley?“

„Ten o tom nevěděl. Dlouho jsem ho už neviděla, a nevěděl ani o mém zaměstnání u Bonnerové & Raffrayové. Aspoň si to myslím. Ale dnes odpoledne mi řekl, že se dnes ráno dověděl, že pracuji na jeho případu, a že slečně Bonnerové prohlásil, že ke mně nemá důvěru a že to zkrátka nestrpí.“

„A vy teď máte strach, že přijdete o zaměstnání, a proto jste v té rejži.“

Amy zavrtěla hlavou. „V tom to nevězí. To je jenom část. Seznámila jsem se s tím – hm – s tím místopředsedou od P & N před třemi týdny a začala jsem – totiž pokračovala jsem v šetření. Ten pán je mladý a docela přijatelný, schopný a sebejistý a dost – vlastně pořádně agresívní jako podnikatel. Začali jsme spolu docela dobře vycházet. Ale potom, v sobotu odpoledne, jsem ho viděla v jednom barovém boxu u Rustermana, jak se mi zdálo, v náramně důvěrném rozhovoru s Dol Bonnerovou.“

„Chudák!“ zasmál se Fox. „Když po něm jdete vy dvě –“

„Ba ne,“ namítla Amy. „To je ten trabl. Kdyby ho měla v prádle ona, určitě by mi o tom dala vědět. Jenže mi dala na srozuměnou, že se s ním nikdy nesetkala, že ho dokonce nikdy ani neviděla. Když jsem jí dnes ráno telefonovala, poskytla jsem jí příležitost, aby mi pověděla o tom svém sobotním setkání s ním, jenže ona pořád ještě dělala, že ho jakživa neviděla. Takže samozřejmě Tingleyho podvádí. A ze mne si dělá blázny.“

Fox se zamračil a našpulil rty. „Ne samozřejmě. Možná.“

„Samozřejmě,“ odsekla Amy paličatě. „Snažila jsem se přijít na jiné vysvětlení, ale žádné jiné prostě neexistuje. Měl byste vidět, jak důvěrně spolu mluvili.“

„Vás neviděli?“

„Ne. Snažila jsem se rozhodnout, co si mám počít. Jak nemám strýce ráda, nemůžu prostě pokračovat, jako bych si myslela, že je všechno v pořádku. Slečna Bonnerová mě platí, ale peníze jsou od Tingleyho pochoutek, a i když třeba nejsem žádná světice, je ve mně aspoň kus obyčejné běžné poctivosti. Hned potom, co jsem dnes ráno telefonovala Bonnerce, zavolala jsem bez rozmýšlení tomu – místopředsedovi a zrušila jsem dvě schůzky, co jsem s ním měla domluvené. To byla hloupost, protože jsem tím vlastně nic nevyřídila. Potom jsem – promiňte –“

Zvonil totiž telefon. Amy k němu došla ke stolu a ozvala se: „Haló… Och, dobrý den… Ne, nemůžu… Ne, vážně… Je mi líto, ale nemůžu za to, že jste mi špatně rozuměl –“

Po několika dalších větách, ze kterých se nedalo také nic poznat, Amy zavěsila a šla si zpátky sednout. Setkala se neobezřele s Faxovým upřeným pohledem a naléhavé očekávání v jeho očích ji opět přimělo promluvit, aniž chtěla.

„To byl ten místopředseda od P & N,“ řekla.

Fox se na ni usmál a líbezně se zeptal: „Kvůli těm zrušeným schůzkám? Mimochodem, co není v pořádku s jeho jménem?“

„Nic, o čem bych věděla.“

„Jen mi to připadá divné. Mluvíte o něm pořád jako o místopředsedovi, ale určitě víte, jak se jmenuje, ne snad?“

„Ovšemže. Leonard Cliff.“

„Děkuju. Začala jste prve –“

„Chystala jsem se vám povědět, že jsem šla za strýcem.“

„Dneska?“

„Ano. Hned po obědě. Nerada bych přišla o zaměstnání a rozhodla jsem se upozornit ho na fakta a přemluvit ho, aby ten případ od naší agentury vzal bez udání důvodu a svěřil jej nějaké jiné agentuře. Chtěla jsem mu nabídnout, že mu vrátím svůj plat za ty tři neděle, co jsem na případu pracovala. Připadalo mi to jako fér jednání. Jenomže sotva mě strýc uviděl, hned začal vřískat, jak slečně Bonnerové řekl, že nemá ke mně důvěru a nechce, abych ten případ dělala, a kdybych mu bývala pověděla, k čemu se chystám, okamžitě by to slečně Bonnerové zatelefonoval, což jsem stejně mohla vědět, kdybych byla drobet myslela. Tak jsem se dopálila, řekla jsem mu, že je opičák, jenomže jsem mu vlastně řekla, že je troglodyt, a odešla jsem.“

Amy se odmlčela. Fox ji pobídl: „Jen pokračujte.“

„To je všechno. Vydala jsem se zpátky domů, a než jsem se sem dostala, vrazila jsem do vašeho auta.“

„Ale říkala jste, že jste v rejži.“

Amy zůstala koukat. „Propánakrále, copak nejsem?“

„To se mi zrovna nezdá. Ledaže jste něco vynechala.“

„Máte zřejmě přehnanou představu, co to je octnout se v rejži!“ prohlásila Amy rozhořčeně. „To nejmenší, co se mi může stát, je, že přijdu o zaměstnání. Vám to ovšem může připadat zanedbatelné, když berete desetitisícové honoráře, ale pro mě je to děsně důležitá věc. A stejně, kdybych prostě dala výpověď a nechala tu věc plavat, co s tou boudou, kterou šijou na mého strýce? Může mi být protivný, a to taky je, ale tím spíš nechci mít prsty v nějakém podvodu proti němu.“

„V tom prsty mít nebudete, když necháte svého zaměstnání.“

„Ale já ho nechci nechat!“

„Taky se mi zdá. A to je všechno? Tomu říkáte, že jste v rejži?“

„Ano.“

Fox se na ni chvilku díval a pak řekl klidně: „Já si myslím, že lžete.“

Amy vytřeštila oči, polkla a opakovala: „Že lžu?“

„To si myslím.“

Zablesklo se jí v očích. „No dobrá!“ řekla a vstala.

„Počkejte moment.“ Fox se jinak nepohnul, ale usmál se na ni. „Chtěla jste na mně nějakou profesionální úsluhu, tak ji dostanete. Třeba ani nevíte, že lžete, nebo řekněme, že něco zkreslujete; třeba jenom něco ovlivňuje váš myšlenkový proces. Nějaká nekontrolovaná emoce. Ve vašem vyprávění jsou dvě věci pochybné. Za prvé váš bezdůvodný předpoklad, že slečna Bonnerová, poněvadž jste ji viděla mluvit s tím místopředsedou – vidíte, už jsem ten titul pochytil od vás – musí nutně Tingleyho podvádět. Pro tu schůzku může být několik vysvětlení. A za druhé by se ovšem patřilo povědět slečně Bonnerové, že jste ji náhodou viděla s Leonardem Cliffem. Prostě jí to řekněte, ovšem bez jakýchkoli náznaků, že ji podezíráte z nějaké špinavosti. Třeba její vysvětlení dokonale uleví vašemu svědomí. Jestli ne, můžete se pak vždycky ještě rozhodnout, co uděláte. Neříkejte mi, že děvče s tak inteligentníma očima, jako máte vy, nepomyslelo na takhle samozřejmý krok.“

„Jenže toho jsem se právě bála. Na to, abych něco udělala, jsem měla moc velký strach ze ztráty zaměstnání –“

„Ale kde, neměla jste strach. Udělala jste něco drastického. Zrušila jste dvě schůzky s panem Cliffem. Proč to? Kdyby k rozhovoru mezi Bonnerovou a Cliffem došlo z nějakého nevinného důvodu, ty dvě vaše schůzky hrály důležitou roli ve vaší práci, o kterou nechcete přijít. Byla jste moc popletená, než abyste myslela jasně. Čím popletená? Inu, zrušila jste ty schůzky s Cliffem v záchvatu zraněného citu. Když jste mi ho popisovala, zarazila jste se a odmlčela jste se v půlce věty. Nechtěla jste vyslovit jeho jméno, a když jste je vyslovila, protože jsem si o to řekl, změnil se vám hlas. Když jste s ním před chvilkou telefonovala, obrátila jste se ke mně zády, ale ne dost rychle, abych neviděl, že se červenáte. Jste opravdu v rejži, to připouštím, ale za posledních dvacet století byly v rejži miliardy děvčat stejným způsobem jako vy. Chováte zkrátka, jak se říká, něžné city k panu Cliffovi. Je ženatý?“

„Není,“ pípla Amy. Posadila se, zahleděla se na Foxovu temně rudou kravatu a po chvíli zvedla oči, aby se podívala do očí jemu. „Tohle popírám,“ prohlásila útočně.

„Proč? Proč to popírat?“

„Protože to není pravda.“

Fox pokrčil rameny. „Napálila jste mě,“ konstatoval. „Vy nepotřebujete Tecumse Foxe, ale poradnu pro srdeční záležitosti. Nejvíc vás myslím žere, že pan místopředseda od P & N byl ve vaší zamilované představě nakloněn opětovat vaše city, jenže když se tajně spolčuje se slečnou Bonnerovou, musí vědět, že se o něho zajímáte jenom služebně, takže možná svoje vlastní city jenom hraje. V tom vám ovšem nemůžu nijak pomoct, ale myslel bych, že vaše ženská intuice…“

Amy vyskočila a rozběhla se do ložnice, tentokrát bez belhání, a zabouchla za sebou dveře.

Fox zůstal pět vteřin sedět s pohledem na dveře, vyhrnul obočí a oči se mu rozšířily. Pak si povzdechl, vstal, vzal si ze stolu klobouk a vykročil ke dveřím na chodbu. Vpůli cesty se náhle zarazil, udělal čelem vzad, hodil klobouk plavným letem, až přistál přesně uprostřed stolu, došel ke dveřím ložnice, otevřel je a vstoupil.

„Pokud jde o tu radu, kterou jste chtěla,“ řekl příkře, „myslím, že byste měla rovnou povědět Bonnerové, že jste ji viděla s Cliffem, a taky že jste se nakazila osobním vztahem k němu, který vás diskvalifikuje pro ten úkol. Tím byste si mohla svoje zaměstnání udržet.“

„Ničím jsem se nenakazila!“ vyhrkla Amy dopáleně. Postavila se čelem proti němu. „A ujišťuju vás, že mi nezáleží na – nějakých jeho citech – co je mi do toho, jestli –“

„Zvoní zvonek.“

„To slyším, děkuju vám.“

Fox ustoupil stranou, aby ji nechal projít ke dveřím, které zůstaly otevřené. Amy se mu ztratila z očí, ale slyšel pauzu v jejích krocích, potom nějaký zvuk, ve kterém rozeznal cvaknutí tlačítka od západky dveří dole, a pak znovu její kroky, a když ji uviděl, jak jde zpátky přes obývací pokoj, zavolal na ni: „Chcete, abych odtud zmizel?“

„Dělejte si, co je vám libo,“ odsekla Amy a pokračovala v cestě ke dveřím na chodbu, které otevřela. Před nimi se zastavila, aby se sebrala, naladila si držení těla a výraz obličeje, zřejmě nikoli v očekávání poslíčka z prádelny, ale jestli náhodou čekala místopředsedu od P & N, připravovala se na to setkání nadarmo. Do schodů na úroveň jejího pohledu vystoupila nějaká žena a blížila se k ní chodbou – elegantní a pěkně upravená třicátnice ve slušivém tvídovém kostýmku a příslušně vyzývavém kloboučku, s pozornýma žlutohnědýma očima a s dost úzkým, ale přitažlivým obličejem.

„Och,“ řekla Amy zbytečně hlasitě. „Dobré odpoledne, slečno Bonnerová.“

„Nazdar, Amy.“

Vstoupila, když ji Amy ustoupila ze dveří, a obkroužila pokoj očima, zatímco Amy dveře zavírala.

„Posaďte se na pohovku,“ pobídla ji Amy. „Jak jste objevila, je to jediné pohodlné sezení, co tady máme.“

„Díky.“ Slečna Bonnerová vestoje ukázala hlavou na klobouk uprostřed stolu. „Je tady snad někdo?“

„Proč – ach, ten klobouk.“ Amy už rychlým pohledem zjistila, že dveře do ložnice jsou zavřené až na úzkou štěrbinku. Zkusila drobné bublavé zasmání a vyšlo jí to výborně. „Ne, to je jenom suvenýr.“

„Místo skalpu?“ usmála se slečna Bonnerová, ne hřejivě, ale přece jen to byl úsměv. „Snad ne pana Dickinsona? Nebo ano?“

„Ach ne, s tím jsem se moc daleko nedostala.“

„Taky si myslím. Dává si patrně pozor.“ Slečna Bonnerová si sedla na pohovku. „Mám jen minutku času. Měla jsem cestu dolů do města, a tak jsem se tady zastavila. Nezatelefonovala jste mi ve tři, abyste mi podala hlášení.“

„Já totiž – omlouvám se za to.“ Amy se posadila na židli. „Rozloučila jsem se s panem Dickinsonem až po třetí, pak jsem musela něco vyřídit a myslela jsem si, že vám zavolám, až se dostanu domů – ale cestou sem, věřila byste tomu, jsem se připletla před jedno auto, které mě porazilo, a to mnou trochu otřáslo –“

„Jste zraněná?“

„Nestojí to za řeč. Mám jenom pohmožděné koleno.“

„Dostávám ráda hlášení včas, Amy.“

„Samozřejmě. Mrzí mě to. Je to můj první prohřešek, slečno Bonnerová.“

„Já vím. Takže nad tím zamhouřím oko. Ale vezmu vám Tingleyho případ.“

„Och?“ Amy na ni nechápavě vykulila oči. „Vezmete mi –“ Zarazila se.

„Ano. Ráno mi telefonoval váš strýc a udělal kravál. Naneštěstí jeho syn – zdá se, že má syna –“

Amy přikývla. „Mého bratrance Fila.“

„Jeho syn vás tedy viděl onehdy večer s panem Cliffem v divadle, dnes ráno o tom řekl vašemu strýci, a když mi ten potom zavolal a položil mi přímou otázku, musela jsem na ni odpovědět. Řekl mi, že k vám nemá důvěru, a mluvil opovržlivě o vaší morálce a tak podobně i a prohlásil, že nechce, abyste měla co dělat s jeho záležitostmi.“ Slečna Bonnerová obrátila dlaně vzhůru. „Takhle to tedy vypadá, má milá. Musím říct, že po seznámení s manýrami vašeho pana strýce se vám nedivím, že jste s ním nemohla vyjít. Prozatím se můžete soustředit na pana Dickinsona. Udělala jste s ním dnes nějaký pokrok?“

„Nic, co by stálo za zmínku. Tomu je těžké dostat se na kůži.“ Amy si pošoupla židli. „Ale jsem ráda – pokud jde o ten Tingleyho případ – jsem ráda, že mi ho berete. To je tedy v pořádku – ale něco jsem vám chtěla povědět – nemám vlastně žádný důvod myslet si, že to s Tingleyho případem nějak souvisí – ale napadlo mě prostě, že bych vám měla povědět, že jsem vás v sobotu viděla v Rustermanově baru s panem Cliffem.“

Pozorné oči slečny Bonnerové se trochu přimhouřily. „Ale?“

Amy přikývla. „Byla jsem tam s panem Dickinsonem a – zahlédla jsem vás tam – ne ovšem, že by to bylo nějak důležité, jenže –“

„Jenže co?“

„Napadlo mě, že bych vám o tom měla povědět.“

„Proč?“

„No, vyrozuměla jsem od vás, že pana Cliffa neznáte a nikdy jste ho neviděla, a myslela jsem si – prostě mě napadlo, že třeba nevíte, že je to on, a že vám to musím povědět –“

„Aha,“ poznamenala slečna Bonerová najednou mrazivým tónem. „Nevěděla jsem, k čemu míříte dnes ráno, když jste mi telefonovala. Děkuju vám, že jste mi to objasnila. Snažila jste se zjistit, jestli vím, s kým se stýkám, abyste mi to mohla povědět, kdybych to nevěděla.“ Její mrazivý tón ještě zledovatěl. „Když jste si tedy myslela, že mi to máte povědět, proč jste to neudělala?“

„Myslíte dnes ráno?“ zamumlala Amy.

„Myslím dnes ráno.“

„No vždyť – vždyť vám to povídám teď –“

„Vykrucujete se.“ Slečna Bonnerová mávla netrpělivě rukou. „Řekla jsem vám, Amy, když jsem vás přijímala, že první požadavek v detektivním podnikání je naprostá a ničím neposkvrněná důvěryhodnost. Většina věcí, které detektiv dělá, je nutně tajná a důvěrná, a jestliže se spolehlivost nějakého agenta zdá v tom nejmenším podezřelá, ztrácí takový pracovník jakoukoli cenu. Nevím sice, co přede mnou tajíte, ale něco mi tajíte. To se mi nelíbí. Vůbec se mi to nelíbí.“ Náhle energicky vstala a ukázala doprostřed stolu. „A další věc, která se mi nelíbí, je tenhle klobouk. Suvenýr? Suvenýr na co?“

Vykročila s tak nečekanou rychlostí, že Amy zůstala sedět a bezmocně na ni vytřeštila oči. Slečna Bonnerová se vrhla ke dveřím do ložnice se vztaženou rukou, aby je rozrazila, ale dřív než k nim dospěla, stejně náhle zabrzdila, poněvadž se dveře rozletěly dokořán a cestu jí zastoupila solidní postava muže, který stanul na prahu a usmíval se na ni. Slečna Bonnerová o krok ucouvla.

„Přistižen,“ řekl. „O tom se nedá pochybovat, ale ne in flagranti. Dobrý den, slečno Bonnerová. Už jsem o vás slyšel.“ Změřila si ho od hlavy až k patě a zase zpátky a pak se k němu obrátila zády, aniž opětovala jeho pozdrav. Oslovila nejmladší členku svého sboru sirén a led v jejím tónu zmrzl na kost:

„Váš strýc zřejmě ví, o čem mluví. Šek za poslední týden vám pošlu poštou. S vrácením vaší kauce počkám, dokud si nezjistím, jestli o ni svým jednáním nepřicházíte.“

„Ale, slečno Bonnerová!“ zaprosila Amy. „Vždyť jsem nic neprovedla – kdybyste mě nechala –“

„Nesmysl! Nacházím konkurenta – ale ne, nebudu si lichotit, že by se Tecumseh Fox pokládal za konkurenta Dol Bonnerové – nacházím tedy ve vašem bytě slavného detektiva, a to samo stačí, i bez toho, že je schovaný ve vaší ložnici, zatímco s vámi jednám o své obchodní záležitosti –“ Odmlčela se a usmála se sarkasticky na muže. „Ale co bych tady povídala, pane Foxi? To je hloupost, viďte?“

„Pošetilost,“ souhlasil Fox a opětoval její úsměv. „To proto, že jste naštvaná.“ Prošel kolem ní ke, dveřím na chodbu. „Měla byste to rozchodit.“ Otevřel dveře a zdvořile jí je přidržel. Slečna Bonnerová bez jediného pohledu na svou bývalou zaměstnankyni k nim došla, vyšla ven a on za ní zavřel dveře.

„Mohl jste –“ Amy se odmlčela, aby líp zvládla svůj hlas. Vystrčila bradu a začala znovu: „Mohl jste mi radši pomoct – mohl jste – místo abyste ji vyhazoval ze dveří –“

Fox zavrtěl hlavou. „To sotva. Nemohl jsem popřít, že jsem detektiv, a jak jsem jí měl vysvětlit svoji přítomnost tady? Kdybych byl řekl, že jsem vás porazil autem a pak vás odvezl domů, jenom bych se byl zesměšnil. To přece víte. Je to jeden z nejstarších triků v našem řemesle, zvlášť když jde o ženské triky. Nedivil bych se, kdybyste se tím způsobem seznámila s panem Leonardem Cliffem. Ne snad?“

Amy na něho zůstala zírat, kousala se do rtu a viditelně prudce dýchala.

„Ne snad?“

Amy přikývla.

„Tak vidíte,“ opětoval Fox její kývnutí. „Vypadalo by to náramně, kdybych se byl pokusil naservírovat jí tohle. Měl jsem připravenou jednu historku, na kterou by mi nejspíš skočila, ale nemohl jsem se spolehnout na vás. Máte nervy nadranc. Nemůžu vám to mít moc za zlé, když jste si jak se zdá vybrala pana Cliffa jako toho, kdo dává lidem do jídla chinin, a on vám sype písek do očí tím, že obcuje s vaší šéfkou –“

„On ne – já nic takového –“

„Obcovat znamená pouze stýkat se.“

Amy sebou hodila na pohovku a zabořila obličej do polštáře.

Fox stál a mračil se na ni. Po chvilce se otočil a vykročil k otevřeným dveřím do kuchyňky a po pěti krocích se rychle ohlédl přes rameno. Ale jestli čekal, že za ním bude Amy pokukovat, tak se zklamal. V kuchyňce pak jenom vypil dvě sklenice vody z kohoutku, když ji napřed nechal chvíli odtéct. Potom se vrátil k pohovce a viděl, že dívčina ramena sebou dosud trošku poškubávají.

Promluvil k jejímu zátylku. „Opozdil jsem se na jednu schůzku, slečno Duncanová, a musím teď jít. Vaše potíže jsou pěkně zamotané. Já sám jsem se do jedné trochu zamotal, protože sotva jsem uviděl vaše oči, hned jsem se do vás zamiloval, ale toho si nemusíme všímat, protože to dělám v jednom kuse. Posloucháte mě?“

Její „ano“ bylo přidušené, ale proniklo k němu.

„Dobře. Vaše osobní nesnáze s panem Cliffem nepatří do mého oboru, a ostatně jsem dočasně jeho soupeřem o vaši přízeň. Slyšíte, že dočasně?“

„Ano.“

„Oukej. Pokud jde o vaše zaměstnání, to záleží na tom, jak jste v něm dobrá. Jestli dobrá jste, můžeme to patrně u slečny Bonnerové vyžehlit, jakmile jí vychladne hlava. Nemůžeme jí dost dobře povědět, že jste mi vrazila do auta, ale já dokážu mluvit ohromně přesvědčivě, když do toho vložím srdce, a moje srdce patří prozatím vám. Ale to hlavní je, že jsem se narodil zvědavý. Nedokážu vám vysvětlit, proč mám pocit, že ať už ten chinin dává do Tingleyho pochoutek kdo chce, vyzývá mě tím, abych to vypátral a usvědčil ho, ale ten pocit prostě mám. Míval jsem ve zvyku tvářit se, že si takových věcí nevšímám, ale teď to nesvedu. Tak se o to nebudu snažit.“

Vzal si ze stolu klobouk. „Ozvu se vám, třebaže nevím kdy. Jsem ve westchesterském telefonním seznamu. Na shledanou.“

kapitola 3

O jedenácté hodině příští dopoledne, v úterý, byly v ošumělé předsíni Tingleyho kanceláří v prvním patře staré budovy ve Dvacáté šesté ulici tři osoby: mladík s červeným obličejem, který u pokladního okénka dostával zpátky drobné a potvrzený účet, muž v šedivém obleku, jenž čekal na židli, a jiný muž na jiné židli se zuřivě trpělivým výrazem a s velkou vzorkovnicí na podlaze mezi svýma nohama. Sedící muži pozorovali mladíka, jak strká drobné do kapsy a odchází. Brzy poté se otevřely dveře do dalších místností a vynořil se z nich nový muž – vzpřímený šedesátník v konzervativním drahém svrchníku a odpovídajícím tmavém plstěném klobouku – a vyšel východem na chodbu. Jeho objevení zřejmě cosi připomnělo muži v šedivém obleku, poněvadž vytáhl notýsek a tužku, zapsal si úhledným písmem „GJ88 u TP, út.“ a vrátil psací potřeby zpátky do kapsy.

Pět minut nato se ozval z pokladního okénka nějaký hlas. Muž v šedivém obleku se domyslel, že hlas platí jemu, vstal a přistoupil k okénku. Z něho vykoukl starý muž s uslzenýma očima a řekl: „Pan Tingley je velice zaneprázdněný. Chce vědět, kvůli čemu si s ním přejete mluvit.“

Muž v šedivém obleku opět vytáhl psací potřeby, vytrhl z notýsku lístek, napsal na něj slovo „chinin“, složil lístek a podal jej do okénka.

„Pošlete mu laskavě tohle.“

Za další tři minuty byl pozván dovnitř a objevila se žena s ohrnutým nosem, která ho zavedla k místnosti, na jejíchž dveřích stále ještě stálo TOMÁŠ TINGLEY. Muž vstoupil, zdvořile pozdravil a řekl úředníkovi, který seděl u psacího stolu se stahovací roletou, že chce mluvit s panem Arturem Tingleym.

„Já jsem Artur Tingley.“ Obtloustlé, ale pokleslé tváře muže u psacího stolu vypadaly právě tak usouzené a popudlivě, jako zněl jeho hlas. Ukázal na lístek papíru. „Co to k čertu má znamenat? Kdo jste?“

„Vzkázal jsem vám své jméno. Fox. Člověk, který se jmenuje lišák.“ Návštěvník se chopil židle vedle psacího stolu a příjemně se usmál. „Bydlím na venkově, nahoře poblíž Brewsteru. Minulý týden jsem si koupil pár sklenic Tingleyho pochoutek, a když jsem jednu z nich otevřel, obsah chutnal hořce. Jeden chemik, můj přítel, mi jej analyzoval a řekl mi, že obsahuje chinin. Jak myslíte, že se to stalo?“

„To nevím,“ zabručel Tingley. „Kde ji máte?“

„Tu sklenici? Tu má ještě můj přítel.“

„Jaký to byl druh?“

„Játrová paštika číslo tři.“

Tingley zavrčel. „Kde jste ji koupil?“

„U Bruegela na Madisonově avenue.“

„U Bruegela? A sakra! To je první –“ Tingley se náhle zarazil a zadíval se tvrdě na návštěvníka.

„Myslel jsem si vlastně,“ řekl Fox soucitně, „že vás překvapím bůhvíjakou novinou, ale zřejmě ne. Abyste věděl, jsem detektiv. Tecumseh Fox. Možná jste už o mně slyšel.“

„Proč sakra bych o vás měl slyšet?“

„Myslel jsem, že jste možná jeden z toho mála lidí, co o mně slyšeli.“ Jenom vnímavé oči takového pana Bojarského by byly postřehly stín jeho zklamané marnivosti. „Na tom ostatně nezáleží. Říkám jenom jako cvičený pozorovatel, že váš nedostatek překvapení a ta vaše nedokončená věta naznačují, že jste už o tom chininu slyšel dřív. Víte, jak se dostal do vaší játrové paštiky?“

„Ne. To nevím.“ Tingley se zavrtěl na židli. „Jsem si vědom, pane Foxi, že zajisté máte právo stěžovat si –“

„Já si nestěžuju,“ odmítl Fox tu myšlenku mávnutím ruky. „Copak, měli jste snad hodně stížností?“

„Hm… pár se jich vyskytlo –“

„Taky nějaké od čistě potravinářských podniků? Od státní inspekce? Nebo snad nějaké noviny –“

„Chraňbůh, to ne! K tomu není žádný důvod – na chininu není nic nebezpečného –“

„To je pravda. Ale taky není příliš chutný a neuvádíte to na vinětě. Jenže jak říkám, já si nestěžuju. Jsem tady ve skutečnosti proto, abych vás upozornil na škodu, kterou by vám mohl způsobit někdo, například já, kdo by informoval státní orgány nebo navnadil nějaké noviny, třeba GAZETTE. Nebo udělal obojí. Ne že bych se k tomu chystal. Jenom vám tím hrozím.“

Tingley se předklonil a loupl po návštěvníkovi vztekle očima. Fox se na něj usmál. Tingley konečně ze sebe vypravil přikrčeným hlasem: „Vyhrožujete mi, jo?“

„Právě.“

„Vy, vy –“ Tingley se třásl zuřivostí. „Vy darebáku mizerná –“ Jeho čelist se nepřestala pohybovat, ale chvíli nebyl schopen slova. Potom vyhrkl: „Krucinál, teďka mi něco povíte! Pro koho pracujete? Pro P & N?“ Přímo ty nenáviděné iniciály vyplivl.

„Nepracuju pro nikoho, jenom pro sebe –“

„Čerta starýho! Tak tímhle mě chcete zmáčknout, jo?“ Tingley vyrazil třesoucí se pěstí. „Můžete vyřídit panu Cliffovi –“

„Jste na omylu. Žádného pana Cliffa neznám. Tohle je můj vlastní soukromý a osobní nápad. Přišel jsem na něj docela sám.“ Foxův tón dokázal znít přesvědčivě, když bylo třeba, a teď to dokázal. Tingley se opřel dozadu a mračil se na něj se rty stisknutými do tenké čárky. Nakonec zavrčel:

„Soukromé a osobní vyděračství. Co?“

„Správně.“

„A co chcete?“

„Chci provést inspekci ve vaší továrně a promluvit si s vašimi zaměstnanci. Chci udělat všechno, co je nutné, abych zjistil, kdo dává chinin do vašich výrobků. Jsem vyšetřovatel a chci vyšetřovat.“

„Samozřejmě chcete.“ Tingley zavrčel se zuřivým sarkasmem. „A kolik vám za to mám zaplatit?“

„Nic. Ani cent. Do toho vám nic není, proč to chci udělat, protože k tomu stejně dáte svolení pod nátlakem, takže prostě řekněme, že chci ukojit svoji zvědavost. Fakt je, že vám to poslouží. Jsem dobrý detektiv. Znáte nějaké policejní úředníky? Musíte je znát, vždyť tady celý život vedete fabriku. Zavolejte si někoho z nich a informujte se na mě.“ Fox sáhl do kapsy pro kožené pouzdro se svým řidičským průkazem, otevřel je a podal je přes stůl. „Tady máte moje jméno.“

Tingley se na průkaz podíval, zavrčel něco, zaváhal a sáhl po telefonu. Když dostal spojení, požádal, aby mu dali kapitána Darsta, a za chvíli začal klást otázky. Probral všechno zevrubně, odrecitoval dokonce podrobný popis Foxova zevnějšku, konečně zavěsil a obrátil se zase tváří k návštěvníkovi.

Trochu se mu zřejmě ulevilo, ale netvářil se uspokojeně. „Kdo vás poslal?“ zeptal se.

„Nikdo,“ odpověděl Fox trpělivě. „S tím zase nezačínejte. Máte jistě spoustu práce. Prostě mi dejte propustku do vašeho závodu a pusťte mě z hlavy.“

„Vy musíte bejt nějakej zatracenej blázen.“

„Jistě, to jsem. Právě teď bych chtěl doma pomáhat postřikovat své broskvoně na zimu sirným roztokem a podívejte se, co dělám místo toho. Podívejte se na sebe. Vy byste měl klusat v teplákách pět kilometrů po silnici, ale dřepíte tady.“

„Jste od Spojených obilovin?“

„Nejsem od nikoho.“

„Co vlastně chcete přesně dělat?“

„Co jsem vám říkal. Prohlédnout si pořádně vaši továrnu a vyptat se vašich lidí. Můžete mi pověsit na paty nějakého spolehlivého podřízeného.“

„To máte sakra pravdu, že můžu. Jste buďto lhář, nebo vám přeskočilo. V obojím případě –“ Tingley sáhl po řadě staromódních masívních tlačítek ke zvonkům a stiskl prstem druhé zleva. Pak se opřel dozadu a mračil se mlčky na svůj protějšek, dokud se neotevřely dveře v postranní stěně. Objevila se nějaká žena, – víc než padesátnice, ale pravděpodobně ještě ne šedesátnice, s postavou štědrých proporcí, s energickou tváří a s bystrýma tmavýma očima – a přiblížila se k nim ráznými kroky.

„Právě začínáme s novou várkou na prostřední lince –“

„Já vím,“ zarazil se Tingley. „Okamžik, slečno Yatesová. Tenhle člověk se jmenuje Fox. Je to detektiv. Může si prohlídnout továrnu a vyptávat se vás nebo Sola nebo Carrie nebo Edny nebo Thorpa. Nikoho jiného. Nemám k němu důvěru. Vysvětlím vám potom, co, tady dělá. Jeden z vás zůstane s ním.“

„Může do přípravny omáček?“

„Může, ale držte se tam pořád s ním.“

Slečna Yatesová, zřejmě příliš zaměstnaná, než aby ztrácela čas otázkami, pokynula Foxovi a křepče ho vyzvala: „Tak pojďte!“

~

Když Artur Tingley osaměl, opřel se lokty o dědův psací stůl se stahovací roletou, přitiskl si dlaně na čelo a prsty pevně přitlačil na víčka. Zůstal tak bez pohnutí sedět plných deset minut, pak se zavrtěl, zamrkal kolem sebe a se sveřepou nechutí se zahleděl na košík s došlou ranní poštou. Byly v ní nepochybně rozhořčené dopisy o nepoživatelných pochoutkách a halda zrušených objednávek.

Každý běžný pracovní den každého podnikatele může přinést různé trampoty, ale Tingleyho osobní pomocnice – hranatá a houževnatá děva ve věku třiačtyřiceti let jménem Berdina Piltová, o které vždycky říkal „moje kontoristka“ a nikdy „moje stenotypistka“ nebo „moje sekretářka“ – si ještě před uplynutím tohohle úterka uvědomila, že její šéf dosahuje vrcholného rekordu ve vrčení, štěkání a rafání. Sváděla to hlavně na ten chinin, ale domýšlela se, že dopolední návštěvy to ještě nějak záhadně zhoršily. Šéfovo hartusení, jeho poznámky a dopisy, které jí diktoval, jí však neposkytovaly k té záhadě žádný klíč.

Poněvadž místnost, kde seděla, byla od jeho kanceláře oddělena dvěma přepážkami, spousta dění jí ušla. Neslyšela například ani slovo z porady, kterou šéf svolal na půl třetí odpoledne se slečnou Yatesovou a s vedoucím prodeje Solem Fryem, a neměla žádnou vědomost o podivné výpravě, na kterou se vydal přesně ve čtyři hodiny. Ta výprava byla krátká, a jak se zdá tajná. Tingley vyklouzl ze své kanceláře dveřmi, jimiž dopoledne slečna Yatesová odvedla Tecumse Foxe, ušel patnáct kroků chodbou mezi přepážkami, zůstal stát u jedněch otevřených dveří, rozhlédl se chodbou sem a tam a vrhl se do dveří. Octl se v dlouhé úzké místnosti s ženským oblečením, odloženým podél obou stěn i u přepážky uprostřed, většinou s kabáty pověšenými na ramínkách. Pustil se rovnou k jednomu hnědému kabátu s ondatřím límcem, znovu se ostražitě rozhlédl, strčil ruku do kapsy toho kabátu, a když ji vytáhl, svíral v ní skleněnou nádobku s víčkem, pak vyšel zpátky na chodbu a vrátil se do své kanceláře. V tom okamžiku Berdina Piltová zaklepala na druhé dveře s dopisy k podepsání a Tingley hodil nádobku do zásuvky psacího stolu a honem zásuvku zavřel.

Berdina věděla, že šéf chtěl mluvit s Filem Tingleym, až Fil v pět hodin přijde, poněvadž dostala příkaz vyřídit to v přední kanceláři; ale jelikož v tu dobu odcházela společně se všemi ostatními z budovy, až na slečnu Yatesovou, která obvykle zůstávala v továrně až asi do šesti, dělilo ji od šéfova rozhovoru s Filem něco víc než dvě přepážky. Viděla Fila přijít minutu či dvě po páté, ale neviděla ho o nějakých čtyřicet minut později odejít, takže ji dobrých třináct kilometrů cesty podzemní dráhou oddělovalo od snad nejpodivuhodnějších událostí toho dne, totiž od telefonické rozmluvy, ke které došlo ve tři čtvrtě na šest, pět minut po Filově odchodu.

Artur Tingley se zakabonil na řadu přihrádek a promluvil do telefonu:

„Buchanan čtyři nula jedna jedna? To jsi ty, Amy? Tady strýc Artur. Chtěl bych – ehm – mám tady – ehm – jeden problém, a chtěl bych, abys mi s ním pomohla. Můžeš přijít sem do kanceláře v šest – ne, moment, sakra, to by nešlo – můžeš sem přijít v sedm? Ne, ne, to ne. Ne do telefonu. Ne, to nemůžu. Sakra, když ti o to říkám. No dobrá, prosím tě o to jako o laskavost – příbuzenskou laskavost – moje sestra přece byla tvoje máma, ne snad? O tom si můžeme promluvit, až přijdeš –“

~

Amy Duncanová v obývacím pokoji svého bytu v Grove Street položila telefon a usedla na pohovku s výrazem znechuceného zmatku.

„To mě teda podržte!“ řekla nahlas bez adresáta. „A já mu slíbila, že tam přijdu! Měkne mi namouduši mozek. Měla jsem ho s tím jeho zatraceným problémem poslat na slečnu detektivku Bonnerovou.“

Seděla tak chvíli a potom zašla do koupelny a vzala si aspirin. Zažila krajně neuspokojivý den. Pozdě vstávala a nic neudělala. Nebylo nic, co by mohla udělat. Teď měla spoustu volného času, aby si upravila výstřih a popustila záložku u těch zelených šatů, které si chtěla vzít na večeři s ním, ale teď ji s ním nečekala žádná večeře. V jistém okamžiku během nekonečného odpoledne stejně šaty vytáhla a začala párat záložku, ale nedokončila to. Nic, docela nic se nestalo, až na to, že kolem čtvrté hodiny telefonoval Tecumseh Fox a řekl jí, že možná pro ni bude mít nějakou zprávu zítra nebo pozítří.

Krátce po páté přiletěla domů přítelkyně, která s ní sdílela byt, bleskurychle se převlékla a zase odletěla. Když si Amy vzala aspirin, odloudala se do ložnice, mrkla do zrcadla, neviděla v něm nic povzbuzujícího, a tak si lehla na postel a zavřela oči. Zůstala tak přes hodinu. Jakmile se opět pohnula, vztyčila se prudce, podívala se na hodinky a vyskočila.

„Ty chudinko slabomyslná,“ prohlásila opět nahlas znechuceným tónem, „jestli si myslíš, že nevíš, na co nechceš myslet, tak radši nemysli!“ Pak najednou vyprskla smíchem. „Hele! To se mi povedlo! To musím povědět – á!“

Potom se s jistým chvatem začala dávat do pořádku a oblékat, když si ze šatníku ve zdi vybrala staré modré šaty, které nikdy neměla ráda. Neměla už čas, aby se najedla, ale najíst se mohla později a stejně neměla hlad. Pokud se dalo odhadnout při pohledu z okna do časné listopadové tmy, venku poprchávalo, ale když vyšla na ulici a zjistila, že studený vítr žene proudy deště, rozhodla se jet taxíkem a měla to štěstí, že jeden chytila, dřív než došla na roh. Před Tingleyho budovou v Dvacáté šesté ulici taxík propustila a vrhla se mokrými poryvy ke vchodu, strčila do dveří a vešla.

Ale hned za dveřmi zůstala stát a nezavřela za sebou, protože uvnitř nebylo světlo. Rozvrzané schody vedly vzhůru do černé tmy. Pak si vzpomněla na jednu z nesčetných nepříjemností staré budovy: nebyly tu žádné vypínače na zdech. Škobrtala tedy opatrně halou s oběma rukama nad hlavou, aby nahmatala řetízek vypínače visící shůry, zatáhla za něj a rozsvítila si, pak za sebou zavřela domovní dveře a pustila se do schodů. Vrzání jejích kroků po trpělivých starých prknech pronikalo okolním tichem. Na vršku schodů zašmátrala znovu do vzduchu a zatáhla za další řetízek, načež přistoupila ke dveřím do předsíně a otevřela je. Za nimi se taky nesvítilo.

Chviličku tam stála bez hnutí a po zádech jí přeběhlo nepříjemné zamrazení.

To zamrazení byl svalový reflex vyvolaný zábleskem nervové paniky, ale ta byla naprosto neopodstatněná. Mrtvé ticho kolem bylo jistě hluboké, ale strýc Artur přece nemusel dupat sem a tam, a nebylo proč předpokládat, že v budově jsou ještě nějaké jiné bytosti vydávající nějaké zvuky. A na nedostatku světla nebylo přece nic znepokojujícího; dokud tu ještě Amy byla zaměstnaná, poznamenala jednou, že když odtud po setmění odchází, připadá si, jako by ji na každém kroku čekalo přepadení. Tingley prostě nevěřil na plýtvání elektřinou.

Nicméně ji zamrazilo. Dokonce na vteřinku pocítila téměř neovladatelnou touhu zavolat strýce jménem, ale podařilo se jí tu slabost překonat. Nechala však dveře ke schodům otevřené a tou taktikou pokračovala dál v cestě, zůstávala co chvíli stát, aby nahmátla další řetízky, až přece jen dorazila bludištěm přepážek ke dveřím s nápisem TOMÁŠ TINGLEY. Tam konečně za řetízek zatáhl už někdo předtím; dveře byly otevřené a za nimi se svítilo. Když Amy vstoupila do kanceláře, zjistila letmým pohledem, že Tingley nesedí za psacím stolem. Zarazila se, pak znovu vykročila a – podle názoru těch, kdo mají za to, že podstatnou vlastností živých bytostí je jejich vědomí – Amy Duncanová přestala existovat.

Do stavu bytí se vrátila – neměla tenkrát tušení za jak dlouho poté, co ten stav opustila – ve způsobě značně podobné čemusi kluzkému, co se namáhavě prodírá slizem na dně blátivé řeky. Bolest byla tak tupá, že to vlastně ani nebyla bolest. Nějakou chvíli dosud nebyla v pravém smyslu živým stvořením, nýbrž pouhým nesouvislým a vzdáleným bzučením nervových impulsů. Pak se něco stalo; otevřely se jí totiž oči; ale nedosáhla dosud toho stupně vnímání, aby si to uvědomila. Brzy však k tomu dospěla; zasténala a úporně se snažila zvednout pomocí své paže; jenomže jí ruka uklouzla a ona znovu upadla, právě když se jí vědomí vrátilo natolik, aby si uvědomila, že to, po čem jí uklouzla ruka, je kaluž krve, a že ta věc na podlaze na délku paže od ní je obličej a hrdlo strýce Artura, a že to hrdlo…

kapitola 4

Myslela si – pokud se otupené a rozmazané vědomí dá nazvat myšlením – že ji ochromuje šok z toho, co uviděla, ale pravdou byl opak. Právě ten šok jí dodal sílu, aby přes ránu, kterou utrpěla, se odvalila, zvedla se na kolena a doplazila se kolem kaluže krve, o kterou zavadila, ke stěně, kde stál podstavec s mramorovým umývadlem. Pořád ještě na kolenou stáhla z věšáku ručník, a opírajíc se ramenem o podstavec, utřela si ručníkem ruku, která jí předtím uklouzla v kaluži. K tomu ji dohnalo něco prvotnějšího než vůle, něco instinktivního; nemohla prostě mít na ruce krev. Když upustila ručník na zem, zvedl se jí žaludek. Opřela se čelem o kraj umývadla, zavřela oči a snažila se nedýchat. Zůstala tak celou věčnost, potom se zoufale snažila polknout sliny, a konečně to zvládla. Po další věčnosti se oběma rukama chytila umývadla, vší silou se vytáhla nahoru a postavila se na nohy.

Zůstává problematické, co by byla udělala potom, kdyby měla jasno v hlavě. Vzhledem k jejímu charakteru a intelektu můžeme předpokládat, že by byla došla k telefonu a zavolala policii, a pravděpodobně by to byla udělala. Jenomže měla v hlavě všechno jiné než jasno. Byla dosud víc než napolo omráčená. Takže chvíli stála před umývadlem, zírala rozšířenýma, ale bolestí otupenýma očima na ležící tělo a krev na podlaze, pak se umývadla pustila, shledala, že se udrží na nohou, a vykročila. Vyhnula se zdaleka překážce na podlaze a plentě z hrubého plátna, která jí stála v cestě; dokázala to tak, že nešla obloukem, nýbrž jako po obvodu mnohoúhelníku. U dveří se opřela o jejich pažení, aby nabrala trochu síly. Teď už pochopila, že s její hlavou je v nepořádku ještě něco kromě toho otřesu při pohledu na strýce Artura ležícího na podlaze s proříznutým hrdlem. Znovu se opřela o dveře, zvedla ruku, aby se ohmatala, a podívala se pak na prsty, ale zřejmě na hlavě neměla žádnou otevřenou ránu. Potom ji to hnalo dál.

Určitě by nikdy nedošla až na ulici, kdyby byl někdo zatáhl za řetízky od světel, která při svém příchodu nechala rozsvícená, ale to nikdo neudělal, takže se ven dostala. Venku pořád ještě pršelo a Amy vkročila do deště, aniž ztrácela drahocennou energii na zavření domovních dveří za sebou. Na dvou kamenných schůdcích k chodníku zavrávorala a málem upadla, ale přece jen udržela rovnováhu a dala se směrem na východ. V té době už matně cítila, že dělá něco nesprávného, jenže ten pocit byl příliš slabý proti naléhavému nutkání pokračovat v chůzi, dál a dál. Zaťala zuby, třebaže se jí tím zhoršila bolest v hlavě, a snažila se jít rychleji a rovněji. Přešla nějakou avenue, dorazila k druhé, uviděla u chodníku stát taxík, nastoupila do něho a řekla řidiči adresu do Grove Street, číslo 320.

Teprve tam, u svého cíle, si uvědomila, že nemá kabelku s peněženkou. To ji přimělo, poprvé od chvíle, kdy znovu nabyla vědomí, aby opravdu začala myslet. Byl to žalostný pokus. Kabelka samozřejmě zůstala tam v té kanceláři. Neměla tam zůstávat. Kdyby se z nějakého důvodu ukázalo, že je záhodno, aby zatajila skutečnost, že tam vůbec byla – což byla záležitost příliš složitá a temná, než aby o ní okamžitě začala uvažovat – ta kabelka tam nejenom neměla, nýbrž nesměla zůstat. Takže bylo třeba odstranit ji odtamtud. Jediná osoba, která by ji mohla odstranit, byla ona sama. Jediný způsob, jakým ji mohla odstranit, byl vrátit se tam a kabelku si vzít. Ona se tam však vrátit nehodlala. Když její mozek dokončil tuhle elementární, ale bezvadnou úvahu, požádala taxíkáře, aby s ní šel nahoru do jejího bytu, vytáhla ze skrýše v šatníku desetidolarovku a zaplatila mu, a jakmile odešel, přinesla si westchesterský telefonní seznam k lampě na čtení, našla si číslo, které hledala, Croton Falls 8000, a vytočila je.

„Haló! Pan Fox? Mohla bych s ním mluvit, prosím?“ Při čekání zavřela oči. „Haló! Tady Amy Duncanová. Ne, já – jsem tady doma. Něco se totiž stalo. Ne, ne tady, stalo se to – nechci o tom mluvit do telefonu. Ne, ne, ne to – něco strašného. Myslí mi to jenom napolovic a nemluvím asi moc souvisle – já vím, že jsem hrozně troufalá – není, proč byste měl, jenže nemám nikoho jiného, koho bych mohla zavolat – mohl byste přijet hned? Ne, do telefonu nemůžu – sotva vím, co říkám – dobrá. Ano, já vím, že to bude – já – dobrá, já budu tady –“

Upustila telefon na vidlici, zůstala chvíli sedět, pak se rukama vzepřela o stůl a vstala. Ucítila na krku mokro z límce svého šedivého kožichu. Vyklouzla tedy z kožichu a pověsila si jej přes lenoch židle, ale když zdvihla ruce, aby si sundala čapku, zavrávorala, zapotácela se, zhroutila se na pohovku a opět ztratila vědomí.

~

Probrala se tím, že něco čichala, něco nepříjemného a dráždivého, ale známého. Nějaké anestetikum? Ne. Čpavek. Ale proč si brala čpavek do postele? Otevřela oči. Nad ní stál nějaký muž.

„Poznáváte mě?“ zeptal se.

„Samozřejmě. Tecumseh Fox. Ale proč –“

Neklidně se zavrtěla. Muž se dotkl špičkami prstů jejího ramene. „Radši zůstaňte klidně ležet. Pamatujete se, že jste mi telefonovala?“

„Ano – já –“

„Okamžik. Když se podíváte stranou, uvidíte tady pana Olsona. Pustil mě sem dovnitř a potřebuje vědět, jestli jsem přítel, nebo nepřítel.“

Amy pohnula hlavou, vykřikla au a uviděla domovníka, který se tvářil ustaraně. „To je v pořádku, Eriku,“ řekla. „Pan Fox je můj přítel. Děkuju vám.“

„Ale vy – vy se zdáte nemocná, slečno Duncanová.“

„Za chvilku budu v pořádku. Díky.“

Když se za panem Olsonem zavřely dveře, Fox vzal ze stolu skleničku a podával ji Amy. „Tumáte, lokněte si trochu. Jen kapku, aby vás to vzkřísilo, než se dovím, co vás porazilo. Našel jsem to v kuchyni, takže je to na účet domácnosti.“

Brandy v ní zažehlo oheň. Spolkla druhý doušek a vrátila mu skleničku. Hlava jí klesla na polštář a tělem jí projela křeč. Foxův hlas jí zazněl jako řev, ačkoli ve skutečnosti mluvil normálně. „Než jsem vám dal čichnout ke čpavku, sundal jsem vám čapku, přikryl jsem vám nohy a trochu jsem si zadetektivoval. Chodila jste venku v dešti, nechala jste někde kabelku, utírala jste si z ruky krev, ne zvlášť důkladně, a někdo vás něčím praštil do hlavy.“

Amy se usilovně snažila udržet otevřené oči a promluvit. Brandy pálilo. „Jak víte, že to někdo udělal?“

„Máte nad pravým uchem bouli velikou jako citrón. Ohmatejte si ji sama. Kdo vás praštil?“

„Já nevím.“ Pokoušela se soustředit. „Nevěděla jsem ani, že mě někdo praštil.“

„Kde jste to byla?“

„V kanceláři za strýcem Arturem. On – je mrtvý. Leží tam na zemi s proříznutým hrdlem. – Ach, já – já –“

„Ležte klidně!“ poručil jí Fox ostře. Nádech úsměvu, který mu víceméně stále pohrával v koutcích úst, najednou zmizel.

„A nehýbejte hlavou; nechceme, abyste zase omdlela. Viděla jste svého strýce na zemi mrtvého s proříznutým hrdlem?“

„Ano.“

„Když jste tam přišla?“

„Ne. Když jsem přišla, tak tam nebyl – totiž neviděla jsem ho – v kanceláři bylo světlo a já tam vešla – nikoho jsem neviděla ani neslyšela –“

Odmlčela se a Fox ji vybídl: „Pokračujte!“

„To je všechno, co vím. Když jsem přišla k sobě a otevřela oči – ruka mi sklouzla, když jsem se snažila vstát – a pak jsem viděla, že je to krev, a strýc Artur ležel tak blízko –“

„Jen mluvte klidně. A pokračujte.“

„Dolezla jsem ke stěně a sundala jsem si ručník a utřela si ruku – potom jsem vstala – a když jsem pak mohla chodit, šla jsem pryč. Věděla jsem, že mám něco v nepořádku s hlavou, ale byla jsem tak omámená, že jsem si neuvědomila, co –“

„Omámená nebo omráčená. Dostala jste se rovnou sem?“

„Došla jsem na jednu avenue – myslím na Osmou – a našla jsem tam taxík.“

„Volala jste mi hned, jak jste přijela sem?“

„Ano, okamžitě.“

„Telefonovala jste mi v osm dvaačtyřicet.“ Fox počítal. „Odtamtud jste tedy odešla asi v osm deset. Kdy jste se dostala tam?“

„V sedm hodin. Jenomže jsem se o něco opozdila, možná o deset minut. Strýc Artur mě telefonicky požádal, abych tam přišla v sedm, ale já se opozdila.“

„Jela jste taxíkem.“

„Ano, protože pršelo.“

„Tu kabelku jste nechala tam?“

„Podle všeho ano – v taxíku jsem ji neměla.“

„Proč chtěl váš strýc, abyste k němu přišla? Kvůli čemu?“

„To nevím. Říkal, že má nějaký problém – žádal o to jako o laskavost – příbuzenskou laskavost, jak se vyjádřil – kdybyste mi dal ještě trochu brandy.“

Fox jí nalil malý doušek, podal jí skleničku a čekal, až ten lok spolkne.

„Řekl vám, jaký má problém?“

„Ne.“

„Myslela jste si, že to je kvůli tomu chininu?“

„Nedovedla jsem si představit, jak by mohlo – nepamatuju se přesně, co jsem si vlastně myslela.“

„V kolik hodin vám strýc telefonoval?“

„To nevím – počkejte, vím. Řekla jsem si, že budu muset z domu asi za hodinu, takže volal chvíli před šestou. Asi ve tři čtvrtě na šest.“

„Co jste dělala během té hodiny?“

„Šla jsem do ložnice a lehla jsem si. Bolela mě hlava.“

„Dovolte, ať si na ni šáhnu.“

Dovolila mu to. Konečky jeho obratných prstů, které se vnořily do proudu hnědých vlasů, jemně ohmatávaly bouli nad jejím uchem, potom Fox, s očima upřenýma na její tvář, prsty náhle pevně přitiskl, až sebou Amy trhla a zašklebila se.

„Bolelo to moc?“

„No – dost.“

„Tak pardon. Myslím, že budete v pořádku. Odpusťte, že to tak ženu, ale pořád ještě je možné – přesvědčila jste se, že je váš strýc mrtev?“

„Přesvědčila –?“ Vytřeštila na něho oči.

„Jestli víte jistě, že nedýchal a že mu netlouklo srdce.“

„Bože můj!“ V jejím tónu se ozvala hrůza. „Vždyť on – ne – to, co jsem viděla –“

„Jen klid. Určitě byla zasažena krkavice.“ Fox se na ni zadíval. „Proč jste nezavolala policii?“

„Já nemohla. Moje hlava – nevěděla jsem vlastně, co dělám, dokud jsem se nedostala ven –“

„Já nemyslím odtamtud. Když jste se vrátila sem. Věděla jste přece, že jsem sto kilometrů daleko a že mi bude trvat půl druhé hodiny, než se sem dostanu. Proč jste nezavolala policii?“

Střetla se očima s jeho pohledem. „Och,“ zajíkla se. „Já prostě nevím. Měla jsem nejspíš strach, ale nevím z čeho vlastně. Hned potom, co jsem zavolala vám, jsem se skácela tady na pohovku. Jestli si myslíte – pověděla jsem vám přesně, jak to bylo – ale jestli si myslíte…“

„Co chcete, abych udělal?“

„No, já – můžu vám jenom říct, že když jsem vám volala, bylo mi strašně a byla jsem celá tupá a připadala jsem si bezmocná – a teď vlastně nevím, co byste mohl udělat, a nemáte samozřejmě důvod, proč byste něco dělal –“

Fox se náhle a překvapivě zazubil. „Oukej. Zdá se, že mluvíte pravdu.“ Přistoupil ke stolu, vytáhl si notýsek, nalistoval stránku, přitáhl si telefon blíž a vytočil nějaké číslo. Po chvilce do telefonu řekl:

„Ahoj, Kleme. Taky Tyk Fox, alias Lišák. Zdravím tě. Vylez laskavě ven do deště. Ne, ale jedna maličkost, která může být důležitá. Přijeď hned do Grove Street 320, do bytu slečny Amy Duncanové, v druhém patře. Já tady nebudu, ale ona jo. Vyšetři jí hlavu. Za prvé ji ošetři – jsem si jistý, že nejde o žádnou zlomeninu. Za druhé se rozhodni, jestli můžeš odpřisáhnout, že asi před třemi hodinami utrpěla do hlavy ránu, po které ztratila vědomí. Za třetí ji odvez do toho špitálu, kde se pokoušíš šéfovat, a ulož ji do postele. Ne, já ji nepraštil. Když já ťuknu nějakou dámu, tak přistane až v Číně. Rovnou teď? Dobrá. Tisíc díků, uvidíme se zejtra.“

Fox odstrčil telefon a obrátil se. „Tak. To byl doktor Klement Vail a bude tady během půl hodiny. Neříkejte nikomu, kam pojedete. Zejtra budete v lepší kondici na konverzaci s poldama, než jste zatím teď. Doktor Vail je fešák a sympaťák, ale neříkejte nikomu nic, dokud se neohlásím já, což by se mělo stát ráno. Z téhle věci se může vyvinout pěkná polízanice, ale vy se z toho můžete dostat docela dobře. I kdybychom se chtěli tvářit, že jste tam nebyla, což málokdy dělá dobrotu, tak to prostě nejde po těch vašich jízdách taxíkem a potom, co jste tam nechala kabelku. Zamykají se ty domovní dveře u Tingleyho pochoutek?“

„Ale vy – snad tam nejedete –“

„Někdo tam musí. Nezdržujte mě. Jsou ty dveře zamčené?“

„Ne – já je myslím ani nezavřela – zůstaly otevřené –“

„Dobrá.“

Fox si vzal kabát a klobouk. Amy se zakoktala:

„Já nevím, co mám – chci říct, včera jsem měla tu drzost žádat vás o pomoc, a teď –“

„To pusťte z hlavy. Já se rád blejskám. A taky tím dostávám šanci, aby se ten místopředseda od P & N stal matnou a bezvýznamnou vzpomínkou. Mimochodem, i když jste se octla bez portmonky, nejste zřejmě docela švorc. Na stole vám tady leží devět dolarů a třicet centů.“

„Měla jsem nějaké peníze doma.“

„Máte štěstí. Pamatujte, žádné mluvení, dokud se neohlásím. Na shledanou zejtra.“

Odešel. Dole vyhledal domovníka, dal mu dolar a požádal ho, aby pustil dál doktora Vaila. Dosud pršelo, ale jeho vůz stál přímo před domem. Musel třikrát odbočit, aby se dostal na Sedmou avenue, po které se pustil k severu. Kdyby ve voze seděl někdo z jeho přátel nebo společníků, byli by se zatetelili očekáváním při poslechu jeho přednesu „Přehlídky dřevěných vojáčků“. „La-dy-da, bum-bum, la-dy-da, bum-bum,“ prozpěvoval si, když se jeho wethersill řítil kupředu, a stěrače mu sloužily jako metronom.

Ulice kolem Tingleyho budovy byla úplně opuštěná a bezútěšná ve šlehajícím dešti. Zaparkoval přímo před vchodem pro pěší, otevřel přihrádku v palubní desce a vyndal si z ní pistoli a baterku. Pistoli strčil do kapsy, baterku si nechal v ruce, vylezl z auta a skokem se vrhl přes chodník. Mířil však do tmavého tunelu, dlážděného průjezdu pro náklaďáky kousek vpravo od vchodu. Paprsek světla z baterky mu ukázal, že průjezd je po celé délce prázdný, kolem nakládací rampy až na druhý konec objektu. Vyrazil zpátky ven a po dvou kamenných schůdkách ke vchodu, našel dveře otevřené, jak Amy řekla, vešel do budovy a vystoupil do schodů bez pomoci baterky, poněvadž světla svítila. V předsíni zůstal deset vteřin stát bez hnutí, neslyšel vůbec nic, a tak šel dál a nesnažil se tlumit své vlastní kroky. Všechny dveře tam byly dokořán.

Dva kroky uvnitř kanceláře Artura Tingleyho, hned za krajem plátěné plenty po své pravici, se zastavil znovu. Jestliže bral za bernou minci to, co mu vylíčila Amy, musel ji někdo srazit právě tady. Vzhledem k té plentě to souhlasilo. Obešel plentu a zamířil očima dolů.

Sevření svalů kolem úst a prudší a hlubší nadechnutí nozdrami bylo jeho jedinou viditelnou reakcí na to, co uviděl. Třebaže už letmý pohled stačil k víc než pravděpodobnému zjištění, že Amy ve svém mrákotném otupení nenechala strýce pomalu vykrvácet, Fox se obloukem vyhnul kaluži tuhnoucí tekutiny na podlaze a sklonil se, aby se věnoval krátkému, ale důslednému zkoumání. Když s tím skončil, narovnal se a obhlédl celou situaci. Tři minuty tak stál, pohyboval jenom hlavou a očima a ukládal stovku podrobností do registratury ve své lebce. Zvlášť pozoruhodné byly tyhle předměty:

Zakrvácený ručník na podlaze vedle umývadla, čtyřicet centimetrů od zdi.

Jiný zakrvácený ručník přes okraj umývadla vpravo.

Dlouhý tenký nůž se střenkou z umělé hmoty na podlaze mezi tělem a plentou. Dopoledne viděl v továrně děvčata s podobnými noži, ostrými jako břitvy, při krájení masa.

Rovněž na podlaze, mezi dvěma předními nohami podstavce umývadla, nějaký kovový předmět velký skoro jako jeho pěst, ve tvaru komolého kužele s vypouklou číslicí 2 na straně. I tenhle předmět, nebo jeho dvojče, už v továrně viděl: bylo to dvouliberní závaží od staromódní váhy v přípravně omáček.

O něco dál od plenty kabelka z hadí kůže – dámská kabelka.

Když se opět pohnul, poklekl, aby si zblízka prohlédl nůž, aniž se jej dotkl, a totéž udělal s kovovým závažím. Kvůli kabelce tu proceduru nemusel opakovat; i vestoje viděl chromovaný monogram AD v jejím rohu. I kabelku ponechal nedotčenou; vlastně se při obhlídce místnosti nedotkl ničeho, ale viděl, že někdo se dotýkal spousty věcí při zřejmě důkladném hledání. Dvě zásuvky psacího stolu se stahovací roletou zůstaly otevřené. Předměty, které při jeho dopolední návštěvě byly úhledně a jednotně srovnané na řadách polic, byly teď zpřeházené všemožně jinak než úhledně. Halda obchodního časopisu NÁRODNÍ POTRAVINÁŘ se ve zmatku rozletěla po podlaze. Dveře ohromné staré nedobytné pokladny zely dokořán. Klobouk Artura Tingleyho dosud ležel nahoře na poličce vlevo od psacího stolu, ale jeho svrchník, místo aby visel na ramínku, zavěšeném na háku pod poličkou, jak měl pořádně viset, válel se schumlaný na podlaze.

Fox si všiml těchhle a mnoha dalších známek hledání, stál chvíli zamračeně uprostřed místnosti, zamumlal: „Zatracená škoda, že se na to nemůžu podívat pořádně,“ a odešel.

Venku pořád ještě pršelo. Pět minut poté, v 11.21 podle svých hodinek, stál v telefonní budce v dragstóru na rohu Dvacáté osmé ulice a Broadwaye a mluvil do aparátu:

„Dobrá, jestli tam není inspektor, povím to vám. Jak se prosím vás jmenujete? Seržant Tepper. Děkuju. Tohle si radši zapište. Jméno: Artur Tingley. Místo: jeho kancelář v prvním patře jeho podniku v Dvacáté šesté ulici u Desáté avenue. Leží tam mrtvý, zavražděný, s proříznutým hrdlem. Nechte mě laskavě domluvit. Já se jmenuju Fox, Tecumseh Fox. Správně. Vyřiďte inspektorovi Damonovi, že za ním zajdu zítra – nezavěšujte a poznamenejte si tohle, ano? – že za ním zajdu zítra a řeknu mu, kde je Amy Duncanová. Amy Duncanová!“

Zarazil seržantovy hlasité protesty tím, že zavěsil, vyšel ven ke svému vozu, odjel k hotelu Vandermeer a požádal vrátného, který ho pozdravil jako starého známého, aby mu dali vůz do garáže. Recepční uvnitř ho pozdravil podobně, ale neprojevil žádné překvapení, když Fox napsal na přihlašovací formulář jméno William Sherman.

Usmál se na recepčního a poznamenal: „Je mi v patách policie a budou třeba kontrolovat i hotely, ale já chci spát.“ Položil prst na jméno William Sherman. „Můžete vždycky věřit psanému slovu.“

„Jistě, pane Foxi.“ Recepční opětoval jeho úsměv.

V čistém a pohodlném pokoji ve dvanáctém patře Fox vytáhl z kapsy svůj notýsek, nalistoval stránku a usadil se pohodlně v čalouněném křesle vedle telefonu. Zůstal tak půl hodiny a absolvoval po řadě sedm rozhovorů. Šestý z nich se svou domácností na venkově, aby řekl paní Trimblové, že po něm bude pravděpodobně sháňka, a že jí nepoví, kde je, takže to ona nebude vědět. Sedmý rozhovor platil jedné nemocnici v East Endu, aby doktorovi Vailovi pověděl, kde je, a aby se dověděl, že slečna Duncanová nemá žádné vážné zranění, že byla do nemocnice v pořádku dopravena a že se jí daří docela dobře. Potom se svlékl a vlezl si do postele jako nudista.

kapitola 5

Třebaže personál detektivních oddělení newyorské policie rozhodně netvoří výhradně absolventi univerzit – kterémužto problematickému osudu kráčí vstříc, jak se zdá, londýnský Scotland Yard – přece jen se jejich posádka neskládá jenom ze samých hromotluků s těžkýma prackama, s mocnými čelistmi a s nízkými čely. Například inspektor Damon z oddělení pro vraždy má sice dost mocné čelisti, ale také jemné, citlivé ruce, široké, pěkně klenuté čelo a oči, které by mohly docela dobře patřit zasmušilému a pesimistickému básníkovi. Jeho kultivovaný hlas se zřídkakdy zvyšuje, ale má rozsáhlý repertoár rejstříků, jak je žádoucno pro muže, který má denně co dělat s všemi druhy lidí, od zchátralých alkoholiků až po truchlící bohaté vdovy.

Když teď Damon seděl v jedenáct hodin ve středu dopoledne za svým psacím stolem v policejním hlavním stanu a mluvil s mužem sedícím proti němu – s šedovlasým mužem, který měl zapjaté všechny čtyři knoflíky kabátu a ruce složené na klíně po tradičním způsobu farářů –, Damonův hlas zněl pouze věcně: „To je prozatím všechno, pane Fryi, ale zůstanete nám ovšem k dispozici. Řekl jsem slečně Yatesové, že počínaje polednem může práce v Tingleyho budově pokračovat jako obvykle, s výjimkou kanceláře pana Tingleyho. Budeme tam dnem i nocí mít dva muže a na nic se tam nesmí sáhnout, a rozhodně se nesmí nic odstraňovat bez jejich schválení. Jsem si vědom, že máte společně se slečnou Yatesovou pravomoc správců pozůstalosti, a budeme s vámi pokud možná ve všem spolupracovat, ale jestli jsou v té kanceláři nějaké dokumenty nebo záznamy –“

„Říkal jsem vám už, že tam není nic, co bych potřeboval,“ zabručel nevrle Sol Fry. „Záznamy mého oddělení jsou na svém místě. Ale nestojím o to, aby nějaký policajt –“

„O tom jste už mluvil. To je všechno. Prozatím všechno zůstane tak, jak říkám já – Allene, vyprovoďte pana Frye a pošlete sem Foxe.“

Seržant v uniformě vykročil, aby otevřel dveře, a Sol Fry po dalším zabručení kapituloval a šel. Za okamžik vstoupil Tecumseh Fox, přistoupil křepce k psacímu stolu a zůstal stát.

„Dobrý den, inspektore,“ pozdravil zdvořile.

Damon zavrčel. Jak tak seděl a hleděl na návštěvníka, jeho oči byly nejen zasmušilé, nýbrž nepřátelsky zaujaté. Po chvíli mlčení natáhl ruku.

„No budiž, Foxi. Ruku vám podám, ale pánbůh s vámi. Posaďte se.“

Fox se posadil. „Za chvíli zjistíte, že –“ začal, ale inspektor ho přerušil.

„Ne, ne. Pokuste se vydržet jednou zticha. Chci proslovit krátkou řeč. Dělám někdy kravál?“

„To jsem od vás nikdy neslyšel.“

„Taky neuslyšíte. Ani nebývám zbytečně protivný. Ale musím konstatovat aspoň tohle: vy a slečna Duncanová jste společně zdrželi vyšetřování vraždy o dvanáct hodin. Pravda, na dnešek v noci jste zatelefonoval, ale skrýval jste nejdůležitější svědkyni, tu, se kterou jsme měli začít, a zatajoval jste ji před námi až do rána. Co vyvádíte v jiných částech země, do toho mi nic není, ale varoval jsem vás už před třemi roky, abyste si nic nezačínal ve městě New York na základě své teorie, že když střílíte góly, rozhodčí šli na pivo. Mluvil jste se státním návladním?“

Fox přikývl. „Právě jdu od něho. Tváří se bolestivě jako prst přiskřípnutý mezi dveřmi.“

„Já taky. Myslím, že jste na Manhattanu dohrál.“

„Tomu říkám kravál. Tichý kravál.“

„To je mi jedno, jak tomu říkáte.“

„Skončil jste už s tou řečí? Rád bych proslovil taky jednu.“

„Poslužte si, ale buďte stručný.“

„Budu. Včera večer v 8.42 mi zavolala slečna Duncanová. Žádala mě, abych přijel do jejího bytu. Přijel jsem v 10.10 a našel jsem ji v bezvědomí s boulí na hlavě. Vzkřísil jsem ji, vyptal se jí co a jak, zavolal jsem doktorovi a řekl mu, aby ji dopravil do nemocnice, jestli tam patří. S myšlenkou, že Tingley možná leží ve své kanceláři a může vykrvácet, jsem tam co nejrychleji dojel a zjistil jsem, že je mrtev už delší dobu. Okamžitě jsem to ohlásil policii. Zatelefonoval jsem do nemocnice a dověděl jsem se, že slečna Duncanová utrpěla pořádnou ránu, že odpočívá a že ji není možno vyrušovat. Brzy ráno jsem se vypravil do nemocnice, zjistil jsem, že slečna Duncanová je v dost dobrém stavu, aby mohla mluvit, a hned jsem informoval policii o místě jejího pobytu –“

„A když jsem se tam dostal já,“ vpadl mu Damon suše do řeči, „našel jsem ji ve společnosti Nata Collinse.“

„Jistě. Octla se sražená do bezvědomí vedle zavražděného, se kterým dobře nevycházela. Máte snad důvod něco namítat proti tomu, že se spojila s advokátem? Ani bych nemyslel. Abych svou řeč dokončil, rychle jsem se potom nasnídal a dostavil jsem se k vám na policii v osm hodin ráno, což je kapku brzy na to, abych střílel góly. Když jste tady nebyl, nadiktoval jsem úplnou výpověď, kterou váš podřízený zaprotokoloval, odešel jsem do kanceláře státního návladního na jeho žádost, tam jsem dostal váš vzkaz, abych se v jedenáct hodin vrátil sem, a tady mě máte. Na základě tohohle výkonu mi chcete zakázat New York? Zkuste to!“

„Zatajoval jste před námi dvanáct hodin nejdůležitější informaci. Přinejmenším osm hodin. A možná ještě něco horšího. K čemu to všechno telefonování?“

„Vy myslíte na dnešek v noci?“

„Ano. S polovičkou lidí, se kterými jsme mluvili –“

„S pěti, inspektore. Jenom s pěti. To nemohlo ničemu uškodit. Chtěl jsem se jenom ujistit, že přijdou dnes ráno do práce v Tingleyho podniku, poněvadž jsem si s nimi chtěl ještě promluvit. Myslel jsem, že někdo z nich by mohl něco prozradit nějakou zajímavou reakcí.“

„Prozradil někdo něco?“

„Ne.“

„Proč jste si vybral zrovna těch pět?“

„Protože těch pět byli lidé, kteří mohli nejsnáz přidat chinin do míchacích kotlů, a já zkoušel teorii, že Tingley odhalil viníka a byl z toho důvodu zavražděn.“

Damon zabručel: „Je ta vaše teorie založená na faktech?“

„Ne, pane, jen na možnostech. Všechna fakta, co znám, jsou obsažena v mé výpovědi, kterou máte zaprotokolovanou.“

„Vy byste zřejmě rád věřil, že motiv vraždy vyplývá z té záležitosti s chininem.“

„Rád?“ Fox vyhrnul obočí. „Panečku, to by bylo, kdyby si detektiv mohl vybírat motivy po libosti, jako si vybírá ponožky.“

„Ale vy byste tomu rád věřil, poněvadž by tím slečna Duncanová byla mimo podezření.“

„Ale jděte.“ Fox se zazubil. „Ta už mimo podezření je.“

„Myslíte? Tak proč ten Nat Collins? Kdo platil ty vaše noční telefony? Pro koho pracujete? A jak se dostaly její otisky prstů, přesně v patřičné pozici, na střenku toho nože, který podřízl Tingleymu krk?“

Fox se zamračil, naklonil se dopředu, zaostřil upřený pohled a zamumlal: „Cože?“

„Jsou tam,“ řekl Damon úsečně. „Máme spoustu jejích otisků z té kabelky, kterou jste docela rozumně nechal ležet, kde byla. Zeptal jsem se jí na to v přítomnosti jejího advokáta, a ona popírá, že by se nože dotkla. Vysvětluje to ovšem tak, že zatímco byla v bezvědomí, někdo jí ten nůž vtiskl do ruky. Vy nejspíš taky.“

„Vy mě taháte za nos, inspektore.“

„Ba ne. Ty otisky tam byly.“

„Zatkli jste ji?“

„Ne. Ale jestli zjistíme motiv, který by ji do toho namočil –“

Fox na něho dál zíral se svraštěným obočím a pak se opřel dozadu. „Tohle ovšem,“ prohlásil úplně novým tónem, „je jiná záležitost. Věděl jsem, že máte nerad, když se vám v případě vraždy pletu pod nohy, a umínil jsem si, že vás tentokrát nebudu otravovat. Myslel jsem, že Nat Collins víc než postačí, aby z toho slečna Duncanová vyšla s co nejmenšími nepříjemnostmi. Měl jsem za to, že tam vkročila v nešťastnou chvíli a že ji vrah omráčil jenom proto, aby mohl zmizet. Jenže teď –“

„Co teď?“ pobídl ho Damon.

„Teď se obávám, že vás přece jen otravovat musím. Zatracená práce!“ Fox rázně vstal. „Skončil jste se mnou?“

„Skoro. Prozatím. Chtěl jsem se vás jen zeptat, jestli máte co dodat k té své výpovědi. Cokoli.“

„Ne. Vy si myslíte, že něco vím, ale jste na omylu.“

„Proč bych si měl podle vás myslet, že něco víte?“

„Protože jste mi pověděl o těch otiscích prstů v naději, že načnete soudek. Ale jste na omylu. Startuju bez náskoku. Vaši lidi už na tom dělají dvanáct hodin, takže víte sakra víc než já. Moc bych ocenil, kdybyste mi z toho pověděl jednu věc. Byly otisky slečny Duncanové na tom dvoulibemím závaží?“

„Ne. Proč by měly?“

„Protože Tingleyho jím někdo praštil do spodiny lebeční.“

„Jak víte tohleto?“

„Protože jsem to místo ohmatal. Kromě mrtvoly jsem se tam ničeho nedotkl. Byla udeřena do zranitelnější části lebky než slečna Duncanová a myslím, že je tam fraktura. Pochybuju, že vám tím pomůžu, ale dopovím to. Tingley byl po tom úderu v bezvědomí, když ho vrah podřízl. Proříznout někomu hrdlo jediným čistým a hlubokým řezem, dokud je oběť na nohou a při plném vědomí, by bylo skoro nemožné. Takže jestli jste si vyfantazíroval, že to provedla slečna Duncanová, napřed ho asi vzala tou dvouliberkou a pak tím nožem, a potom se tím závažím sama omráčila úderem za ucho. A když zase přišla k sobě, otřela pečlivě závaží, ale zapomněla na střenku nože –“

Vtom se otevřely dveře a vešel uniformovaný policista, který na inspektorův tázavý pohled ohlásil:

„Je tady Filip Tingley, pane.“

„Dobrá, okamžik.“ Damon se zachmuřeně podíval na Foxe. „Říkáte, že mě budete otravovat. Znáte pravidla a víte, že jste je v noci překročil. Na to nezapomínám. Říkáte, že jste se v té kanceláři ničeho nedotkl, ale šel jste tam sám, dřív než jste nám to oznámil, a někdo tam něco hledal. Vy? To nevím. Poslala vás tam pro něco slečna Duncanová a vy jste to našel? To taky nevím. Objevil jste tam v noci něco o tom chininu, co jste mi neřekl? Ani to nevím. Kde vás najdu, když vás budu potřebovat?“

„Doma nebo v kanceláři Nata Collinse. A hodně štěstí, inspektore,“ dodal ještě Fox na odchodu a vyšel ze dveří.

V předpokoji, kde sedělo několik lidí na řadě židlí u stěny, se zastavil, aby si zavázal tkaničku střevíce, a postřehl přitom koutkem oka, jak policista, který ho vyprovázel, kývl na nějakého mladého muže s kostnatým obličejem a se zadumanýma, hluboko zapadlýma očima. Jakmile takhle zachytil momentku Filipa Tingleyho pro případnou budoucí potřebu, pokračoval Fox v chůzi chodbou k výtahům.

~

V prvním patře Tingleyho budovy v Dvacáté šesté ulici seděli u malého stolku v přípravně omáček Sol Fry a G. Yatesová a roztěkaně obědvali ančovičky číslo 34, bramborové lupínky, hlávkový salát s majonézou a mléko. Obědvali tak už víc než třicet let a Artur Tingley tak často jídával s nimi, stejně jako otec před ním.

„To si teda nemyslím,“ zahučel Sol Fry útočně. „Je to černočerná záhada, a to ještě není všemu konec.“

„Jste zase vedle, jako obvykle,“ prohlásila slečna Yatesová stejně útočně svým překvapivým sopránem. „S Tingleyho pochoutkami se to občas zhouplo jako s každým jiným podnikem, ale nikdy nedošlo k žádnému maléru, k žádné opravdové katastrofě, až teď s tím odporným chininem. A uvidíte, že tohle s tím souvisí. Skončilo to vraždou.“

I jejich spor patřil ke stářím zešedivělé tradici, poněvadž nikdo nepamatoval, že by pan Fry a slečna Yatesová vůbec kdy v něčem spolu souhlasili. Nejčastějším důvodem sváru byla otázka, kde končí výrobní oddělení a kde začíná oddělení prodeje nebo naopak, ale každý jiný důvod ke sporu jim posloužil právě tak dobře, a sloužil jim už třetinu století. Jestliže dneska měli mluvit vůbec o něčem, jejich tématem mohlo být sotva něco jiného než tragická událost, která dostala Tingleyho pochoutky do všech rozhlasových zpráv a na první stránky všech novin, jenže tohle nepatřilo k tradici. A tak pokračovali v hádce, dokud je náhle nepřekvapil nějaký hlas, právě když si pan Fry bral poslední bramborový lupínek.

„Dobré chutnání! Páni, tady to voní!“

Fry bojovně zavrčel. Slečna Yatesová se zeptala: „Jak jste se sem dostal?“

„Potloukal jsem se tu kolem.“ Tecumseh Fox se přiblížil s kloboukem v ruce a větřil. „Jakživ jsem necítil takovou vůni. Nenechte se rušit při jídle. Abych neobtěžoval toho poldu venku, dostal jsem se sem průjezdem pro náklaďáky a po zadních schodech.“

„A co si přejete?“

„Informaci. Spolupráci.“ Fox vytáhl z kapsy obálku, z ní vyndal list papíru a podával jej slečně Yatesové. Ta si jej vzala a četla:

Všem, kdo nejsou zaujati proti mně: Doručitel je můj přítel Tecumseh Fox a snaží se mi pomoci zjištěním pravdy.

Amy Duncanová

Podala pak papír Fryovi a změřila si Foxe nezávazným pohledem. „Tak tedy Amy,“ poznamenala, „vás sem poslali už včera.“

„Do jisté míry ano.“ Fox si přitáhl třetí židli a posadil se. „Ona plus moje impertinentní zvědavost. Ale nejsem už zvědavý na ten chinin, ledaže by se ukázalo, že je nějaká souvislost mezi ním a Tingleyho smrtí.“

„To si nemyslím,“ ozval se Fry.

„Já ano,“ namítla slečna Yatesová. „Proč vlastně potřebuje Amy vaši pomoc?“

„Protože okolnosti se zdají policii podezřelé. Slečna Duncanová byla tady – objevila tělo zavražděného –“

„Nesmysl. Každý, kdo by si myslel, že by Amy Duncanová mohla zavraždit svého strýce – jaký by k tomu měla motiv?“

„Tuhle otázku si právě klade policie – kromě toho, že ho neměla ráda a pohádala se s ním. Ale taky se našly otisky jejích prstů na střence nože, který nebožtíka podřízl.“

Oba vytřeštili oči. „Proboha!“ zahučel Sol Fry.

Slečna Yatesová se ušklíbla: „Kdo to říká?“

„Což o to, v tomhle mají pravdu,“ ujistil ji Fox. „V takovémhle případě to plně spadá do rámce policejní techniky. Uvědomují si ovšem, že je víc způsobů, jak se tam ty otisky mohly dostat, ale v každém případě to vysvětluje, proč slečna Duncanová potřebuje trochu pomoct. Pověděli byste mi, lidičky, pár věcí?“

„Já nemám co vám povědět,“ prohlásil Sol Fry. „Tahle záležitost je černočerná záhada.“

„Tak se ji pokusíme kapku vyjasnit,“ usmál se na něj Fox, „dřív než půjdeme dál. Přirozeně jste už pověděl policii, kde jste byl včera mezi 5.45 a 8.15 večer.“

„To jo.“

„Vadilo by vám povědět to mně?“

„Vadilo, to se ví, protože mi na tom vadí všechno, ale povím vám to. Odešel jsem odsud pár minut po páté a šel jsem se podívat na roh Dvacáté třetí ulice a Šesté avenue na jedno rádio, kterému dělají reklamu. Hodinu jsem ten přijímač poslouchal, ale nelíbil se mi. Pak jsem šel pěšky k přívozu u Dvacáté třetí ulice a převezl jsem se přes řeku domů do Jersey City. Domů jsem se dostal asi ve tři čtvrtě na osm a navečeřel jsem se, sám, protože moje manželka je invalidní a jedla už předtím. V deset jsem si šel lehnout a spal jsem skoro dvě hodiny, když jste vy telefonoval –“

„Lituju, že jsem vás vzbudil, pane Fryi. Omlouvám se vám. Myslel bych, že podzemka je daleko rychlejší než přívoz.“

„To si policajti myslí taky,“ zabručel Fry. „Jenže je mi jedno, co si myslí, zrovna tak, jako co si myslíte vy. Jezdím tím přívozním parníkem už pětačtyřicet let a je pro mě rychlý dost.“

„To je pravý, tingleyovský duch,“ souhlasil Fox. Pak se obrátil na ženu. „Vy se tím převážením nemusíte zdržovat, viďte, slečno Yatesová?“

G. Yatesová jeho žertík ignorovala. Mrkla na hodiny a poznamenala: „Je za pět minut jedna a začínáme tři další směsi.“

Fox se zatvářil překvapeně. „Dneska?“

Krátce přikývla. „Zákazníci chtějí dostat svoje objednávky a lidi chtějí jíst. Artur by to čekal. Jak jsem vám řekla včera, ani jedna objednávka se odtud neopozdila ani o den, za těch celých šestadvacet let, co jsem to dostala na starost.“ V jejím tónu zazněla hrdost. „Kdyby Artur –“ Odmlčela se a po chvilce pokračovala: „Kdyby nám Artur mohl poslat nějaký vzkaz, vím, co by vzkázal. Zamíchejte v kotlích, naplňte sklenice, vypravte objednávky.“

„To je něco jako váš slogan?“

Sol Fry náhle odstrčil dozadu svou židli, vstal, zahučel: „Dohlídnu na to,“ a vypochodoval.

Slečna Yatesová už taky byla na nohou.

„Tahle věc je naléhavá, chápejte,“ zaprotestoval Fox. „Slečna Duncanová je v tom pořádně namočená, možná až po krk, a záleží na rychlosti. Jestli motiv k vraždě souvisí s tím chininem, jak si myslíte, je teď tahle záležitost odbytá. Nemůžete se spolehnout na pana Frye? Myslíte snad, že on mohl přidávat ten chinin?“

„On?“ Slečna Yatesová si pohrdavě odfrkla. „Ten by si spíš nasypal arsenik do vlastní polívky než chinin do Tingleyho produktu. Je to třeba dědek na sesypání, ale jediné místo, kde žije, má tady. To platí o něm právě tak jako o mně.“ Posadila se, zadívala se na Foxe tmavýma očima a prohlásila stroze: „Odcházím odtud obvykle v šest hodin. Artur Tingley šel vždycky až poslední. Když jsem byla na odchodu včera, zavolal mě do své kanceláře, jako to dělal často, když začala tahle patálie. Řekl mi, že prodej poklesl skoro o čtvrtinu a že jestli to tak půjde dál, nevidí, co jiného se dá dělat, než nechat podnik společnosti P & N za jejich cenu. Já namítla, že by to byla hanba a zločin, kdybychom nedokázali uchránit naše produkty před zkázou od bandy rošťáků. Potřeboval jenom povzbuzení, a já ho povzbudila. Odešla jsem ve čtvrt na sedm a šla jsem domů do svého bytu ve Dvacáté třetí ulici, jenom sedm minut chůze odtud. Sundala jsem si klobouk a přezůvky a dala jsem deštník odkapat do vany –“

„Děkuju, slečno Yatesová, ale já se vás neptal na –“

„Výborně. Policajti se ptali,“ odsekla sveřepě. „A já myslela, že byste rád věděl, co dělají oni. Večeřívám obvykle u Bellina v Dvacáté třetí ulici, jenže pršelo a já byla utahaná a skleslá, takže jsem šla rovnou domů a najedla se sardinek a sýra. V osm hodin přišla jedna moje přítelkyně, slečna Cynthia Harleyová, na partičku karet, hráváme vždycky v úterý a v pátek cribbage, a zdržela se do půl jedenácté. Co ještě ode mne chcete vědět?“

„Vy hrajete cribbage?“

Vyhrnula obočí. „Co je na tom zlého?“

„Vůbec nic,“ usmál se na ni Fox. „Jenom na mě udělala dojem ta houževnatost tingleyovské tradice. Řekněte mi, slečno Yatesová, kdo v tomhle podniku nemá rád slečnu Duncanovou?“

„O nikom takovém nevím, až na Artura Tingleyho. Ten ji rád neměl.“

„Ta hádka, myslím když tady tenkrát dala výpověď, se týkala jedné zaměstnankyně, která se dostala do maléru, a Tingley ji vyhodil.“

Slečna Yatesová přikývla. „To byla poslední hádka. Nevycházeli spolu nikdy dobře. Taky proto, že Amy se vždycky zastávala Fila.“

„Jeho syna Fila?“

„Adoptovaného syna. Fil není Tingley.“

„Ale? To jsem nevěděl. Byl adoptovaný nedávno?“

„Ne. Před čtyřiadvaceti roky, když mu byly čtyři.“ Slečna Yatesová se netrpělivě zavrtěla. „Čekáte, že Amy pomůžete takovýmihle otázkami?“

„To nevím. Rád bych znal co nejvíc okolností, když si dáte dost času na jejich vylíčení. Tingley nebyl ženatý?“

„Byl. Jenže mu žena zemřela při porodu, a rok potom adoptoval Fila.“

„Víte, kdo byli Filovi rodiče?“

„Ne, ale vím, že pochází odněkud z venkova.“

„Řekla jste, že se ho slečna Duncanová vždycky zastávala. Potřeboval takové zastání?“

Slečna Yatesová se ušklíbla. „Nejenže potřeboval, ještě potřebuje, a bude potřebovat pořád. Není prostě Tingley. Je anarchista.“

„Vážné? Já myslel, že anarchisti vyhynuli. Snad nechcete říct, že hází pumy a tak?“

„Chci říct,“ odpověděla slečna Yatesová tónem, který vylučoval lehkovážnost, „že zatracuje naše společenské a hospodářské zřízení. Neschvaluje peníze, jaké máme. Protože je adoptovaný syn, Artur ho měl na výplatní listině a dával mu čtyřicet dolarů týdně, které si Fil nikdy ani z polovice nevydělal. Je v prodejním oddělení pana Frye, má na starosti Brooklyn, většinou místní obchody a lahůdkářství. Řekla jsem, že se ho Amy vždycky zastávala, poněvadž si na něj Artur každý týden třeba dvakrát vyskakoval, ale Amy pořád tvrdila, že to nemá žádný smysl, protože Fil je prostě Fil a takovým křikem se nedá předělat. Měla nejspíš pravdu, jenže Artur byl taky prostě Artur.“

„Aha.“ Fox zkřivil rty a zatvářil se zamyšleně. „Víte snad, jestli Tingleyho nesouhlas s adoptovaným synem nevedl k tak drastickému kroku, jako je vydědění? Víte něco o jeho poslední vůli?“

„O té vím všechno.“

„Skutečně? A povíte mi to?“

„Jistěže.“ Slečna Yatesová zřejmě toužila nestavět žádné zbytečné překážky do cesty k brzkému skoncování s tímhle rozhovorem, který ji zdržoval od míchaček. „Ví to už policie, tak proč byste to neměl vědět vy? Přiznám se vám beze všeho, že některé z nás trápilo pomyšlení, co by se mohlo stát v případě Arturovy smrti. Zvlášť pana Frye a mne. Věděli jsme o Arturově zděděné představě, že podnik musí vždycky nést jméno Tingley, a že proto po smrti své ženy adoptoval syna, poněvadž se zařekl, že se už nikdy neožení. A věděli jsme taky, že kdyby podnik připadl Filovi s těmi jeho názory, bůhsámví, co by se stalo. Ale dnes ráno nám právní zástupce pan Austin pověděl o té poslední vůli. Ta sice všechno odkazuje Filovi, ale zbavuje ho kontroly zřízením svěřenské správy pozůstalosti. Pan Austin, pan Fry a já jsme její pověření správci. Kdyby se Fil oženil a měl dítě, připadne majetek tomu dítěti, až mu bude jednadvacet.“

Fox zabručel. „Dobrá, to se týká budoucnosti. Věděl o téhle poslední vůli Fil?“

„To nevím.“

„Věděla jste o ní vy nebo pan Fry?“

„Už jsem řekla, že ne. Až do dnešního rána ne.“

„Takže vy a pan Fry s menšinou jednoho hlasu pana Austina teď máte plnou kontrolu celého podniku.“

„Ano.“

„Všech oblastí provozu, včetně takových podrobností, jako jsou platy a prémie –“

„Tohle nemusím poslouchat,“ vpadla mu slečna Yatesová stroze do řeči, „i když bych vám ráda pomohla dostat Amy z té šlamastyky. Musela jsem si to nechat líbit od policie, ale ne od vás. Pan Fry a já bereme každý devět tisíc dolarů ročně a stačí nám to. On dal vystudovat dva syny a dceru, a já mám přes sto tisíc dolarů ve státních úpisech a v nemovitostech. Žádný z nás nepodřízl Arturovi Tingleymu krk, aby si zvýšil plat.“

„To vám věřím,“ usmál se na ni Fox. „Ale myslel jsem na toho adoptovaného syna. Poněvadž se mu kontrola podniku úplně vymyká z ruky, a kdyby si správci pozůstalosti usmysleli, mohli by ho zbavit vůbec všech příjmů chytrou manipulací s provozními náklady, které zahrnují i platy, zdá se nepravděpodobné, že by Tingleyho zavraždil kvůli osobnímu prospěchu. Ledaže by byl čekal dědictví bez všech podmínek. Myslíte, že to čekal?“

„To nevím.“

„Nevíte tedy, jestli znal, či neznal podmínky poslední vůle.“

„Ne.“

„Byl by schopen vraždy?“

„Já myslím, že by byl schopen všeho. Ale jak jsem vám už řekla, smrt Artura Tingleyho podle mého názoru nějak souvisí s tou patálií, kterou jsme měli s našimi výrobky.“

„Vy myslíte s tím chininem.“

„Ano.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože si to myslím. Protože je to jediná kalamita, kterou jsme tady kdy měli, a on byl zavražděn právě uprostřed té pohromy, právě tady, ve své kanceláři.“

Fox přikývl. „Máte možná pravdu,“ připustil. „Je vám ovšem jasné, že policie u vraha předpokládá dobrou znalost tohohle objektu. Nejenže nůž pochází z té police venku, ale i to závaží – řekli vám poldové, že Tingley dostal ránu do hlavy dvouliberním závažím z téhle místnosti – od té váhy tamhle?“

„Pokoušeli se o to. Ale není to tak.“

„Cože?“ Foxova hlava sebou škubla a on zůstal zírat. „Že není?“

„Ne. Závaží od téhle váhy jsou všechna na svém místě. To, kterým byl udeřen, patřívalo k váze užívané starým Tomášem Tingleym, když s podnikem začínal. Artur si je nechával na psacím stole jako těžítko.“

„Včera jsem je tam neviděl, a obyčejně jsem všímavý.“

„Muselo tam být,“ prohlásila slečna Yatesová. „Mohlo být pod papíry místo na nich. Obvykle na nich bylo. Proč, je to snad důležité?“

„Životně důležité,“ odpověděl Fox suše. „Nevím jak policie, ale já pokládal za hotovou věc, že vrah je někdo, kdo se tady náramně dobře vyzná, poněvadž si před vražedným útokem vzal to závaží z téhle místnosti. Ale jestli závaží bylo přímo na Tingleyho psacím stole – to rozšiřuje podezření všemi možnými směry. Pokud jde o ten nůž – kdokoli – dokonce i člověk, který tady v továrně nikdy nebyl – mohl čekat, že v továrně na lahůdková soustíčka nějaký ostrý nůž najde. A měl spoustu času rozhlédnout se po něm, když Tingley ležel na zemi v bezvědomí a nůž ležel na polici přímo na očích. Ležel tam?“

„Ležel kde?“

„Přímo na očích. Nechávají se nože přes noc na policích?“

„Ano.“

„Hm. Tím se rozhodně pole možností rozšiřuje,“ zamračil se Fox. „Říkáte, že jste odtud včera večer odešla ve čtvrt na sedm?“

„Ano.“

„Tingley byl ve své kanceláři sám?“

„Ano.“

„Řekl vám něco o tom, že čeká nějakou návštěvu?“

„Ne.“

„Nezmínil se, že požádal telefonicky slečnu Duncanovou, aby sem za ním přišla?“

„Ne.“

„Mohla byste mi přesně povědět, co vlastně říkal –“

Nedomluvil, protože se objevila žena asi o polovičku mladší než slečna Yatesová, oblečená v pracovním plášti. Vběhla dovnitř a její tvář i krok vyjadřovaly hrůzu z blížící se pohromy. Fox věděl, že je to Carrie Murphyová, jedna z pěti osob, kterým telefonoval o půlnoci, ale ona jeho přítomnost nevnímala a vyhrkla na slečnu Yatesovou:

„Pan Fry říká, že směs ve třetím kotli je moc tuhá, a chce přidat olej!“

Slečna Yatesová vyskočila ze židle a vyrazila z místnosti s Carrie Murphyovou v patách.

kapitola 6

Když Fox prozkoumal dvouliberní závaží, které bylo na svém místě v řadě na malé poličce nad váhou, a zjistil, že se v podrobnostech trochu liší od toho, které si v noci prohlédl na podlaze v Tingleyho kanceláři, vyšel z přípravny omáček a loudal se továrnou k přední části budovy. Na tvářích děvčat a žen, které pracovaly u stolů a ponků a různých strojů, neviděl žádné zvláštní známky zármutku, ale poněvadž se sám setkal s Arturem Tingleym zaživa, nepokládal to za otřesné, ba ani nečekané.

V jejich zvědavých pohledech, když šel kolem nich, se však projevovalo příjemně vyděšené napětí a vzrušení, jakož i záblesk očekávání, jaké společenské autoritě se dnes večer budou těšit mezi přítelkyněmi pracujícími ve firmách, o nichž se v novinách vůbec nepsalo, natož v tučných titulcích na prvních stránkách. Na druhém konci ohromné haly, kde se slečna Yatesová s podporou Carrie Murphyové střetla se vzdorujícím, ale zřejmě poraženým Solem Fryem, došlo k menšímu rozruchu. Fox se tím směrem zakřenil a pokračoval v cestě.

Chodba ho vedla kolem otevřených dveří dlouhé a úzké místnosti, kam zaměstnanci odkládali své svršky, a kolem několika dalších dveří. Poslední z nich vpravo byly zavřené. Fox otočil knoflíkem kliky, strčil do dveří a vpadl dovnitř. Zastavil ho nějaký širokoramenný hromotluk a vybafl na něj zlostně:

„Hej, co je to, sakra?“

„Jmenuju se Tecumseh Fox.“

„Pro mě za mě se jmenujte třeba Franklin D. La Guardia. Vypadněte!“

„Myslel bych, že když jste tady tak zavření, uvítáte občas nějakého vetřelce, abyste se tu nenudili.“

Druhý muž, usazený na židli Artura Tingleyho, s nohama podloženýma novinami na jeho psacím stole, nevrle zavrčel: „Oukej, běžte nám teda koupit rohožku s nápisem Vítáme vás. Koukejte plavat!“

„Myslel jsem jenom, že si ušetřím pár kroků, když tudy projdu do předních kanceláří.“

„Jo tak. Potřebujete pomoct?“

„Ne, děkuju.“ Fox ucouvl, aby měl víc prostoru. „Po pravdě řečeno, místnost prohledávaná vrahem mě přitahuje stejně neodolatelně jako květinka včelu. Co když vrah nenašel, co hledal? Dal bych veletucet konzerv s ančovičkami číslo 34, kdybych tu zůstal hodinku sám. Vidím, že jste tady kapku uklidili.“ Halda NÁRODNÍCH POTRAVINÁŘŮ byla zpátky na polici a Tingleyho kabát byl pověšen na ramínku.

„Von vážně potřebuje pomoct,“ řekl muž ti psacího stolu. „Pomoz mu!“

Hromotluk pokročil vpřed. Fox dostatečně rychle vycouval ven a zavřel za sebou dveře.

Pak zkusil další dveře naproti přes chodbu a octl se v prostředně velké místnosti, kde byl každý centimetr stěn zakryt vratkými starými dřevěnými registraturami a účetními knihami na policích. Nějaká mladá žena, pihovatá a s překvapivě krásnýma nohama, zakládala korespondenci, a nějaký muž, který mohl být bratrem toho s uslzenýma očima za okénkem v předsíni, klímal u psacího stolu. Fox líbezně prohlásil: „Já jsem detektiv,“ a prošel dál. Musel vpadnout do dalších čtyř místností, přičemž otevřel a zase zavřel patery další dveře, než konečně našel osobu, kterou hledal. Podívala se na něj s vyplašeným a nepřátelským výrazem od své židličky u stolku s psacím strojem, kde zřejmě nedělala vůbec nic. Oči i ohrnutý nos měla zarudlé, což přimělo Foxe k udivené úvaze, že se tu přeci; jen vyskytuje nějaký zármutek.

„Dobrý den.“ Usmál se na ni a soucitně dodal: „Vy jste plakala.“

Berdina Piltová, která šestnáct let chovala němý odpor k tomu, že o ní šéf říká „moje kontoristka“ místo „moje sekretářka“, popotáhla nosem, popadla kapesník a vysmrkala se s naprostým nedostatkem rozpaků a zdrženlivosti.

„Mám práci,“ prohlásila pak rozhodně.

„Za těchhle okolností je pro člověka úlevou mít co dělat,“ řekl Fox a přitáhl si blíž židli.

Zůstal s ní půl hodiny a nezískal za to skoro nic, třebaže se vytasil s lístkem, kterým ho vyzbrojila Amy Duncanová. Slečna Piltová se vyznala z obdivu k Amy, poněvadž Amy během svého krátkého zaměstnání u Tingleyho projevila nezávislost a kuráž, a z náklonnosti k ní kvůli jejímu šlechetnému jednání v případě spoluzaměstnankyně, která se dostala do maléru, ale jinak slečna Piltová zůstala neoblomně diskrétní. Zaujala stanovisko, že jelikož její místnost je od zaměstnavatelovy kanceláře oddělena dvěma přepážkami a chodbou, a jelikož sama nemá ve zvyku poslouchat za dveřmi, neví naprosto nic o Tingleyho důvěrných záležitostech, ať už obchodních či soukromých. Ani se nenechala zatáhnout do žádných úvah, pokud šlo o adoptovaného syna Fila, nebo o číkoli nepřátelství vůči Amy Duncanové, které by mohlo někoho ponouknout, aby její prsty otiskl na střenku nože, nebo o problém, zda vražda nějak souvisí s chininovou patálií. Poskytla však čtyři informace pro záznam:

Ona sama odešla z budovy jako obvykle pár minut po páté a odjela podzemní dráhou domů do Bronxu, kde strávila celý večer.

Její zarudlost pocházela od pláče. Želela a oplakávala tragickou smrt Artura Tingleyho, ale příčinou jejího pláče byla skutečnost, že pan Fry a slečna Yatesová ji nemají rádi a ona nemá ráda je, takže se pravděpodobně ve svém věku octne brzy bez zaměstnání.

Jediné návštěvy, s nimiž se Tingley v úterý setkal, kromě obvyklého zástupu obchodních cestujících a podobných lidí, byli nějaký pan Brown, vysoký a dobře oblečený pán kolem šedesátky, jehož slečna Piltová nikdy předtím neviděla; ten přišel dopoledne chvilku po desáté a zdržel se skoro hodinu; a pak pan Fox, který přišel v jedenáct. Onen vysoký a dobře oblečený pán byl ovšem muž, jehož Fox viděl odcházet přes předsíň.

Krátce po návratu od oběda řekl Tingley slečně Piltové, aby vyřídila v oddělení prodeje, že chce mluvit s Filem, až Fil přijde se svými denními objednávkami a s hlášením. A ona pak viděla Fila vcházet asi minutu po páté, když sama odcházela. To bylo sice neobvyklé, jak připustila, ale rozhodně ne ojedinělé.

Fox si potom z jejího telefonu zavolal do nemocnice v East Endu, a když uslyšel něco, co ho podle jeho výrazu soudě překvapilo a znepokojilo, zanechal slečnu Piltovou s jejím zahálejícím psacím strojem. Cestou ven zkusil štěstí se starým mužem za okénkem v předsíni, brzy však zjistil, že pokud se v tomhle ložisku vyskytuje nějaká užitečná ruda, potřeboval by nálož třaskaviny, aby se k ní dokutal.

Odejel pak směrem na východ k Páté avenue a potom na sever, vmáčkl své auto do jedné mezery ve Čtyřicáté první ulici, kam se sotva vešlo, a vkročil do svého známého baru & grilu, kde spořádal tři šunkové chlebíčky s hlávkovým salátem a tři šálky kávy. Potom postál na chodníku, aby si po obědě poklidně vykouřil cigaretu, a pozoroval kolemjdoucí. Načež zašel za roh ke vchodu do skromné kancelářské budovy pouze o dvacet metrů vyšší než Cheopsova pyramida, vyjel výtahem do třicátého patra, vstoupil do dveří s nápisem: NAT COLLINS, PRÁVNÍ ZÁSTUPCE a popřál dobré odpoledne ženě s ostrými rysy a s bystrýma očima, kterou oslovil jako slečnu Larabee. Ta mu řekla, že je očekáván, a tak prošel dvojími dveřmi do prostranné rohové místnosti s velikými okny v obou stěnách do ulice. Ocenění té místnosti by záleželo na tom, kam byste zaostřili pozornost. Kdybyste na stěnách omezili svůj pohled na pět Van Goghů, z nichž všechny byly dobré a jeden slavný, mysleli byste, že jste v malé soukromé galérii; kdyby na koberec a nábytek, řekli byste, že je to vtíravě luxusní kancelář; kdyby na mohutného zdravě vypadajícího muže, který seděl za ohromným vyřezávaným psacím stolem, pořád ještě by vás nenapadlo podezření, že jste ve svatyni jednoho ze tří nejschopnějších obhájců ve věcech trestních v New Yorku.

Fox se však nepodíval na nic z toho, nýbrž na mladou ženu v křesle u rohu psacího stolu. Zamračil se na ni a zeptal se: „Co vás to napadlo? Proč jste odešla z nemocnice?“

Amy Duncanová nejenže odešla z nemocnice, nýbrž zašla si očividně i do Grove Street. Měla na sobě tvídový kostým místo modrých šatů, které se jí protivily, kabelku ze stejného materiálu jako kostým a plstěný klobouček, posazený na stranu. Jenže její obličej se známkami celkové únavy a s kruhy pod očima nejevil odpovídající renovaci zevnějšku. Vzhlédla k Foxovi a byla by promluvila, ale muž za psacím stolem ji předešel.

„Posedla ji najednou autonomie. Nechce, abych si vydělal na živobytí. Myslí si, že vnitřní nevina stačí na vnější ochranu. Věří, že ctnost nepotřebuje žádnou zbraň, že je obrněná svým vlastním krunýřem jako želva. Dostal jsem vyhazov.“

Fox odložil svůj svrchník a klobouk přes jedno křeslo, opřel se o hranu psacího stolu, založil si paže a upřeně se na ni zahleděl. „Co je to s vámi?“

„Co by bylo – nic.“ Amy se střetla s jeho pohledem. „Jenom se mi už dost vyjasnilo v hlavě a nevidím žádný důvod, proč byste měl – myslím hlavně, proč najímat pana Collinse – nikdy bych si nemohla dovolit platit mu bůhvíjaký –“

„Najal jsem ho já.“

„Já vím, ale jak bych mohla – nemůžu to prostě přijmout –“

„Ale, vy nemůžete?“ Fox se sveřepě ušklíbl. „Teď nevím, jestli máte strach, protože víte, že Collins a já na něco přijdeme, nebo jestli se prostě jen tak ofrňujete –“

„Nic takového!“ namítla dopáleně. „Ani nemám strach, ani se neofrňuju!“

„Ne? Řekněme, že nemáte strach, v tom případě to vypadá takhle: Vrazíte mi do auta, necháte se porazit a dáte se ode mne odvézt domů. Požádáte mě jako kolegu detektiva o radu gratis. Necháte mě, abych pozoroval vaše oči z různých úhlů a v různém osvětlení, protože víte, jak to pravděpodobně zapůsobí na všímavého muže s vybroušeným vkusem. Když vás pak potká nový a horší malér, honíte mě sto kilometrů listopadovým lijákem. Necháte mě, abych se zapletl a zavázal tak dalece, že prakticky inspektorovi Damonovi všechno vyklopím. A teď mi tady začnete kňourat, co si nemůžete dovolit a co nemůžete přijmout –“

„Já nekňourám!“

„Vzbuzujete takový dojem, madam. Co se týká peněz na zaplacení Collinsovi, prodal jsem právě tisíc akcií Vollmerovy letecké fabriky, protože už nechci dál profitovat z mašin, které zabíjejí lidi, když jsem už vydělal až moc. Collinsovi je jedno, odkud pochází jeho honorář, vezme si ho z těch peněz. Co se týká mého času a úsilí, nelichoťte si, i přesto jaké máte oči. Jsem Indián na stopě a nejím ani nespím. Leda v obvyklých hodinách.“

Collins se zasmál. Amy zatřepetala rukou. „Ujišťuju vás – já vím, že jsem vás požádala o pomoc, ale nechci, abyste si myslel –“

„Dobrá, nebudu. Inspektor Damon mi říká, že na střence toho nože jsou vaše otisky prstů „Ano, on –“

„A že nemáte ani ponětí, jak se tam dostaly.“

„To nemám.“

„Podle mého názoru,“ ozval se Collins, „jak jsem už řekl slečně Duncanové, ta osoba, která je tam otiskla, to udělala v záchvatu akutní imbecility. Použil bych toho při obhajobě, kdyby to neudělal státní zástupce.“

Fox přikývl. „Tahle stránka věci je v pořádku,“ souhlasil, „jenže z toho jasně vyplývá jedno –“

Odmlčel se, aby nechal Collinse zvednout telefon. Collins po chvilce řekl do mluvítka: „Počkejte moment,“ a obrátil se k ostatním:

„Někdo se nám do toho plete. Je tady nějaký Leonard Cliff a chce se mnou mluvit. Pošlu ho do jiné místnosti –“

„Promiň,“ zarazil ho Fox. „Rád bych ho viděl sám. Podívejme se na něj všichni.“

„To, to ne,“ zakoktala Amy, „to by nebylo – já bych nerada –“

Podívali se jí do tváře. „Máte už lepší barvu,“ poznamenal Fox.

„Daleko lepší,“ přidal se Collins. Pak řekl do mluvítka: „Pošlete pana Cliffa sem.“

kapitola 7

Když se otevřely dveře a návštěvník vstoupil, působil – zevnějškem, držením těla i chováním – jako typický představitel mladšího pokolení předních podnikatelských organizátorů v New Yorku, střízlivě připravený na důležitý obchodní rozhovor. Ale po čtyřech krocích prošel náhlou proměnou. Prudce zabrzdil, zbledl jako stěna, otevřel ústa a zase je zavřel, aniž vydal jediný zvuk. Pak znovu vykročil, vykřikl „Amy!“ – přiškrceným tónem, ve kterém se mísila úzkost s radostí – a skokem se vrhl k vzdálenějšímu rohu psacího stolu, kde ho stihla druhá proměna, zřejmě způsobená něčím, co buď viděl nebo postrádal v její tváři, poněvadž se nedíval na nic jiného. Krvavě zrudl a byl očividně vyveden z konceptu.

Fox mu přišel na pomoc s rukou podanou ke stisku. „Pan Cliff? Já jsem Tecumseh Fox. To, co sedí v té ručně vyřezávané monstrozitě, je Nat Collins.“

Návštěvník se natolik vzpamatoval, aby pozdrav slušně opětoval, a oslovil Amy:

„Já myslel, že jste v nemocnici – myslel jsem – jel jsem tam, a oni mi řekli, že jste šla domů, tak jsem se vypravil tam –“

Přiblížil se k ní asi o decimetr, což byla tak desetina vzdálenosti mezi nimi. „Myslel jsem – jste v pořádku?“

„Jsem naprosto v pořádku, děkuju vám,“ odpověděla bystře Amy.

„No, to –“ Odmlčel se, ruměnec pomalu vymizel, a potom dodal slabým a pošetilým hláskem, jaký by odpovídal spíš nějakému nekňubovi než přednímu podnikateli: „To je dobře.“

Fox mu opět pomohl. „Slečnu Duncanovou někdo ošklivě praštil, ale není nijak vážně poraněná. Vy jste sem přišel, abyste ji uviděl?“

„Ne, já – já nevěděl, že je tady.“ Pan Cliff se víc vzmužil, když mluvil s druhým mužem. „Přišel jsem za panem Collinsem. Chtěl jsem se ho zeptat, kde slečna Duncanová je, ale taky jsem chtěl mluvit s ním.“

„Posaďte se,“ pobídl ho advokát, „a spusťte!“

„Ale já –“

Cliff se od něho podíval na Foxe a zase zpátky ve zřejmých rozpacích. „Je to vlastně důvěrné –“

„My rádi zmizíme,“ nabídl mu Fox. „Viďte, slečno Duncanová?“

„Rozhodně.“ Její tón, když vstávala, naznačil, že by nic neudělala radši, než se odsud vytratila. „Já rozhodně – když má pan Cliff něco důvěrného – rozhodně –“

„Ne!“ Podnikatel chytil Foxe za paži. „Já nevěděl, že vás vyrušuju – nechci vyrušovat – není žádný důvod –“

Jakmile viděl, že Foxe zadržel, přešel ke křeslu u druhého rohu psacího stolu, posadil se a vyhrkl:

„Chci si zajistit vaše služby, pane Collinsi.“

Natu Collinsovi se pochvalně rozzářila tvář. „Pro advokáta má tahle věta daleko větší poezii než celý Keats nebo Shakespeare. Můžu se vás zeptat za jakým účelem?“

„Abyste mě hájil – hm – ne zrovna hájil. Policie mě vyslýchala ve spojitosti se smrtí Artura Tingleyho. Nepodezírají mě ovšem z vraždy, ale dověděli se, že jsem s ním jednal o koupi jeho podniku mojí firmou – jsem totiž místopředseda společnosti Potraviny a nápoje. Ptali se mě taky, jestli vím o nedávném pokusu poškodit Tingleyho podnik znehodnocením jeho výrobků. Věděl jsem o tom, poněvadž se o tom rozšířily zprávy v našem oboru – jednak lidskými řečmi a jednak z informačních zdrojů, jaké má každá velká obchodní společnost k dispozici. Nic víc jsem o tom nevěděl, a rozhodně nic o vraždě. Jenže už sám policejní výslech v takové spojitosti je poněkud – znepokojující. Takže potřebuju v zájmu své společnosti i svém vlastním – prostě potřebuju radu a v případě potřeby i pomoc dobrého právníka. Proto bych si rád zajistil vaše služby.“

Collins přikývl. „Abych zastupoval vaši firmu, nebo vás osobně?“

„No – snad by bylo lepší, kdybyste mě zastupoval osobně.“

„Vypadá to spíš, že se to týká firmy.“

„Hm, snad bych je přiměl, aby se podíleli na výlohách.“ Cliff vytáhl z jedné kapsy šekovou knížku a z druhé pero. „Vám na tom myslím nebude záležet, pokud dostanete zaplaceno.“ Otevřel šekovou knížku a sundal čepičku plnicího pera. „Co mám napsat jako zálohu? Pět set? Tisíc?“

„Počkejte moment,“ zaprotestoval advokát, „jdete na mě moc hrr. Napřed bychom si to měli trochu prodiskutovat, než si mě zavážete do otroctví. Zastupuju totiž už slečnu Duncanovou ve spojitosti s Tingleyho vraždou, a rád bych, aby bylo jasno, že v případě konfliktu dvou zájmů –“

„K takovému konfliktu už došlo,“ vmísil se do řeči Fox. „Přicházíte pozdě, pane Cliffe.“

„Pozdě?“ Cliff se k němu obrátil s výrazem podnikatele, který naráží na nečekanou a mrzutou překážku.

„Už jo. Je mi líto. Vy ovšem máte v úmyslu vrátit se později, abyste pana Collinse soukromě informoval, že mu vlastně chcete zaplatit za zastupování slečny Duncanové, jenže to už je zařízeno.“

Amy něco zablekotala. Nat Collins se uchechtl. Pan Cliff, ježto jednal s mužem, prohlásil důrazně a rozšafně: „Zdá se, že znáte moje úmysly líp než já sám. Na jakém základě tvrdíte něco tak pozoruhodného –“

„Promiňte,“ přerušil ho rázně Fox, „ale plýtváte časem, kterého bychom mohli využít jinak. Na jakém základě? Tak pevném jako beton. Po té sháňce v nemocnici a v Grove Street nemůžete popřít, že máte činorodý zájem o blaho slečny Duncanové. Kolik právnických kanceláří vaše společnost zaměstnává? Předpokládám, že aspoň tři nebo čtyři, a jistě dobré. Kdyby šlo o takové potíže, o jakých jste mluvil, nezavolal byste prostě jednu z nich, aby nastoupila do služby? Samozřejmě zavolal. A nabízel byste dobrovolně svůj osobní šek, místo abyste nechal platit svou firmu? Jistě ne, ledaže byste plál k vašim akcionářům bezpříkladnou láskou. Že byste obětoval tisíc dolarů ze svých těžce vydělaných peněz na oltář staré drahé P & N?“ Fox zavrtěl hlavou. „Neříkejte. Vážně. Na to vám nikdo neskočí.“

Collins se rozesmál. „On je totiž detektiv, pane Cliffe.“

„Já –“ zajíkl se Cliff.

Amy, která už něco nakousla, byla opět na nohou. „To je naprosto…“

Nechala to nedokončené. „Zdá se, že nezáleží na tom, jak já –“

„Prosím vás, slečno Duncanová,“ zarazil ji Fox. „Samozřejmé že záleží. Posaďte se a spočítejte si, co máte k dobru. Zdá se, že vy jste to jediné, na čem záleží, a to by vás mělo uspokojit. Předpokládám, pane Cliffe, že jste se dověděl z novin nebo z rádia, že slečnu Duncanovou zastupuje Nat Collins, a věděl jste, jak nestydaté jsou jeho honoráře a jak omezené jsou její prostředky. Jak už jsem řekl, přišel jste pozdě, o to je už postaráno, ale můžete jí prospět nějak jinak, jestli chcete. O čem jste spolu mluvili s Dol Bonnerovou v Rustermanově baru – slečno Duncanová, sedněte si laskavě a nevzrušujte se – minulou sobotu odpoledne?“

Pan Cliff na něho zůstal koukat. Čelo mu zbrázdila mračná rýha. „Co k čertu –“

„Ujišťuju vás, že je to věcná, případná a oprávněná otázka. Slečno Duncanová, chcete, aby nám pan Cliff pověděl, o čem se domlouval se slečnou Bonnerovou?“

„Ne,“ vyhrkla Amy.

Fox po ní šlehl pohledem. „Nebuďte laskavě natvrdlá. Všechny stránky téhle záležitosti se budou muset vyjasnit, ať se nám to líbí nebo ne. Myslete trochu tou hlavou, která není rozkřápnutá. Potřebujeme, aby nám to pověděl?“

„Ano,“ pípla Amy.

„Správně.“ Fox se obrátil na podnikatelského organizátora: „Slečna chce, abyste nám to pověděl.“

Cliff se podíval na Amy. „Opravdu?“

„Ano, já – jestli budete chtít.“

Cliff odpověděl Foxovi: „Jednali jsme v jedné obchodní záležitosti.“

Fox zavrtěl hlavou. „Potřebujeme vědět víc. Nepochybně jste se z tisku dověděl, že slečna Duncanová je neteř Artura Tingleyho a že u něho byla kdysi zaměstnaná – takovým způsobem souvisela s jeho podnikem. Tingley najal Dol Bonnerovou, aby vyšetřila, jak se dostává chinin do jeho pochoutek, a kromě jiného se domníval, že vy nebo vaše firma v tom máte prsty. Pak se dověděl, že jste byl s Bonnerovou viděn v důvěrném rozhovoru, a bál se, že ho Bonnerová podvádí. Vy nám teď můžete povědět, jestli se obával právem či neprávem.“

Cliff se zatvářil ostražitě. „Jenže nechápu, co má tohle co dělat se slečnou Duncanovou.“

„To je jiná záležitost, o kterou nám teď nejde. Rozhodně to mělo co dělat s Arturem Tingleym, který byl zavražděn, a s vámi.“

„Ale vy –“ Cliff sevřel rty. „Vy se pravděpodobně jenom snažíte uchránit slečnu Duncanovou před – nepříjemnostmi.“

„Správně. A může se ukázat, že jediný způsob, jak to dokázat, je přijít na to, kdo Tingleyho zavraždil.“

„Bůhví, že já ne. A neměl jsem nic společného ani s tím znehodnocováním jeho výrobků.“

„Dobrá. Ale co váš rozhovor se slečnou Bonnerovou?“

Cliff se podíval na něho, na Amy, na advokáta, a pak znovu na Foxe. Najednou se zasmál. „Bude to možná znít divně. Říkáte, že Tingley angažoval Bonnerovou, aby vyšetřila tu věc s chininem. Jak už víte, já chtěl Tingleyho pochoutky koupit. Jsou to vedoucí výrobky ve svém oboru s nejlepší a nejrozšířenější a nejdelší reputací, a zaplnily by nám mezeru v našem programu. Věděl jsem, že Tingley na naši nabídku dřív či později zabere, tak to dopadne vždycky. A potom jsem se doslechl, že se do věci pokoušejí zamíchat Spojené obiloviny, a pak se objevily zprávy o tom znehodnocování. Podezíral jsem Spojené obiloviny, protože znám jejich metody. Napadlo mě, jak se tomu dostat na kobylku, jenže to vyžadovalo delikátní postup. Zatelefonoval jsem slečně Bonnerové. Nechtěl jsem jít za ní do její kanceláře, ani se s ní setkat ve svém podniku, a tak jsme si dali schůzku u Rustermana, abychom to projednali.“

„Znal jste ji předtím?“

„Ne, nikdy jsem se s ní předtím nesetkal.“

„Proč jste si vybral zrovna ji?“

„Slyšel jsem už o ní a zdálo se mi, že je to práce, která jí bude konvenovat. Vyšetřovala už kdysi něco pro jednoho mého přítele.“ Místopředseda přeletěl pohledem ostatní přítomné. „Spoléhám na to, že budete tuhle informaci pokládat za přísně důvěrnou.“

„To můžete. A zařídila slečna Bonnerová – copak, slečno Duncanová?“

„Nic,“ prohlásila Amy. „Vůbec nic!“

„Něco jste myslím chtěla poznamenat.“

„Ne, já – nejspíš jsem zakašlala – jsem samozřejmě ráda –“

„Chcete asi říct, jak jste ráda, že by váš strýc byl rád slyšel, že ho slečna Bonnerová nepodváděla, a že její schůzka s panem Cliffem byla naprosto v pořádku, a že pan Cliff nedával chinin do jeho jater –“

„Jistě – samozřejmě –“

„Samozřejmě. Ale nepřehánějte to. Mám doma na zahradě nový druh kosatců – říká se jim Růžová křídla. Vaše tváře mi připomínají právě rozpuklé poupě těch Růžových křídel. Jsem sice rád, že jste ráda, ale máme tady pořád ještě nerozřešený případ vraždy a policie se nenechá zdaleka tolik ovlivnit –“

„Bože můj!“ Pan Cliff zajásal jako člověk, který právě vyšel z ohavné sluje do slunečního dne. „To všechno bylo – váš strýc myslel, že já – řekl vám – vy jste myslela, že já –“

Vyskočil z křesla, vrhl se přes prostor, který je odděloval, a popadl ji za ruku. „Amy!“

„No, já – Leonarde – já –“

Zahleděli se na sebe, zatímco Nat Collins se na ně díval šprýmovně a Fox pochybovačně. Cliff jí něco zamumlal, ona zamumlala něco jemu a oba se usmívali.

Collins řekl: „Mám na louskání dva těžké případy. Předpokládám, slečno Duncanová, že přijímáte prohlášení pana Cliffa bez výhrad.“

„To by vážně měla,“ ulevil si Cliff, „když mě napřed podezírala z takové hanebnosti, jako je znehodnocování konkurenčního výrobku. Kristepane!“ Zůstal u jejího křesla a obrátil se na ni: „Můžu vás odvézt domů? Jste tady hotová?“

„Ne,“ namítl Fox, „ještě není. Potřebuju se jí zeptat na pár věcí.“

Cliff se vrátil ke svému křeslu a posadil se. „Tak se ptejte.“ Fox zavrtěl hlavou. „Na pár důvěrných věcí. Můžete počkat venku, jestli chcete, ale bude to dlouhé čekání.“

„Ale s dovolením slečny Duncanové – chápete, že si neosobuju žádné právo –“

„To by vám taky moc neprospělo,“ prohlásil Fox stručně. „Slečnu Duncanovou policie podezírá v případě vraždy. Stejně jako vás a pár jiných lidí. Já jednám za předpokladu, že ona je nevinná, ale nic podobného nepředpokládám o nikom druhém. Kdybyste byl detektiv a pracoval pro ni, počínal byste si právě tak. Takže nebudeme osobní a vy můžete počkat venku, jak dlouho vám bude libo. V pořádku?“

Cliff nepůsobil dojmem, že by se mu to zdálo v pořádku, ale přesto vstal. „Nebudu se o to hádat,“ řekl Foxovi, „protože vám něco dlužím. To určitě. A taky vám povím jednu věc, kterou jsem už pověděl policii. Tingley mi telefonoval včera odpoledne a dal si se mnou schůzku na deset hodin dnes dopoledne.“ Nata Collinse to zřejmě zaujalo. Fox řekl: „Díky. V kolik hodin vám volal?“

„Dvacet minut před šestou. Těsně předtím, než jsem odešel z kanceláře.“

„Co vám říkal?“

„Jenom že se mnou chce mluvit, a ujednali jsme si tu schůzku. Nikdy předtím mi nevolal, ke všem našim stykům došlo z mé iniciativy, a tohle zavolání mě potěšilo, poněvadž jsem si myslel, že je ochoten dohodnout se na podmínkách prodeje, ale neřekl to. Mluvil stroze a vůbec ne mile, jenže to bylo za daných okolností jenom přirozeně.“

„Myslel jste si tedy, že kapituluje.“

„Jestli tomu tak chcete říkat. Já myslel, že je připraven uzavřít dohodu, která by byla výhodná pro obě strany.“

Fox zabručel. „To si vyžádalo spoustu chininu, aby se dostal do takového duševního stavu. Netvrdím, že jste ten chinin dodal vy. Mimochodem, říkáte, že jste odcházel ze své kanceláře dvacet minut před šestou. Nevadilo by vám, abyste mi pověděl, kde jste strávil další dvě a půl hodiny?“

Běžná a banální otázka vyvolala pozoruhodný efekt. Cliffovy oči se na okamžik zaostřily směrem k protějšímu rohu psacího stolu a jeho obličej změnil barvu, maličko, ale natolik, že si toho bystrý zrak povšiml.

„Ano,“ odpověděl, „to ano.“

„Chcete říct, že by vám to vadilo?“

„Ano.“

„To znamená, že mi to povědět nechcete?“

„Ano.“

Fox pokrčil rameny. „Poněvadž vás vyslýchali poldové, jim jste to určitě povědět musel. Ale jak je vám libo.“

„Poldům jsem to nepověděl. Odmítl jsem odpověď. Řekl jsem jim, že místo toho, abych si vymýšlel, že jsem šel třeba na procházku nebo do biografu, dávám přednost prohlášení, že jsem v úterý večer od šesti do devíti měl jedno osobní důvěrné řízení, o kterém nechci mluvit.“

„Aha.“ Fox se na něho usmál. „Radši byste možná přece jen měl dát Natu Collinsovi nějakou zálohu.“

„Doufám, že se dokážu udržet nad vodou, pane Foxi. Tak vy jste Tecumseh Fox. No, jak říkám, něco vám dlužím.“ Cliff se podíval na Amy. „Můžu na vás počkat a odvézt vás domů?“ Jejich oči se setkaly. „Jenže,“ namítla, „třeba to bude trvat dlouho –“

„Ať to trvá třeba rok.“

„No – každé děvče má ovšem rádo pozornost –“

„Počkám,“ prohlásil Cliff a vypochodoval.

Jakmile se zavřely dveře, Fox si odkašlal, aby něco řekl Amy, ale ona promluvila první.

„Ráda bych vás políbila,“ řekla, „na rty.“

„Poslužte si.“

„Jenže nemůžu. Jsem asi trochu puritánka. Vsadím se, že se červenám. Nebo pokládám líbání za nějakou prostopášnost, což je tak zatraceně staromódní, že mám na sebe vztek, ale nemůžu si pomoct. Jenomže bych vás opravdu ráda políbila.“

Fox vstal, přistoupil k ní, sehnul se a políbil ji zkušeně a bez okolků na rty, načež se vrátil ke svému křeslu.

„Trochu domácké, ale milé,“ schválil to Nat Collins. „A teď proboha dejme dohromady pár – Vstupte!“

Byla to slečna Larabee. Došla k psacímu stolu, podala Collinsovi nějakou obálku a oznámila: „Přišlo to expres před pěti minutami. A je tady pan Filip Tingley.“

„Řekněte mu, ať počká. Kdyby se škubal, ukonejšete ho. Kdyby se moc škubal, pošlete ho sem.“

Slečna Larabee vyšla. Collins se podíval na adresu na obálce, zamumlal „Osobní a důležité,“ sáhl po noži na papír a obálku otevřel. Vytáhl z ní list papíru, rozložil jej a se zamručením si jej přečetl.

Vzhlédl k ostatním. „Od našeho starého přítele pana Anonyma. Jako obvykle se zapomněl podepsat. Laciná obálka, laciný papír, psáno na stroji někým, kdo umí pravopis. Podáno na poštovním úřadě F dnes odpoledne ve tři hodiny. Přečtu vám to:

‚V úterý večer, dvacet minut po příchodu Amy Duncanové do Tingleyho budovy, což znamená v sedm třicet, poněvadž tam přišla v sedm deset, zastavila před budovou černá nebo tmavomodrá limuzína. Byla tma a pršelo. Šofér vystoupil a držel deštník nad druhým mužem cestou přes chodník ke vchodu. Potom se šofér vrátil do auta. Po pěti minutách muž z budovy vyšel, přeběhl chodník, nastoupil, a vůz odjel. Měl poznávací značku OJ55.

Pět minut nato, v sedm čtyřicet, přišel ke vchodu nějaký jiný muž a vešel dovnitř. Měl na sobě pršák a klobouk se sklopenou střechou a přišel z východní strany. Zdržel se uvnitř o něco déle než první muž, asi sedm či osm minut. Když vyšel ven, zaváhal na chvilku a pak rychle odešel směrem na východ.

Důkaz spolehlivosti této informace: Když slečna Duncanová odcházela chviličku po osmé, klopýtla na druhém schodu a málem upadla. Stála pak a držela se třicet vteřin zábradlí, než pokračovala v chůzi. Časové údaje jsou přibližné, ale celkem přesné.‘“

Collins se podíval na Amy. „Ovšemže jste klopýtla a držela se zábradlí. Jinak by tam pan Anonym nepřidal tenhle ornament.“

Fox se zamračil a sáhl přes psací stůl: „Ukaž mi ten papír.“

„Nejsem si tím jistá,“ řekla Amy po soustředěném zamyšlení. „Motala se mi tak hlava, že si nejsem moc jistá ničím. Ale v tom případě –“ Náhle se napřímila. „Někdo mě tam pozoroval! Dol Bonnerová mě dala sledovat!“

Fox zabručel skládaje list papíru. „Nebo si polda na obchůzce všiml vašich očí, když jste vcházela dovnitř,“ poznamenal suše. „Můžu si tohle na chvíli vypůjčit?“

Collins přikývl. Sáhl po telefonu, o něco požádal a vzápětí promluvil:

„Bill? Nat. Pac a pusu. Prokázal bys mi bleskurychle jednu službičku? Jde o jedno neopatrné auto, motorové vozidlo tvým slovníkem. Newyorská poznávací značka OJ55. Komu patří? Zavolej mi do kanceláře. Vřelé díky.“

Opřel se dozadu a zadíval se na Foxe. „Tak co tomu říkáš? Nezdá se mi, že by to byl nějaký cvok, podle té zmínky, jak slečna Duncanová klopýtla. Co ty na to?“

„Cvok to není,“ souhlasil Fox. „Budu na tom muset zapracovat, a musím ovšem začít majitelem té poznávací značky. Je celkem jisté, že ten, kdo to psal, byl na místě, když slečna Duncanová odcházela z budovy, pravděpodobně v tom průjezdě, jinak by ho byla viděla. Byl dost blízko, aby si všiml sklopené střechy klobouku a poznávací značky, jestli nelže. Je taky jisté, že má cvik v psaní – řekl bych, že je to nějaký novinář. Všiml sis toho?“

„Čeho?“

„Není v tom žádné sloveso v první osobě. Každý normální člověk by jich tam měl aspoň půl tuctu. Popsal něco, co sám viděl, svůj vlastní zážitek. Potlačení první osoby v líčení osobního zážitku si vyžaduje cvik a naučenou kázeň. ‚Neviděl jsem zřetelně, protože byla tma a pršelo.‘ Takhle by se to vyjádřilo přirozeně. Na jiných místech zrovna tak. Je to celkem jednoduchý fígl, ale když se to člověk nenaučil, tak to prostě nedělá.“

„Máte pravdu,“ prohlásila Amy. „Jedna pracovnice u Bonnerové a Raffrayové pracovala přes rok pro redakci HERALD TRIBUNE.“

„Ne, skutečně?“ Fox promluvil sarkasticky. „Pro teďka, slečno Duncanová, radši zapomeňte, že jste detektivka. Pletou se vám do toho city, které mají sklon ochromovat vaše induktivní myšlení. Nemůžete odpustit Dol Bonnerové, že pila koktajl s –“

„To není pravda!“ popřela to rozhořčeně Amy. „Nemyslete si, jenom proto, že jsem vám dovolila, abyste mě políbil –“

„Buďte zticha!“ napomenul je Nat Collins. Zabzučel totiž telefon a on ho zvedl. Po krátkém rozhovoru, z jeho strany většinou vrčení, zavěsil a ušklíbl se na Foxe.

„Pan Anonym má vážně cvik v psaní. V psaní pohádek. Žádné číslo OJ55 neexistuje. Neexistuje vůbec žádné OJ s míň než třemi číslicemi.“

kapitola 8

Podívali se všichni po sobě. Zřejmě nikoho z nich nenapadal nějaký případný komentář.

Nakonec Collins oslovil Amy: „Měli bychom vědět, jestli jste opravdu zakopla na tom schodě.“

„Nejspíš zakopla.“ Fox si poklepal na náprsní kapsu, kam uložil ten papír. „Pohraju si s tím ve volném čase. Co s tím Filipem Tingleym? Pozval sis ho, nebo přichází z vlastní vůle?“

„Pozval jsem si ho. Tahal jsem ze slečny Duncanové rozumy, jaký mohl mít její strýc důvod k té telefonické žádosti, aby k němu přišla. Ona to neví. Nechápe, jak by to vůbec mohlo souviset s tou chininovou záležitostí. Při nejlepším se naslepo dohaduje, že to snad mělo co dělat s jejím bratrancem Filem. Tingley a jeho adoptovaný syn se často střetávali a slečna Duncanová přitom stranila Filovi. Myslí si, že Tingley měl přehnanou představu o jejím vlivu na Fila, protože jednou sestoupil ze svého trůnu a prosil ji, aby na Fila zapůsobila a udělala z něho hodnějšího chlapečka. Proto jsem ho zavolal a požádal ho, aby ke mně zaskočil.“

„Dobrá, tak se na něho podívejme. Můžu to zahájit?“

„Posluž si.“

Collins zvedl telefon, aby to vzkázal slečně Larabee, a za chvíli byl uveden Filip Tingley. Neohrabaný a kostnatý dlouhán, oblečený jakoby do fronty na chleba pro nezaměstnané, a jeho propadlé tváře a svěšené koutky úst by člověk, který ho předtím nikdy neviděl, mohl připsat otřesu a strádání z právě utrpěné ztráty. Pozdravil rozvážně Amy s pronikavým pohledem hluboko zasazených očí, dovolil Collinsovi a Foxovi, aby mu při představování stiskli kostnaté prsty, a spustil se do křesla uprázdněného před chvílí Leonardem Cliffem.

„Je to příšerné, viď, File?“ vyhrkla Amy nervózně jako člověk nucený promluvit, aniž má co konkrétního povědět.

„Nijak zvlášť,“ prohlásil poslední Tingley, který vlastně nebyl Tingley. „Smrt ekonomicky neužitečného člověka, dokonce i tak odporným způsobem, je politováníhodná jenom ve velmi omezeném smyslu. Kdyby šlo o mého otce, cítil bych to možná jinak. Za daných okolností to jinak necítím.“

„To vám gratuluju,“ řekl bodře Fox. „Je málo lidí, co dokážou zaujmout takový filozofický odstup ke smrti. Nepředstíráte to snad?“

„Proč bych to sakra předstíral?“

„To nevím. Nejspíš byste to nedělal; spíš by se asi hodilo, abyste předstíral zármutek a bolest, jak se to často děje. Cítíte stejnou lhostejnost k osudu své setřenice?“

„Své sestřenice?“ Fil se nechápavě zamračil. „Ach tak – vy myslíte Amy. To teda ne. Zřídkakdy si formuju nějaký osobní vztah, ale Amy je jediná, se kterou jsem se chtěl oženit.“

„File!“ zaprotestovala Amy. „To jsi jen tak povídal.“

Fil zavrtěl hlavou. „Ba ne, myslel jsem to vážně. Rozhodl jsem se, že se s tebou chci oženit. Teď jsem ovšem rád, že jsem to neudělal, protože by to bylo na překážku.“

„To bylo před nějakým časem?“ otázal se Fox.

„To bylo v květnu a v červnu 1935.“

„Aha. Zřejmě vás připravilo o nervy to roční období. Ale teď k ní pořád ještě chováte náklonnost? Ptám se proto, poněvadž potřebuje trošku přátelsky pomoct. Víte, že váš otec – váš adoptivní otec – ji včera telefonicky žádal, aby k němu přišla?“

„Ne. Vážně? V TIMES o tom myslím nebyla žádná zmínka. Já čtu jenom TIMES.“

„Tak ji o to žádal. Telefonoval jí ve tři čtvrtě na šest, mluvil o nějakém problému, při kterém potřebuje její přispění, a požádal ji jako o příbuzenskou laskavost, aby přišla do jeho kanceláře v sedm hodin. Proto tam šla. Jenže policie má jenom její slovo o tom, že jí telefonoval, takže by potvrzení toho telefonátu znamenalo pořádnou pomoc. Uvažovali jsme mezi jiným o možnosti, že problém, o kterém Tingley mluvil, souvisel nějak s vámi.“

„Proč to předpokládáte?“

„Nepředpokládám to. Připouštím to jako možnost.“

„No dobrá,“ přiznal Fil, „možnost to je.“

„Děkuju. Ale nemůžete se vyjádřit nějak určitěji? Dospěla nějaká – ehm – diskuse mezi vámi a vaším otcem v poslední době do akutního stavu?“

„Naše hádky byl vždycky akutní. Chronické i akutní, oboje.“

„Ale došlo v nich mezi třetí hodinou odpoledne v pondělí a šestou hodinou odpoledne včera k nějaké nové krizi?“

„Ne.“

„Jistě ne?“ usmál se na něho Fox. „Toto časové rozpětí stanovím proto, poněvadž slečna Duncanová navštívila vašeho otce v pondělí odpoledne, a když od něho asi v půl čtvrté odcházela, jeho chování bylo nekompromisně nepřátelské a rozhodně nenaznačovalo, že by se byl chystal požádat ji o nějakou laskavost. Ale ve tři čtvrtě na šest v úterý ji o nějakou laskavost telefonicky žádal. Hodně by jí pomohlo, kdybychom mohli zjistit, že v tom mezidobí došlo k něčemu, čím by se to dalo vysvětlit. Uvědomujete si snad, že by to vaší sestřenici ohromně pomohlo?“

„Jistě, to si uvědomuju.“

„Ale nemůžete nám to doplnit?“

„Ne, to nemůžu.“

„Váš otec vám vzkázal, abyste přišel do jeho kanceláře včera v pět, a vy jste tam šel. Kvůli čemu to bylo?“

Fil sevřel rty a tím skoro potlačil dojem ze skleslých koutků úst. „Tak tohle!“ prohodil. Poposedl v křesle, aby zaujal pohodlnější pozici. „Mluvíte jako policejní papoušek. Poldové se mě na to ptali taky. Myslel jsem, že v téhle věci chráníte jenom Amyino postavení.“

„To taky chráním. Z boku právě tak jako frontálně i z týla. Když nám povíte, o čem jste s otcem včera spolu mluvili, mohlo by nám to poskytnout klíč k tomu jeho telefonátu.“

„Mluvili jsme o stejné věci jako vždycky.“

„S žádnou novou variantou?“

„Ne.“ Fil se zakabonil nad nutností dotknout se krajně nechutného tématu. „Stačilo to i bez variant. Měl na mě chronicky vztek, protože mám dost rozumu, abych viděl zločinnou nicotnost a zchátralost ortodoxní kapitalistické ekonomie a financí, a protože svůj rozum nechci obětovat na kymácející se oltář malicherného kšeftování, kterým je omezen jeho obzor. Já měl právě tak vztek, třebaže jsem se ovládá! líp než on, poněvadž on si mohl snadno dovolit přispět značnou sumou na projekt, do kterého jsem se pustil, totiž očištění a omlazení světové ekonomie, ale odmítal to. Platil mi pouhou almužnu za to, že jsem mu dělal obchodního cestujícího. Čtyřicet dolarů týdně. Žiju z patnácti a ostatek dávám na svůj projekt. Jde to na zaplacení tiskárně –“

Náhle se zarazil a podíval se na Amy. „Abych nezapomněl. Ta brožura, co jsem ti dal. Tys ji dala policajtům. Četla jsi ji?“

„Policajtům?“ Amy se zatvářila zmateně. „Ale já – Ach tak! Ovšem. Měla jsem ji v kabelce – v té, co jsem tam nechala –“

„Smím se zeptat, co je to za brožuru?“ ozval se Fox.

„Bulletin DĚVY číslo dvacet šest.“ Fil si ho změřil pohledem. „Předpokládám, že jste o DĚVĚ slyšel?“

„Bohužel ne, ledaže je to poetický způsob vyjadřování –“

„To ne. Je to zkratka, DĚ-VA.“ Fil mu to slabikoval. „Vyléčí to rakovinu světové ekonomie. Znamená to dělnost a valutu. Ústřední a revoluční myšlenka projektu je, že všechna hodnota, tedy valuta, musí být založena na lidské dělnosti, schopnosti k práci, přepočtená na –“

„Promiňte. To je ten projekt, kterému se věnujete?“

„Ano.“

„Takže nejste žádný anarchista?“

„Proboha!“ vykřikl Fil s nevýslovným odporem. „Jak vás tohleto napadlo?“

„Na tom nezáleží,“ mávl nad tím Fox rukou. „Říkáte, že žijete z patnácti dolarů týdně. Jenže ovšem žijete v otcově domě.“

„To tedy ne. Odstěhoval jsem se už před dvěma roky. Navíc ke všemu ostatnímu jsem tam sváděl boje, abych nemusel hrát bridž.“

„Dáte mi svoji adresu pro případ –“

„Jistě. Devětadvacátá východní ulice, 914. Telefon tam není. Čtvrté patro vzadu.“

Zabzučel telefon, Nat Collins řekl: „Promiňte,“ a sáhl po něm. „Tady Nat Collins,“ ohlásil se a takových dvacet vteřin jenom poslouchal. Pak znovu promluvil a několikrát opakoval: „Haló! Haló? Haló!“ Potom zavěsil, odstrčil telefon, sáhl po bloku a tužce, něco rychle naškrabal, odtrhl lišt a podal jej Foxovi. „Další stopa k případu té nehody,“ řekl. „Jdi za tím, když budeš mít příležitost.“

Fox si přečetl nadrápaných pár řádek:

Změněný mužský hlas řekl: „Ten člověk v pršáku, co včera večer v 7.40 vešel do Tingleyho budovy, byl Filip Tingley. Není to absolutně jisté, ale tak sto ku jedné.“

„Dík,“ přikývl Fox. „Dostanu se k tomu možná zejtra.“ Strčil si lístek do kapsy a usmál se na Fila. „Inu, pane Tingley, je mi líto, že nám nemůžete pomoct s tím důvodem, proč váš otec telefonoval slečně Duncanové. Pokud tomu rozumím, váš rozhovor s ním začal krátce po páté hodině?“

„Souhlasí.“

„Pověděl byste mi, jak dlouho trval?“

„Beze všeho. Skončil dvacet minut před šestou.“

„A co jste dělal pak?“

„Šel jsem pěšky na Broadway, najedl jsem se v jednom automatu, a potom jsem odešel na roh Třicáté osmé ulice a Šesté avenue, kde máme malou kancelář.“

„Kdo ‚máme‘?“

„DĚVA.“

„Aha. Chodíte tam večer často?“

„Skoro každý den. Věnuju tomu všechny peníze a všechen volný čas. Odešel jsem odtamtud kolem sedmé s haldou zvacích letáků na naši schůzi, kterou chystáme, a rozdával jsem je na Čtyřicáté druhé ulici. Krátce po osmé jsem se vrátil do naší kanceláře a zůstal jsem tam až do desíti, kdy zavíráme.“

„Takže od sedmi do osmi jste byl na Čtyřicáté druhé ulici a rozdával jste tam letáky.“

„Souhlasí.“

„Nepršelo? To jste je rozdával v dešti?“

„Jistě. To je na to nejlepší doba. Lidi se schovávají v domovních vchodech a víc si jich leták vezme.“ Fil se ušklíbl. „Jestli se snažíte vytáhnout Amy z bryndy tím, že mě tam namočíte, tak vám to myslím nevyjde.“

„Chcete říct, že nestojíte o to, abyste se zapletl do vraždy vašeho adoptivního otce.“

„Nejenže o to nestojím, ale nezapletu se do ní.“

„Hm, to máte silnou pozici, jestli ji dokážete udržet. Jenže nezapomeňte, že máte jednu pořádnou slabinu: jste dědic Artura Tingleyho.“

„Dědic?“ Filův úšklebek přešel skoro v pohrdavé zavrčení. „Tomu říkáte dědic? Takového podniku se svěřenskou správou, kterou mají v ruce tři zchátralé mumie?“

„Ten podnik stojí za nabídku tří set tisíc dolarů v hotovosti. A předpokládám, že Tingley měl kromě toho podniku ještě jiný majetek, ne?“

„To měl,“ přisvědčil Fil zatrpkle. „A to všechno spadá pod tu svěřenskou správu. Včetně jeho domu i se zařízením.“

„Znal jste obsah jeho poslední vůle?“

„To si pište, že znal. To byl jeho oblíbený klacek, kterým nade mnou pořád mával.“

„To muselo být hrozně nepříjemné.“ Fox se zatvářil soucitně a zvedl se. „Mockrát vám děkuju, pane Tingley, třebaže jste nám moc nepomohl.“ Došel si pro kabát a klobouk. „Ty věci, na které se vás chci zeptat, slečno Duncanová, budou muset počkat. Ozvu se vám zejtra dopoledne. Nashle, Nate.“ Vykročil, aby odešel, ale jeden hlas ho zadržel.

„Hej, počkejte moment!“ Fil Tingley vytáhl něco z kapsy a podával mu to do ruky. „Tohle je prohlášení DĚVY o základních potřebách světové ekonomie. Přečtěte si to. Pošlu vám soubor našich bulletinů –“

„Děkuju vám. Ohromně vám děkuju.“ Fox si brožurku vzal a odkráčel.

Ačkoli se zdálo, že má naspěch, zastavil se náhle v předpokoji. Lconard Cliff seděl v křesle u zdi a četl večerník. Fox přistoupil k psacímu stolu slečny Larabee a sklonil se k ní, jako by nedávná epizodka se slečnou Duncanovou vedla k návyku, ale místo aby ji políbil, zamumlal jí jenom do ucha:

„Byl tady celou tu dobu?“

Slečně Larabee se zřejmě protivilo šeptat nebo mumlat do mužských uší. Bez váhání a beze změny výrazu se otočila ke svému psacímu stroji, natočila na válec list papíru, něco na něj naťukala, opět papír vytočila a podala jej Foxovi. Ten si na něm přečetl:

Před 20 min. se ptal po pánské toaletě a vyšel ven. Vrátil se asi za 10 min. s novinami, takže musel sjet do přízemí.

„Díky.“ Fox papír složil a strčil si jej do kapsy. „Dám vám vědět, jestli zjistím něco nového.“ Pak přistoupil k Leonardu Cliffovi.

„Pane Cliffe, řekl jste nám před chvílí, že z toho znehodnocování Tingleyho výrobků podezíráte Spojené obiloviny, poněvadž znáte jejich metody.“

Cliff spustil noviny v ruce a přikývl. „Já vím. Bylo to nediskrétní. Ale slíbil jste mi, že to budete pokládat za důvěrné sdělení.“

„To taky budu. Totiž neprozradím to tam, kde se o tom už neví. Když jsem v pondělí mluvil s Arturem Tingleym, zmínil se taky o Spojených obilovinách. Jsou to vaši velcí konkurenti?“

„Ještě ne. Ale oni –“ Cliff se zarazil, pak pokrčil rameny a pokračoval. „Koneckonců, v našem oboru se to můžete doslechnout. Asi před rokem Guthrie Judd z Metropolitní kreditní sevřel Spojené obiloviny a zmocnil se tam vedení. Pro banku ovšem. Znáte Judda?“

„Ne, ale slyšel jsem o něm.“

„Tak vám nemusím nic vykládat. Když jsem řekl, že znám metody Spojených obilovin, myslel jsem tím, že znám metody Guthrieho Judda.“

„Chápu. Budete zítra ve své kanceláři?“

„Jistě.“

„Možná tam zajdu. Zatím děkuju.“

Fox vyšel, sjel dolů a vykročil do ulice, kde se časný listopadový soumrak už proměnil v noc, vyrazil energicky a proplétal se mezi lidmi na Madisonovu avenue a šest bloků k severu, vešel do haly další kancelářské budovy a poradil se s informačním panelem. Vstoupil do výtahu, vystoupil v 32. patře a na dlouhé chodbě našel dveře s nápisem:

BONNEROVÁ & RAFFRAYOVÁ

DETEKTIVNÍ KANCELÁŘ

Když do nich vešel, octl se v malém a pěkném předpokoji, který byl pravým opakem předsíně v Tingleyho pochoutkách. Stěny tam byly světle nazelenalé, osvětlení nepřímé, podlaha z tmavokaštanových gumových dlaždic, a křesla, malý stolek a věšáky na kabáty červeně a černě lakované s chromovanými ozdobami. Nikdo tam nebyl. Fox se rozhlédl kolem, a právě v tom okamžiku se otevřely dveře z nějaké místnosti a vyšla z nich Dol Bonnerová ve svrchním kabátě, v klobouku a v rukavicích.

„Právě včas,“ pochválil si Fox. „Už jsem měl strach, že vás nezastihnu.“

Usmála se bez hřejivosti. „Je mi ctí.“ Její žlutohnědé oči se setkaly s jeho očima. „Je mi líto, ale mám jednu schůzku –“

„Já taky, takže vás nebudu zdržovat. Máte to tady parádní. O čem jste spolu mluvili s Leonardem Cliffem v baru u Rustermana minulou sobotu odpoledne?“

„No tohle!“ Jestli její úsměv nebyl teď hřejivější, byl aspoň pobavenější. „Vy jste úžasný. Takhle docilujete výsledků?“

„Když mám pořádnou páku, tak ano,“ usmál se na ni Fox. „Jako ji mám teď. Bylo by příjemnější, kdybychom se posadili a poklábosili si spolu a došli k tomu polehoučku, jenže máme oba naspěch. Jde o to, že Cliff mi podal svoji verzi toho vašeho rozhovoru, a já teď chci slyšet vaši, abych si to ověřil. Znáte tu běžnou rutinu.“

„Znám, ale využívám jí líp.“ Záblesk v jejích očích byl určitě pobavený. „Tecumseh Fox? Měl byste se za sebe stydět. Kdo myslíte, že jsem? Nějaká služka dole, která odpovídá na telefon?“

„Kdepak. Ale stejně mi to povíte. Nejde o vás případ vraždy, tak proč byste se do toho namáčela? Byla by to strašná otrava, kdybyste to udělala – myslím pro vás. Vy snad můžete pokládat za patřičné a morální, aby si vás A najal k vyšetřování proti B, a nechat potom B, aby si vás najal k vyšetřování proti C, jenže víte, jak se na to budou dívat poldové. Začnou být podezíraví, a když jsou podezíraví, tak jsou protivní. Přinejmenším vás budou podezírat, že jste hrála dvojí hru s A, a možná že jste to dělala, dokud nebyl zavražděn. To mě nezajímá, ale chci odpověď na svoji otázku. Jinak, a to okamžitě, poněvadž si nemůžu dovolit čekat, přijde na řadu inspektor Damon u telefonu, a příkaz přivést vás živou či mrtvou, a všechno to vyslýchání a prosím podepište tady protokol a dostavte se znovu zítra a neopouštějte oblast naší pravomoci –“

„Vem vás čert,“ ulevila si slečna Bonnerová. Pobavení ji přešlo. „To nemůžete udělat. Jak byste dokázal, že to víte?“

„Snadno. Myslete trochu. Pověděl jsem vám už, že to mám od Gliffa a jenom si to ověřuju. Nedokazuje vám to moje A, B a C?“

„Já s Tingleym žádnou dvojí hru nehrála.“

„Dobrá. Setkala jste se někdy s Cliffem nebo viděla jste ho před tou sobotou?“

„Ne.“ Slečna Bonnerová polkla. „Vem vás čert. Cliff mi telefonoval do kanceláře a dali jsme si schůzku u Rustermana. Myslela jsem, že mi to třeba pomůže v tom pátrání, co jsem dělala pro Tingleyho, ale když jsem zjistila, co chce Cliff, neviděla jsem žádný důvod, proč bych nemohla vzít i jeho záležitost. Tingleymu to nemohlo nijak uškodit, právě tak jako to nemohlo uškodit Cliffovi, pokud jednal na rovinu –“

„Co chtěl?“

„Měl podezření, že Spojené obiloviny mají prsty v tom trablu u Tingleyho, a chtěl, abych to vyšetřila a pokud možná získala důkaz. Chtěl to jednak proto, že zamýšlel Tingleyho podnik koupit a nerad by ho dostal znehodnocený, a za druhé chtěl odhalit praktiky Spojených obilovin.“

„Zmínil se o někom jmenovitě?“

„Ano. Jmenoval Guthrieho Judda z Metropolitní kreditní společnosti. Ti převzali nedávno do ruky Spojené obiloviny.“

„Chtěl na vás ještě něco jiného?“

„Ne.“

„Řekla jste mu, že pracujete pro Tingleyho a vedete vyšetřování proti němu?“

„Ne.“

„Telefonoval vám sem asi před půl hodinou?“

„Cože?“ Slečna Bonnerová se zamračila. „Kdo že by mi telefonoval?“

„Cliff. Aby vám pověděl, co máte povědět mně.“

„Netelefonoval mi. Vy – vy jeden nesnesitelný –“

„Ušetřete si to, jsem citlivý. Nechci to slyšet. Mockrát vám děkuju, slečno Bonnerová.“

Fox se otočil a vypochodoval. Slečna Bonnerová zřejmě nebyla nakloněna prodlévat dál v jeho společnosti, poněvadž ačkoli musel čekat víc než minutu na výtah, neboť bylo už po šesté hodině, na chodbě se neobjevila.

Fox se venku na ulici nevrátil k místu, kde zaparkoval svůj vůz, nýbrž pustil se svižným krokem směrem na jih. U Třicáté osmé ulice zabočil k západu. Jakmile došel na Šestou avenue, zašel do jednoho dragstóru, poradil se s telefonním seznamem, vyšel ven, rozhlédl se a přešel přes avenue ke vchodu jisté budovy, která vídala lepší časy a kterou určitě čekala brzká demolice, teď když odtud zmizela nadzemní dráha. Po mrknutí na informační tabuli vyjel skřípající starou zdviží do druhého patra, kde ho úzká chodbička dovedla ke dveřím, na nichž špinavá tabulka hlásala uprostřed „DĚVA“ a v rohu vyzývala „Vstupte.“ Vstoupil tedy.

kapitola 9

Haldy literatury se kupily do výše všude, kde to jen šlo, ve středně velké místnosti, která skýtala přístřeší administrativnímu, redakčnímu, obchodnímu a distribučnímu oddělení DĚVY. Zařízení – dva psací stoly, pět židlí, psací stroj, rozmožovací stroj, registratury a police – bylo neokázalé, ale postačující. Vedle jednoho stolu stál utrápeně vyhlížející muž, který si z balíčku sypal do sklenice zažívací sodu a rozmíchával ji ve vodě. U druhého stolu nalepovala známky na obálky nějaká mladá žena, jejíž prosté vlněné šaty pískové barvy přiléhaly k jejím křivkám a jejíž obličej by bylo možno pokládat za přitažlivý pro obvyklé účely, nebýt úžasné intelektuální mohoucnosti, napovězené rozsahem jejího čela. Oba se podívali na Foxe, když slušné pozdravil.

„Dobrý večer,“ opětoval muž pozdrav. „Promiňte.“ Spolkl rozpuštěný prášek a zašklebil se. „Moc rychle jím.“

„To dělá spousta lidí.“ Fox se na něho usmál. „Máte to tady hezké. Všechno pohromadě.“

„Hezké? Je to díra. Míval jsem kancelář –“ Muž zaplašil vzpomínku mávnutím. „Co pro vás můžu udělat?“

Fox otevřel ústa, aby zahájil dotazování, kvůli kterému přišel, ale mladá žena promluvila dřív. Dokončila oznámkování obálek, vstala, aby si oblékla kabát a nasadila klobouk, a oslovila svého kolegu:

„Co mám dělat, jestli ten materiál od Wynkoopa přijde dřív, než tady ráno budeš?“

„Přijmi to a zaplať. Podepíšu ti bianko šek.“

„Ach.“ Navlékala si kabát. „Já pořád zapomínám, že Fil – nemůžu si totiž zvyknout, že jsme bohatí. Opozdil se víc než obvykle, ale řekla bych, že za těchhle okolností –“

Fox okamžitě pustil z hlavy malou mřenku, kterou přišel ulovit, a při tomhle šplouchnutí, které naznačovalo nějakou větší a lepší rybu, přenesl svůj úsměv na mladou ženu a zastoupil jí cestu ke dveřím.

„Promiňte laskavě,“ řekl, „smím vám něco navrhnout?“ Vytáhl z kapsy prohlášení DĚVY o základních potřebách světové ekonomie. „Tohle mi dal jeden přítel, a já myslím, že je to fascinující, jenže tomu dost dobře nerozumím. Rád bych se na to blíž vyptal, ale mám hlad. Vy zrovna odcházíte a předpokládám, že někde jíte, tak co abyste se šla najíst se mnou a já bych vám přitom mohl klást otázky. Jmenuju se William Sherman.“

„To je dobrý nápad,“ prohlásil muž. „Ta vám dokáže odpovědět na víc otázek než my ostatní dohromady.“

„Já při jídle vždycky čtu,“ poznamenala mladá žena bez nadšení, a skutečně třímala v podpaží nějaký těžký svazek. Pak pokrčila rameny. „No dobrá, tak pojďte.“

„Tumáte,“ řekl ještě její kolega. „To je přihláška za člena DĚVY. Vezměte si ji s sebou.“

Fox si s sebou vzal přihlášku i společnici na večeři k Červenému slanečkovi ve Čtyřicáté čtvrté ulici, poněvadž se rozhodl, že tam je míň kyslíku než v každém jiném lokále, na který si mohl vzpomenout. Mladá žena přijala u barového pultu první koktají jako samozřejmost a druhý bez nijak zvláštního zdráhání. Když je potom zavedli do boxu pro dva v zadní místnosti, napadlo ho, že neví, jak se jeho společnice jmenuje, zeptal se jí na to a dostal odpověď: Grace Adamsová.

Poté, co dojedli grilovanou masovou směs a číšník jim servíroval salát, Fox musel konstatovat, že jeho výpočet byl sice správný, ale jeho očekávání se nesplnilo. Dva koktajly společně s nedostatkem kyslíku v přeplněném a hlučném lokále, posílené lahví burgundského, ze které do sebe hodila svou půlku, jí sice rozvázaly jazyk, ale čím byl rozvázanější, tím hlouběji se nořil do temných hlubin ekonomické teorie. Vysmála se Keynesovi, posoudila Marxe, sedřela z kůže Veblena a odexpedovala zlatý standard do pekelného tyglíku. Fox musel přiznat, že se projevovala brilantně a dokonce výmluvně, jenže neinvestoval peníze do nákladné večeře u Červeného slanečka kvůli výmluvnosti. Trpělivě, zatvrzele a oklikami začínal znovu a znovu řeč o své dychtivosti přispět podstatně k projektu DĚVA, ale ona to ignorovala a pokračovala dál se svým ohňostrojem. Zkoušel jiné rafinované a úskočné způsoby, jak se něco dovědět o financích DĚVY a jejich dnešním stavu, který dovoluje nonšalantně podepisovat šeky a splácet účty nachlup včas, jenže ona jeho náznaky buďto neslyšela, nebo se jim vyhýbala s ďábelskou lstivostí. Když jim přinesli kávu, začínal se ho zmocňovat truchlivý pocit, že je odsouzen k hanebné porážce z rukou, či spíš jazyka tohohle pyrotechnického gejzíru v ženské podobě.

Potom však, když zvedala koflík s kávou, rozlila trochu na ubrus a zasmála se tomu, Fox rázem pochopil. Jeho společnice se prostě vznášela v oblacích, už od těch koktajlů. Nejradši by se nakopl. Podíval se jí do očí a vyrazil na ni:

„Co ten Filův velký příspěvek? Kolik vlastně dal?“

„Deset tisíc dolarů.“

„Kdy je dal?“

„Dneska máme –“ Zamračila se soustředěním.

„Středu,“ napověděl Fox.

„Pravda. Středu. Včera bylo –“

„Úterý.“

„Jistě. Úterý. Pondělí. Dal ty peníze v pondělí.“

„Šekem nebo v hotovosti?“

„V hotovosti. Bylo to všechno –“ Náhle se zarazila. „Tak moment. Na to se mě neptejte.“

„Proč ne?“

„Protože to nemáte – totiž já to nemám vykládat –“

„No dobrá, pusťte to z hlavy.“ Fox se obrátil a zachytil něčí pohled. „Číšníku! Platit, prosím!“

Bylo vlastně žádoucí, aby to slečna Adamsová pustila z hlavy, takže se snažil přimět ji znovu k vyprávění, jenže ona mlčela. Neřekla už nic, dokud se ji venku na chodníku nepokusil naložit do taxíku, což bez obalu odmítla. Odpochodovala se svým těžkým svazkem v podpaží směrem k nádraží Grand Central. Fox ji pozoroval, dokud neušla deset kroků, pak se otočil a pustil se k Šesté avenue.

Ale v kanceláři DĚVY Filipa Tingleyho nenašel. Byl tam ten muž, co jedl moc rychle, a dva další, kteří se hrabali v literatuře, ale Fil nikde. Fox prohlásil, že by se rád s panem Tingleym setkal, poněvadž ho slečna Adamsová informovala, že by Tingley mohl dovršit jeho pochopení DĚVY, ale řekli mu, že tam Tingley nebyl a že o něm nevědí. Fox tedy odešel, našel si telefonní budku, zavolal rezidenci nebožtíka Artura Tingleyho a hospodyně mu řekla, že Filip Tingley není přítomen a že sama neví, kde je. Fox tedy došel do Čtyřicáté první ulice, vymanévroval svůj vůz z jeho plácku a rozjel se do Devětadvacáté východní ulice k číslu 914.

Tahle zpustlá budova by stačila každého přesvědčit, že nějaké nové světové ekonomie je zapotřebí aspoň tady, i kdyby nikde jinde. Čtvrté patro vzadu, řekl Fil, a Fox se pustil vzhůru páchnoucí šachtou, když vnitřní domovní dveře našel nezavřené. U dveří vzadu ve čtvrtém patře nebylo žádné tlačítko zvonku, takže zaklepal, ale nikoho se nedoklepal. Po pár minutách to vzdal, vrátil se dolů na ulici, seděl chvíli ve svém voze a uvažoval o různých možnostech, rozhodl se pro domov a rozjel se k nadzemní dálnici na západní straně. V 10.20 ujížděl po své soukromé příjezdovce a po můstku, který vybudoval přes potok, k bílému domu mezi stromy na pahorku, známém v okolním kraji pod jménem Zoo. V domě poslal hubičku paní Trimblové, zeptal se Sama, co dělá postřikování, vyřídil sázku mezi Bojarským a Alem Crockerem ve věci tělesné temperatury sviště při zimním spánku, šel se podívat do suterénu, jestli Kasandřina koťata už otevřela oči, hodinu si hrál dueta na kytaru s Joem Sorrentem a pak se odebral nahoru a do postele.

V 9.30 druhý den, ve čtvrtek dopoledne, byl zpátky v New Yorku, v telefonní budce v jednom holičství na Čtyřicáté druhé ulici. Už si odbyl čtyři rozhovory. S Natem Collinsem v jeho kanceláři: nic nového. S Amy Duncanovou v jejím bytě: totéž. S Tingleyho rezidencí: pohřeb bude podle programu v deset hodin, takže Filip Tingley nebude k mluvení dřív než odpoledne. Se společností P & N: pan Cliff má poradu a bude k zastižení až později před polednem. Teď Fox, se svým notýskem otevřeným v ruce, mluvil s někým, komu říkal Ray.

„Tomu říkám jaksepatří služba. Dobrá, počkám na drátě.“ Čekal tak několik minut. Nakonec opět promluvil, chvíli poslouchal a potom řekl: „Pro jistotu ti je zopakuju. GJ11, GJ22, GJ33, GJ44, GJ55, GJ66, GJ77 a GJ88 patří všechny Guthriemu Juddovi. Osm auťáků, co? Musí tím ušetřit hromadu podrážek. Mockrát děkuju, Rayi. Přijď se někdy podívat na můj novej traktor.“

Vyšel z budky i z holičské oficíny, došel na stanici podzemky u nádraží Grand Central a rozjel se expresem na Wall Street. Budova Metropolitní kreditní společnosti byla zároveň mikrokosmos, pevnost, bojiště i pirátská korveta – záleželo na hledisku. Budova měla čtyřicet výtahů a osmatřicet místopředsedů, skoro nerozhodný výsledek. Fox nicméně mířil ještě výš než k tomu nejvyššímu místopředsedovi. Vystoupil v zenitu výtahu a zahájil svůj útok na Maginotovu linii, která hájila přístupy k jeho kořisti, přičemž jeho jedinou artilerií byla zalepená obálka. V té obálce byla jedna z jeho obchodních vizitek, na kterou napsal: „Naléhavé. Ve věci návštěvy pana Browna u pana T. v deset hodin, úterý dopoledne.“

Potíž byla v tom, jak tou obálkou zasáhnout cíl. Slečna v recepci milostivě svolila, že někomu zatelefonuje. Objevil se uhlazený mladý muž, chtěl si obálku vzít, ale nedostal ji, načež zmizel. Pak přišel starší a tvrdší muž, který Foxe odvedl širokou chodbou s kobercem do místnosti, kde nějaký vyzáblý muž ve středních letech seděl za psacím stolem se stenotypistkou po každém boku. Jemu Fox obálku odevzdal a on s ní odešel, zatímco ten tvrdý chlapík zůstal s Foxem. Pět minut poté se vyzáblý muž vrátil, pokynul Foxovi a provázel ho jedněmi dveřmi do nějaké místnosti a potom dalšími dveřmi do prostorné komnaty, vyznačující se opravdovou, třebaže poněkud okázalou elegancí.

Strohý šedesátník, usazený vzpřímeně za ohromným psacím stolem z nějakého cizokrajného dřeva, na jehož ploché desce neleželo nic jiného než nějaké noviny, řekl: „V pořádku, Aikene, díky.“

Vyzáblý muž se vytratil. Fox přikročil k psacímu stolu. „Pan Judd?“

„Ano.“ Ten hlas Foxe zarazil jako nějaká nová a pozoruhodná sloučenina, amalgám hedvábí a ocele. „Povězte mi, co si přejete, prosím.“

kapitola 10

Fox zaujal jednu desetinu plochy psacího stolu pro svůj svrchník a klobouk a jedno křeslo pro sebe. Jeho obvyklý úsměv chyběl.

„Tak tedy,“ začal, „jsem detektiv.“

„Já vím, kdo jste. Co si přejete?“

„To jsem se chystal povědět. Takový detektiv si navykne spoustu podivnůstek spojených se svým řemeslem, jako každý jiný. Tak například když jsem v úterý dopoledne zaparkoval svůj vůz před budovou Tingleyho pochoutek, stála tam u chodníku velká limuzína s livrejovaným šoférem. Všiml jsem si její poznávací značky, GJ88, a o chvilku později, nahoře v předsíni, když tamtudy prošel dobře oblečený pán cestou ven, zapsal jsem si to číslo do notýsku. Příští den, když se můj zájem o Tingleyho záležitosti – a zájem spousty jiných lidí – akutně vyostřil jeho smrtí v úterý večer, bylo mi řečeno, že ten pán, který ho navštívil v úterý dopoledne, se jmenuje Brown. Poněvadž Brownů je tolik, zeptal jsem se v evidenci motorových vozidel, který z nich má auto se značkou GJ88, a zjistil jsem, že tenhle Brown musel přijet vozem, který patří Guthriemu Juddovi. Chtěl jsem se vás zeptat, jestli to udělal s vaším vědomím a souhlasem, ale když vás teď vidím, poznávám ve vás toho pána, co v úterý dopoledne Tingleyho navštívil. Právě tak vás nepochybně pozná i sekretářka i jiní lidé tam. Takže bych teď ocenil, kdybyste mi laskavě pověděl, o čem jste s Tingleym mluvil, když jste za ním předevčírem byl pod jménem Brown.“

Nic v obličeji Guthrieho Judda kromě jeho očí neprozradilo, že na tohle pečlivé a jasné líčení nějak zareagoval. Lesk v jeho očích byl spíš ocelový než hedvábný. Zeptal se, aniž změnil tón: „Co ještě mi chcete povědět?“

„To je prozatím nejspíš všechno, ale kdyby to ovšem mohlo vést –“

„Nepovede to nikam. Odejděte prosím těmihle druhými dveřmi.“ Judd na ně ukázal prstem.

Fox se nehýbal. „Měl byste uvážit, pane Judde, že bude méně příjemné odpovídat v téhle věci na otázky policii, než to povědět mně. Dával byste přednost tomu, abych svou informaci sdělil policii?“

„Dával bych přednost tomu, aby mě s tím neobtěžoval vůbec nikdo.“ Lehké zvlnění rtů mohlo vyjadřovat buď podráždění, nebo výsměch. „Kdyby mi položila otázku policie, samozřejmě bych na ni odpověděl. Odešel byste laskavě druhými dveřmi?“

„Víte, že případ vraždy se může pořádně zamotat.“

„Jistě.“

„Vám je to jedno?“

„Opravdu, pane Foxi –“

Fox vstal, vzal si svrchník a klobouk a odešel druhými dveřmi, jak byl požádán. Když na chodbě čekal na výtah, zamumlal si něco nesrozumitelného. V uličce zvané Wall Street vyhledal znovu podzemní dráhu, vrátil se na stanici Grand Central a vynořil se na Parkové avenue.

Atmosféra v přijímacím předpokoji administrativních kanceláří společnosti P & N byla prodchnuta duchem desetiletí, které vyneslo poradce pro styk s veřejností k vrcholu jeho slávy. Slečna recepční byla skutečně receptivní, třebaže snad maličko povznešená, ale nic v jejím chování nenaznačovalo, jak pekelný úkol se na ní žádá, když má vyřídit vzkaz panu Cliffovi; a mladý muž, který Foxe dovedl ke dveřím příslušné kanceláře a otevřel mu je, přímo překypoval ochotou.

„Posaďte se,“ vyzval detektiva Leonard Cliff. „Mám práce nad hlavu, ale to budu mít celý den, takže –“

Vypadal fakticky utrápeně a trochu udýchaně. „Jsem rád, že jste přišel. Musím vám poděkovat za to vaše včerejší přispění – jak jste vyjasnil to – ehm – nedorozumění se slečnou Duncanovou.“

„To nestojí za řeč.“

„I když přiznávám, že jste ze mne udělal šaška, tím jak jste mi viděl do karet, když jsem nabízel Collinsovi zálohu –“

„Přijal jste to sportovně,“ prohlásil Fox. „Dobře, že vám nevadí, když z vás člověk udělá šaška, protože jsem to přišel opakovat, a poněvadž máte moc práce a já taky, nebudu to protahovat. Byl jste vedle s tím OJ55. Nebylo to OJ, ale GJ.“

Cliff se okamžitě stáhl zpátky, a to v dost dobrém pořádku. Jenom zamrkání a stisk čelistí, nic z toho příliš patrné, prozradilo reakci jeho nervů. Jeho hlas však zazněl patřičné nechápavě: „To musí být nějaká šifra, kterou neznám. O čem to mluvíte?“

Fox se na něho usmál. „Zkusme to z jiné strany. Pro které noviny jste pracoval?“

„Pro žádné. S novinami jsem nikdy neměl nic společného.“

„Tak kde jste se naučil psát reportáže jinak než v první osobě?“

„Neřekl bych, že jsem se učil psát reportáže. Ale psal jsem tři roky reklamní texty pro agenturu Corliss & Jones, než jsem zakotvil tady.“

„Já věděl, že jste musel mít nějakou praxi.“ Fox se zatvářil spokojeně sám se sebou. „Pokud jde o ten anonymní dopis, co Nat Collins dostal včera –“

„Jaký dopis?“

„Ten, který dostal. Dovolte, abych vám to vysvětlil. Jste pravděpodobně výborný organizátor, ale nikdy z vás nebude jaksepatří intrikán. Když jsem se vás zeptal v Collinsově kanceláři, kde jste byl v úterý večer, váš pohled na slečnu Duncanovou a změna barvy ve vaší tváři vás úplně usvědčily. Během těch dvou a půl hodin jste samozřejmě dělal něco, co se týkalo slečny Duncanové, pro ni, u ní, proti ní nebo s ní, a vzpomínka na to vás přiváděla do rozpaků. To mi ovšem neprozradilo nic určitého. Ale pak jste vyšel do předsíně, kde čekal Filip Tingley, a vy jste věděl, že je to on, poněvadž jste slyšel, jak ho ohlašují. Když byl potom s námi, telefonoval změněný mužský hlas Collinsovi, že ten člověk, který v úterý večer v 7.40 vešel do Tingleyho budovy, byl Filip Tingley. A poněvadž anonymní informátor v době, kdy psal svůj dopis, totožnost toho člověka neznal, zrovna musel objevit, jak Filip Tingley vypadá. O chvilku nato jsem se dověděl od slečny Larabee, že jste byl deset minut pryč právě v té době, kdy telefonoval ten změněný mužský hlas. Takže jak říkám, jsem rád, že vám nevadí, když z vás někdo udělá šaška. Sázím padesát proti jedné, že jste napsal ten dopis a měnil do telefonu hlas.“

Cliff rozvážně zavrtěl hlavou. „Nerad vás zklamu, ale je to špatná sázka. Nějaký dopis – telefon o nějakém člověku, který vešel do Tingleyho budovy – to jsou pro mě samé novinky –“

„Jděte, pane Cliffe. Máte špatný list, zahoďte jej.“

„Já vím, že je špatný,“ připustil Cliff, „poněvadž odmítám vysvětlit, kde jsem byl v úterý večer. Ale přesto s ním hraju.“

„Moc vás prosím, nedělejte to,“ ozval se Fox vážně. „Povězte mi o tom. Je to důležitější, než sám víte, a musím vám nejspíš povědět proč. Vy si myslíte, že jste nám dal všechny informace, které znáte a které nám můžou pomoct, jenže tak to není, jeden detail je totiž mylný. Váš dopis říká, že poznávací značka té limuzíny, byla OJ55, ale to není možné, poněvadž žádné takové číslo nebylo vydáno. A já potřebuju vědět, jak blízko jste od té limuzíny stál, jak zřetelně jste viděl tu poznávací značku, a jestli jste se nespletl a jestli tam nebylo C nebo G místo toho O.“

Cliff znovu zavrtěl hlavou. „Říkám vám, že mluvíte hotentotsky –“

„Tak tedy vtip je v tomhle: existuje jedno GJ55, a to patří Guthriemu Juddovi.“

Cliffem to škublo. Napřímil se a založil si paže. „Čerta starýho,“ usykl.

Fox přikývl. „Takže chápete.“

„Jistě. Chápu.“ Cliff našpulil rty a zahleděl se přemítavě na Foxovu kravatu.

„U většiny lidí různých druhů,“ pokračoval Fox, „by pádné a prosté konstatování faktu stačilo. Jenže v tomhle případě si musím být jistý rozhodnou a nezvratnou podporou. Jestli mi ji můžete poskytnout bez znásilnění vašeho optického nervu.“

„V tom ohledu je to v pořádku. Mohlo to být snadno G místo O, a protože žádné OJ55 neexistuje, muselo to být G. Byla tma a pršelo a já tu značku viděl z dost velké dálky, když auto odjíždělo, a nebyla moc dobře osvětlená. Byl bych docela ochoten s určitostí prohlásit, že na ní stálo G, aspoň za účelem nátlaku. Jenomže –“ Cliff se odmlčel, přimhouřil oči a sevřel rty, nakonec zavrtěl hlavou: „Jenomže to udělat nemůžu.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Ne, prostě nemůžu.“

„To je vážně škoda. Měl jsem dojem, že jste ochoten projít ohněm i vodou a třeba se dokonce trochu vyválet v blátě, jen abyste slečně Duncanové pomohl.“

„Taky jsem. Ale nemělo by to cenu – hlavní je tady koneckonců sám fakt, a ten znáte –“

„To nestačí. Ne v tomhle případě.“ Fox se k němu naklonil s naléhavou prosbou: „Třeba to nikdy nebude nutné k ničemu jinému než k tomu nátlaku, jenže jednám v zájmu slečny Duncanové a potřebuju to a chci to. Nemějte sakra takový strach, že se jméno místopředsedy společnosti P & N dostane do novin.“

„V tom to není.“

„Tak v čem tedy?“

„Jde o –“ Cliff usekl větu v půli, chvíli nejistě váhal a nakonec se rezolutně nadechl. „Jde o slečnu Duncanovou. Jednal jsem jako láskou zpitomělý osel.“

„No,“ usmál se Fox, „to zřejmě jste, tak co vám svazuje jazyk?“

Cliff byl příliš hluboko pohroužen do svých nejniternějších pocitů, než aby jeho úsměv opětoval. „Špehoval jsem ji,“ vyhrkl. „Sledoval jsem ji.“

„Sledoval jste ji k Tingleyho podniku?“

„Ano. Měli jsme předtím na úterý večer ujednáno, že spolu půjdeme na večeři a do divadla, a ona tu schůzku zrušila. Myslel jsem, že třeba má jinou – prostě mi to nedalo, chtěl jsem vědět, co ten večer bude dělat. Když jsem odešel z kanceláře –“

„Hned potom, co vám telefonoval Tinsley. Dvacet minut před šestou.“

„Ano. Šel jsem do Grove Street a hlídal jsem vchod do jejího bytu – totiž domu. Pozoroval jsem jej z druhé strany ulice skoro hodinu, ale když začalo pršet, schoval jsem se v jedněch domovních dveřích, a právě v tom okamžiku vyšla ona ven. Nasedla na rohu do taxíku a mně se podařilo chytit druhý právě včas, abych jel za ní –“

„Moment,“ zakabonil se Fox. „Ten déšť.“

„Co je s ním?“

„Podle vás tedy začalo pršet kolem sedmé hodiny. U mého domu na venkově začalo kolem páté, ale to je sto kilometrů daleko, takže v tom ta chyba nevězí.“ Fox se mračil soustředěním. „Bude za tím něco jiného. Z nějakého důvodu by mělo tady na Manhattanu pršet dávno před sedmou. Jste si jistý, že začalo v sedm?“

„Určitě. Ne dřív než dvě tři minuty před –“

„No dobrá. Nevšímejte si mě, mívám takové záchvaty. Sledoval jste tedy slečnu Duncanovou k Tingleyho budově?“

Cliff přikývl. „A lámal jsem si hlavu, co tam proboha má co dělat, protože jsem nevěděl, že je Tingleyho neteř. Nechal jsem svůj taxík odjet. Déšť zatím zhoustl ještě víc než předtím, a tak jsem se schoval na kraj průjezdu v budově. Ostatek znáte. Když slečna Duncanová vyšla ven –“

„V kolik hodin to bylo?“

„Přesně jedenáct minut po osmé. Podíval jsem se zrovna předtím na hodinky. Když klopýtla a málem upadla, vykročil jsem k ní, ale hned jsem zacouval zpátky do průjezdu. Za těch okolností by to bylo ohromně trapné – ale stejně jsem za ní šel k Osmé avenue a divil jsem se, co se jí asi mohlo stát, protože tak divně šla, myslel jsem si dokonce, jestli není opilá –“

Cliff se odmlčel, kousl se do rtu a zavrtěl hlavou. Hlas se mu trochu zachvěl: „Kdybych jen býval věděl – jenže jsem nic nevěděl. Pak si vzala taxík a já taky. Když potom šla s taxíkářem do svého bytu, a on zase brzy vyšel ven, trčel jsem tam poblíž ještě přes hodinu a v deset hodin jsem se sebral a šel jsem domů.“ Fox zabručel. „Kdybyste se byl zdržel ještě o deset minut déle, viděl byste přijet mě. Vypsal jste v tom dopise Collinsovi všechno, co se stalo?“

„Ano.“

„Sám jste do budovy vůbec nevstoupil?“

„Řekl jsem právě, že jsem všechno vypsal v tom dopise.“

„Nebuďte netykavka. Chci vědět všechno. Opustil jste vůbec někdy ten průjezd v době mezi příjezdem slečny Duncanové a jejím odchodem?“

„Ne. Pršelo studeně a já neměl deštník ani pršiplášť – jenom obyčejný svrchník.“

„Byl jste tam hodinu. Mohl někdo vejít nebo odejít tím vchodem do budovy, aniž jste ho viděl?“

„Ne. Myslel jsem si, že každou chvíli může vyjít ona, třebaže propustila svůj taxík.“

„Jak dalece jste si jistý, že ten člověk v pršáku byl Filip Tingley?“

„No – jak jsem řekl Collinsovi do telefonu, tak sto ku jedné. Když jsem ho viděl u Collinse v předpokoji – má hodně neobvyklou tvář, ale v úterý večer byla ovšem tma a pouliční světlo nebylo moc blízko. Co mě přivedlo k rozhodnutí, byla jeho chůze, když vstal a vešel do Collinsovy kanceláře.“

„Aha. To nejspíš stačí, pokud jde o něho. Ale co se týká toho GJ55, musíte být připraven pořádně se opřít o zeď a ukázat zuby. A co pokud jde přímo o Judda? Viděl jste ho přece.“

„Šofér nad ním držel deštník.“ Cliff zaváhal. „Mohl to být Judd. Když potom vyšel ven, vrhl se k vozu a do tváře jsem mu vůbec neviděl.“

„Viděl jste jeho,“ naléhal Fox. „Kvůli tomu – ehm – nátlaku. Viděl jste ho.“

Cliff to uvážil. „Mohl bych,“ připustil, „mohl bych v tom bodě ustoupit – kvůli tomu nátlaku. Ale co když to přesáhne tenhle důvod?“ Obrátil prosebně dlaň vzhůru. „Nevykládejte si to špatně, pane Foxi. Třebaže by mi to bylo nepříjemné, jsem připraven svědčit při procesu pro vraždu, kdyby se nenašel slušný způsob, jak se tomu vyhnout. Co teď řeknu, vám může připadat naivní, ale daleko víc by mi vadilo – kdyby se totiž slečna Duncanová dověděla, že jsem ji hlídal, špehoval ji –“

„Já myslel, že jste se šťastně znovu sešli.“

„To ano – totiž –“

„Tak si s tím nedělejte starost. Kdyby se vědělo, že jste ji sledoval, abyste zjistil, jestli máte soka, a v případě, že ano, jak ten sok vypadá, mohlo by vás to třeba zesměšnit v očích dvou miliard lidí – zhruba všech obyvatel zeměkoule – ale ne v jejích očích. Ona si bude myslet, že je to báječné.“

„Vážně si myslíte, že by to takhle brala?“

Fox zaúpěl. „A to jste schopný, inteligentní a rozvážný vedoucí organizátor – to jistě jste a taky na to vypadáte. Člověk žasne, co se s mozkem může stát, aniž by ho to poškodilo po jiných stránkách.“ Mrkl na hodinky a zvedl se. „Ale vy máte moc práce. Zdá se, že si spolu rozumíme. Ještě něco. Zařazuju vás pokusně do jedné kategorie se slečnou Duncanovou a předpokládám, že jste v úterý večer nešel nahoru a nezavraždil Artura Tingleyho.“ Usmál se. „Řekněme tak na devadesát ku jedné. Ale jedna možnost z devadesáti někdy vyhrává. Zmiňuju se tom jenom –“

Odmlčel se, poněvadž zabzučení přimělo Cliffa, aby sáhl po telefonu, a zůstal stát s bezvýrazně zdvořilým výrazem člověka nuceného vyslechnout jednu stranu rozhovoru, do něhož mu nic není. Z toho, co slyšel, se zdálo, že si přítomnost pana Cliffa nejen vyžaduje, nýbrž přímo vynucuje někdo, komu se silně příčí spokojit se se zápornou odpovědí; a z toho, jak se pan Cliff zatvářil, když telefon pokládal, se zdálo, že mu tohle nové vyrušení v pilné práci je krajně nevítané.

Jenomže výraz v Cliffově tváři zřejmě platil Foxovi, a tón jeho hlasu, když promluvil, to jenom potvrdil. „Tak vy to napřed naservírujete jim,“ řekl s řezavým opovržením, „a pak za mnou přijdete s prosíkem o pomoc slečně Duncanové!“

„To?“ Fox vykulil úžasem oči. „Jim?“

„Ano, jim. Poldům. Nemyslete si, že ze mne uděláte šaška v tomhletom. Inspektor Damon chce, abych za ním okamžitě přišel na direkci. Má už moji podepsanou výpověď o všem, na co by se mě mohl ptát – ledaže byste mu vy pověděl o tom mém dopise a telefonu a o těch svých zatracených dedukcích.“ Cliff vysunul bradu. „Popřu to! Chtěl jste to přece, aby se pomohlo slečně Duncanové, že?“

„Jistě,“ přisvědčil Fox klidně. „Jenom nestřílejte naslepo, nebo z vás udělá šaška i Damon. Řekl vám výslovně, že chce –“

„Výslovně neřekl nic, ale –“

„Ale vy jste se na mě vrhl stejně. Uklidněte se. Neuvědomujete si nejspíš, že jste se zamotal zrovna doprostřed případu vraždy ve čtvrti Manhattan ve městě New York, že jste byl na místě zločinu nebo sakra blízko něho v době, kdy k vraždě došlo, že jste tenhle fakt policii zatajil, stejně jako všechno, co jste tam viděl. Já jim to ‚napřed nenaservíroval‘, než jsem přišel sem, ani to prozatím nemám v úmyslu. Nemám zdání, na co se vás Damon chce ptát, ale určitě vás nepřestane zahrnovat otázkami, dokud se tenhle případ nerozřeší, a vy za daných okolností radši držte svoje karty těsně pod bradou.“ Fox vzal kabát a klobouk. „Hodně štěstí a dávejte pozor, kam šlápnete.“ Otočil se a šel.

Měl před sebou aspoň tři věci, které bylo třeba vyřídit s co nejmenším zdržením, a když dole na ulici vykročil ke stanici Grand Central a nastoupil do vlaku podzemní dráhy, zdálo se, že míří za jednou z těch tří. Jenomže místo aby se z podzemí vynořil na Wall Street, zůstal ve vlaku ještě dvě další stanice, a když vystoupil, došel na Battery Place a vyjel výtahem do nejhořejšího patra budovy s číslem 17. Na dveřích, do kterých vstoupil, bylo napsáno: USA – PŘEHLED POČASÍ. Obrýlenému muži s přátelskýma očima za skly prohlásil:

„Chtěl jsem se zeptat na jednu informaci telefonicky, ale radši jdu osobně, protože potřebuju ten fakt zjistit naprosto nezviklatelně a nezvratně. Kdy začalo pršet, řekněme v Greenwich Village kolem Grove Street, minulé úterý večer?“

Po deseti minutách odešel s faktem zjištěným tak pevně, jak se jen dá nějaký fakt zjistit. Pršet začalo v 6.57. Až do té chvíle po celém Manhattanu nesprchlo nic, ani to, čemu se oficiálně říká mžení. Muž s přátelskýma očima Foxovi dovolil, aby si záznamy a hlášení zkontroloval sám. Fox se zachmuřenou brázdou na čele, která svědčila o naprosté nespokojenosti se stavem myšlenek uvnitř jeho lebky, sjel výtahem a vyšel na ulici, vstoupil do jednoho baru & grilu, kde zkonzumoval čtyři sýrové chlebíčky se salátem a čtyři šálky kávy jako člověk pohroužený do snů. Číšník, který rád studoval lidské tváře, nakonec dospěl k závěru, že tenhle zákazník právě přišel o všechno své jmění v kanceláři nějakého makléře a dumá o sebevraždě, a číšníka by zamrzelo, kdyby věděl, že se zákazník pouze snaží přijít na to, co je v nepořádku se začátkem deště v 6.57 v úterý večer. Brázda dosud brázdila Foxovo čelo, když detektiv zaplatil svoji útratu a odešel, odjel podzemní dráhou po Sedmé avenue do Čtrnácté ulice a došel pěšky k číslu 320 v Grove Street. Domovník pan Olson postával dole v hale. Pozoroval, jak Fox několikrát mačká tlačítko u jména Duncanová, ale neřekl nic, dokud nebyl osloven:

„Slečna Duncanová není doma?“

„Možná je a možná není,“ odpověděl pan Olson. „Jestli je, tak nevotvírá. Lezli sem reportéři a fotografové a bůhví kdo ještě a zkoušeli všechny možný triky, jak se k ní dostat, proto tady stojím.“

„To děláte dobře. Ale víte přece, že já jsem její přítel.“

„Vím, že jste byl přítel předevčírem v noci, ale to neznamená, že takovej jste dneska. Slečna je v trablu.“

„A já ji z něho chci dostat. Otevřete mi a já –“

„Ne.“

Odmítnutí bylo tak rozhodné a nekompromisní, že se na něj Fox zazubil. „Pane Olsone,“ řekl, „máte nepochybně dobré srdce, jste hodný na své nájemníky a chováte náklonnost ke slečně Duncanové. Ale jakživ jsem neslyšel tak nezvratné ‚Ne‘. Za tím vězelo víc než nezištná touha chránit krásu, mládí a nevinnost před dotěrností. Co vám dal pan Cliff? Dvacetidolarovku? Nebo dokonce padesátku? Vsadím se, že to byla padesátka. Koukejte mazat nahoru a vyřiďte slečně Duncanové, že s ní chce mluvit pan Fox.“ Detektiv zašmátral rukou ve vnitřní náprsní kapse. „Nebo vám napařím soudní obsílku a pošlu vás do lapáku.“

Olson měl přece jen kuráž. „Zůstaňte tady,“ zavrčel.

„Dám na sebe pozor. Mažte!“

Olson odklusal. Za dvě minuty se vrátil, pustil Foxe dál, ne příliš vlídně, zůstal stát pod schodištěm a sledoval Foxovu cestu vzhůru.

„Působivost peněz,“ řekl Fox slečně Duncanové, když byl v obývacím pokoji a zavřel za sebou dveře, „by člověku nahnala strach. Mohla byste si myslet, že jste Julie a Olson chůva. Místopředseda P & N ho podplatil. Byla jste na pohřbu?“

Amy přikývla. Měla na sobě jednoduché tmavé vlněné šaty, nebyla nalíčená a obličej měla pobledlý a napjatý. „Byla jsem tam při tom obřadu, ale ne na hřbitově. Bylo to strašné. První opravdu strašná věc, která mě v životě potkala. Maminčina smrt byla smutná, daleko smutnější než tohle, ale ne strašná – maminka umřela tak – tak klidně. Jedna ženská z GAZETTY mi včera nabízela tři sta dolarů, aby si mě mohli vyblejsknout, jak ležím na podlaze – v bezvědomí, jako jsem ležela tam. A potom – i na tom pohřbu dnes dopoledne –“ Otřásla se.

„Mají čtenáře a chtějí posloužit jejich apetýtu,“ poznamenal Fox. „Nečekal bych zrovna, že se vám bude zamlouvat role soustíčka pro jejich hostinu.“ Zůstal stát a nesvlékal si svrchník. „Je něco nového od orgánů zákona?“

„Mám se ve čtyři hodiny setkat s panem Collinsem v kanceláři státního návladního.“ Amy se krátce a sebeironicky zasmála. „A to jsem chtěla dělat detektiva!“ Sevřela nervózně ruce na klíně. „Začínám – jsem nejspíš zbabělá. Jak se na mě dívají a ty otázky, co mi kladou, – a utíkat přes chodníky a zakrývat si obličej před fotografy – bylo by to docela v pořádku, kdyby mě to jenom dopalovalo, ale zdá se, že z toho dostávám strach a podlamujou se mi kolena –“

„Není lehké se s tím vyrovnat,“ poklepal jí Fox na rameno. „Zvlášť když to pro vás začalo tím, že jste dostala do hlavy kusem železa a pak jste otevřela oči na ten pohled, co se vám naskytl. Byl na pohřbu váš bratranec Fil?“

„Ano. To bylo taky strašné. Všechny ty ksichty, mezi nimi pár lidí, co strýce znali celý život, a všichni se tvářili strnule a koženě – beze stopy skutečného zármutku nebo lítosti, všichni do jednoho. Jistěže nebyl k pomilování, ale když je člověk po smrti a lidi, co ho nejlíp znali, se sejdou, aby ho pohřbili Amy dokončila svou větu gestem. „A právě na pohřbu, zrovna když nakládali rakev na pohřební vůz, za mnou přišli pan Austin a pan Fry a slečna Yatesová a chtěli na mně, abych přišla na nějakou jejich schůzi ve dvě hodiny – jsou správci pozůstalosti a chystají se podepsat nějaké papíry a mě tam chtějí mít, protože se bojí, že Fil může začít nějakou hádku, a oni si myslí, že na něj budu mít uklidňující vliv –“

„Dvě hodiny jsou teď.“

„Já tam nejdu.“

„No, Fil nehází pumy. Ta schůze je v Tingleyho budově?“

„Ano.“

Fox se na ni zamračil. „Vy to vidíte černější, než to je. Dostat se do podezření z vraždy svého strýce a do všeho, co s tím souvisí, není přirozeně nijak příjemné, ale na tom, že se správci pozůstalosti sejdou hned po pohřbu, není nic odpuzujícího. Právě naopak. Artur Tingley má třeba s pochoutkami ámen, ale ti, co po něm zůstali, vedou podnik dál. Seberte se a nebuďte morbidní, a já vás políbím znovu na vaší svatbě, tak nebo tak.“ Fox vykročil ke dveřím a náhle se obrátil. „Mimochodem, řekla jste mi, že vám strýc telefonoval v úterý večer chvíli před šestou a že jste si pak šla do ložnice na hodinu lehnout. Jak víte, že pršelo, když jste šla do ložnice? Podívala jste se z okna?“

„Já nevím. Asi jsem se podívala. Copak, říkala jsem snad, že pršelo?“

„Zmínila jste se o dešti.“

Amy se zatvářila nejistě. „Ale to snad když jsem odcházela ven. Už se nepamatuju –“

„Nepamatujete se, že pršelo, když jste si šla do ložnice lehnout?“

„Ne, nepamatuju, ale jestli jsem to ovšem řekla – záleží snad na tom?“

„Pravděpodobně ne. Možná že jste to neřekla – jen jsem měl takový dojem.“ Fox si otevřel dveře. „Nepočínejte si moc nezávisle v kanceláři státního návladního, řiďte se Collinsovými instrukcemi. Nezmiňujte se například o tom anonymním dopise. Šetříme si jej jako překvapení.“

kapitola 11

Staromódní hodiny na zdi nad staromódním psacím stolem se stahovací roletou ukazovaly za pět minut půl třetí.

Poněvadž to bylo opět ve směně od osmi do čtyř, byli ve službě stejní dva policisté jako v době Foxovy návštěvy předešlé odpoledne. Ten buclatý se opíral o okenní rám zády k oknu. Hromotluk stál poblíž nedobytné pokladny a mračil se na čtyři lidi usazené na čtyřech židlích, postavených do čtverce uprostřed místnosti: na Filipa Tingleyho, Sola Frye, G. Yatesovou a úhledného mužíka s lysou hlavou a malým šedivým knírkem. Ten poslední z nich, Charles R. Austin, právní zástupce, byl zodpovědný za to, že se shromáždění konalo v téhle místnosti přesto, co se v ní stalo. To si vynutil. Právě v té místnosti jeho starší partner, teď už dávno nebožtík, přečetl před třiceti lety oficiálně poslední vůli otce Artura Tingleyho, pročež to byla jediná vhodná místnost pro smutnou ceremonii, k jejímuž řízení ho teď nutila povinnost. A tak ji tady v téhle místnosti řídil.

V přítomném okamžiku nadskakoval na své židli nelibostí. Jistěže nelibě nesl odmítnutí policistů vzdálit se slušně ze scény, ale k nadskakování ho před minutou přiměla drzá dotěrnost jistého neohlášeného a neočekávaného návštěvníka, který prostě otevřel dveře a vešel dovnitř. Pan Austin prskal:

„Tohle se nedá ničím omluvit! Panebože, to se ve své chamtivosti nezastavíte ani před prahem smrti? Říkám vám, pane Cliffe, vaše generace, která na příkaz finančních mocipánů – a monster odvrhla všechny skrupule –“

Ostatní ho nechali soptit. Když mu došel dech, slečna Yatesová se podívala na vetřelce a řekla suše: „Když už jste tady, mohl byste nám aspoň povědět, proč jste přišel.“

Leonard Cliff se jí vestoje vedle židle Filipa Tingleyho uklonil. „Děkuju vám, slečno Yatesová. Dověděl jsem se o téhle schůzce – na tom nezáleží jak. Víte, že jsem už nějakou dobu jednal jménem své společnosti s panem Tingleym o koupi jeho podniku. Za normálních okolností bych byl s obnovením toho jednání počkal aspoň po pohřbu, ale za daných okolností jsem měl pocit, že by bylo nebezpečné čekat vůbec. Dověděl jsem se, že mě pan Tingley podezíral z podplacení svých zaměstnanců, nebo aspoň jednoho z nich, aby znehodnotili jeho výrobky, a chci teď prohlásit, že tohle podezření bylo naprosto nepodložené. Moje společnost takové věci nedělá, a já rozhodně ne. Ale věděl jsem o tom znehodnocování –“

Cliff se zarazil a natočil hlavu po zvuku kroků a otvírání dveří. Ostatní se podívali zároveň s ním, takže Tecumseh Fox se dostal do ohniska sedmi párů očí, jakmile vstoupil, odhadl bystrým obhlédnutím situaci, pozdravil společnost pokývnutím hlavy a oslovil přímo Filipa Tingleyho:

„Odpusťte, zdá se, že jsem se trochu opozdil.“

Jeho taktika byla absurdně prostá, nicméně však působivá. Pro policisty mu zjednala postavení očekávaného účastníka shromáždění. Pro tři správce pozůstalosti z něho udělala člověka očekávaného Filem, jehož nechtěli nějak popudit. A jak Fox správně usoudil z výrazu cynického opovržení ve Filově tváři, tenhle mladý muž nebyl nikterak naladěn, aby něco namítal proti vyrušení ve schůzi, kterou očividně pokládal za nesmyslnou. „Promiňte,“ zamumlal Fox zdvořile a skromně „Pokračujte prosím.“

Pohledy se vrátily na Leonarda Cliffa. „Jak jsem právě řekl,“ ujal se znovu slova, „věděl jsem o tom znehodnocování a měl jsem své vlastní podezření na toho, kdo v něm má prsty, i když připouštím, že jsem neměl nic, čím bych to podezření podepřel, až na svou znalost metod, kterých při jiných příležitostech použil jistý muž, jehož bankovní zájmy získaly nedávno kontrolu nad určitou obchodní společností. Věděl jsem, že ten člověk chce koupit Tingleyho podnik. Mám důvod předpokládat, že byl s Tingleym osobně ve styku – ehm – docela nedávno. A vím, že žádné ohledy na slušnost by ho neodvrátily od jakékoli cesty, pro kterou se rozhodne. Jsem si vědom, že můj příchod sem v tomhle okamžiku je nevhodný a že vám může připadat dokonce nestydatý, ale přišel jsem proto, abych předešel záměry toho člověka, o kterém jsem mluvil.“

„Kterého člověka?“ vyjel si neobměkčeně Austin.

Cliff zavrtěl hlavou. „Buďto můj popis naznačuje dost zřetelně jeho jméno, anebo ne. Vy tady víte právě tak dobře jako já, jakou úctyhodnou a záviděníhodnou reputaci mají Tingleyho výrobky a jeho podnik, založený dřív, než se kdokoli z nás zde přítomných narodil. Byla by hanba a zločin, nechat jej padnout do drápů toho člověka. Moje společnost nabídla Arturovi Tingleymu za jeho podnik tři sta tisíc dolarů. Chceme jej koupit. Nabízíme peníze v hotovosti. Chci si o tom s vámi promluvit – jestli ne hned, tedy až se vám to bude hodit, dřív než byste se zavázali jinak. O to jsem vás přišel požádat.“

Na okamžik nastalo ticho. Pak se ozval Austin: „Dobrá, vyslechli jsme vás. Dáme vám vědět, až budeme mít co povědět.“

Sol Fry útočně zaburácel: „Ode mne to může slyšet rovnou. Já myslím, že je to dobrá nabídka. Tenhle barák se může každou chvíli sesypat, a když o tom mluvím, já taky. Jsem starý dědek, co vyšel z módy, a mám dost rozumu, abych si to uvědomil.“ Loupl významně očima po G. Yatesové.

Fil Tingley přímo zavyl.

„Jsme tady správní rada, pane Fryi,“ řekl káravě Austin. „Jednáme jako správní rada, ne jako jednotlivci. Ale když jste už promluvil – máte co povědět vy, slečno Yatesová?“

„Ano.“ V tichém a klidném sopránu slečny Yatesové zazněl přesto tón neústupné rozhodnosti. „Jsem rezolutně proti každému prodeji podniku komukoli a za jakoukoli cenu. Nikdy s ním nebudu souhlasit, dokud na světě dýchám. Tady se podnik zrodil a sem patří.“

„To jsem si myslel.“ Austin stiskl rty. „Tím to všechno zůstává na mně.“ Podíval se na Cliffa. „Koncipujte laskavě svůj návrh trojmo a předložte jej mně jako předsedovi této správní rady.

Myslím, že se nemusíte obávat žádných předchozích závazků.“

„Děkuji vám,“ řekl Cliff, udělal čelem vzad a vypochodoval. Buclatý detektiv poposedl na okenním rámu a hromotluk u nedobytné pokladny zívl. Sol Fry a G. Yatesová se na sebe podívali s neskrývaným antagonismem. Austin zaletěl tázavým pohledem k Filovi Tingleymu a potom k Tecumsehovi Foxovi.

„Já se nepokouším podnik koupit,“ ujistil ho Fox. Obkroužil pohledem celou skupinu. „Vy máte patrně k prodiskutování důvěrné záležitosti, lidičky, takže mi aspoň dovolte jednu otázku – slečno Yatesová, co říkáte možnosti, že ten chinin přidával do výrobků Filip Tingley?“

Fil vydal nějaký zvuk, vzhlédl k němu a zamumlal tónem opovržlivého znechucení: „Propánakrále!“ Charles R. Austin se zatvářil vyplašeně, Sol Fry nevěřícně a slečna Yatesová nevyrušitelně.

„Já bych to opravdu chtěl vědět,“ zanaléhal mírně Fox.

„Tak se zeptejte rovnou, mě,“ ozval se Fil sarkasticky. „To se ví, že jsem ho tam přidával. Vstřikoval jsem ho do sklenic injekční jehlou, svým vlastním vynálezem, která proniká sklem.“

Fox ho ignoroval. „Pověděla byste mi svůj názor, slečno Yatesová?“

„Žádný názor na to nemám.“ Odpověděla mu s pohledem přímo do očí. „Jak jsem vám už řekla v úterý a jak jsem řekla i policii, chinin se mohl dostat buďto do kotlů se směsí, nebo na páse při plnění sklenic, nebo později do jednotlivých sklenic. Jestli do kotlů, musel to udělat pan Fry, nebo jedna z parťaček, Carrie Murphyová či Edna Schultzová, nebo já. Jestli na běžícím páse při plnění, tak jedna nebo několik plniček. Filip Tingley neměl ke kotlům ani k pásu vůbec přístup. Ale jak jsem vám řekla, mohlo k tomu dojít v balírně, kdyby se vyklopil obsah ze sklenic, přimíchal chinin a sklenice se opět naplnily. To by nebylo možné v pracovní době, ale kdokoli, kdo měl klíč k jednomu z vchodů do budovy, by tomu mohl věnovat celou noc.“

„Má Filip Tingley takový klíč?“

Fil zavrčel: „Dal jsem si udělat duplikát u klenotníka.“ Zvedl obě ruce. „Klidně si mě prošacujte. Všechno, co v tomhle podniku mám, je to jméno, které není moje.“

„Já nevím,“ řekla slečna Yatesová. „Filip je adoptivní syn pana Tingleyho a nebylo mou věcí starat se o to, jestli má, či nemá klíče nebo cokoli jiného.“

„Mně se zdá,“ vmísil se křepce do věci Austin, „že tenhle výslech na tomto místě a v této chvíli je nepřístojný a zbytečný. Rušíte schůzi, která, jak mohu poznamenat, není přístupná veřejnosti –“

„Já vím, že ruším,“ usmál se Fox. „Omlouvám se za to. Přišel jsem vlastně opravdu proto, poněvadž si chci už celý den o něčem promluvit s panem Filipem Tingleym.“ Zaletěl pohledem k Filovi. „Je to soukromé a dost naléhavě, takže jakmile tady budete hotov –“

„Jsem hotov už teď.“ Fil se zvedl. „Proč mě sem vůbec tahali, se vymyká mému chápání. Pojďte dolů do balírny a já vám ukážu, jak funguje ta moje jehla –“

„Filipe!“ Austinův hlas se třásl rozhořčením. „Snažil jsem se ovládnout, ale vaše chování a váš tón právě v téhle místnosti, kde váš otec byl zavražděn ani ne před osmačtyřiceti hodinami –“

„Nebyl to můj otec. A vy můžete táhnout k čertu!“ Fil vymašíroval z místnosti a pochodoval dál.

Fox ho následoval. Všechny místnosti byly prázdné, jak zjistil hned, jak sem přišel. Jedna zásada Tingleyho tradice zřejmě přikazovala zavření továrny a kanceláří pouze v den pohřbu, poněvadž nedošlo k žádnému přerušení činnosti, ve středu, kdy Tingleyho krev sotva zaschla. Fil si vzal v předsíni z jedné židle svůj kabát a klobouk, pak se obrátil a změřil si Foxe beze známky přátelství v záblesku hluboko zasazených očí.

„Pověděl byste mi, laskavě,“ zeptal se klidně, „z jakého důvodu jste začal tu taškařici o mém přidávání chininu do těch zatracených pochoutek?“

„Ze žádného zvláštního důvodu. Jenom abych něco řekl.“ Fox se rozhlédl kolem sebe. „Ale chtěl jsem a pořád se vás chci na něco zeptat. Jak se zdá, není tu nikdo, kdo by nás mohl slyšet ledaže byste radši šel někam jinam –“

„Ale ne, jsem tu přece doma. Tohle všechno mi patří, víte. Asi tak, jako vám patří Bílý dům. Jen se klidně ptejte.“

„Jestlipak byste mi prozradil, kde jste vzal těch deset tisíc dolarů v hotovosti, kterými jste v pondělí přispěl DĚVĚ? Teprve před třemi dny.“

Účinek to mělo značný, ale přece jen o něco menší, než Fox očekával. Fil nezbledl ani se nerozplakal, natožpak aby se úplně zhroutil, ale otevřel překvapením ústa a sebejistota z jeho pohledu náhle ustoupila nějaké vnitřní obraně.

„Deset tisíc dolarů je spousta peněz,“ prohlásil Fox. „Myslel jsem, že vám je někdo dal za vpichování chininu do sklenic tou vaší injekční jehlou, co jste vynašel. Proto jsem se na to vlastně ptal slečny Yatesové. Mluvím tak, abych vám dal příležitost se vzpamatovat.“

„Říkal jsem jim – slíbili mi –“ zakoktal se Fil.

Fox přikývl. „Nemějte jim to za zlé. Napájel jsem slečnu Adamsovou koktajly a vínem, takže ani nevěděla, že mi to povídá. Ale jde ještě o něco jiného. O to vaše rozdávání letáků na Čtyřicáté druhé ulici od sedmi do osmi v úterý večer. Znám jednoho člověka – věrohodného, inteligentního a solidního muže – který vás v úterý večer v 7.40 viděl vcházet do téhle budovy. Sedm nebo osm minut nato jste zase vyšel ven. Měl jste na sobě pršiplášť a střechu klobouku jste měl sklopenou. Přišel jste v dešti od východu a stejným směrem jste pak odešel. Při odchodu jste měl naspěch –“

„To je lež!“ vykřikl Fil drsně. Sebejistota z jeho pohledu vymizela naprosto.

„Nemluvte tak nahlas. Popíráte tedy, že jste byl v úterý večer v téhle budově?“

„Ovšemže to popírám! Zkoušíte jenom – nikdo mě neviděl – jak mě mohl někdo vidět, když jsem tady nebyl?“

„Popíráte taky, že jste měl v pondělí deset tisíc dolarů v hotovosti? Ano?“

„Měl jsem – nepřipouštím –“

„Je o tom pravděpodobně záznam, o vkladu na šekové konto DĚVY. Tam o tom vědí, a pochybuju, že by v téhle věci křivě přísahali. Dal jste jim ty peníze?“

„Ano.“ Fil zaťal kostnaté čelisti. „Dal.“

„Dostal jste je od svého otce? Adoptivního otce?“

„Ne. Odkud jsem je dostal –“

„Dal vám je někdo za přidávání chininu do těch sklenic?“

„Ne. Odkud ty peníze pocházejí, nemá nic společného se žádným chininem ani s tímhle podnikem Artura Tingleyho. A to je všechno, co o tom řeknu.“

„Odmítáte povědět, kde jste ty peníze vzal?“

„Odmítám. Máte sakra pravdu, že odmítám.“

„Co mi ještě řeknete o svém příchodu sem v úterý večer?“

„Vůbec nic. Nebyl jsem tady.“

„Nedělejte ze sebe tupohlavce. Samozřejmě jste tady byl. Přišel jste na schůzku s Tingleym a s Guthriem Juddem.“

Fil vytřeštil oči, ztratil řeč, obranná linie byla prolomena, zůstal stát v bezmocném úžasu a ohromení. Chraptivé zvuky, které se mu draly z úst, mohly, ale nemusely znamenat slova. Pak mu náhle oči zaplanuly zuřivým vztekem, kterým se napůl udusil: „To říká on, krucinál! On říká, že mě viděl! Ale houby viděl! Nebyl tady! Jak by mohl –“

Filovy čelisti sklaply jako past na péro.

„Mluvte potichu, nebo se jeden z těch poldů přijde podívat, co se tu děje,“ napomenul ho klidně Fox. „Judd sem přišel deset minut před vámi a zase odešel před vaším příchodem. Říkám vám to na rovinu, protože si to můžu dovolit. Ten člověk, co vás viděl, nebyl Judd, byl to někdo jiný. Tak mi povězte, co jste viděl a dělal během těch sedmi či osmi minut, kdy jste byl tady.“ Filovy čelisti zůstávaly sklapnuté. Jeho oči, štěrbiny pod huňatým obočím, byly sotva vidět.

„Budete to muset vyklopit dřív či později,“ řekl Fox trpělivě. „Když jste tu takhle jenom se mnou, máte nejlepší příležitost, jaká se vám naskytne. Šel jste přímo nahoru?“

Čep ve Filových čelistích povolil natolik, že se z nich vydralo: „Nebyl jsem tady,“ a pak čelisti znovu sklaply.

Fox zavrtěl hlavou. „Teď už v tomhle nemůžete pokračovat. Zmínka o Juddovi vás usvědčila. Jste v tom.“

„Nebyl jsem tady.“

„Vážně si myslíte, že se v téhle díře můžete zakopat?“

„Nebyl jsem tady. Nikdo mě neviděl. Jestli někdo říká, že mě viděl, tak lže.“

„No dobrá.“ Fox pokrčil rameny. „Řeknu vám to po lopatě. Tingley byl zavražděn a já vyšetřuju tu vraždu. Totéž dělá policie, ta je za to placená. Díky šťastné náhodě a díky tomu, že jsem si nešetřil podrážky, jsem shromáždil malou kolekci fakt, která policie ještě nezná. Můžu si je do určitého bodu nechat pro svou soukromou potřebu, ale jakmile se ten bod překročí, bylo by to nejen riskantní, ale přímo trestuhodné. Žádám vás, abyste mi pověděl, co jste tady dělal v úterý večer, za předpokladu, že jste Tingleyho nezavraždil. Jestli jste ho zavraždil, budete pokračovat v zapírání, a já brzy, nejspíš už zítra, budu pokládat za svou povinnost oznámit svoje fakta poldům, a ti to z vás už vyždímou. Nemyslete si, že ne. Jestli jste ho nezavraždil, byl byste blázen, kdybyste mi teď a na místě nenalil čistého vína. Začneme s těmi deseti tisíci dolarů, protože připouštíte, že jste je měl v ruce. Kde jste je vzal?“

„Byly moje.“

„Kde jste je vzal?“

„Byly moje. Dostal jsem je. Neukradl jsem je. To je všechno, co řeknu.“

Fox se zadíval na ty sveřepé kostnaté čelisti, na zlobně zatvrzelá ústa a na zarytý výraz očí pod vyčnívající stříškou obočí. „No dobrá,“ řekl řezavě, „nebudu tedy čekat do zítřka. Půjdete se mnou hned teď na jedno ze dvou míst. Buďto na policejní direkci v Centre Street, nebo do kanceláře Guthrieho Judda. Pokuste se před tím uklouznout, a já s radostí udělám, co je třeba, bez cizí pomoci. Co si vyberete radši, Centre Street, nebo Wall Street? Měl bych vás myslím upozornit, že inspektor Damon, když proti vám dostane něco takového, jako bude mít teď, se ukáže daleko tvrdší, než jaký se vám zdál včera.“

Fil na něj upřeně civěl. „Nemůžete mě nutit, abych šel někam, kam se mi jít nechce.“

„Ne?“ Fox se usmál. V pravém rameni mu zacukalo. „Takového paličatého mezka? Damonovi bude jedno, v jakém stavu vás tam dopravím, jen když budete schopen řeči. A mě už to začíná dopalovat.“ Znovu mu zacukalo v rameni. „Centre, nebo Wall? Co z toho?“

Fil polkl. „Nemám žádné –“ Polkl znovu. „Jsem naprosto ochoten jít s vámi do Juddovy kanceláře –“

„Výborně. Tak jdeme, a žádné skopičiny.“

kapitola 12

Při téhle druhé návštěvě se uhlazený muž v přijímacím pokoji v nejvyšším patře budovy Metropolitní kreditní vůbec neukázal. A Fox nebyl při příchodu vyzbrojen zalepenou obálkou ani žádnou jinou zbraní. Oznámil pouze mladé ženě za psacím stolem, že pan Fox a pan Filip Tingley by rádi mluvili s panem Guthriem Juddem. Po pětiminutovém čekání se objevil už známý tvrdý chlapík a odvedl je do místnosti okupované tím vyzáblým mužem středních let, který teď nebyl obklopen stenotypistkami, nýbrž měl proti sobě na psacím stole tři haldy korespondence připravené k podpisu. Ten se zeptal, kvůli čemu chtějí mluvit s panem Juddem.

„Já myslím, že naše jména budou stačit,“ řekl mu Fox. „Prostě mu laskavě oznamte ta jména.“

Vyzáblý muž vstal a odešel. Tvrdý chlapík zůstal. Zanedlouho se vyzáblý muž vrátil, ale ne sám. Jemu v patách přišla dvě uniformovaná individua, hranatí a drsní pořízkové s obličeji jako nehybné masky. Postoupili o tři kroky vpřed a zůstali stát. Vyzáblý muž řekl zdvořile:

„Šel byste prosím se mnou, pane Tingley? Pan Judd vás přijme prvního. Vy laskavě počkáte, ano, pane Foxi?“

„Ušetřili bychom čas, kdybych šel s panem Tingleym,“ prohlásil Fox a vykročil odhodlaně, aby to udělal, jenže po prvním kroku poznal, že byl poražen. Po každé straně dveří stál chlap v uniformě a Fox viděl, jak se jim napjaly svaly. Pokus o proražení nebo proniknutí dovnitř by byl heroický, ale marný, a ze situace bylo zřejmé, že každé vyjednávání by bylo zbytečné. Fox zůstal se skřípěním zubů stát a pozoroval, jak Fil s vyzáblým mužem mizí. Okamžitý popud vrhnout se k nejbližší telefonní budce a zavolat inspektora Damona byl skoro neodolatelný, ale potlačil jej, poněvadž by to bylo nesnesitelně pokořující, a moment překvapení – překvapení pro Guthrieho Judda z náhlé a nečekané konfrontace – byl tak jako tak ztracen.

Fox seděl třicet minut na krajíčku židle, přelstěn, obehrán, poražen a ponížen, a polykal sliny zhořklé bezmocí a zklamáním. Neměl ani tu útěchu, že by uviděl triumfální úšklebek na tvářích chlapů v uniformě: zůstávaly jako nehybné masky. Vyzáblý muž se zatím vrátil, seděl za svým psacím stolem a zaměstnaně pročítal a podpisoval dopisy. Po zabzučení si přitáhl telefon k sobě a promluvil do něho, nebo spíš poslouchal, pak telefon odložil a obrátil se k Foxovi:

„Pan Judd vás teď přijme, pane Foxi.“

Jeden z uniformovaných chlapů otevřel dveře a Fox jimi prošel; pak druhými dveřmi podobně. Guthrie Judd seděl za svým psacím stolem ze vzácného cizokrajného dřeva, vzpřímený, bez úsměvu a klidný; držení i výraz Filipa Tingleyho v křesle poblíž vyjadřovaly napětí a zřejmou nejistotu, na koho se má podívat. Jakmile Fox vstoupil a přiblížil se k psacímu stolu, u obou loktů se strážci, kteří se ho sice nedotýkali, ale byli připraveni chopit se ho, Judd jim stroze pokývl hlavou.

„Díky, to stačí. Nechte nás prosím o samotě.“

Když se za nimi nehlučně zavřely dveře, Judd, jinak bez pohnutí, zaměřil pohled na Foxe.

„Tak vy jste tu zase.“ Jeho hlas připomínal hedvábí i ocel jako předtím, ale tentokrát s novou břitkostí, břitkostí tak hrozivou jako ostrý nůž, který by ohrožoval hrdlo. „Rozhodl jste se tedy dělat potíže, viďte?“

„Teď ano, pane Judde.“ Fox se střetl s jeho pohledem. „Jsem pořádně rozbolavělý. Ne naší vinou. Doufám, že si negratulujete, jakou jste mi dal ťafku, když jste mě nechal trčet venku, protože jsem si to způsobil sám. Kdybych nebyl nemehlo, byl bych si nechal vašeho přítelíčka pod palcem, dokud bych se nedostal sem. Jenže jsem to zpackal a teď jsem rozbolavělý, a když jsem rozbolavělý – buď jak buď, negratulujte si.“

Judd maličko zkřivil koutek úst. „Teď ovšem půjdete na policii.“

„Ani bych nemyslel. Kdybych to udělal, musel bych jim vylíčit svoje vystoupení tady, a oni by mě poslali do ústavu pro slabomyslné. Takže nejspíš počkám, až budu mít víc munice.“

„Tak je libo.“ Juddův tón naznačoval, že se ho to netýká. „Poslal jsem Aikena pro vás, aby se vyjasnil jeden omyl, kterým patrně trpíte. Nikdy předtím jsem se s Filipem Tingleym nesetkal. Co říkáte, pane Tingley?“

„Jistěže ne,“ zamumlal Fil.

„Ale když mi ohlásili jeho jméno zároveň s vaším, předpokládal jsem přirozeně, že má nějaký vztah k Arturovi Tingleymu, a zajímalo mě, proč sem přišel s vámi. Bylo nasnadě zeptat se ho na to, a tak jsem pro něho poslal. To, co mi říká, je udivující, dokonce fantastické. Vy prý podle něho prohlašujete, že měl se mnou v úterý večer schůzku v kanceláři svého otce; že tam za tím účelem přišel dvacet minut před osmou a zůstal tam sedm nebo osm minut; já že jsem tam přišel už deset minut před ním a že jsem zas odešel před jeho příchodem. A že jsem mu ještě ke všemu zaplatil deset tisíc dolarů za znehodnocování Tingleyho výrobků.“ Juddovi se mihlo na rtech něco jako úsměv. „Tohle poslední tvrzení je ještě absurdnější než to ostatní. Byl jsem v mládí chudý, domohl jsem se peněz a postavení, které mám teď, ale ujišťuju vás, že jsem to nedokázal tím, že bych lidem platil tisíce za přidávání chininu do sklenic s potravinami.“

Fox přikývl. „Můžete tento výklad zkusit, ale pochybuju, že je to moudré.“

Judd vyhrnul obočí.

„Myslím tím,“ vysvětloval Fox, „že i když pod vámi nezapálím oheň a jsem prozatím nucen kapitulovat, poldové vás skoro určitě vykouří, když se budete schovávat za tohleto. Vezmou si do práce tady Tingleyho, a ten není z tak tvrdého ledu jako vy. Existuje člověk, který viděl, jak váš vůz přijel v úterý večer v 7.30 k Tingleyho budově, a vás, jak jste vystoupil a vešel do budovy. Existuje ten šofér, který vás tam přivezl. Existuje těch deset tisíc dolarů, které nespadly z nebe. A vy tvrdíte ‚Já nic, já muzikant‘. Moc pochybuju, že byste to dokázal sfouknout, přes všechnu svoji moc a postavení a nezlomnou vůli, která vám kouká z očí.“

„Skončil jste?“ zeptal se Judd s ostřejším břitem v hlase.

„Děkuju vám,“ usmál se Fox.

„Za co?“

„Za nahrávku k replice. Neskončil jsem, teprve začínám.“

Fox se otočil na patě a vyšel, těmi druhými dveřmi jako minule.

Davy v dopravní špičce sice přecpávaly vozy podzemní dráhy, ale byla to nejrychlejší cesta nahoru do města, takže nastoupil a vmáčkl se do kouta na plošině. Z jedné strany ho dloubal do žeber loket nějaké dívky, z druhé strany se mu pokoušel nějaký muž vypíchnout oko rozloženými novinami, ale Fox si toho nevšímal. Kymácel se s masou lidí zároveň s nakláněním vlaku a jeho myšlenky byly jako bumerangy, opatřené na obou koncích trny sebepohrdání, které ho bodaly. Ve Čtyřicáté druhé ulici se z podzemky probojoval ven.

Poněvadž bylo už hezky dlouho po páté hodině, neměl valnou šanci, že zastihne Nata Collinse v jeho kanceláři, ale přálo mu štěstí. Slečna Larabee už byla pryč, ale Collins tam ještě trčel, žvýkal žvýkačku a vypadal, jako by brzy potřeboval oholit, což byly dva neměnící se příznaky konce odpoledne. Pozdravil Foxe, ukázal mu ke křeslu a pokračoval ve žvýkání.

„Něco nového?“ zeptal se Fox.

Collins zavrtěl hlavou. „Žádná výbušnina. Slečna Duncanová a já – proč ses jí vlastně ptal, kdy začalo pršet?“

„Zmocnila se mě zvědavost. Jak to šlo u návladního?“

„Taktak. Dělá to sám Skinner. Probral přibližně totéž, co včera Damon, až na to, že vyšťourali něco o nějaké svobodné matce v Tingleyho fabrice.“

„To bylo už před lety.“

„Jistě, ale znáš to. Kořeny zločinu tkví v temné a skryté minulosti. To bylo v pořádku. Byli jsme u něho jenom hodinu, pak jsme zapadl sem a byl bych zase hned vypadl, kdyby mě nezdržel jeden telefon. Znáš u Tingleyho nějakou Murphyovou? Carrie Murphyovou?“

„Ano, to je jedna parťačka. Tingley k ní měl důvěru.“

„Telefonovala, že se mnou chce mluvit. Bude tady v šest. Nejspíš se jí na dnešek v noci zdálo, že nějaký velký bílý pták napsal na oblohu jméno toho vraha, a ten vrah je náhodou někdo, koho nemá ráda.“

„Nejspíš,“ souhlasil pesimisticky Fox. „Mně se nezdálo nic, ale vypadá to, jako bych si měl vraha vybrat mezi dvěma lidmi, a že jsem to nemožně zkaňhal.“

Collins přestal žvýkat a ostře se na něho podíval. „Kdo jsou ti dva?“

„Filip Tingley a Guthrie Judd.“

„Guthrie Judd? Ty jsi se zbláznil.“

„Ne, jsem jenom slabomyslný. Jenom. Ten anonymní dopis poslal a pak telefonoval Leonard Cliff. Promluvil jsem si s ním. Jak řekl do telefonu, ten chlapík v pršáku, co tam přišel v 7.40, byl Fil Tingley. Cliff se spletl s tím číslem OJ55, bylo to GJ55 a patří Guthriemu Juddovi. Takže tam v 7.30 byl Judd. Taky tam byl ten den dopoledne, navštívil Tingleyho pod jménem Brown. Viděl jsem ho tam.“

Advokát si vyndal žvýkačku z úst, zabalil ji do kousku papíru a hodil ji do koše, opřel se v křesle dozadu a zabodl oči do Foxe.

„Mluv pomaleji, ať mám o situaci přehled.“

Fox mu vyhověl. Stručně, ale podrobně mu vylíčil hlavní momenty dne: záznam GJ55 ve svém notýsku, svůj první útok na Guthrieho Judda, svůj rozhovor s Leonardem Cliffem, schůzi v Tingleyho kanceláři, své jednání s Filem v předsíni, svůj druhý útok na Judda, jakož i tu imbecilní botu, kterou se provinil. Collins to všechno vyslechl bez hnutí a bez výrazu, s hlavou nakloněnou trochu na stranu, v pozici proslavené v newyorských soudních síních. Když Foxovo líčení skončilo, zhluboka si povzdechl a semkl rty.

„Tos po nich nemohl skočit a skoncovat to?“ zeptal se toužebně.

„Ne, nemohl.“ Fox se zatvářil sveřepě. „Za prvé tam byli dva buldoci, a za druhé máš moc práce, než abys mě hájil proti nařčení z výtržnictví, což by byla jediná odměna za mou snahu.“ Mávl nad tím rukou. „Ale zapomeň na to, jestli můžeš, i když nečekám, že mi to odpustíš. Byl to můj nejhorší kiks, jakého jsem se v životě dopustil.“

„Připouštím, že to nebylo zrovna geniální. Taky připouštím, že to vypadá, jako by to udělal jeden z nich. Kristova noho! Guthrie Judd?“ Collins si hvízdl. „To by bylo – co by tohle bylo! Ty sis to přežvejkával. Jak to chutná?“

„Inu –“ zauvažoval Fox. „Judd si najal Fila, aby dopoval ty sklenice, a zaplatil mu za to deset tisíc babek. Tingley se toho domáknul, dokonce na to musel mít důkaz. Proto za ním Judd přišel v úterý dopoledne, nic jiného mu nezbývalo. A proto si taky Tingley pozval Fila do své kanceláře v úterý odpoledne na pátou hodinu. S oběma pak domluvil, že tam přijdou ještě večer v 7.30, a poněvadž byl celý bez sebe z Fila, kterému dal svoje jméno, a poněvadž si myslel, že jeho neteř na Fila zapůsobí a třeba mu o Filovi něco užitečného poradí, požádal ji telefonicky, aby k němu přišla v sedm, aby si s ní o tom mohl promluvit před příchodem těch dvou.“

„Jenomže,“ namítl Collins, „když tam přišla v 7.10, Tingley byl už mrtev a vrah ji slyšel přicházet, schoval se za tu plentu a praštil ji do hlavy, sotva vstoupila. Takže Judd ho v 7.30 nezabil, právě tak jako ne Fil v 7.40.“

„Já vím docela dobře,“ řekl Fox podrážděně, „že člověka může potkat smrt jenom jednou. A předpokládám prozatím, že Tingley byl už po smrti, nebo měl aspoň rozbitou hlavu, dřív než se tam slečna Duncanová dostala, protože kdyby to tak nebylo, musel by na ni číhat on a vzít přes hlavu ji. A to by za nynějšího stavu věcí nikam nepasovalo. Musíme fakticky pokládat za jisté, že Tingley byl při příchodu své neteře už mrtev nebo aspoň v bezvědomí, nebo musíme její historku vůbec odmítnout.“

„Mně se její historka i ona sama líbí,“ prohlásil advokát důrazně.

„Mně taky.“ Fox ukázal, že jí drží palec. „A ten fakt, že Judd tam přišel v 7.30 a Fil v 7.40, ještě nedokazuje, že tam jeden z nich nebo dokonce oba nebyli už předtím. Jeden či oba se tam mohli vyskytnout kdykoli mezi 6.15, kdy odcházela slečna Yatesová, a sedmou hodinou, zabít Tingleyho, začít v místnosti hledat, ať už hledali co chtěli, po příchodu slečny Duncanové se zpanikařit a prásknout do bot –“

„To nesedí. Cliff číhal před budovou a byl by toho jednoho nebo oba dva viděl odcházet.“

„Ne kdyby zmizeli vchodem pro dodávky. Tam Cliff neviděl – jestli věříme jeho verzi.“

„Judd by o tom vchodu pro dodávky nevěděl.“

„Mohl vědět, ale pravděpodobně nevěděl. Jenže Fil ano. On nebo oni – líbí se mi to oni – utekli ze scény, když nenašli, co hledali, a rozešli se různými cestami. Později někdo z nich sebral dost kuráže, aby se vrátil pro tu věc, kterou chtěli najít, zřejmě pro něco dost malého, aby se to vešlo do kapsy svrchníku, protože Tingleyho svrchník prohledali a nechali ho ležet na zemi. Třeba to jeden z nich našel, a třeba taky ne. Taky třeba měl Tingley jenom rozbitou hlavu, a teprve potom, v 7.30 nebo v 7.40, ho Judd nebo Fil podřízl, když zjistil, že Tingley ještě dýchá.“

Collins zabručel. Nastalo dlouhé mlčení. Fox si hryzal spodní ret a advokát ho přitom pozoroval, jako by si od té činnosti sliboval vyjasnění záhady. Konečně Fox promluvil.

„Dávám si ještě čtyřiadvacet hodin,“ prohlásil ponuře. „Zejtra do šesti. Pak s tím budu muset jít na Damona. Když soudím podle své dnešní exhibice, tohle bude nejlepší způsob, jak slečnu Duncanovou vytáhnout z kaše, což jsem si předsevzal – Je tady ta parťačka, které se zdál sen. Přizveš mě k tomu? Mám ji sem přivést?“

Collins řekl, že pro ni dojde sám. Za okamžik se s návštěvnicí vrátil.

Carrie Murphyová v hnědém kabátě s ondatřím límcem a s hnědým kloboučkem, posazeným na vršku hlavy, vešla do místnosti před advokátem rozhodným krokem a s výrazem hop nebo trop ve tváři. Vypadala mladší než ve svém pracovním plášti a Fox vstal, uznale si ji prohlédl, zatímco jí Collins pomáhal z kabátu a přisunoval jí křeslo, a usoudil, že ať už přišla kvůli čemukoli, rozhodně to nebylo proto, aby vykládala, jak viděla ve snu nějakého velikého bílého ptáka.

Posadila se, podívala se přímo na advokáta a řekla: „Nevím toho moc o advokátech a o takovýchhle záležitostech, ale vy zastupujete Amy Duncanovou, takže jste jistě ten pravý, komu to musím povědět. Amy je v trablu kvůli té věci, že? Myslím kvůli tomu, co dneska stálo v novinách – je v podezření, že zabila Tingleyho?“

„To je trochu příkrá formulace,“ řekl Collins, „ale – ano, rozhodně je v podezření.“

„Tak Amy to tedy neudělala. Nedostala se tam krátce po sedmé?“

„Správně. Asi deset minut po sedmé.“

„A nesrazil ji někdo do bezvědomí, jakmile vešla do kanceláře?“

„Správně.“

„A nepřišla k sobě dřív než po osmé?“

„Správně.“

„Takže to tedy nemohla provést v bezvědomí, že? A pan Tingley byl tehdy naživu a právě v osm hodin telefonoval.“

kapitola 13

Fox napůl zavřel oči a zase je otevřel. Collins naklonil hlavu na stranu a zamračil se.

Potom advokát promluvil: „To je opravdu – pozoruhodné prohlášení, slečno Murphyová. Předpokládám, že jste si tím jistá?“

„To jsem,“ potvrdila pevně.

„Telefonoval Tingley s vámi?“

„Ne. Se slečnou Yatesovou.“ Polkla, ale neuhnula pohledem a hlas se jí nezachvěl. „Byla jsem v úterý večer za ní v jejím bytě. Mluvily jsme o jedné věci, která k tomu zavdala důvod – musela zavolat pana Tingleyho a mluvila s ním tři nebo čtyři minuty. Volala mu do jeho kanceláře. Zrovna minutu či dvě před osmou rozhovor skončila, poněvadž hned nato přišla jedna její přítelkyně a já odešla, a odcházela jsem chviličku po osmé.“

„Podle vašich hodinek? Šly vám správně?“

„Nařizuju si je každý den v šest podle rádia. Ostatně o tom čase padla zmínka, poněvadž slečna Harleyová – ta přítelkyně slečny Yatesové – měla přijít v osm, a přišla přesně.“

„Vy jste slyšela, jak slečna Yatesová s Tingleym mluví?“

„Jistěže. Byla jsem zrovna u toho.“

„Mluvila jste do telefonu sama?“

„Ne.“

„Ale jste si jistá, že ona mluvila s Tingleym?“

„Samozřejmě. Mluvila s ním o – o jedné podnikové záležitosti, kterou jsme spolu probíraly.“

„Co to bylo?“

„Byla to –“ Slečna Murphyová zaváhala. Znovu polkla. „Byla to důvěrná záležitost, která se týkala podniku. Kdybych vám to řekla, dostala bych pravděpodobně vyhazov. To mě ostatně může potkat stejně. Mluvila jsem o tom se slečnou Yatesovou včera a navrhovala jsem, že bychom to měly povědět kvůli Amy, ale ona řekla, že to není třeba, poněvadž to Amy nemohla spáchat a stejné se z toho v pořádku dostane. Jenže když jsem si přečetla dnešní noviny – rozhodla jsem se, že vám o tom telefonním rozhovoru povím. Ale to by mělo stačit. Nevím, proč by mělo záležet na tom, co jsme spolu probíraly.“

„Navštěvujete slečnu Yatesovou v jejím bytě často?“

„Kdepak, velice zřídka.“

Collins se opřel dozadu a zadíval se na ni. „Věc vypadá takhle, slečno Murphyová. Kdybychom tuhle informaci oznámili policii, můžete být jistá, že poldové budou naléhat, budou vymáhat, abyste jim řekla, co jste se slečnou Yatesovou probíraly, protože to bylo důvodem jejího telefonického rozhovoru s Tingleym, a oni to budou chtít slyšet od ní, slovo za slovem. A jestli nám nepovíte všechny podrobnosti, obávám se, že s tím budeme muset jít na policii, protože nemůžeme rozumně jednat na základě informace takhle kusé. Je mi to líto a rozhodně vás nechci dostat do nesnází, ale takhle to vypadá.“

Vydržela jeho pohled. „Když vám to povím, slečna Yatesová pozná, že jsem vám to řekla.“

„Možná ne. Třeba nám to poví sama, i když jí neprozradíme, že to víme už od vás. Pokusíme se o to.“

„Dobrá. Když jsem s tím začala, tak to taky dokončím. Ale je to dlouhá historie.“

„Máme na ni celou noc.“

„Och, tak dlouho to trvat nebude. O tom chininu samozřejmě už víte.“

„Jistě.“

„Tuhle záležitost jsme se tedy pokoušeli vypátrat už tři neděle. Vyptávali jsme se všech děvčat – prostě každého. A vynasnažili jsme se, aby se to už neopakovalo. Ve skladišti i v balírně dole se daly nové zámky. Nahoře bylo všechno v jednom kuse pod dohledem. Edna Schultzová a já jsme věděly, že pan Tingley uložil slečně Yatesové a panu Fryovi, aby hlídali nás, jenže ti dva nevěděli, že nám zase nařídil, abychom hlídaly je. Zavolal si jednou Ednu a mě k sobě do kanceláře a řekl nám, že nás ani slečnu Yatesovou či pana Frye nepodezírá, ale že musí jednat tak, jako by podezíral každého, jenomže nechce, aby o tom slečna Yatesová a pan Fry věděli.“

Chrlila to ze sebe se zřejmou touhou mít ten nepříjemný úkol co nejdřív za sebou. „Už od začátku těch trablů někdo z nás čtyř ani na minutku nespouštěl oči z míchacích kotlů a plniček. Když připravovala směs Edna nebo já, buďto slečna Yatesová nebo pan Fry ji ochutnávali těsně předtím, než jsme ji vyklopily na tácy před cestou k plničkám. To dělali nepokrytě, a taky vždycky nabrali vzorek do zvláštní skleničky, opatřili ji nálepkou s číslem směsi, a odnesli ji panu Tingleymu, aby vzorek ochutnal sám. Ale když připravovala směs slečna Yatesová nebo pan Fry, odebírala vzorek Edna nebo já tak, aby nás nikdo neviděl, označily jsme sklenici nálepkou a daly jsme ji na místo, odkud si ji pan Tingley mohl vzít. Řekl nám, abychom vzorky nenosily do jeho kanceláře, protože jsme tam jinak skoro nikdy nechodily, a ti dva by si toho určitě všimli a vyptávali by se na to.“

Fox se vmísil do řeči: „Kam jste ty vzorky dávaly?“

„Já je nosila do šatny, dávala jsem je do kapsy svého kabátu, co tam visel, a pan Tingley si tam vždycky zašel a bral si je. Edna to dělala zrovna tak. To nebylo těžké provést nepozorovaně, poněvadž jsme s Ednou měly na starosti vyklápění směsí z míchaček. Jenže já byla nejspíš neopatrná, protože v úterý odpoledne mě pan Fry při tom nachytal a pustil se do mne. Vzal mě do přípravny omáček a nařídil mi, abych mu řekla, co mám za lubem, a pak tam přišla slečna Yatesová a on jí o tom pověděl. Ona se na něj navztekala a řekla mu, že děvčata, včetně mne a Edny, patří do jejího oddělení a že to vyřídí sama. Chvíli se tam o to hádali, dokud se pan Fry nerozzuřil tak, že nemohl mluvit, takže odešel a prásknul za sebou dveřma. Slečna Yatesová se mě pak zeptala, co to všechno znamená, a zahnala mě do úzkých. Rozčilila jsem se, a když se slečna Yatesová naštvala, naštvala jsem se taky, a viděla jsem, že mi nezbude nic jiného, než povědět o tom panu Tingleymu. Vyrazila jsem z přípravny omáček a běžela jsem dopředu ke dveřím kanceláře. Ty byly zavřené. Zaklepala jsem, ale on zevnitř zařval, že má něco na práci a že ho nesmím vyrušovat.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Chvíli po páté. Asi ve čtvrt na šest.“

Fox přikývl. „To právě mluvil se svým synem. Mohla jste z toho něco zaslechnout?“

„Na to jsem tam nezůstala dost dlouho. Obešla jsem kolem přes ostatní kanceláře, vyšla jsem předním vchodem a šla jsem domů. Jenže jsem si pak doma při večeři uvědomila, že jsem jednala jako hloupá husa. Kdybych s ním byla mluvila a pověděla mu o tom, a on pak slečně Yatesové neřekl nic jiného, než že jsem mu všechno vysvětlila a ona že to má pustit z hlavy, byla bych si u ní nadobro rozlila ocet, a ona je přece jen moje šéfová. Měla plné právo chtít, abych to vysvětlila jí, poněvadž skutečné vysvětlení neznala, a já se nemělo nechat strhnout svou irskou náturou. Řekla jsem si tedy, že by byla hloupost čekat až do rána, abych si to u ní vyžehlila, a tak jsem se vypravila za ní do jejího bytu ve Dvacáté třetí ulici a pověděla jsem jí –“

„Kdy jste se tam dostala?“

„Kolem půl osmé. Vysypala jsem jí to všechno, jak jsem jenom plnila příkaz pana Tingleyho, stejně jako Edna. Slečna Yatesová mi napřed nevěřila, poněvadž se jí nejspíš zdálo prostě neuvěřitelné, že by ji vůbec někdo, pan Tingley nebo kdokoli jiný, mohl podezřívat, ze má nějak prsty v té záležitosti s chininem. Zatelefonovala Edně, aby se jí na to zeptala, jenže Edna nebyla doma. Zahrnula mě spoustou otázek a nakonec zatelefonovala panu Tingleymu, ale zjistila, že ten ještě nepřišel domů, tak ho zkusila zastihnout v kanceláři, a tam ho skutečně zastihla. Když pak s ním domluvila, zuřila tak, že sotva mohla mluvit. Byla by si nejspíš vylila svůj vztek na mně, třebaže jsem za nic nemohla, jenže zrovna v té chvíli přišla slečna Harleyová a já vypadla. Myslela jsem, že slečnu Yatesovou do rána vztek přejde, ale věděla jsem, že si to slíznu od pana Tingleyho za to, že jsem se nechala nachytat. Jenomže ráno…“

Slečna Murphyová zatřepetala rukou.

Nat Collins se zamyšleně kabonil a mnul si bradu. Fox pochybovačně a pesimisticky pozoroval špičku nosu slečny Murphyové. „Ale ať se s mým zaměstnáním stane co stane,“ prohlásila odhodlaně, „Amy Duncanová je dobrá holka a já to nechci mít na svědomí! Myslím to, jak jsem zatím neřekla, že byl v osm hodin ještě naživu.“

Fox zamručel. „Třeba to pomůže vašemu svědomí, ale byl bych vám moc povděčen, kdybyste mi vysvětlila, jak to pomůže slečně Duncanové.“

„No – ovšemže jí to pomůže! Co jsem vám řekla teď – co jste říkal vy – když byla v bezvědomí –“

„To říká ona, že byla v bezvědomí,“ poznamenal Fox suše. „Až doteďka jsem jí to věřil. Rád bych jí to věřil dál. Ale jestli mluvíte pravdu –“

„Mluvím pravdu!“

„Připouštím, že to tak vypadá. Ale jestli chcete vidět slečnu Duncanovou zatčenou a za mřížemi bez možnosti propuštění na kauci, běžte to povědět poldům.“

„Jestli chci –“ Vykulila na něho oči. „Kristepane, já ji nechci vidět zatčenou! Jediný důvod, proč jsem to přišla povědět vám –“

„Prosím vás!“ Fox ji rázně umlčel. Zvedl se. „Nemám teďka čas vykládat vám to, ale pan Collins vám to vyloží. Vy jste naši teorii vyhodila do povětří až k obloze. Ale než z ní začnu sbírat pár střípků, řekněte mi laskavě tohle: když vás pan Fry nachytal při odebírání vzorku, dostal se ten vzorek přece jen k panu Tingleymu?“

„Ale já nechápu –“

„Pan Collins vám to vysvětlí, až já odejdu. Odpovězte mi prostě na mou otázku. Dostal pan Tingley ten vzorek?“

„Dostal. Aspoň jsem ho dala do šatny do kapsy svého kabátu to bylo asi ve čtvrt na pět – a když jsem si později kabát brala, vzorek byl pryč.“

„Byly Tingleymu tím způsobem doručeny ještě jiné vzorky v úterý odpoledne?“

„Ano.“

„Kolik jich bylo?“

„Čtyři nebo pět.“ Slečna Murphyová se zamyslela. „Já jich měla – počkejme – jeden od Frye a dva od Yatesové, a Edna měla dva od Frye – to byla ta šunková pomazánka –“

„Dobrá.“ Fox si vzal klobouk a kabát a znovu se k ní obrátil. „Pamatujte si jedno. Když řeknete policii to, co jste pověděla nám, slečna Duncanová bude pravděpodobně obviněná z vraždy a zavřená za mříže. Nebo jí to aspoň bude sakramentsky hrozit. Dělejte, co je vám libo. Já doufám, že s tím den či dva počkáte, ale to záleží na vás. Co tomu říkáte?“

„Inu, já –“ Slečna Murphyová vypadala úplně popleteně a trochu poděšeně. „Nechci přece – mohli by – mám na mysli, co když jim to nepovím, ale oni na to přijdou stejně, můžou mě zatknout?“

„Ne,“ prohlásil pevně a důrazně Collins.

Fox se na ni povzbudivě usmál. „Collins je dobrý advokát, slečno Murphyová. Když mi dopřejete čas, abych se porozhlédl, dejme tomu dva dny, moc to ocením. Kde budeš, kdybych tě potřeboval později, Nate?“

Collins mu řekl, že v Churchillově divadle a potom v klubu Flamingo, načež je Fox opustil.

Když pak kráčel po Madisonově avenue a zahnul do čtyřicáté první ulice, kde dal ráno do garáže svůj vůz, žádný jeho přítel nebo dobrý známý by ho byl po jediném pohledu na jeho tvář nezastavil na pár žoviálních slov. Ani by ho vlastně vůbec neoslovil, protože neoslovujeme člověka, který nás nevidí, a Fox neviděl nikoho a nic. Když zřízenec v garáži pozoroval, jak hluboce je jeho zákazník zahloubán do svých vnitřních problémů, vyběhl před jeho vozem až na chodník, aby zabránil případnému přejetí chodců.

Ale pocit volantu v ruce vyvolal ve Foxově mozku automaticky patřičné soustředění pozornosti, vylučující všechno ostatní, jak se to děje u každého dobrého řidiče, a Fox přes krajně neuspokojivý stav své mysli dorazil k cíli ve Dvacáté třetí ulici bez škrábnutí blatníku. Budova, před kterou zastavil, nebyla rozhodně moderní, ale její zevnějšek zřejmě tvrdošíjně lpěl na sebeúctě; v hale bylo čisto, mosazná průčelí přihrádek na dopisy se nablýskané leskla, včetně toho, na němž stálo jméno YATESOVÁ a u něhož Fox stiskl knoflík zvonku; a chodby i schodiště uvnitř byly dobře udržované a dobře osvětlené. V prvním poschodí stiskl Fox další knoflík, právě když slečna Yatesová osobně otvírala dveře.

„Och,“ zarazila se.

Fox se jí omluvil, že vyrušuje, a zeptal se, jestli může dál. Bylo mu dovoleno, ne snad přívětivě, ale dosud ne nevrle, aby si na věšák v předsíni odložil kabát a klobouk a aby vstoupil do prostorného a pohodlného pokoje, trošku přeplněného nábytkem a vyzařujícího naprostou spokojenost se stavem, v jakém se nachází. Fox přijal nabízené křeslo a slečna Yatesová se posadila na čalouněnou pohovku, na samý její okraj, jako by to byla dřevěná lavice, a prohlásila neomaleně:

„Jestli si myslíte, že jste dnes odpoledne někoho napálil, tak se pletete. Artur Tingley mi řekl, že k vám nemá důvěru. Já taky ne.“

„Takže jsme si kvit,“ opětoval Fox její neomalenost. „Se svou důvěrou k vám bych se nemohl chlubit. A Tingleyho důvěra k vám taky nebyla zrovna absolutní, protože tajně pověřil Carrie a Ednu, aby vás měly pod dozorem.“

Slečna Yatesová něco zachroptěla. Svaly v jejím obličeji se napjaly, ale výraz, který se jí objevil v očích, by se nedal označit jako strach. Konečně začala: „Tak Carrie –“ ale opět se odmlčela. Fox pouze přikývl.

„No dobrá.“ Olízla si rty. „Co z toho?“

„Několik věcí, slečno Yatesová. Především vaše neobyčejné chování. Je pravda, že jste s Tingleym telefonovala v úterý večer v osm hodin?“

„Ano.“

„Jste ji jistá, že to byl jeho hlas?“

„Samozřejmě. A to, co říkal – nemohl to být nikdo jiný.“

„Tak proč – neptám se vás, proč jste o tom neřekla mně, poněvadž jste nebyla povinná říkat mi vůbec něco, když se vám nechtělo – ale pověděla jste to policii?“

„Ne.“

„Proč ne.“

Jenom se na něho podívala.

„Proč ne?“ naléhal Fox. „Jste dost inteligentní, abyste věděla, že při vyšetřování vraždy je tahle informace podstatná, životně důležitá. Chtěla jste snad překážet v pátrání po vrahovi?“

Oči slečny Yatesové se octly v jedné rovině s jeho očima. „Řekl jste právě,“ prohlásila klidně, „že jsem nebyla povinná říkat vám vůbec něco, když se mi nechtělo. Nejsem povinná říkat vám něco ani teď. Jenomže když to odmítnu, nejsem tak pošetilá, abych si myslela, že tím všechno skončí, teď když Carrie –“ Sevřela rty a za okamžik pokračovala. „Zeptal jste se mě, jestli jsem chtěla překážet v pátrání po vrahovi. Nezáleželo mi na tom tak ani tak.“

„Vám nezáleží na tom, jestli ten člověk, co zabil Tingleyho – zasadil mu ránu do hlavy a podřízl mu krk – bude vypátrán nebo ne?“

„No – záleží mi na tom, jistě. Nemyslím, že by nějaký normální člověk chtěl, aby vrah zůstal na svobodě. Jenže jsem věděla, že když řeknu o tom telefonickém rozhovoru, budu muset povědět, čeho se ten rozhovor týkal, a mám přece právo na svou hrdost, to má každý. Měla jsem jen jednu věc, na kterou jsem v životě byla hrdá – jedinou svoji pýchu – svou práci. Práci a podnik, kterému jsem zasvětila svůj život – a posledních dvacet let jsem zodpovídala za jeho zdar. Moji přátelé a lidé, kteří mě znají, to vědí – a co je důležitější, já to vím. A když Carrie – když jsem se dověděla, že Tingley mě skutečně podezírá, že skutečně ukládá mým podřízeným, aby mě špehovali V očích se jí zablesklo a záblesk opět zmizel. „Byla bych ho mohla zabít sama. Mohla. Byla bych tam šla, kdyby nepřišla Cynthie Harleyová –“

„Ale nešla jste tam.“

„Ne,“ řekla trpce. „Nešla.“

„A neřekla jste nic o tom telefonickém rozhovoru, protože jste nechtěla, aby se vědělo, že Tingley vás dal hlídat vašimi podřízenými.“

„Ano. A později k tomu přistoupil ještě jeden důvod, když vyšlo najevo, že Amy dostala ránu do hlavy a ležela tam hodinu v bezvědomí. Nerozuměla jsem tomu a nerozumím tomu pořád, ale nevěřím, že zabila svého strýce nebo že v tom byla nějak zapletená, a uvědomila jsem si, že kdyby se vědělo, že Tingley byl v osm hodin ještě naživu, hodně by jí to přitížilo. Tak to byl ten druhý důvod. Ale ne ten hlavní.“

„Jenže existoval taky jeden jaksepatří naléhavý důvod,“ nadhodil Fox, „abyste policii o tom telefonickém rozhovoru pověděla. Ne snad?“

„Nechápu jaký.“

„Vaše vlastní situace. Jako podezřelé z vraždy. Uvědomujete si ovšem, že v očích policie patříte pořád ještě mezi podezřelé. Nemáte žádné alibi pro dobu, kterou teď pokládá za důležitou. Být podezřelá z vraždy není nic příjemného, a kdybyste jim o tom telefonu řekla –“

Slečna Yatesová si odfrkla. „Ať podezírají, Kdyby mé ostatně z té vraždy podezírali vážně, k čemu by mi bylo dobré, kdybych jim o tom rozhovoru řekla? Nikdo jiný než já hlas Artura Tingleyho neslyšel, a nemohli by snad říct, že lžu?“

„To by asi mohli.“ Fox se na ni podíval zachmuřeně. „Rád bych vás informoval, že prozatím nemám v úmyslu říkat o tom policii, a nezdá se mi, že by jim to řekla Carrie, aspoň ne hned. Co vy?“

„Proč bych jim to vykládala teď, když jsem to neudělala už dřív? Jestli na to ovšem přijdou a zeptají se mě – a já nedůvěřuju Carrie ani vám –“

„To vám nemám za zlé.“ Fox vstal. „Po dnešku si nedůvěřuju sám. Srdce mám v pořádku, ale mozek mi měkne. Mockrát vám děkuju. Nemusíte vstávat.“

Ale slečna Yatesová zachovala obvyklou zdvořilost i vůči muži, jemuž nedůvěřovala, vyprovodila ho do předsíně a pustila ho ven. Nasedl do svého vozu, dojel na Sedmou avenue a zahnul k jihu. Poblíž Osmnácté ulice zastavil před jednou restaurací, vešel do ní a řekl číšnici, aby mu přinesla něco dobrého k jídlu, jen když to nebude treska ani květák. Rozhodně nebyl lhostejný k tomu, čím se nakrmí, a i ve svém žalostném stavu by byl poznal, kdyby mu naservírovali něco nepoživatelného, ale když po půl hodině odešel, nebyl by dokázal určit, jestli za ten spokojený pocit v žaludku vděčí prsíčkám perličky nebo zapékaným fazolím.

Hodiny na přístrojové desce, které udržoval nařízené v rozmezí minuty či dvou, ukazovaly za pět minut osm, když přistál u kraje chodníku před číslem 320 v Grove Street, vystoupil z auta a zamířil přes chodník do vstupní haly. Z temného kouta se tam vynořila nějaká postava, ze které se vyklubal pan Olson s párátkem mezi zuby. Ohlásil, že slečna Duncanová nahoře pořád ještě ignoruje zvonek, pustil Fox dovnitř a poslouchal pak dole, až ho hlasy seshora ujistily, že návštěvník je pořád ještě přítel.

Fox však z dívčina výrazu jasně poznal, že i když může být pokládán za přítele, určitě ne za toho pravého. Když se dveře otevřely, setkal se s vidinou mladistvé líbeznosti ve slušivých zelených šatečkách, se zářivýma očima a s líčky trochu zardělými dychtivým, byť i zdrženlivým očekáváním, a stín zklamání, který tu tvář na okamžik zastřel, nepominul dost rychle, aby to uniklo jeho pohledu.

„To jsem jenom já,“ ohlásil se. „Bohužel.“

Amy se pokusila odškodnit ho. „Ach, to jsem ráda! To jste hodný – chci říct doufala jsem, že – ukažte, pověsím vám ten kabát –“

Nechal ji, aby mu jej pověsila na ramínko. Rychlý pohled kolem mu ukázal, že pokoji se nedávno dostalo pozorné péče; podušky na pohovce byl načechrány a úhledně uspořádány; magazíny a ostatní předměty na stole řádně urovnány; koberce neposkvrňovalo ani smítko a popelníky se vyznačovaly panenskou čistotou. „Jdete někam pryč?“ zeptal se zdvořile.

„Ach ne. Posaďte se. Ne, nikam nejdu. Já – vezmete si cigaretu?“

„Díky. Zřejmě jsem měl zatelefonovat –“

Zarazil se, když sebou Amy trhla, poněvadž zadrnčel zvonek. „Promiňte,“ omluvila se, vykročila ke dveřím na chodbu a otevřela je. Fox ovšem tušil, kdo to jde, a chtěl odvrátit pohled, aby nerušil žádný projev citů, který se dal očekávat, ale tón dívčina cudně horoucího přivítání, který přešel ve výraz zmateného překvapení, si vyžádal jeho pozornost a dostalo se mu jí. Načež se vyhrnulo překvapením jeho vlastní obočí, protože Leonard Cliff vtrhl do pokoje jako bouřkový mrak, chmurný, sveřepý a hrozivý.

kapitola 14

Fox vestoje řekl: „Zdravím vás.“

Cliff se podíval přímo na něho a neřekl nic. Amy zavřela dveře, obešla Cliffa a vzhlédla k němu, bez jasu v očích a bez uzardění líček.

„Co,“ zajíkla se, „co se stalo?“

„Nic,“ uryl Cliff divoce. „Nic zvláštního. Jestli spolu máte obchodní jednání, nebudu –“

„Ale, Leonarde – co se vlastně děje?“

„Přišel jsem se jen zeptat, jestli je pravda, že pracujete v detektivní kanceláři Dol Bonnerové. Že ta vás pověřila, abyste si vzala do práce mě. Že vaše – jak do vás vrazilo moje auto, že to byla komedie. Že to všechno byla komedie!“ Jeho hlas drsně ochraptěl. „Tak co? Odpovězte mi!“

„Proboha!“ zapípala Amy.

Cliff na ni vyštěkl: „Odpovězte mi!“

„Vážně, Cliffe,“ zasáhl Fox, „takhle se nedá –“

Zmýlil se v úsudku, protože Cliff měl nervy víc na krajíčku, než se podle jeho vzezření zdálo. V neovladatelné zuřivosti zaťal zuby, rozpřáhl se a vyrazil pěstí proti Foxově bradě. Setkal se však pouze se vzduchem. Fox se uhnul, uskočil stranou, složil se jako skládací židle a zůstal sedět na zemi se zkříženýma nohama. Cliff chytil rovnováhu, zaujal znovu bojovný postoj a zavrtal se očima do sedícího Foxe.

„Vstaňte! Neuhodil jsem vás! Vstaňte!“

Fox zavrtěl hlavou. „Kdepak. To je můj trik. Nemůžete mě praštit, dokud sedím na zemi, a jestli se mě pokusíte kopnout, varuju vás, že můj příští trik nebude tak komický. Jestli dáte na moji radu –“

„Nepotřebuju vaše rady! Nepotřebuju –“

„Leonarde!“ zaprosila ho Amy. „Tohle je tak – tak hloupé –“

„Ale?“ Podíval se na ni urputně. „To se pletete. Právě to přestává být hloupé. Napovídal toho spoustu, jak ze mě dělá šaška. Tenhleten tatrman. Vy jste o tom nemluvila, vy jste to prostě dělala! Ptám se vás! Dělala jste to? Ptám se vás!“

„Ne, nedělala. Nikdy by mě ani nenapadlo – dělat z vás někdy šaška.“

„Ne? Položil jsem vám jednu otázku! Odpovíte mi na ni? Hrála jste se mnou komedii při tom seznámení se mnou, protože jste dostala za úkol vzít si mě do práce? Inspektor Damon mi řekl, že je to pravda. Zeptal jsem se Dol Bonnerové, a ta to přiznává. Teď se –“ V tváři mu zaškubalo, jak se snažil ovládnout. „Teď se na to ptám vás! Hrála jste to?“

„Ano,“ hlesla Amy. Podívala se mu do planoucích očí. „Ze začátku jsem to hrála. Ale přestala jsem hrát – brzy – dokonce hned napoprvé…–“

„Jste lhářka!“

„Nejsem lhářka, Leonarde.“

Otevřel ústa a zase je sklapl. Plamen vzteku a rozhořčení v jeho očích ustoupil na zlomek vteřiny slabšímu a zoufalejšímu plamínku, plamínku lehkověrné naděje, a pak i ten zavalila tupá beznaděje a pochybnost. „Bože můj, podívejte se na sebe!“ řekl trpce. „Jste dobrá herečka. Není divu, že jsem vám naletěl! Zrovna teď se zdáte tak sladká a opravdivá a líbezná – kdybych nevěděl –“

Zdálo se, že je v koncích a že už nemůže spoléhat na svou schopnost vzdorovat takové líbeznosti, třebaže ví, jak je falešná. Otočil se a zamířil ke dveřím. Ale udělal pouhé tři kroky, a právě když se Amy pohnula, obrátil se k ní prudce znovu a zadíval se jí do tváře.

„Čekáte, že vám budu věřit, že jste přestala hrát komedii,“ řekl ochraptěle. „Bůh ví, že bych vám věřil rád. Ničemu na světě bych nevěřil radši! Myslel jsem na vás celé hodiny, připomínal jsem si každou minutu, každou maličkost ve vaší společnosti. Před týdnem večer, tady v tomhle pokoji – pamatujete se – to bylo to nejkrásnější –“

„Ano, to bylo, Leonarde.“

„Bylo, pro mne. Co to bylo pro vás? Komedie? Každou minutu z toho jsem prožíval znovu. Ten večer při tanci v hotelu Churchill – vzpomínáte si? Nebo i tenkrát napoprvé, když jsme se po večeři projížděli autem – když jste mě poprvé nechala, abych se dotkl vaší ruky – to, jak jste se na mě dívala, a to, co jsem tehdy cítil – a právě v té chvíli jste mě podezírala, že jsem darebák a bůhvíjaký ničema, a měla jste mě v práci! Přiznáváte, že to byla hra, komedie! Tak to všechno byla komedie! A je to komedie i teď! Co ze mě chcete dostat teď? Nedostáváte už zaplaceno za tu práci na mně. Proč jste říkala, že sem můžu dnes večer přijít? Proč toho, nenecháte a nepošlete mě k čertu?“

„Nechci z vás nic dostat –“

„Ale ano, chcete! Přišla jste o zaměstnání a dostala jste se do podezření z vraždy, vy slečno detektivko, a potřebujete mou pomoc –“

„Ne!“ Dívce se zablesklo v očích. „Jestli si můžete myslet tohle –“

„Slečno Duncanová!“ Fox, který se zatím tiše přestěhoval z podlahy do pohodlného křesla, ji ostře okřikl. „Nedělejte z toho výtržnost! Ten člověk trpí, a vy mu působíte bolest. Třeba to potřebuje ještě pár sezení, aby se odstranily všechny stopy pochybností, ale to nejmenší, co můžete udělat teď, už z pouhé slušnosti, je podívat se mu do očí a povědět mu, že jste do něho bláznivě a beznadějně zamilovaná. Copak nechápete, v jakém je stavu? Když sem přišel a uviděl tady mě, zmocnila se ho taková žárlivost, že se mě pokusil praštit.“

Amy vyvstaly na tvářích ruměnce. „Po tom, z čeho mě teď obviňuje,“ prohlásila rezolutně, „jsem spíš v pokušení říct, že jsem bláznivě a beznadějně zamilovaná do vás.“

„Ba ne. Nevytahujte se. Zasluhovala byste víc, než se vám stalo. Byla jste slečna detektivka a měla jste ho v práci. Kdybych byl na jeho místě, důvěřoval bych vám až po líbánkách.“

„To – to, co jsem říkal –“ Cliff pořád ještě chraptěl, ale teď navíc koktal. „Nemám žádný – co jsem říkal – já nevěřím –“

„Však uvěříte,“ řekl Fox stručně. „Jen kdybychom neměli horší starost než tohle, ale máme ji. Zmínil jste se, že je slečna Duncanová podezřelá z vraždy. To byla, neurčitě. Jenže když jisté dvě osoby řeknou policii, co právě řekly mně, nebude to už neurčité. Slečna Duncanová bude pravděpodobné obžalována a uvězněna bez možnosti propuštění na kauci.“

Zůstali na něj zírat.

Amy si sedla na roh pohovky. „Ale – co mohl někdo –“

Cliff se zeptal docela novým tónem: „Co tohle znamená, nějaký fór?“

„Ne. O žalobě pro vraždu nedělám fóry. Viděl jsem popravu na elektrickém křesle. Nesnažím se vyrábět kouř bez ohně, jen abych viděl, jestli se někdo začne dusit. Slečno Duncanová, dívejte se laskavě na mě, na něho se můžete dívat potom. Chci vědět, jakou vadu má vaše líčení návštěvy v Tingleyho budově v úterý večer.“

Její oči se střetly s jeho pohledem. „Žádnou vadu nemá,“ odpověděla pevně.

Fox zamručel. „Řekla jste mi, že jste vešla do budovy, šla po schodech rovnou nahoru, cestou jste si rozsvěcovala, našla jste dveře do Tingleyho kanceláře otevřené, neslyšela jste žádné hlasy ani jiné zvuky a nikoho jste tam neviděla, přišla jste k té plentě a najednou jste ztratila vědomí, přišla jste k sobě potom na zemi, vypadla jste odtamtud hned, jakmile jste se dost vzpamatovala, a vrátila jste se rovnou sem. Tvrdíte pořád, že je to pravda a celá pravda?“

„To tvrdím.“

„Nechcete na tom nic změnit až do nejdelší smrti?“

„Nechci.“

„Dobrá. Teď vy, pane Cliffe. Nebudu opakovat vaše sdělení, poněvadž to pravděpodobné radši povíte slečně Duncanové sám –“

„Pochybuji, že ji to bude zajímat –“

„Oukej. Tohle si vyřídíte vy. Já potřebuju vědět, kolik z něho byla pravda a kolik ne.“

„Byla to všechno pravda.“

„Trváte na tom?“

„Rozhodně trvám.“

„Přes to, co jsem oznámil před chvílí?“

„Přese všechno.“ Cliff se znepokojeně zakabonil. „Ale jestli slečna Duncanová – myslel jsem totiž, že jí tím pomáhám –“

„Já taky. A jestli chcete z galantnosti lhát policii nebo soudci a porotě, abyste chránil slečnu detektivku, je to vaše věc a já nic nenamítám. Ale pochopte, že byste byl idiot, kdybyste lhal mně. Já potřebuju pravdu.“

„Slyšel jste ji. Protiví se mi –“

„Ať se vám klidně dál protiví.“ Fox vstal, došel si pro klobouk a kabát, vrátil se a zahrnul je oba do jednoho pohledu. „Když se ráno zeptáte Nata Collinse, řekne vám možná, co dneska ohrozilo slečnu Duncanovou skutečným a bezprostředním nebezpečím, že bude zatčena pro vraždu. Já přestal komukoli říkat cokoli. Pořád ještě nevěřím, že by někdo z vás dvou měl prsty v Tingleyho smrti, ale někdo se pokouší o světový rekord ve lhaní, a dokud nezjistím, kdo tak lže, nebude mi do řeči. Dobrou noc.“

Fox se otočil a vyšel ven.

Na ulici před domem seděl dvacet minut ve svém voze se založenýma rukama, se svěšenou hlavou a se zavřenýma očima. Po těch dvaceti minutách se s trhnutím napřímil, zamumlal: „Buď tohle, nebo to nechat na práci poldům,“ a nastartoval motor. Ale Filipa Tingleyho v kanceláři DĚVY na Šesté avenue nenašel. Výsledek jeho návštěvy tam byl vlastně naprosto negativní, poněvadž muž, který jedl příliš rychle, byl tak nevlídný a nesdílný, že si nevyžádalo nijak zvláštní důvtip uhodnout, že se jemu i slečně Adamsové dostalo domluvy za prozrazení totožnosti příznivce, jenž přispěl obnosem deseti tisíc dolarů. Ale Fil tam nebyl, takže Fox odešel, vyhledal telefonní budku, zavolal Tingleyho rezidenci, kde sklidil další negativní výsledek, a rozjel se k číslu 914 v Dvacáté deváté východní ulici.

Dveře ve vstupní haličce tohoto neutěšeného činžáku nebyly nezaklapnuté jako minule. Fox se chvilku rozmýšlel, pak stiskl první knoflík v řadě po, pravé straně a položil ruku na dveře, připraven strčit do nich, až západka zámku cvakne. Jakmile se cvaknutí ozvalo, vrazil bleskem dovnitř a hned se hnal do matné osvětlených schodů. Těsně před prvním odpočívadlem se zastavil, počkal, až zdola uslyšel otvírání nějakých dveří, zavolal dolů: „Děkuju mockrát, zapomněl jsem si klíč!“ a pokračoval ve výstupu. Ve čtvrtém patře zaklepal na dveře vzadu na konci chodby, stál před nimi s nadějí na trochu štěstí, a štěstí mu přálo. Za dveřmi se ozvaly kroky a Fox se připravil opřít se do nich, ale nebylo to vůbec nutné. Dveře se rozletěly a Filip Tingley stál v nich. Zamračil se, když viděl, kdo to přišel, a beze slova začal dveře zavírat, ale sotva se tím směrem pohnuly o pouhých deset stupňů, zarazilo je Foxových pětasedmdesát kilo.

„Zmizte!“ ohradil se Fil mrzutě. „Nezkoušejte na mně žádné násilnosti!“

Fox se rozhodl nedopouštět se žádných dalších draze placených kiksů ve svých vztazích s tímhle stoosmdesáticentimetrovým kostnatým úhořem, takže potlačil pokušení vrazit dovnitř kolem něho v obavě, že by se Fil mohl vrhnout ke schodům a uniknout na ulici. Místo toho jej zatlačil zpátky, aby měl dost prostoru na zavření dveří zevnitř, a zažil překvapení, když Fil náhle projevil udivující schopnost muže činu. Jeho dlouhé paže vystřelily vpřed a dlouhé kostnaté prsty sevřely Foxovo hrdlo stiskem, který byl všechno jiné, jenom ne chabý. Fox sáhl po Filových zápěstích a popadl ho za ně, jenže sevření k jeho úžasu nepovolilo, sám se začal zalykat a dusit a jeho krční svaly byly bezmocné, přiškrceným chřtánem mu projela strašná svíravá bolest a oči mu vylézaly z důlků. Pustil tedy zápěstí, zahnul paži v pravém lokti a vyrazil pěstí proti Filově čelisti, jenže rána sklouzla a ztratila většinu pádnosti nárazem o Filovy bicepsy. Fox znovu zahnul paži a vedl tentokrát úder zdola mezi Filovými pažemi, přímo na bradu, a teď zasáhl naplno. Filova hlava poskočila a zvrátila se dozadu s jakýmsi křečovitým zachroptěním, jeho sevření povolilo a on zavrávoral zpátky.

Fox sám pomalu zavrtěl hlavou ze strany na stranu a snažil se polykat. Po chvíli, když měl jistotu, že ze sebe vypraví slovo, chtěl Filovi domluvit, aby nedělal hlouposti. Ale k tomu se nedostal, poněvadž dřív, než mohl promluvit, Fil se na něj vrhl znovu, tentokrát ne proti hrdlu, ale zřejmě s úmyslem prorazit ven otevřenými dveřmi. Byl rychlý, jenže Fox byl rychlejší. Zastavil ho levičkou, střihl mu jednu pravičkou a Fil se skácel na zem. Fox se bleskurychle otočil a přivřel dveře na štěrbinu pěti centimetrů, přiložil k ní ucho a zaposlouchal se. Neslyšel žádné kroky ani hlasy, a tak dveře tiše dovřel, až zaklapl zámek, a obrátil se právě v okamžiku, kdy se Fil začínal zvedat na loket.

„Heleďte se,“ řekl mu Fox, „nechci si už otloukat kotníky –“

Fil otevřel ústa a spustil řev, který sliboval rozvlnit vzduch až na policejní centrálu v Centre Street.

Fox po něm skočil. Dřív než řev narostl do plné síly, popadl Fila za krk, s palci v takové pozici, aby to bez vážného poškození zabránilo dalšímu křiku, jenže bylo okamžitě zřejmé, že tohle nepostačí. Fil se kroutil, škubal, drápal a bušil patama do podlahy. Fox mu pevněji sevřel krk levičkou, zaťal pravou pěst a umístil ji přesně a vědecky na pant čelisti. Drápání a bušení ustalo.

Fox se zamračil na svou pravičku, rozevřel a sevřel párkrát prsty, podíval se na nehybnou postavu na podlaze, zabručel: „Parchant jedna paličatá,“ a pustil se do práce. Obhlédl rychle celý byt a nenašel v těžko popsatelném zařízení dvou malých pokojíků a ještě menší kuchyňky nic dost solidního, aby to odolalo násilnému pokusu o přemístění, leda vodovodní trubky. Kuchyňská kredenc mu naštěstí poskytla dost dlouhou šňůru na prádlo a lékárnička v koupelné roli leukoplasti. Mrknutí ven z koupelny mu ukázalo, že Fil se začíná hýbat, takže neztrácel čas. Leukoplast patřičně a hojně přelepená přes ústa umlčela další řev a dva kusy šňůry zajistily zápěstí i kotníky nohou. Další kus šňůry upevnil dřevěnou židli pevně k vodovodní trubce v kuchyňce, a když tam Fox Fila dotáhl a posadil ho na židli, připoutal mu k židli ramena a stehna, takže ho skoro úplně znehybnil.

Potom si své dílo prohlédl, spokojeně kývl hlavou, napil se z kohoutku vody, přinesl si jinou židli z ložničky, posadil se na ni, zapálil si cigaretu a zadíval se na svého zajatce.

„Tak, to bychom měli.“ Dal si dalšího šluka. „Sešněroval jsem vás takhle, protože se nedá předvídat, jak dlouho nám to bude trvat, a já si patrně budu muset odskočit, abych se najedl a prošel. Čas od času vám tu leukoplast odlepím natolik, abyste mohl artikulovat, a když to udělám, doufám, že mě nebudete nutit k dalšímu násilí, protože se rád peru, jenom když jde do tuhého. Moje minimální požadavky jsou tyhle: Řekněte mi, kde jste sebral těch deset tisíc dolarů, a zač, a povězte mi, co jste dělal a co a koho jste viděl v Tingleyho budově v úterý večer. Jakmile se dovím tohle, budeme si líp rozumět, a potom uvidíme.“ Dal si ještě šluka, šel cigaretu zamáčknout o talířek na stole a vrátil se znovu na židli. „Vynasnažím se jednat trpělivě a mírně, ale snadno vybuchnu, když věci vypadají špatně, a teď právě vypadají co nejhůř. Že musím sáhnout k tomuhle opatření, mě bolí víc než vás, a tohle neříkám z legrace. Vím taky, že mi to nijak nepomůže, jestli jste Tingleyho zavraždil, poněvadž máte do jisté míry kuráž, ale jestli jste ho nezavraždil, něčeho tímhle způsobem dosáhnu, nemyslete si že ne. Za nějakých sedm osm hodin už nebudete stejný chlapík, jako jste teď. Mám za lubem jednu mechanickou hračičku, která vás nenechá usnout, zatímco si půjdu zdřímnout. Až se vrátím od snídaně –“

Vtom zadrnčel zvonek, přímo v kuchyňce. Fox sebou trhl, rozhlédl se kolem a vyskočil ze židle. Poněvadž tam nebyl žádný zvonek ode dveří do bytu, muselo to být ze vstupní haličky dole. Objevil tlačítko nad výlevkou, zmáčkl je a pozoroval přitom, jak Filovi nabíhají a cukají se svaly na pažích i na nohou, a jak mu blýskají oči bezmocnou zuřivostí. Zkontroloval rychlým pohledem uzly na šňůrách, vyšel z kuchyňky, zavřel za sebou dveře a otevřel dveře ven na chodbu. Zaposlouchal se. Kroky, které stoupaly do schodů, byly nesmělé, lehké a zdráhavé; pak přišla dlouhá pauza, patrně pro nadechnutí; potom se kroky ozvaly znovu. Dřív než se nad okrajem odpočívadla vynořila nějaká hlava, Fox se s určitostí rozhodl, že je to žena, a rychle zauvažoval, jak by měl přivítat buď Murphyovou nebo Yatesovou či Adamsovou nebo Duncanovou. Ale nebyla to žádná z nich, třebaže to byla žena. Když dorazila na odpočívadlo, těžce oddychovala a nejistě se rozhlížela po předním konci chodby, než zahlédla Foxe ve dveřích vzadu. Za tu chvíli měl příležitost prohlédnout si ji. Bylo jí přes padesát, byla štíhlá, dobře zachovalá a upjatě hezká, bylo na ní cosi kradmého a ustrašeného, a její norkový kožich stál dost, aby se tím zaplatila celoroční činže všech bytů v tomhle činžáku.

Fox vykročil na chodbu. „Dobrý večer.“

„Och!“ zalapala po dechu. Pokročila k němu a znovu se zarazila. „Och!“ Udělala další dva krůčky. „Vy – vy jste Filip Tingley?“

Fox přikývl a usmál se na ni. „To jsem já u brány svého hradu.“

„Jdu pozdě,“ řekla nesouvisle. Přišla blíž a Fox zachytil závan jejího parfému. „Vždycky se opozdím.“ Nervózně se rozhlédla kolem sebe. „Pojďme dovnitř.“

Fox ustoupil stranou, vešel za ní a zavřel za sebou dveře. Když mířila ke vzdálenější místnosti, trhla sebou při nějakém zvuku z kuchyňky, ale on ji uklidnil: „Jenom můj pes. Zavřel jsem ho tam, protože skáče na lidi.“ Vstoupil za ní do pokoje. „Dovolte, abych vám vzal ten kožich. Tohle není zrovna sedadlo, na jaké jste zvyklá, ale bude muset stačit.“

Přeletěla místnost pohledem a Fox postřehl, jak se zachvěla odporem. Dovolila, aby se její osoba dotkla ošumělého a ušpiněného čalounění právě natolik, aby se tomu dalo říci sednutí. Pak si všiml v napjatém výrazu jejích očí, které na něho upřela, že na něm patrně vidí něco dostatečně zajímavého nebo poutavého, aby po tom prvním bezděčném záchvěvu zhýčkaného znechucení ignorovala prostředí místnosti. Posadil se. Žena zřejmě nehodlala promluvit, a její utkvělý pohled ho nastražil; zdálo se mu, že od něho očekává nějaký nutný a určitý projev, takže bylo riskantní říkat cokoli. Ale jestli se ona rozhodla pouze sedět a zírat na něho…

Usmál se na ni tedy a mile se jí zeptal: „Zklamal jsem snad vaše očekávání? Myslím podle toho, jak se díváte –“

Žena ztuhla. „Nic takového nemám na mysli,“ řekla chladně. „Chápejte. Nedá se mluvit o žádném – očekávání. Přišla jsem jenom proto, poněvadž mě vaše nemožné chování, vaše nemožné požadavky nutí, abych apelovala na váš smysl pro slušnost, jestli nějaký máte. Nečekám od vás žádné synovské city ani po nich netoužím.“

kapitola 15

Fox si dopřál tři vteřiny na rychlý pohyb a reorganizaci svých mozkových sil a zamaskoval tu operaci tím, že si utřel obličej kapesníkem.

„Zapotil jsem se při té tahanici se psem,“ poznamenal.

Dáma v norkovém kožichu k tomu neměla co dodat.

„Přirozeně,“ pokračoval, „nesouhlasím s vaším označením mého chování a mých požadavků.“ Příjemně se na ni usmívat byla ovšem chyba, takže teď její napjatý pohled oplácel mračným civěním. „A rozhodně nemíním projevovat nějaké synovské city, i kdybych nějaké cítil, což necítím, jestli na mě chcete apelovat –“ Nechal nedokončenou větu viset ve vzduchu.

Dáma na něho ještě chvíli upírala oči a pak náhle řekla: „Můj bratr mi říkal, že jsi hulvát. Obyčejný sprostý podvodník. Já myslím, že se zmýlil.“ Na rtech se jí mihl mrazivý úsměv a zase zmizel. „Žena postřehne tyhle věci spíš nežli muž. Nevypadáš na něco takového. Bratr není zvlášť tolerantní ani chápavý, a řekla bych, že jednal – určitě si nebral žádné servítky.“ Znovu se pokusila o úsměv. „To je už jeho způsob. Patrně se nešetrně dotkl toho tvého – toho podniku, pro který chceš ty peníze –“

„Pro DĚVU,“ prohlásil Fox útočně.

Dáma přikývla. „Ať je to co chce. On si myslí, že je to jenom záminka a podvod, že ve skutečnosti chceš ty peníze pro sebe. Neuvědomuje si, jako to chápu já, že mladí lidé často bývají opravdu nesobečtí a plní ideálů. Jenže milión dolarů – to je nemožné! Ten ti nedá!“

„Já si myslím, že dá,“ odsekl Fox výhružně.

„Určitě nedá!“ Vztáhla ruku v rukavičce a zase ji spustila. „Nemám nic. Přišla jsem do – do téhle špeluňky, abych tě uprosila! Závisím na bratrovi ve všem. Zachoval se ke mně štědře, ale jsem na něm závislá, a čekat, že ti dá takovouhle sumu – třeba jen polovičku –“

„Dá ji. Bude muset.“ Fox se na ni zamračil. „Radši toho nechte. Jestli jste přišla jenom proto, abyste mu ušetřila peníze, můžete si radši ušetřit řečnění. Víte zatraceně dobře, že ty peníze dá.“ Žena mlčela a upřeně na něho zírala. Brada se jí chvěla a rty se jí pohybovaly, ale Fox byl ušetřen polykání nějakých výčitek svědomí, poněvadž výraz jejích očí, i když se v nich zračil strach a skutečná úzkost, zůstával neoblomný. Takže mu nedělalo žádné potíže zachovat si svoje hrozivé zamračení.

„Jsi přece jen hulvát,“ řekla tichým tvrdým tónem. „Chceš mě zruinovat. Já jsem tě porodila, a ty mě chceš zničit. Tak ti tedy chci povědět tohle: Myslíš si, že ti můj bratr zaplatí, co žádáš. Možná. To nevím. Ale vím, že to neudělá podle tvých podmínek. Dal ti už deset tisíc dolarů. Víc ti už nedá ani cent – to vím určitě – dokud mu nevydáš ty papíry o – o tvém narození a dokud o tom nepodepíšeš to, co chce, abys mu podepsal, a o tom, jak jsi se s ním měl setkat ten večer. Jestli zítra uděláš to, čím jsi vyhrožoval, když nedostaneš ty peníze, přijdeš o všechno a já taky. To jsem ti přišla povědět, proto jsem se odhodlala strpět tohle nesnesitelné ponížení, protože si zřejmě myslíš, že můj bratr blufuje, ale on neblufuje, já ho znám.“

„Ani já neblufuju – ehm – madam.“

„Zdá se, že ne.“ V jejích očích i v tónu bylo patrné hluboké a hořké zhnusení. „Jsi přece mužský – podívej se na sebe! Byla jsem osudem předurčená, aby mě muži zničili. Když jsem byla chudá hezká holka v té fabrice – myslela jsem, že tenkrát jsem s mužskými skoncovala – jenže existuje víc způsobů než ten jeden. Máš v sobě něco ze mne, a já mám stejnou krev se svým bratrem. Tvůj táta – z těch papírů ses nedověděl, kdo byl tvůj táta, že ne?“

„Ne.“

„Byl taky tvrdý, i když jinak než my. Ale ty jsi napůl po něm a napůl po mně.“ Zasmála se, bylo to strašné drobné šlehnutí škodolibosti. „Takže bych od tebe nečekala, že budeš blufovat. Jenže jsem už varovala bratra a přišla jsem teď varovat tebe: jestli to nedáš do pořádku, jestli se vy dva nějak nedohodnete, odneseme si to všichni. Já nejhůř, se mnou bude konec. Jeho pýcha dostane takovou ránu, že se z ní nikdy nevzpamatuje, přesto jak je tvrdý. A ty nedostaneš ani dolar, natožpak milión. A potom je tu ještě něco.“

„Ještě něco?“

„Ovšem.“ Zavrtala se mu pohledem do očí. „Úterní večer.“

„Co má být s úterním večerem?“

„Nedělej blbečka,“ řekla opovržlivě. „Já nevím, kdo zabil Artura Tingleyho. Víš to ty? Ví to můj bratr? Já ne.“

„Já teprve ne,“ zavrčel Fox. „Tímhle mě ke kompromisu nedonutíte. Ale věděla jste, že jsme se tam měli sejít, a tak mě napadlo, jestli jste se nerozhodla, aby ta schůzka byla kompletní –“ Záblesk pohrdání v jejích očích mu zabránil v dokončení věty. „No dobrá,“ pokrčil rameny. „Tak si tedy lámejte dál hlavu, kdo Tingleyho zabil, když vy jste z toho venku. Pokud jde o to ostatní – mám vám povědět, co si myslím?“

„Přišla jsem za tebou s naději, že budeš schopen myslet.“

„Já jsem. Doufám, že taky on. Uvažoval jsem o tom všem a dospěl jsem ke stejnému závěru jako vy. Jestli si nedáme pozor, nikdo nic nevyhraje a všichni prohrajeme. Jenže s ním se dá těžko jednat, jak sama víte. Tak si myslím, že kdybyste byla přitom, kdybychom se sešli my tři společně, že bychom k něčemu dospěli. Myslím si, že bychom se my dva měli teď sebrat, jít za ním a vyřídit to.“

Svraštila čelo. „Ale on –“ Zdálo se, že se scvrkává. „On by –“

„Máte z něho strach.“ Fox už byl na nohou. „Nevyčítám vám to, ale máte. Já ne. Dostal jsem ho tam, kde ho chci mít, a vás taky. Dělejte, jak je vám libo. Já jsem připravený jít za ním.“ Žena se trochu zachvěla.

„Kde je, doma?“ zeptal se Fox.

„Ano. Čeká na mne –“

„Jak je vám libo. Jestli to chcete vyřídit – já nevím, jak se na to budu dívat zítra –“

„Počkej chvilku.“ Svěsila hlavu a chvíli tak seděla bez hnutí, takže jí neviděl do obličeje. Pak se napřímila, vstala a prohlásila ovládaným hlasem: „Výborně. Vyřídíme to.“

Fox nemeškal, aby ji dostal ven. Ale venku na chodbě, dřív než zavřel dveře, se k ní obrátil, jako by si náhle na něco vzpomněl: „Ten pes. Radši mu půjdu dát kost. Hned jsem tady.“

Vklouzl zpátky do bytu a do kuchyňky. Rychlá inspekce zajatcových pout ho přesvědčila, že všechny uzly jsou pořád nedotčené, což se ostatně dalo čekat, poněvadž s tím úmyslem je taky vázal. Zajatcovým očím, které planuly vztekem, nevěnoval vůbec žádnou pozornost, když mu přelepoval ústa dalším kusem leukoplasti, a pak mu začal po kapsách hledat svazek klíčů, které nenašel, dokud nezkusil pravou zadní kapsu kalhot, kam bylo těžké se dostat. Když se vrátil ke dveřím do bytu, byl by se rád přesvědčil, že má ve svazku správný klíč k návratu, ať už k němu mělo dojít kdykoli, ale dáma v norkovém kožichu tam na něj čekala tváří k němu, takže prostě dveře přibouchl, až zámek zaklapl.

Sestupovala pak ze čtvrtého patra před ním, a z toho, jak se opírala špičkami prstů o špinavé staré zábradlí, bylo zřejmé, že její rukavičky půjdou napřed do čistírny, než si je zase navleče. Venku před domem nestálo žádné jiné auto kromě jeho vlastního, ale Fox se rozhodl ignorovat je, poněvadž chtěl zachovat zdání, a takové auto by nešlo dobře dohromady s mladým idealistou, který žije v bídě.

Zaváhal tedy. „Váš vůz?“

„Nepřijela jsem vozem. Nechtěla jsem působit – vzala jsem si taxík.“

Zabočil k západu a kráčeli spolu k Druhé avenue, kde po krátkém čekání zastavil míjející taxík a ona řidiči udala adresu v Sedmdesátých ulicích kousek na východ od Páté avenue. Usadila se v jednom koutě vozu a Fox ve druhém a nepromluvili spolu ani slovo, dokud nedojeli k cíli, kde taxíkář dostal zaplaceno, Fox vyskočil z vozu a podával jí při vystupování pomocnou ruku, kterou nepřijala.

Venku na chodníku se zdála menší, méně vzpřímená, a její oči nevyjadřovaly takovou rozhodnost a tvrdost.

„Měla bych radši jít napřed a povědět mu –“

„Ne,“ odmítl to bez okolků Fox. „Buď do toho půjdeme společně, nebo vůbec ne.“

Nenaléhala. Fox zmáčkl kliku masívních ornamentálních dveří do vstupní haly, strčil do nich, podržel je pro ni otevřené a vešel za ní. Pak stiskl knoflík na pažení vnitřních dveří, které se otevřely skoro okamžitě, a ona jimi prošla s Foxem v patách. Nějaký muž v obvyklé uniformě dveře zavřel a zůstal stát, připravený na všechno možné, od popření své existence až po sražení hlavy bez mrknutí brvou.

„Pan Judd je nahoře?“

„Ano, slečno Juddová.“

„Tak mi prostě vezměte moje věci tady.“ Muž stál za ní a čekal na její kožich. „A věci pana Shermana,“ doplnil Fox.

„Ovšem. Kabát a klobouk pana Shermana.“

Což se stalo. Fox ji následoval přes prostornou přijímací dvoranu a vzhůru po širokém schodišti, pokrytém kobercem, obdivoval cestou krásné staré višňové dřevo zatáčejícího se zábradlí a porovnával je se zábradlím, jehož se dáma dotýkala s takovou nechutí ani ne před půlhodinou. Nahoře bylo odpočívadlo jenom o málo méně prostorné než dvorana dole a široké chodby třemi směry. Žena mířila před Foxem vpravo, otevřela jedny dveře a prošla jimi do velkého pokoje plného tepla a barev a pohodlí a tisíců knih. Byl tam jenom jeden člověk, nějaký muž v lenošce s nohama zdviženýma na nízkou stoličku, kouřil dýmku a četl jakýsi magazín. Když vstoupili, obrátil k nim hlavu. Slečna Juddová promluvila vysokým přiškrceným hlasem. „Guthrie, pokládala jsem za nejlepší –“

Zarazila se a zůstala stát jako zasažená bleskem, když uviděla výraz v bratrově tváři.

kapitola 16

„Tak jsem ten oheň přece jen zapálil, pane Judde,“ řekl Fox zlomyslným a nesnesitelně vlídným tónem.

Říci tohle a tímhletím tónem si vyžádalo výjimečný stupeň troufalé smělosti. Bylo pochybné, jestli Guthrie Judd někdy předtím za celou svou nelítostnou, chladnokrevnou a dravou kariéru byl zbaven schopnosti řeči v záchvatu bezmocného vzteku, a vidět v jeho tváři, jak tu schopnost ztrácí, by mohlo na okamžik poděsit skoro každého. Zejména chladná zuřivost v jeho očích dodávala věrohodnost báji o baziliškovi, ale Fox, který stál rozkročený a s rukama v kapsách saka, dokázal těm očím čelit.

Slečna Juddová ne. „Já myslela –“ zajíkla se. „Zdálo se mi, že nejlepší –“ Nemohla pokračovat.

„Nikdy ho ještě neviděla,“ vysvětlil Fox stroze. „Byl jsem v jeho bytě a pokládala mě za něho. Projednali jsme to dost kompletně. Teď bych to rád projednal s vámi.“

„Ona – ona vás pokládala za Filipa Tingleyho?“

„Ano. Proto mě přivedla sem.“

Judd zaletěl pohledem k sestře a sykl s ovládanou a koncentrovanou divokostí: „Zmiz!“

Podívala se na Foxe s pusou dokořán. „Vy –“ Zbytek byl zmrazen nevěřícím úžasem. „Říkal jste – kdo tedy –“

„Zmiz!“ Judd udělal krok k ní. „Okamžitě zmiz! Ty nepředstavitelná huso!“

Znovu otevřela ústa, ale nevyšel z nich ani hlásek. Byla teď nucena podívat se bratrovi do očí, a ty ji zřejmě zbavovaly vší vůle.

Judd jí nařídil: „Běž do svého pokoje a zůstaň tam. Možná že pro tebe pošlu.“

Otočila se a odcházela jako automat. Fox jí otevřel dveře; jakmile jimi prošla, zase je zavřel, vrátil se doprostřed pokoje a řekl rozvážně:

„Tahle chvíle mě náramně uspokojuje. Náramně. Při těch dvou předešlých příležitostech, kdy jsem vás navštívil, jste se choval tak nespolečenský, že nestálo za to, abych si sedal. Snad abych si tentokrát vzal židli?“

Guthrie Judd beze slova zdvihl magazín, který spadl na zem, a položil jej na stůl. Stoličku odstrčil nohou stranou. Posadil se, vytáhl si z kapsy saka zapalovač, vykřísl plamen, zapálil si dýmku a párkrát zabafal. Pak teprve řekl:

„Sedněte si.“

Fox si přitáhl židli víc proti němu a posadil se. Pár vteřin mlčel, čekal, až se konečně zeptal: „Tak co?“

Judd zavrtěl hlavou. „Ba ne. Já chci slyšet vás.“

Fox pokrčil rameny. „No dobrá. Filip je nemanželský syn vaší sestry. Existují doklady, které to dokazují.“

„Ukažte mi je.“

Fox se usmál. „Rozhodně máte dobré nervy. Pevné jako struny. Ale teď vám to nepomůže, protože jste na lopatkách. Jste v koncích.“

„Nikdy jsem nebyl v koncích.“

„Nejste teď?“

„Ne.“

„Tohle je váš dům. Dejte mě vyhodit. Jistě jste mě nepozval, abychom si příjemně pobesedovali. Dejte mě vyhodit.“

Judd neřekl nic.

„Tak vidíte,“ upozornil ho Fox. „Měl byste přestat pokládat mě za lehkou váhu. Chtít na mně, abych vám ukázal ty doklady! Nejsem třeba žádné lumen, ale taky ne žádná lehká váha. Vím docela dobře, že je nebezpečné zahrávat si s vámi, a kdybych měl patřičné procento prozíravosti, vzal bych ten pytel tak, jak je, přímo na direkci, ať se do něho podívá inspektor Damon. Dneska jste mě k tomu s pošklebkem vyzval. Vyzvete mě k tomu teď?“

Judd mlčel. Jeho dýmka znovu vyhasla.

„Nevyzvete. To bych řekl, že ne.“ Fox si vytáhl z kapes notýsek a tužku. „Tak tedy. Kdy na vás Fil poprvé vymáhal peníze pod pohrůžkou, že zveřejní, kdo jsou jeho rodiče?“

Judd zavrtěl hlavou. Promluvil sice, ale řekl jenom: „Informoval jsem se na vás. Nemohu najít nic –“

Fox se zasmál. „Dovolte, abych vám ušetřil zbytečnou námahu. Chcete říct, že nemůžete najít nic v mé minulosti, co by dokazovalo předpoklad, že se oddávám vyděračství. Jenže peníze jsou peníze. Nechtěl byste mě urazit tím, že byste se mě pokusil podplatit, ale rád zaplatíte legitimní sumu za legitimní službu, například za to, kdybych vám opatřil ty papíry. A kdybych vám pomohl –“

„Sto tisíc dolarů,“ řekl Judd úsečně.

„Kdepak. Chtěl bych ještě víc než Filip, a ten chce milión. Dostal jsem se do téhle historie, protože byl vznesen apel na moji šlechetnost, byla probuzena moje zvědavost a byla poraněna moje pýcha. Neřekl jsem vám, že jsem rozbolavělý? Vaše rodinné záležitosti jako takové mě nezajímají, a žádné peníze by mě nepřiměly, abych se o ně zajímal. Chci zjistit, kdo zabil Artura Tingleyho. Vy a Filip jste se s ním měli setkat v úterý večer v jeho kanceláři a oba jste tam byli. Já vím, že člověk jako vy se k takové věci přizná jenom pod nátlakem, který nemůže odvrátit drzým čelem, nemůže jej ignorovat ani zlomit, ani se nemůže vykroutit. Pod takovým nátlakem teď jste. Buďto mi to povíte, všechno, nebo tady do hodiny máte Damona a státního návladního. A začneme rovnou od začátku, několika otázkami na zkoušku. Pamatujte, že jsem mluvil s vaší sestrou. Kdo byl Filipův otec?“

Judd se záměrnou pomalostí vyklepal popel z dýmky do popelníku na stole, znovu si nacpal tabák z váčku, který si vylovil z kapsy, pohrál si se zapalovačem a dobře dýmku rozdýmal. Konečně promluvil z oblaku šedomodrého kouře:

„Jste patrně dost inteligentní, abyste uvážil všechny možné následky – myslím následky pro vás – toho, co děláte?“

„Jistě. S tím si nelámejte hlavu.“

„Jak myslíte. Filipův otec byl Tomáš Tingley, otec Artura Tingleyho,“

Aby zamaskoval, že se neovládl a bezděčně sebou trhl při téhle pozoruhodné novině, Fox zakašlal a vytáhl si kapesník. „Tak tedy,“ konstatoval, „Artur byl Filipův bratr.“

„Poloviční bratr.“ Juddova tvář i hlas zůstaly naprosto bez výrazu. „Tomáš byl ženatý a měl dvě děti se svou manželkou, syna a dceru. Ten syn byl Artur.“

„Byla ta manželka ještě naživu, když –“

„Ano. Moje sestra šla do zaměstnání v Tingleyho továrně v roce 1909, Mně bylo tenkrát pětadvacet, právě jsem se začínal vzmáhat. Jí bylo devatenáct. Artur byl o rok či o dva mladší než já. Jeho otci, Tomášovi, táhlo na padesát. V roce 1911 mi sestra řekla o svém maléru, a kdo ji do něho dostal. Vydělával jsem v té době už víc peněz, a tak jsem ji poslal do jednoho sanatoria na venkově. V září toho roku se chlapec narodil. Sestra ho tak nenáviděla, že ho nikdy ani neviděla. Odmítla se na něho vůbec podívat. Dali jsme ho do jednoho dobročinného ústavu a už jsme na něj nemysleli. Moje vlastní záležitosti mě tehdy zaměstnávaly do té míry, že jsem se nestaral o věci, kterým jsem měl věnovat pozornost. Teprve po létech mě napadlo, že tam na venkově mohou být záznamy, které by se radši měly zničit, a dal jsem po nich pátrat.“

„Kdy to bylo?“

„Teprve před třemi roky. Tehdy jsem se dověděl, co se zatím stalo. Tomáš Tingley zemřel v roce 1913 a jeho manželka rok nato. Artur se oženil v roce 1912. jeho manželka zemřela při porodu v roce 1914 a jejich dítě taky. A v roce 1915 Artur legálně adoptoval čtyřletého Filipa z toho dobročinného ústavu.“

„Jste si jistý, že Filip je ten chlapec?“

„Jsem. Zašel jsem si za Arturem. Věděl, že Filip je jeho poloviční bratr. Otec mu totiž na smrtelném loži všechno pověděl a uložil mu, aby se o chlapce postaral – potají, poněvadž Tomášova manželka byla dosud naživu. Dva roky nato, když zemřela Arturova manželka a on zůstal bezdětný, rozhodl se pro tu adopci.“

Fox vzhlédl od čmárání do svého notýsku. „Když jste s Arturem mluvil před třemi roky, měl ty záznamy, o které vám šlo?“

„Měl, ale nechtěl mi je dát. Snažil jsem se ho přemluvit. Nabízel jsem mu extravagantní sumu. Byl paličatý, neměl mě rád a trpce se zklamal v tom chlapci, ze kterého se vyklubal zatracený blázen.“

Tím se pravděpodobně dá vysvětlit, pomyslel si Fox, ta silná nechuť Artura Tingleyho ke svobodným matkám. Nahlas poznamenal: „Takže jste se snažil dostat ty záznamy jistými – ehm – metodami.“

„Ne. Nesnažil.“ Judd nepatrně zkřivil koutek úst. „Do žádného melodramatu mě nevpravíte. Tam se nehodím. Ani ne do vraždy. Znal jsem Arturovu povahu a nebál jsem se žádného obtěžování za jeho života, dokonce mi v jednom bodě ustoupil. Dal ty papíry do zamčené skříňky ve své nedobytné pokladně, a tu skříňku i s jejím obsahem mi odkázal. Ale nepověděl mi, kde jsou. To jsem zjistil až později.“

„Kdy?“

„Před třemi dny.“

Fox vyhrnul obočí. „Třemi dny?“

„Ano. V pondělí dopoledne za mnou Filip přišel do mé kanceláře. Nikdy jsem ho neviděl od té doby, co mu byl jeden měsíc, ale prokázal svou totožnost a měl s sebou kopie těch záznamů. Chtěl na mně milión dolarů jako dar nějakému imbecilnímu spolku, kterému říkal DĚVA. Měl to všechno vykalkulované; peníze se mu neměly vyplatit osobně, to aby obešel daň z příjmu. Vyděrač, který se vyhýbá dani z příjmu!“

„Čím si to chtěl vynutit, hrozil uveřejněním?“

„Ó ne. Je sice hulvát, ale není hlupák. Řekl mi, že jde za mnou jenom proto, poněvadž mu jeho adoptivní otec neposkytuje nic víc než almužnu – řekl almužnu – a poněvadž ho prakticky ve své poslední vůli vydědil, jenže on potřebuje peníze pro ten svůj spolek, DĚVU. Artur byl totiž takový blázen, že mu tu poslední vůli dal přečíst, a když se v ní Filip dočetl o té zamčené skříňce odkázané mně, vytušil zradu. Jak říkám, není hlupák. Ukradl tu skříňku z nedobytné pokladny, vypáčil ji a přišel na ty papíry. Nevyhrožoval jejich uveřejněním, ale tím, že na mně a na mé sestře bude žalobou vymáhat odškodné za to, že jsme ho opustili jako nemluvně. Což ovšem bylo v podstatě totéž, ale vypadalo by to líp. A my to za žádných okolností nemohli dovolit, a on to věděl.“

Fox přikývl bez valné známky sympatie. „Tak proč jste mu nezaplatil?“

„Protože to bylo – nestydaté. Nenapíšete přece poukaz pro pokladníka, aby jen tak vyplatil milión dolarů.“

„Já ne, ale vy byste mohl.“

„Jenže jsem to neudělal. Tím spíš, poněvadž jsem chtěl mít záruku, že tím celá věc skončí. Potřeboval jsem jistotu, že dostanu originály všech záznamů, a Artur byl jediný člověk, který mě v tom ohledu mohl uspokojit, jenže se v pondělí se mnou nechtěl setkat. Když jsem mu do telefonu naznačil, tak jasně, jak jsem si troufal, o čem s ním chci mluvit, vzal si do hlavy, že toho užívám jen jako záminky, abych se mu dostal na kobylku ve snaze koupit jeho podnik, a tak ten mezek paličatá odmítl se mnou mluvit. Odbyl jsem tedy Filipa na jeden den tím, že jsem mu dal deset tisíc dolarů. Druhý den mi Artur telefonoval, že skříňka z jeho pokladny zmizela, ale ani potom nechtěl přijít do mé kanceláře nebo setkat se se mnou jinde, a tak jsem musel jít k němu.“

Fox přikývl. „V úterý dopoledne. Pod jménem Brown. Viděl jsem vás tam.“

„Já vím. Ale nemít tu smůlu –“ Judd se rychle zamračil sám na sebe, chápal, jak žalostně marné je naříkat nad rozlitým mlékem. „Šel jsem do jeho kanceláře a pověděl jsem mu o Filipově požadavku i vyhrůžce. Rozzuřil se. Jeho postoj byl stupidní a nebezpečný, poněvadž nechápal Filipovu povahu. Myslel si, že Filipa je možno zastrašit přísností, a já si to nemyslel. Ať jsem navrhoval co navrhoval – nemohl jsem s ním hnout. Stál pořád na svém. Nakonec zůstalo při tom, že si s Filipem promluví ten den odpoledne v pět a že si to všichni tři mezi sebou vyřídíme druhý den dopoledne, ve středu v jeho kanceláři. Musel jsem to přijmout –“

„Takhle to nepůjde.“ Fox zavrtěl hlavou. „Rozhodně ne. Nepokoušejte se mě teď odpálit.“

„Nepokouším se o nic. Říkám vám z donucení –“

„Lež, pane Judde. To nikam nepovede. Měli jste se v Tingleyho kanceláři setkat v úterý večer, ne ve středu dopoledne. A vy jste tam byl. Bohužel ty dveře, které chcete udržet zavřené, jsou náhodou právě ty, kterými já musím projít, abych dostal vraha, ale je to tak, a vy je otevřete. A upřímně řečeno, spěchá to. Já vás pořád držím v šachu inspektorem Damonem jako svou hrozbou, ale on fakticky drží v šachu taky mě, takže –“ Ozvalo se zaklepání na dveře. Oba se tím směrem podívali a Judd vyzval klepajícího, aby vstoupil. Dveře se otevřely a vešel sluha v uniformě.

Judd se na něj utrhl: „Co je?“

„Nějaký pán, pane –“ Muž se přiblížil s táckem v ruce.

„Mám jednání. Nejsem tady. Pro nikoho.“

„Ano, pane. Jenže on naléhá –“

„Kdo je to? Ukažte – dejte to sem!“

Tácek byl přinesen, Judd z něho vzal vizitku a zamračil se na ni. Oči se mu přimhouřily, až vizitku provrtaly naskrz, a pak se zvedly k Foxovi, když mu vizitku podával. Fox ji přijal a přečetl si na ní:

JOSEF DAMON

inspektor

policie města New York

Fox se střetl se zlověstným zábleskem podezření a obžaloby v přimhouřených očích a zareagoval na něj:

„Ne.“

„Jestli se mnou hrajete –“

„Říkám ne.“ Fox vrátil vizitku. „Proč bychom ho nepozvali dál? Koneckonců jsem tady jenom proto, abych se vás přeptal na tu nabídku Spojených obilovin koupit Tingleyho podnik. Možná.“ Usmál se.

„Dal bych přednost – můžete počkat v jiné místnosti –“

Dva páry očí se setkaly, srazily se, a tím věc rozhodly. Judd řekl úsečně sluhovi, aby návštěvníka přivedl, a sluha vyšel.

„Pravděpodobně,“ zauvažoval Fox, „nějak vyšťourali, že vy jste byl ten mysteriózní pan Brown z úterního dopoledne. V takových věcech jsou ďábelsky důkladní. Jak si vyřídíte tohle, je ovšem vaše vlastní záležitost, ale jestli vám můžu posloužit malou radou, neopakujte před Damonem svůj návrh, abych počkal v jiné místnosti. Mohlo by vás to uvést do rozpaků, protože to udělat nehodlám.“

Guthrie Judd si jemně a rytmicky třel špičky prstů na jedné ruce o špičky prstů na druhé ruce a neodpověděl, nevydal žádný jiný zvuk a nepohnul se, dokud neobrátil hlavu k otvírajícím se dveřím a nepovstal, aby příchozího uvítal.

Inspektor Damon přešel pokoj, a když viděl, že se mu podává ruka, přehodil si koženou kabelu, kterou nesl, z pravice do levice, aby mohl podanou ruku stisknout. Fox byl také na nohou a v duchu ho pobavil i zaimponoval mu naprostý návštěvníkův nedostatek překvapení nebo zvědavosti nad jeho vlastní, jistě neočekávanou přítomností. Když na něm byla řada, vztáhl rovněž ruku.

„Dobrý večer, inspektore.“

„Buďte zdráv, Foxi. Jak se vede?“ V Damonově tónu nezazněla ani konvenční srdečnost a jeho oči nebyly o nic méně zasmušilé než obvykle. Obrátil se zpátky k domácímu pánovi: „Omlouvám se, že vás musím takhle přepadnout, pane Judde –“

„To je v pořádku,“ odpověděl Judd křepče. „Posaďte se. Čím vám posloužím?“

„Inu –“ Damon střelil očima po Foxovi. „Obávám se, že s vámi musím projednat jistou velice důvěrnou záležitost. Jestli si chcete napřed vyřídit svoji věc s panem Foxem, můžu počkat –“

„Není třeba. Důvěrnou záležitost? Jen mluvte. Zjistil jsem – že na Foxovu diskrétnost je spolehnutí. Jen klidně mluvte.“

„Mnohem radši bych o tom mluvil mezi čtyřma očima,“ namítl Damon.

„Ale já ne,“ odsekl Judd. Posadil se. „Tak prosím, ať to máme odbyto, inspektore. Přijal jsem vás vzhledem k významu vašeho postavení, třebaže jsem právě dost zaneprázdněný. Povězte mi prosím, co si přejete.“

„Ujišťuju vás, pane Judde, že možná budete litovat –“

„Nelituju nikdy ničeho.“

Damon se tedy vzdal, sedl si, položil koženou kabelu na podlahu před sebou, sklonil se k ní, uvolnil přezky a otevřel ji. Pak se narovnal a podíval se na Judda.

„Dnes odpoledne v pět hodin byl doručen na policejní centrálu poštovní balík na moje jméno. Odeslaný dnes ráno z pošty ve Třicáté čtvrté ulici. Zabalený do hnědého papíru, převázaný motouzem a s adresou psanou tiskacími písmeny obyčejnou tužkou.“ Sehnul se, vytáhl z kabely nějaký předmět a položil si jej na kolena. „Bylo v něm tohle. Smím se vás zeptat, jestli jste to už někdy viděl?“

„Ne,“ odpověděl Judd.

Damon změnil směr pohledu. „Když už jste tady, Foxi, co vy?“

Fox zavrtěl hlavou. „Nevinen.“

„Jak vidíte,“ pokračoval Damon, „je to zamykací kovová skříňka, taková, jaká se prodává jako příruční sejf na cenné papíry, kvalitní, těžká, s jaksepatří dobrým zámkem. Tady nahoře jsou do ní neuměle vyrytá písmena GJ, pravděpodobně špičkou nože. První problém s ní je tenhle: skříňku, jejíž popis odpovídá téhleté, včetně vyrytých písmen GJ, odkázal Artur Tingley ve své poslední vůli vám. Policejní komisař se vás na to ptal dnes dopoledne a vy jste prohlásil, že o takové skříňce nic nevíte a že nemáte ponětí, co by mohla obsahovat. Vzpomínáte si na to, pane Judde?“

„Ovšem,“ přisvědčil Judd. „Hombert mi řekl, že podle, té poslední vůle se taková skříňka měla najít v nedobytné pokladně v Tingleyově kanceláři, jenže tam nebyla.“

„Pravda. Druhý problém je v tom, že zámek byl otevřen násilím. Takhle skříňka vypadala, když jsme vybalili ten balík. A třetí problém je obsah skříňky.“ Inspektor se zahleděl na Judda. „Přejete si jej taky svěřit Foxově diskrétnosti?“

„Jak to mám vědět? Já – jen pokračujte.“

„Dobrá tedy.“ Damon odklopil víko. „Za prvé pár botiček.“ Zdvihl je, aby si je mohli prohlédnout, a nic v tomhle pokoji a v té atmosféře nemohlo být nesmyslnějším středem pozornosti užaslých pohledů. Byly to botičky, které nosilo malé dítě, a pořádně je obnosilo, takže jejich kůže byla popraskaná, špičky zahnuté vzhůru a podrážky tenké a prošlapané.

Damon je odložil na koberec vedle nohy svého křesla. „Za druhé tištěná výroční zpráva Metropolitní kreditní společnosti se seznamem jejích funkcionářů a s výkazem její finanční bilance ke dni 30. června 1939. Kolem jména předsedy správní rady Guthrieho Judda je tady perem udělaný kroužek, a podobný kroužek je kolem celkové sumy všech aktiv, která dělá šest set třicet miliónů dolarů a něco.“

Vrátil brožurku do skříňky a vytáhl další předmět. „Za třetí velká kancelářská obálka. Byla zapečetěná, ale pečeť je zlomená a obálka je otevřená. Na jejím líci je rukopisem Artura Tingleyho napsáno: ‚Důvěrné. V případě mé smrti doručit neporušené Guthriemu Juddovi. Artur Tingley. 9. července 1936.‘“

Judd natáhl ruku. „Je tedy moje.“ Promluvil ostře a pánovitě. „A vy jste ji otevřel –“

„Ne, pane. Já ne.“ Damon neprojevil žádnou ochotu obálku vydat. „Otevřená už byla. Nepochybně vám patří a bude vám nakonec odevzdána, ale prozatím si ji podržíme. Za daných okolností. Je v ní rodný list novorozeného Filipa“, datovaný 18. září 1911, čtyři stránky ze záznamů Domova Elleny Jamesové, týkající se pobytu jisté mladé ženy jménem Marta Juddová ve zmíněném sanatoriu, a vlastní rukou psané prohlášení, datované 9. července 1936 a podepsané Arturem Tingleym. Jakož i certifikát o legální adopci Filipa Tingleyho Arturem Tingleym, datovaný 11. května 1915, Jestli si přejete ty doklady prozkoumat, tady v mé přítomnosti

„Ne,“ utrhl se na něho judd. „Žádám, abyste mi tu skříňku i s jejím obsahem okamžité vydal.“

Damon se na něho kysele podíval. „Prozatím, pane –“

„Budu o to žádat soudně.“

„Pochybuju, že to bude možné. Důkaz v případě vraždy –“

„Tohle nemá s Tingleyho vraždou nic společného.“

„Doufám, že ne.“ Damonova poznámka zněla upřímně. „Můžete si představit, s jakou radostí jsem za vámi přišel. Za člověkem, jako jste vy, a s takovouhle věcí. Jsem jenom policajt, a vy víte sám, co jste vy. Řeknu vám upřímně, že to měl vyřizovat státní návladní, jenže ten se z toho vyvlík a hodil to na krk mně. Takže to mám za úkol a podle toho musím jednat. Vy máte sestru Martu. Byla roku 1911 v tom Domově Elleny Jamesové?“

Guthrie Judd si založil paže. „Byl byste udělal rozumně,“ řekl ledovým tónem, „kdybyste se řídil příkladem státního návladního. Ráno se vám ozve můj právní zástupce.“ Ukázal prstem na skříňku. „Radím vám, abyste tohle nechal tady. Je to moje.“

„Odmítáte tedy odpovídat na otázky v té věci?“

„Odmítám odpovídat na otázky v jakékoli věci. Zavolám Hombertovi hned, jakmile odtud odejdete.“

Damon zabručel. Metodicky a beze spěchu vrátil listiny do obálky, obálku do skříňky, navrch uložil botičky, zavřel víko, strčil skříňku do kožené kabely, zapnul přezky a vstal.

„Co lidem, jako jste vy, všechno projde,“ řekl zhnuseně. „Jedná se o senzaci, kterou by noviny roztáhly přes celou stránku, kdyby to vyšlo najevo, a vy jednáte tímhle způsobem a čekáte pořád, že to udržíme pod pokličkou. A největší peklo je, že to uděláme, a vy to víte. Musíme.“ Otočil se na patě. „Vy, Foxi. S vámi chci mluvit. Třeba se taky chystáte telefonovat Hombertovi?“

„Já ne,“ prohlásil Fox a rovněž vstal. „Jdu s vámi, pomůžu vám nést tu kabelu –. Máte ještě co povědět mně, pane Judde?“ Judd se na něho ani nepodíval. „Pozor na ten oheň,“ poznamenal Fox, došel ke dveřím, otevřel je a vyšel s inspektorem. Sestoupili spolu po širokém schodišti, vzali si v přijímací dvoraně kabáty a klobouky a vyšli dveřmi, které jim bylo otevřeny.

Venku u chodníku stál policejní vůz s uniformovaným seržantem za volantem.

„Můžete jet se mnou,“ zabručel Damon otvíraje dveře auta.

„To taky hodlám.“ Fox vlezl dovnitř a usadil se v koutě. „Ale dostaneme se dál a rychleji, když mu řeknete, aby zastavil u čísla 914 v Dvacáté deváté východní ulici.“

Damon po něm při nastupování střelil pohledem: „Ne. Zastavil jsem se tam cestou sem a on tam není. Nechal jsem našeho člověka před domem a dostanu zprávu –“

„Nerad vám odporuju, ale udělejte, co vám říkám. Zastavte na té adrese a něco vám ukážu.“

„Ukážete mi toho možná víc, než skončí tahle noc,“ podotkl Damon sveřepě.

„Možná, ale začneme s tímhletím.“

Damon se předklonil, dal instrukci řidičovi, a ten uctivě přikývl. Vůz zabočil na Parkovou avenue a uháněl k jihu.

„Mohl byste začít s tím, jak jste přišel na Judda, a od toho pokračovat dál.“

„Ba ne. Ještě ne. Nepospíchejte na mě.“

„Poslal, jste mi tu skříňku vy?“

„Proboha, ne. Kdybych byl měl tu skříňku v ruce –“

Začalo pršet, lezavé studené mrholení, a Fox vytočil nahoru okenní sklo na své straně. Špičkou nohy se dotýkal kabely se skříňkou a jeho myšlenky tančily kolem skříňky samé, či spíš kolem otázky, kdo asi ji mohl poslat na policii. Bylo to krajně podivné a naprosto nevysvětlitelné. Od tohohle zjištění nepokročil vůbec nikam dál, když auto zastavilo a on vyskočil ven v patách inspektorovi, který seržantovi nařídil, aby kabelu dobře hlídal.

Z přístřeší v blízkém domovním vchodu se vynořil muž v gumáku a přidal se k nim ve vstupní haličce čísla 914. Na inspektorův tázavý pohled odpověděl:

„Ještě se neukázal.“

„No,“ řekl Damon, „nejspíš abyste – hej! Kde jste sakra vzal ten klíč?“

„Vypůjčil jsem si ho.“ Fox strčil klíč, kam patřil, otočil jím a otevřel dveře. „Neklaďte mi žádné otázky a neuslyšíte žádné lži. Pomoc nebudeme potřebovat.“

Damon přikázal muži v gumáku, aby zůstal na stráži, a následoval Foxe vzhůru do matně osvětlených a skličujících schodů. Ve čtvrtém patře trochu supěl. U dveří vzadu na konci chodby pozoroval beze slova s nevyzpytatelným výrazem, jak Fox zkouší jeden z klíčů na kroužku a pak druhý, který se hodil. Po otočení knoflíkem kliky se dveře rozletěly dokořán. Oba vstoupili a Fox za nimi zavřel.

„Ty klíče si vezmu,“ řekl Damon. „A jestli je to váš způsob, jak mě dovést k dalšímu náhlému úmrtí v Tingleyho rodině –“

Odmlčel se, poněvadž se před ním objevil důkaz, že tahle jeho domněnka byla mylná. Fox otevřel dveře do kuchyňky a inspektor i on se nahrnuli dovnitř. Vzteklý a nenávistný záblesk v hluboko zasazených očích Tingleyho, přivázaného k židli u vodovodní trubky, dokazoval jasně, že tenhle Tingley je jaksepatří živý. Damon k němu přistoupil, podíval se na leukoplast i na uzly a obrátil se k Foxovi:

„Víte, kdo mu to udělal?“

„Jistě. Já.“

„Och. Pěkná práce. Jste namouduši –“ Trochu si povzdechl. „Tu čelist jste mu nejspíš zřídil taky vy. Rozvažte ho.“

kapitola 17

Filip Tingley stál, potácel se a přidržoval se okraje plynového sporáku. Pokusil se otevřít ústa, zašklebil se, zamumlal něco chraptivého a nesrozumitelného, a pak to vzdal.

„Nate, lokněte si trochu.“ Damon mu podal sklenici vody. Fil se o to poslušně pokusil, trochu polkl, chtěl si odkašlat a bolestně zkřivil tvář.

„Vezmete ho dovnitř,“ řekl Damon a vykročil do pokoje na konci předsíňky. Fil ho následoval, ne právě jistým krokem, ale Fox ho postrkoval zezadu. Damon postavil tři židle tak, aby světlo dopadalo plně na Filův obličej – určitě ne proto, že by na něj byl příjemný pohled – a všichni se posadili:

Damon však okamžitě zase vstal. „Půjdu pro tu kabelu. A musím zatelefonovat.“ Podíval se na Foxe. „Jestli budete zkoušet něco jako dopravit ho dolů po požárním žebříku a strčit ho do pece –“

Vyšel ven.

Fil šlehl pohledem zpod stříšek vyčnívajících obočí po Foxovi a drsně zaartikuloval: „Jste silnější než já. To vím.“ Zaškubalo mu v rukách. „Kdybyste nebyl –“

„Pusťte to z hlavy,“ řekl Fox necitelně. „Co jste ode mne čekal? Že budu stát s rukama za zády a nechám se od vás uškrtit?

Stejně máte čelist jako aligátor.“

„Tak sem přišla.“ Filův drsný hlas se zachvěl. „Tak přišla, a vy co jste udělal vy? Vzal jste ji na policii?“

„Počkejte, až se vrátí inspektor. Bude tu jedna dvě.“

Fil vydal nějaký zvuk, napůl zavrčení a napůl zaúpění, sáhl si na oteklou čelist a začal si ji opatrně zkusmo ohmatávat a mačkat. Fox to se zájmem pozoroval. Tahle pantomima dosud pokračovala, když Damon přidupal zpátky s koženou kabelou, kterou položil na podlahu vedle své židle.

Fox mu navrhl: „Jestli ten váš šofér umí těsnopis –“

„Pěkně děkuju,“ odbyl to suše Damon. „V téhle zatracené motanici je dost ekrazitu, aby mě to vyhodilo až na Staten Island. Za půl hodiny tu bude státní návladní, a když bude chtít stenografa, může si ho přivézt.“ Zadíval se na Fila s neskrývanou nepřízní. „Tady Fox říká, že vás zpracoval a svázal on. Povězte mi o tom.“

„Jestli chcete začít takhle,“ namítl Fox, „budeme tady celou noc. Můžu vám podat stručnou synopsi –“

„Poslechněme si ji.“

„Hm,“ zamyslel se Fox, „čím bych začal. Jedním paradoxem. Filip neměl rád naše peníze, tak jich potřeboval hromadu získat, aby s jejich pomocí dokázal, jak jsou nanicovaté. Jeho adoptivnímu otci se znechutila Filipova nechuť k penězům, proto mu odmítal nějaké poskytnout a šel až tak daleko, že ho prakticky vydědil a dal mu přečíst svou poslední vůli, ze které to bylo zřejmé. Filipovu zvědavost v ní probudil odkaz jisté skříňky Guthriemu Juddovi, a při první příležitosti, kdy se octl sám v otcově kanceláři s nezamčenou pokladnou, pokladnu prošťoural, našel v ní tu skříňku a štípnul ji. Pak ji vypáčil a prozkoumal její obsah – co je?“

Fil něco mumlal. „To je lež!“ vyhrkl nakonec.

„Co je lež? Že jste tu skříňku vypáčil? Ukažte mu ji, inspektore. Proč ne?“

Damon po chvilkovém zaváhání otevřel kabelu a vytáhl z ní skříňku. Fil na ni fascinovaně vytřeštil oči, vykřikl a nadskočil, jako by se chtěl po skříňce vrhnout, ale byl to jenom takový bezděčný pohyb, jaký by mohla udělat milující matka při pohledu na milované dítě právě zachráněné před nebezpečím. Klesl zpátky na židli s očima stále utkvělýma na skříňce.

„Docela dobře si můžeme věci vyjasňovat postupně,“ poznamenal Fox. „Co tedy byla lež?“

„Vy ji máte,“ mumlal ohromeně Fil.

„To se ví, že ji máme. Co jste myslel tou lží?“

„Já ji nevypáčil.“

„Ne?“ Fox se natáhl, aby ukázal na zámek. „Podívejte. Kov je promáčknutý a zohýbaný. Jazyk zámku vyvrácený –“

„Za to nemůžu. Já to neudělal. Vzal jsem ji k zámečníkovi a řekl jsem mu, že jsem ztratil klíček, a dal jsem si udělat nový, který skříňku otevřel.“

„K jakému zámečníkovi? Kde?“

„K jednomu na Druhé avenue, poblíž Třicátých ulic. Nevím už, jak se jmenuje.“

„No dobrá, tohle prozatím necháme stranou. Abych se vrátil k té synopsi. Zaražte mě, kdybych zase lhal. Filip objevil, že se jeho matka jmenovala Marta Juddová, a poněvadž jak v té poslední vůli, tak na obálce ve skříňce stálo jméno Guthrieho Judda, a poněvadž bylo lehké zjistit, že ten má sestru Martu, svitlo Filipovi v hlavě. Snadno si taky opatřil výroční zprávu banky, kde je Judd předsedou správní rady, a zjistil, že její aktiva dělají přes půl miliardy v těch nanicovatých penězích.“ Fox se na Fila podíval pochvalně. „Tahle maličkost se mi zamlouvá. Svědčí o dobrém smyslu pro detail.“

Damon zabručel. „Řekl jste, že budete stručný.“

„Prosím za prominutí. V pondělí, právě před třemi dny, šel Filip za Juddem, chtěl na něm milión dolarů, vždyť je to jenom jedna šestsettřicetina celkových aktiv, a prohlásil, že jestli ten milión nedostane, bude na Juddovi a na jeho sestře vymáhat soudně odškodné za to, že ho opustili jako nemluvně. Judd ho prozatím odbyl deseti tisíci v hotovosti a juchal za Arturem Tingleym. Přišel za ním do jeho kanceláře v deset hodin v úterý dopoledne –“

„Chyba,“ ozval se Damon. „Ten člověk se jmenoval Brown.“

„Pro tu příležitost. Byl to Judd. Tingley se naštval na svého adoptivního syna a souhlasil, že ho pomůže zkrotit. Bylo dohodnuto, že se všichni tři sejdou ten večer v 7.30 v Tingleyho kanceláři a tam si to vyřídí. V pět hodin –“

„Říkal jste, abych vás zarazil při lžích,“ zavrčel Fil mrzutě. „Měli jsme se sejít ve středu dopoledne.“

Fox zavrtěl hlavou. „To padlo. Inspektor a já jsme právě mluvili s Juddem. Tam jsem totiž šel se – se slečnou Martou Juddovou. V pět hodin v úterý odpoledne měl Tingley pohovor s Filipem a řekl mu, aby přišel znovu v 7.30. Ale myslel si, že může potřebovat pomoc, a tak zatelefonoval Amy Duncanové, svojí neteři, a požádal ji, aby k němu přišla v sedm. Tolik o úterku. Mezi tou dobou a dneškem jsem se plácal v močále a pořád se v něm plácám. Ale dnes večer jsem o kousek postoupil. Přišel jsem za Filipem sem, abych z něho něco vytáhl, a zrovna jsem si ho k tomu účelu přichystal, když se tady objevila slečna Juddová, zeptala se mě, jestli jsem Filip Tingley, a já přisvědčil. Informativně jsem si s ní pohovořil a navrhl jsem jí, abychom to šli spolu projednat s Juddem. Ten jí měl za zlé, že mě pokládala za Filipa Tingleyho, zahnal ji nahoru, a ještě to probíral se mnou, když jste se objevil vy.“

„Doufám, že do toho močálu jednou zapadnete,“ poznamenal Damon procítěně, „a zůstanete tam zapadlý. Já chci –“

„Promiňte,“ skočil mu Fox do řeči. „Podojte mě do poslední kapky, než mě prodáte řezníkovi. Pamatujte, že všechno, co jsem zatím z Filipa dostal, bylo mručení a mračení. Připomeňte mi někdy, abych vám pověděl, k čemu došlo, když jsem ho dnes odpoledne přivedl do Juddovy kanceláře. Teď už mi to tak moc nevadí. V úterý večer Judd přišel k Tingleyho budově v 7.30, vešel dovnitř a za pět minut zas vyšel. Filip tam dorazil v 7.40, vešel a zůstal uvnitř osm minut. Doporučuju, aby nám radši Filip pověděl, co tam viděl a dělal, abych to mohl porovnat s tím, co mi pověděl Judd.“

Damon zabručel. Fil se ušklíbl:

„To je dobrý trik.“

„Kdepak, chlapče.“ Fox si ho změřil pohledem. „I jestli jste Tingleyho zabil, je načase, abyste z téhle díry vylezl a zkusil nějakou jinou. Jestli jste ho nezabil, pravda vám jenom poslouží. Jestli ano, něco si vymyslete. Po tom, co mi pověděl Judd, vám hoří půda pod nohama. Judd vás nemá rád. Je to pravda, že jste tam přišel a zjistil, že se Tingley s Juddem rozhodli nejednat s vámi, ale žalovat vás pro vyděračství? Že jste ztratil rozvahu, zvedl jste to závaží, praštil Tingleyho do hlavy a pak –“

„Ne! To jsem neudělal!“

„A pak jste se rozhodl radši to skoncovat a šel jste pro nůž –“

„Ne! Ten lhář prolhaná! On to udělal! Judd! Tingley byl po smrti, když jsem tam přišel – ležel tam mrtev –“

„Skutečně? Amy Duncanová tam byla taky?“

„Ano. Na zemi v bezvědomí – nedaleko od něho – a Judd tam byl zrovna předtím – tohle jsem v tom momentě nevěděl, ale věděl jsem, že tam měl přijít – a teď vím –“

Fil se třásl po celém těle. Foxovy oči se do něho zavrtávaly a snažily se ho odhadnout. Jestli totiž byla pravda, že Artur Tingley byl v 7.40 mrtev, nemohl dost dobře v osm hodin telefonovat.

„Uklidněte se trochu,“ řekl Fox Filovi. „Jestli jste vinen, měl byste zachovat lepší zdání, a jestli jste nevinen, měl byste se za sebe stydět. Viděl jste ještě někoho jiného někde v té budově?“

„Ne.“ Fil se snažil překonat svou třesavku.

„Slyšel jste někoho nebo něco?“

„Ne. Byl tam – úplný klid.“

„Kam jste šel ještě, kromě do Tingleyho kanceláře?“

„Nikam. Šel jsem rovnou tam a rovnou zase ven.“

„Byl jste tam osm minut. Co jste tam dělal?“

„Sáhl jsem – sáhl jsem Amy na puls. Chtěl jsem ji dostat – odtamtud pryč – ale netroufal jsem si – a ona dýchala docela dobře a puls měla normální. Potom jsem –“ Fil se odmlčel.

„No? Co potom?“

„Hledal jsem tu skříňku. Dveře pokladny byly dokořán, ale skříňka tam nebyla. Díval jsem se po ní ještě na pár místech, ale pak jsem slyšel, jak se Amy pohnula, nebo se mi to zdálo, a odešel jsem. Ostatně jsem si myslel, že tam byl Judd, zabil ho a vzal si skříňku s sebou, takže jsem ani nedoufal, že ji najdu. Tak jsem odešel.“

„Jedno je jisté,“ zamručel Damon pesimisticky. „Buďto jste vrah, nebo ten nejpodařenější exemplář zbabělce, s jakým jsem v životě měl co dělat.“

Ale Foxovo napjaté mračení nepramenilo z morálního zatracení. „Uvědomujete si,“ zeptal se Fila, „co vlastně říkáte? Ukradl jste tu skříňku z pokladny už předtím a měl jste ji už v rukou. Jak jste ji sakra mohl hledat?“

„Neměl jsem ji v rukou.“

„Jděte, prosím vás. Nedělejte ještě většího pitomce –“

„Měl jsem ji dřív. Ale ne tehdy. On přišel sem, našel ji a vzal mi ji.“

„Kdo ji vzal? A kdy?“

„Můj otec. Totiž můj bratr.“ Fil se krátce a trpce zasmál. „Pověděl mi v úterý odpoledne, že mým otcem byl Tomáš Tingley. Jeho otec. Takže jsem napůl Tingley a napůl Judd, a měl bych být podle toho pašák. Měl skříňku to odpoledne ve své pokladně, ukázal mi ji. Přišel někdy předtím sem, nevím, jak se sem dostal, našel ji a vzal mi ji.“

Foxova mračná rýha na čele se prohloubila. „Vy mi tvrdíte, že v pět hodin v úterý odpoledne – v 5.40, když jste odcházel – byla ta skříňka v Tingleyho pokladně v jeho kanceláři?“

„To tvrdím.“

„A o dvě hodiny později, když jste se tam vrátil v 7.40 a našel ho mrtvého, byla skříňka pryč?“

„Byla.“

„Kristepane,“ ulevil si Damon v zoufalém znechucení, „jestli je tohle pravda, udělal to Guthrie Judd, a v tom případě je to absolutně beznadějné. Strávím s tímhle kostnatým hrdinou celou noc – To jde Skinner.“ Vstal a vykročil ke dveřím bytu mumlaje si cestou: „Jestli se mu to nelíbilo předtím, co tomu řekne teď?“ Za okamžik se vrátil a přivedl hubeného muže ve smokingu, se skeptickými ústy a s pichlavým a nesnášenlivým výrazem očí. Fox vstal.

„Tecumseh Fox,“ představil ho Damon, nijak vlídně. „Hraje si s prskavkama –“

„Já ho znám,“ řekl podrážděně Skinner.

„Tak vidíte. Filip Tingley. Tohle je státní návladní – hej, co to má znamenat?“

„Musím něco zařídit,“ prohlásil Fox a navlékl si druhou ruku do rukávu svrchníku. „Potom se vrátím –“

„To tak!“ Damon si opovržlivě odfrkl. „Zůstanete rovnou tady.“

Fox si nasadil klobouk a zadíval se inspektorovi do očí. „Oukej,“ souhlasil klidně. „Jestli si to přejete, zůstanu přirozeně tady. Ale přes tu synopsi, kterou jsem vám právě zarecitoval, vím ještě pořád pár věcí, které vy nevíte. Musím něco důležitého zařídit a potom se vrátím. Jestli si ovšem myslíte, že se státním návladním nedokážete takovou půlhodinku pokračovat beze mne –“

Damon se střetl s jeho pohledem, zaváhal a konečně přikývl. „Ale jestli je to zase nějaký váš –“

Fox nečekal na konec věty, otočil se a byl pryč. Dveře na chodbu byly otevřené. Nechal je tak, seběhl čtyři patra po schodech dolů, vrhl se do deště přes chodník ke svému vozu a právě v něm za sebou zavíral dveře, když mu v tom zabránil muž v gumáku, který k vozu přiskočil.

„Kampak, mladej?“

„Běžte se nahoru zeptat inspektora. Jestli vám to nebude chtít povědět, podejte na něj hlášení. Zavřete laskavě ty dveře.“

„Nemusíte bejt tak zatraceně vtipnej –“

Ale Fox, který zatím nastartoval motor a zařadil rychlost, nečekal ani na tohleto. Vůz se rozjel, nabral rychlost a vystřelil směrem na západ. Hodiny na přístrojové desce ukazovaly čtvrt na dvanáct. V téhle noční době a v téhle části města trvalo navzdor dešti jenom pár minut dojet na Sedmou avenue, dvacet bloků na jih a kolem několika nároží k číslu 320 v Grove Street. Vozovka tam byla opuštěná. Fox zastavil přímo před domem, vyskočil z auta, proběhl deštěm do vstupní haly, a poněvadž hlídací pes Olson nebyl na svém místě, stiskl knoflík nad jménem „Duncanová“.

Neodpovědělo mu žádné cvaknutí. Zkusil to znovu a pak zase, s přestávkami ticha mezi zvoněním, potřetí v neodbytné a dotěrné sérii, přičemž mumlal neelegantní, leč důrazná zaklínadla. Právě se chystal vrhnout se do lijáku k jídelně na rohu, kde hodlal najít telefonní budku, když do domovních dveří couvala pozpátku nějaká žena – pozpátku proto, poněvadž sklapovala deštník, aby prošel dveřmi. Jakmile se jí to podařilo, obrátila se čelem a trhla sebou překvapením, když uviděla Foxe.

„Zase mám štěstí,“ poznamenal. „Přišel jsem na kousíček řeči s vámi. Žádný doprovod v tuhle noční dobu?“

Oči Amy Duncanové byly bez jiskry a její pleť bez pelu. „Byla jsem už v posteli,“ řekla, „ale nemohla jsem usnout. Tak jsem zase vstala, oblékla jsem se a šla jsem se trochu projít.“ Vytáhla si z kabelky klíč.

„Pan Cliff se chvíli nezdržel?“

„Ne. Odešel brzy po vás. Hned po svých několika – poznámkách.“ Mezitím otevřela dveře. „Po vašem – po tom, co jste – ale žádala jsem vás vlastně o pomoc a nemám nejspíš právo vyčítat vám něco. Půjdete nahoru?“

„Jestli smím. Rád bych vám položil pár otázek.“

Amy neodpověděla a Fox ji následoval dovnitř a po schodech nahoru. Jiný klíč otevřel dveře do bytu a octli se v obývacím pokoji. Amy rozsvítila.

„Omluvte mě na okamžik, než odložím tohle,“ řekla s ponurou zdvořilostí a přistoupila s krápajícím deštníkem v ruce k jiným dveřím, které otevřela. Fox s náhlým nevysvětlitelným zamračením, jež mu zbrázdilo čelo, pokročil vpřed, aby dostal do svého zorného pole místnost, do které Amy vstoupila. Byla to koupelna a dívka stavěla deštník do vany, aby odkapal. Jakmile to udělala, vyšla ven a rozepnula si kabát.

„Ať jsem trajcén!“ vydechl Fox.

Amy při jeho tónu zvedla hlavu, aby se na něj podívala, a když uviděla jeho obličej, vytřeštila oči. „Co – co se vám stalo?“

„Promiňte,“ řekl Fox. „Omlouvám se vám. Právě do mne uhodil blesk. Déšť obvykle přichází po blesku, ale v tomhle případě jej předešel. Už se vás nemusím na nic ptát. Jste krásná a okouzlující, a jestli jsem vás dosud miloval, teď vás přímo zbožňuju. Dobrou noc, ať se vám něco hezkého zdá!“

Amy dosud třeštila oči, když se za ním zavřely dveře.

Fox se po schodech dolů nehnal. Sestoupil pomalu a vyšel ven ke svému vozu zamyšleně, jako člověk, který má hlavu tak plnou jiných starostí, že jeho nohy si ve své moudrosti jasně uvědomují, že taková maličkost, jako je chůze, je ponechána na nich bez pomoci shůry. Ve voze za volantem seděl Fox dlouho bez pohnutí a zíral na dešťové kapky tančící dolů po předním skle, zíral s takovým soustředěním, že by je byl nemohl překonat ani jeho jmenovec v osmnáctém století, státník Charles James Fox, když se s Richardem Brinsleym Sheridanem vsadil o padesát tisíc liber, čí dešťová kapka steče dřív dolů po okenním skle v klubu. Pořád ještě zamyšleně otočil nakonec klíčkem zapalování a cesta zpátky k číslu 914 ve Dvacáté deváté východní ulici mu trvala dvakrát tak dlouho než cesta odtamtud. Pokynul si na pozdrav s mužem v gumáku, jemuž se zřejmě ulehčilo, že ho vidí zpátky, stiskl knoflík ve vstupní haličce, po cvaknutí otevřel dveře a vystoupil do čtvrtého patra, počtvrté za ten den. Dveře nahoře byly otevřené a stál v nich inspektor Damon, který při spatření Foxe zaburácel:

„No, je načase! Pojďte dál! Návladní chce slyšet –“

„Ať počká.“ Fox už nebyl zamyšlený, nýbrž energický. Protlačil se kolem inspektora a zamířil do kuchyňky. „Místo návladního je v soudní síni. Pojďte radši sem a zavřete za sebou. Mám to.“

Damon, který dobře rozeznával tóny Foxova hlasu a jeho způsoby řeči, si ho změřil jedním ostrým pohledem, načež vešel do kuchyňky a zavřel tiše dveře.

„No dobrá,“ řekl. „Beru. Co tedy máte?“

„Myslím, že to mám,“ opravil se Fox. „Prokažte mi jednu laskavost. Přineste sem tu skříňku.“

Inspektor se na něho podíval. „Já nevím. Uvědomuju si, že nasbíráte spoustu klepů, jenže –“

„Ale jděte. Jenom ji sem přineste, co říkáte?“

Damon vyšel a za okamžik se vrátil s koženou kabelou. Položil ji na stůl, vytáhl z ní skříňku a podal ji Foxovi. Pak zůstal stát připraven k patřičnému zásahu, pro případ, že se Fox zbláznil. Skutečně se zdálo, že Foxovi nějak přeskočilo, třebaže ne tak, aby to ospravedlňovalo násilné zkrocení, poněvadž místo aby skříňku otevřel, chopil se jí pevně oběma rukama a prudce s ní zatřásl ze strany na stranu. Jeho chování naznačovalo, že něčemu naslouchá, ale nebylo slyšet nic jiného než nárazy botiček o kovové stěny skříňky. Pak přestal, chvíli se na skříňku díval se stisknutými rty, zatřepal s ní znovu jako předtím, ale o něco mírněji, pak ji vrátil do kabely a podíval se na inspektora se spokojeným přikývnutím.

„Je to v pořádku,“ prohlásil. „Mám to. Vím, kdo zabil Artura Tingleyho.“

„Bravo!“ řekl Damon sarkasticky. „Prostě bravo! Máte i jméno a adresu?“

Fox zavrtěl hlavou. „Ještě ne. A nehoňte mě proboha, protože by to vedlo jenom k hádce, a tu nemůžete vyhrát.“

„Můžu, když –“

„Ne, nemůžete. Nemáte nic, čím byste to ze mne vypáčil, protože nemáte nejmenší zdání, kde ten žolík vězí. Přiznal jste tam vedle, že pokud se vám to jeví, tak je to Guthrie Judd, a to je beznadějné. Nevyplazuju na vás jazyk, konstatuju prostě fakt. Kdybyste mi jenom pověděl jednu či dvě maličkosti – byly například na té skříňce nějaké otisky prstů?“

„Ha, tak já to mám říkat vám!“

Fox obrátil dlaně vzhůru. „Mějte rozum. Naruší vám to krevní oběh, když mi řeknete, jestli na té skříňce byly otisky prstů?“

„Ne. Nebyly tam žádné. Byly smazané.“

„A na těch věcech vevnitř?“

„Tam ano. Spousta. Tingleyho a Filipovy a spletence nějakých starých.“

„Mockrát děkuju. To sedí. Máte pořád nějakého člověka v Tingleyho kanceláři?“

„Mám tam dva lidi. Dohromady šest ve třech směnách. Nemohli jsme tu kancelář zapečetit, protože tam pořád něco potřebovali.“

„Dobrá. Odstranili jste z té místnosti něco vy?“

„Jistěže.“

„Co?“

Damon přešlápl a přistoupil blíž, takže se jeho upřené oči octly na pouhých pár centimetrů od Foxových. „Uvědomte si,“ řekl tvrdým tónem, „že jestli snad, jestli je vůbec možné, že mě vodíte za nos –“

„Nepřipadá v úvahu. Mám přece jen víc rozumu. Tak co jste vzali z té místnosti?“

„Tu mrtvolu. Dva zakrvácené ručníky. Ten nůž a to závaží a tu kabelku slečny Duncanové. Potom pět skleniček s nějakým sajrajtem, které jsme našli v šupleti Tingleyho psacího stolu. Dali jsme si ten sajrajt analyzovat, jestli v tom není chinin, ale žádný tam nebyl. Řekli nám, že jsou to prostě běžné vzorky.“

„To je všechno?“

„Ano.“

„Žádné další skleničky se vzorky se nenašly?“

„Ne. Sám jsem tu prohlídku nedělal, ale těch pět mi naši přinesli, a kdyby tam byly ještě další, přinesli by mi je taky.“

„Takže to tam ještě je. Mělo by. Musí to tam být. Vezměte si klobouk a kabát a pojeďme se podívat.“

Damon neprojevil žádnou chuť hnout se. Zeptal se: „Na co a kam?“

„Ukážu vám. Do Tingleyho kanceláře. Přísahám vám, že jestli mi ucuknete, vyklopím to všechno návladnímu, přesvědčím ho, aby tam jel se mnou on, a vás tady nechám, abyste se bavil s tím kostnatým zázrakem vedle. Tak co?“

Damon se zakabonil, řekl: „Počkejte tady,“ sebral kabelu a odkráčel směrem k vedlejšímu pokoji. Fox ho slyšel, jak mluví se Skinnerem, pak se inspektor znovu objevil, pokynul Foxovi a oba vyšli z bytu. Dole u domovního vchodu dostal muž v gumáku instrukci, aby šel nahoru a zůstal tam se státním návladním, což vykonal. Potom následoval krátký spor stran vozidel, který Fox vyhrál: on pojede svým vlastním autem a inspektor za ním policejním vozem.

Vzdálenost ke starému Tingleyho monumentu ve Dvacáté šesté ulici byla ještě kratší než předtím k číslu 320 v Grove Street. Za pár minut oba vozy zastavily u chodníku, těsně jeden za druhým, a oba muži se opět shledali na kamenných schodech před domovními dveřmi, které Damon otevřel klíčem, načež oba společně vešli. Uvnitř byla tma jako v pytli. Inspektor vytáhl baterku a v jejích paprscích vystoupili do schodů a opatrně se brali bludištěm dveří a přepážek, nenamáhajíce se rozsvěcovat světla. Když dorazili ke dveřím se starosvětským nápisem TOMÁŠ TINGLEY, našli je dokořán otevřené, a hned před nimi stál mohutný muž trochu šilhající na levé oko a s automatickou pistolí v ruce. Při pohledu na příchozí se zatvářil zároveň ulehčené i zklamaně.

„Nazdar, Druckere.“

„Dobrý večer, inspektore.“ Muž ustoupit stranou, aby je nechal vstoupit.

Stůl a židle, které odpoledne při schůzi správců pozůstalosti stály uprostřed místnosti, byly zatím přemístěny; stůl teď stál na vzdálenějším konci blízko okna a byl zastlaný novinami a hracími kartami, a vedle něho právě vstal ze židle další muž s malou pusinkou a s masívním obličejem.

Damon mu zasalutoval prstem. „Nazdar, Bowene.“ Potom pomalu natáčel hlavu, napřed vpravo a pak vlevo, a vnímal všechno, co viděl. Skončil u Druckera, který přišel za nimi. „Nic k hlášení?“

„Nic, pane. Nic než nuda.“

Damon přenesl pohled na Foxe. „Tak co? Ukažte mi to.“

Fox přistoupil k pokladně a vzal za páku na dveřích, ale ta se nepohnula.

„Schovávají tam svoje lejstra,“ řekl Drucker. „Šeky a jiné krámy. Otevírají to ráno a zavírají odpoledne.“

Fox se zamračil. „To mi připadá pěkně nedbalé.“

„Kličkujete?“ Inspektor se ušklíbl. „Říkal jsem vám, proč jsme tuhle kancelář nemohli zapečetit. Všechno, co odtud odchází, a všechno, co jde sem, prochází našima rukama a naší kontrolou. Třeba byste rád zavedl nová pravidla?“

„Ne, děkuju, inspektore. Neštěťte se. Spolupracujte. Jestli znáte kombinaci toho zámku –“

„Neznám. Ale říkám, že kličkujete. Tuhle pokladnu prohledával v úterý v noci poručík Rowcliff, a ten si ještě nikdy nenechal ujít ani krychlový milimetr.“

„Dělal Rowcliff celou tuhle místnost?“

„Dělal. S pomocníky.“

„Mmm.“ Fox zavrtěl hlavou a kousl se do spodního rtu. „V tom případě pokladna odpadá. Právě tak psací stůl a všechno, co se dá změřit pravítkem a kalibrem.“ Obhlížel si pomalu místnost, police a registratury, fotografie na stěnách, haldy oborových časopisů, psací stůl, Tingleyho svrchník na ramínku a klobouk na poličce nad ním, plentu i umývadlo.

„Vypadá to na pěknou fušku,“ připustil. „Nekličkuju. Myslím, že je to tady. Namouduši doufám, že to tu je. Ale vypadá to na celonoční fušku. Je ovšem ještě jedna možnost. Parta vědeckých pátračů může být až moc vědecká. Mám na mysli, že můžou přehlídnout něco, co tak bije do očí, že věda nad tím ohrne nos.“ Rozhlédl se letmo kolem: „Například tamhleten klobouk na poličce. Co když to Tingley prostě strčil pod svůj klobouk?“ Přešel přes místnost a vztáhl po klobouku ruku. „Ne že bych čekal –“

Vtom se zarazil, ale jen v řeči, ne v pohybu rukou.

Příštích třicet vteřin přineslo komickou katarzi. Když Damon a Drucker viděli, že pod kloboukem je schovaný nějaký předmět a že Fox po něm sahá, vrhli se na něho. Fox předmět popadl, zdvihl jej vysoko z jejich dosahu, a oni na něj doráželi, viseli na něm, vyskakovali a chňapali po té věci. Bylo to, jako když nějaký kluk hájí svoje jablko proti útoku hladových a chamtivých kamarádů.

„Otisky prstů, vy blázne!“ zaječel Drucker.

„Pusťte! Nechte toho!“ Fox je setřásl a ucouvl před nimi. „Čert vzal otisky! Otisky mě nezajímají.“ Zůstali stát a probodávali ho očima, když ten předmět – malou skleničku bez víčka zvedl k nosu a přičichl si k němu. „Zajímá mě něco jiného. Kdo to ostatně našel? Dejte mi pokoj.“ Vytáhl si kapesní nůž, otevřel jednu čepel, nabral na její špičku trošku látky ze skleničky a dal si ji do úst. Zatímco pohyboval rty a tvářemi, aby urychlil rozpuštění té látky v téhle primitivní laboratorní retortě, ostatní ho pozorovali s mlčenlivým úžasem.

„Brrr,“ udělal Fox najednou příšernou grimasu a podával skleničku Damonovi. „Báječná medicína proti zimnici. Ochutnejte trochu.“

Inspektor vzal skleničku. „A vy jste věděl, že byla pod tím kloboukem,“ řekl sveřepě. „A buďto jste ji tam v úterý v noci dal sám a čekal jste, že ji najdeme, nebo jste –“

„Vy jste ale nemrcouch,“ odsekl mu Fox, dost nahlas, aby ho umlčel. „Dělá se mi z vás špatně, a když pošlete své podřízené za dveře, řeknu vám, jak ještě se mi z vás dělá. A taky je půlnoc a já jedu domů. Trvá mi přes hodinu, než se tam dostanu, a během té doby se pokusím udělat si trochu pořádek v hlavě. Budu tady zpátky ráno v deset a uctivě vás žádám, abyste se tady se mnou setkal a měl u toho tu skříňku, tuhle skleničku, slečnu Duncanovou, pana Cliffa, Filipa a Guthrieho Judda. Jestli chcete, abych Judda přivedl já, zatelefonujte mi, než odjedu z domova, což bude v 8.40. Přepokládám, že slečna Murphyová a slečna Yatesová a pan Fry budou tady v budově. Nevěděl jsem, že ta sklenička byla pod tím kloboukem, a na okamžik, kdy jsem ji ucítil v ruce, nikdy v životě nezapomenu.“

kapitola 18

Amy Duncanová seděla na dřevěné židli s rovným opěradlem, měla sklopené oči, ruce pevně sepjaté na klíně a v každém svalu těla cítila napětí z vyčerpanosti. Byla v téhle místnosti poprvé po dvaašedesáti hodinách od chvíle, kdy se tam na podlaze probrala k vědomí a otevřela oči na nejohavnější pohled, jaký kdy viděla. Když tam vstoupila před několika minutami, musela potlačit zachvění odporu; teď seděla otupěle a čekala, ať se stane co stane. Aniž potřebovala pohnout očima, podívala se na své náramkové hodinky; ukazovaly deset minut po desáté. Venku bylo jasno a slunečno, a když zvedla těžká víčka, záře z oken, proti nimž seděla stejně jako ti ostatní, ji nepříjemně přinutila k zamrkání.

Nebyl tam nikdo, s kým by si chtěla promluvit, i kdyby konverzace byla na místě, což zřejmě nebyla. V místnosti bylo sedm jiných osob a několik prázdných židlí, přinesených k téhle příležitosti. Nedaleko od Amy po její levici seděl nějaký muž, jehož neznala – muž víc než dvakrát starší než ona, dobře oblečený, vzpřímený na své židli, s ústy pevně sevřenými, aby ovládl svou trpkost. Slyšela, jak ho oslovují jako pana Judda. Vedle něho z druhé strany byl Leonard Cliff a vedle Cliffa její bratranec Filip. Blíž k oknům seděl za stolem nějaký muž s otevřeným poznámkovým blokem před sebou, a za ním stál inspektor Damon. Na stole ležela kožená kabela. Další muž seděl vzadu, poblíž dveří, a ještě jiný stál u nedobytné pokladny napravo od ní. Nikdo nemluvil.

Dveře vedoucí do továrny se otevřely a jimi vstoupila Carrie Murphyová. Amy na ni kývla a ona kývnutí opětovala. Za ní vešel pan Fry, slečna Yatesová a Tecumseh Fox. Zatímco Fox šel k inspektorovi Damonovi, ostatní tři se ujali prázdných židlí a posadili se.

Fox zamumlal Damonovi: „Oukej.“

Damon přejel zasmušilým pohledem tváře před sebou a řekl nahlas: „Přistoupíme k oficiálnímu vyšetřování.“ Zaznělo to ochraptěle a Damon si odkašlal. „Oznamuji vám to, poněvadž pan Fox vám řekne pár věcí a položí vám pár otázek, ačkoli nepatří k policii, jenže to je naše věc a ne vaše. Všechno, co tady bude řečeno, bude zapsáno a stane se částí oficiálního protokolu. Pan Guthrie Judd požádal o dovolení, aby tu byl přítomen jeho právní zástupce, což mu bylo zamítnuto. Má však plně na vůli neříkat nic nebo říkat všechno, co bude chtít, a to platí stejně pro vás pro všechny.“ Zaletěl pohledem k muži s poznámkovým blokem. „Máte to, Coreyi?“

„Ano, pane.“

„Dobrá.“ Damon si založil paže. „Můžete začít, Foxi.“

Fox přistoupil k jedné straně stolu, čelem k malému posluchačstvu, a promluvil klidným, dokonce příjemným tónem. „Budu se vás ptát jenom na věci, které už vím, a většinou na věci, o kterých jste mi už pověděli vy, takže na tom vlastně moc nebude. A taky to můžu zkrátit, jestli chcete. Slečno Murphyová, šla jste v úterý večer kolem 7.30 ke slečně Yatesové do jejího bytu, abyste si s ní o něčem promluvila?“

Carrie Murphyová přikývla, a když Fox čekal, řekla tichým hlasem: „Ano.“

„Telefonovala slečna Yatesová někomu?“

„Ano.“

„Komu volala a v kolik hodin?“

„Panu Arturovi Tingleymu. Bylo osm hodin, přesně minutu či dvě před osmou.“

„Volala mu domů, nebo do jeho kanceláře?“

„Do jeho kanceláře. Zkoušela napřed dovolat se mu domů, ale doma nebyl, a tak mu zavolala sem a zastihla ho tady.“

Všichni se na Carrie podívali a Filip na ni zíral s neskrývaným úžasem. Fox pokračoval:

„Mluvila jste s Tingleym vy sama? Slyšela jste jeho hlas?“

„Ne, ale byl to on. Podle toho, co říkal – musel to být on.“

Fox pohnul očima. „Slečno Yatesová. Je prohlášení slečny Murphyové správné?“

„Ano, je,“ odpověděla slečna Yatesová pevně.

„Poznala jste Tingleyho hlas?“

„Jistěže. Slýchala jsem ho celý svůj život –“

„Samozřejmě slýchala. Díky. Pane Filipe Tingley, požádal vás v úterý odpoledne váš otec – říkejme prostě otec, ano? – požádal vás, abyste sem přišel ten večer v 7.30?“

„Ano!“ prohlásil Fil hlasitě a útočně.

„Za jakým účelem?“

„Abychom – abych si něco projednal s ním a s tímhle pánem.“ Fil ukázal dlouhým kostnatým a nataženým prstem. „S Guthriem Juddem.“

„Přišel jste?“

„Ano, ale ne v 7.30. Opozdil jsem se o deset minut.“

„Vstoupil jste do budovy a vešel jste do téhle místnosti?“

„Ano! A viděl jsem Artura Tingleyho ležet na podlaze za touhle plentou, mrtvého, a taky jsem tady viděl Amy Duncanovou v bezvědomí, a ohmatal jsem jí puls –“

„Ovšem. Jste přece člověk, tak jste přirozeně projevil lidskost. Jste si jistý, že Artur Tingley byl mrtev?“

„Jsem. Kdybyste ho byl viděl –“

„Viděl jsem ho. Měl proříznuté hrdlo?“

„Měl, a krev se roztekla po podlaze, až ji Amy měla jenom pár centimetrů od obličeje –“

„Díky,“ zarazil ho Fox úsečně a přešel pohledem dál. „Pane Leonarde Cliffe. Sledoval jste v úterý večer Amy Duncanovou od jejího bytu k téhle budově?“

Amy trhla hlavou doleva. Cliff hleděl stále přímo. Odpověděl zastřeným hlasem: „Ano, jak jsem vám říkal.“

„V kolik hodin jste sem dorazil?“

„Asi deset minut po sedmé.“

„Slečna Duncanová vešla do téhle budovy?“

„Ano.“

„Co jste dělal od té doby až do osmi hodin a jedenácti minut, kdy zase vyšla?“

„Stál jsem ve vchodu do průjezdu pro auta. Pršelo totiž.“

„Viděl jste Filipa Tingleyho přijít sem v 7.40?“

„Viděl, a zase jsem ho viděl vycházet asi po sedmi nebo osmi minutách.“

„Viděl jste sem přijít ještě někoho?“

„Ano, ještě předtím. V 7.30 přijela nějaká limuzína a zastavila přímo před budovou, z ní vystoupil nějaký muž a přešel přes chodník ke vchodu, a šofér nad ním přitom držel deštník.“

„Počkat moment!“ ozval se rázně inspektor Damon a pokročil vpřed. Očima se střetl s Foxovým pohledem. „Zarazíme to právě tady.“ Obrátil se ke Cliffovi a vyštěkl na něho: „Vešel jste do budovy?“

„Ne.“

„Co jste tady dělal? Proč jste slečnu Duncanovou sledoval?“

Cliff otevřel ústa a zase je zavřel. Podíval se úpěnlivě na Foxe.

Fox zatáhl Damona za rukáv. „Ispektore, prosím vás. Tohle jde do protokolu, víte, a tenhle detail nepotřebujeme. Dejte na moje slova. Nebo to uslyšíte potom. Neuteče nám to. Pane Cliffe, jakou poznávací značku měla ta limuzína?“

„GJ55.“

„A kdo byl ten muž, který z ní vystoupil a vešel do téhle budovy?“

„Pokud vím, Guthrie Judd. Byla tma a pršelo a nebyl jsem schopen…“

„To chápeme. Jak dlouho v budově zůstal?“

„Pět minut. Něco mezi čtyřmi a šesti minutami.“

„Vyšel ven, nasedl do té limuzíny a odjel pryč?“

„Ano.“

Fox přikývl a podíval se na jeho souseda. „Pane Guthrie Judde.“ Dva páry očí se střetly ve vzduchu jako dva kohouti vrhající se do boje, ale pak se na něho Fox usmál.

„No tak, pane,“ řekl, „vypadá to, že vás potřebujeme jako rozhodčího. Slečna Yatesová říká, že Tingley ještě žil v osm hodin, kdežto Filip říká, že byl mrtev v 7.40. Od vás bychom rádi slyšeli, v jakém byl stavu v 7.30. Byl jste uvnitř v budově pět minut. Můžete ovšem říkat, že jste nešel nahoru, nebo že jste přišel do téhle místnosti a našel ji prázdnou, jenže to bychom vám nevěřili, stejně jako by vám to nevěřil soudce či porota. A co je možná ve vašem případě důležitější, nevěřilo by vám ani deset miliónů čtenářů novin.“

Juddovi zacukaly svaly ve tvářích.

„Jistě si uvědomujete,“ pokračoval Fox, „že já nejsem povinen, jako jsou povinni představitelé zákona, chránit nepříjemná tajemství prominentních lidí před zvědavostí veřejnosti. A čtenáře novin bude pravděpodobně ještě víc zajímat obsah té skříňky s vyrytými iniciálkami GJ než vaše krátká návštěva tady v úterý večer. Nejen ta historie sama, která je tak lidsky zajímavá, ale ty botičky! Pár dětských botiček –“

„Byl mrtev,“ uryl Judd.

„Aha! Tak jste tedy přišel nahoru do téhle místnosti?“

„Ano. Ležel na podlaze s proříznutým hrdlem. Blízko něho ležela nějaká mladá žena, kterou jsem ještě nikdy neviděl, byla v bezvědomí. Prošel jsem do téhle místnosti všemi dveřmi s určitým váháním, poněvadž jsem neslyšel žádné zvuky, ani když jsem se zastavil v předsíni a zavolal Tigleyho jménem. Nikdo mi neodpověděl. Vrátil jsem se – obezřele. Za daných okolností.“

Fox přikývl. „Přepokládám, že tohle mohlo trvat pět minut. Nejsem sice policista a rozhodně ne státní návladní, ale zdá se mi docela pravděpodobné, že nebudete nikdy nucen opakovat tuhle výpověď před soudem. Nebudou vás chtít obtěžovat. Ale pro případ, že přece jen dostanete soudní předvolání, abyste svědčil, jste připraven odpřisáhnout pravdivost toho, co jste právě řekl?“

„To jsem.“

„Mnohokrát vám děkuju.“ Foxův pohled opsal oblouk, kterým zahrnul všechny ostatní. „Tak vidíte, před jakým problémem stojíme. Podle slečny Yatesové byl Tingley v osm hodin ještě naživu, kdežto podle Filipa a Judda to nebylo možné.“ Jeho upřený pohled se najednou soustředil. „Jste pořád ještě přesvědčená, že jste mluvila s Tingleym, slečno Yatesová?“

Podívala se mu přímo do očí. „Ano, jsem.“ Promluvila hlasem, který plně ovládala. „Neříkám, že ti dva lžou. To nevím. Vím jenom, že jestli někdo hlas Artura Tingleyho napodobil, nikdy jsem neslyšela nic, co by se víc blížilo originálu.“

„Takže si pořád ještě myslíte, že to byl on.“

„Ano, myslím.“

„Proč jste mi řekla – ve středu, tady v přípravně omáček – proč jste mi řekla, že když jste v úterý večer přišla domů, postavila jste si deštník do vany, aby z něho odkapala voda?“

„Protože jsem –“

Zarazila se a z její tváře bylo snadné uhodnout, co se stalo.

Ozval se poplašný signál. Nějaké nervové vlákno zprostředkovalo bleskový pokyn: „Pozor!“ Každé oko to mohlo postřehnout, a pro cvičené oko to bylo tak zřejmé, že inspektor Damon krátce zavrčel a bezděčně se napřímil. Všichni se zadívali na ni. „Proč?“ zeptala se a její soprán zazněl o maličko slaběji než dosud, ale docela klidně. „To že jsem řekla? Na to se nepamatuju.“

„Já ano,“ prohlásil Fox. „Uvádím to proto, poněvadž jste mi taky pověděla, že jste odtud odešla ve čtvrt na sedm a šla rovnou domů, což je pouze pět minut chůze. Ten večer nezačalo pršet dřív než za tři minuty sedm, takže mi bylo divné, proč váš deštník potřeboval odkapávat v 6.20.“

„Tak proč jste se mě na to nezeptal?“

„Zatraceně dobrá otázka,“ připustil Fox. „Za prvé z nevědomosti. V té době jsem ještě nevěděl, kdy začalo pršet. Za druhé z nedostatku intelektu. Když jsem přišel na to, náhodou, kdy pršet opravdu začalo, nemohl jsem si vzpomenout, proč by vlastně mělo začít dřív.“

„Ale teď si na to vzpomínáte? Že jsem to řekla já? Já si na to nevzpomínám.“

„Jenže já ano.“ Fox nedopouštěl, aby z něho spustila oči. „Má to ovšem dvě možná vysvětlení. Jedno je, že se váš deštník namočil bez působení deště, dejme tomu z požárního hydrantu. A druhé je, že jste odtud neodešla domů v 6.15, jak jste mi říkala, ale značně později. Můžu vám povědět, proč se mi to druhé vysvětlení líbí líp?“

Slečna Yatesová si posměšně odfrkla. Podívala se na Damona. „Inspektore, říkáte, že tohle je oficiální vyšetřování. Mně to připadá spíš, jako že se tenhle pán vytahuje a moc mu to nejde. Na co si vzpomíná a co jsem mu řekla, když jsem mu to neřekla –“

„Neodpovídejte mu, jestli nechcete,“ odsekl Damon suše.

„Ale tohle je výrobní podnik a já mám lepší věci na práci –“

„Nebudu vás už dlouho zdržovat,“ ujistil ji Fox, „a nemám už další otázky. Chci vám jenom povědět, že to druhé vysvětlení se mi líbí líp, protože tak dobře zapadá do jediné uspokojující teorie o vraždě Artura Tingleyho. Kdybyste byla šla domů v 6.15, jak jste říkala, nemohla byste dobře být tady, abyste praštila slečnu Duncanovou do hlavy, když ta sem přišla deset minut po sedmé. Mohla jste ovšem odejít a znovu se sem vrátit, to je sice možné, i když ne pravděpodobné, ale nic by to na věci nezměnilo.“

Slečna Yatesová neřekla nic, ale usmála se. Bylo to poprvé, co Fox viděl její úsměv. Střelil očima po Damonovi, Damon rychle pokynul muži, který stál u nedobytné pokladny, a ten přistoupil na délku paže k židli slečny Yatesové.

„Ta teorie začíná už před několika týdny,“ ujal se Fox opět slova. „Jak jste se mi zmínila ve středu, tenhle podnik a tohle místo pro vás znamená všechno; nežila jste pro nic jiného. Když firma P & N nabídla, že podnik koupí, poplašilo vás to, a po rozmyšlení jste dospěla k přesvědčení, že Tingley dřív či později prodá. S touhle starou budovou by ovšem byl konec. To pro vás bylo nesnesitelné. Uvažovala jste, jak tomu zabránit, a napadlo vás znehodnotit výrobky podniku, poškodit jejich reputaci natolik, že by P & N o podnik nestála. Vybrala jste si, co vám připadalo jako menší zlo ze dvou. Myslela jste si nepochybně, že se reputace postupně zase získá zpátky.“

Sol Fry, jehož pozornost, podobně jako pozornost ostatních, byla rozdělena mezi ty dva, se na své židli rozvážně obrátil o půl kruhu a zahleděl se na slečnu Yatesovou nevěřícíma očima. Ona si to neuvědomila, poněvadž se na něho nedívala.

„Zdálo se pravděpodobné,“ připustil Fox, „že vám to vyjde. Jediná potíž byla v tom, že jste byla moc sebejistá. Ztotožňovala jste se v duchu tak naprosto s úspěchem, ba se samou existencí tohohle podniku a se vším, co se tady dálo, že vás ani ve snách nenapadlo, že by se mohl Tingley domluvit s vašimi podřízenými, aby vás tajně kontrolovaly. V úterý odpoledne jste to zjistila, když Fry nachytal slečnu Murphyovou při činu. A neměla jste už čas rozmyslet se, co v té situaci podniknout, poněvadž skoro okamžitě nato – ve tři čtvrtě na šest, hned potom, co Tingley zatelefonoval své neteři, aby k němu přišla a pomohla mu s jeho adoptovaným synem – Tingley vás zavolal sem do své kanceláře a obvinil vás.“

„Vy jste byl za jeho psacím stolem a slyšel jste ho přitom,“ poznamenala slečna Yatesová sarkasticky.

„Ne, nebyl. Ale dokončím tu svou teorii. Tingley vás nejenom obvinil, ale řekl vám, že na to má důkaz. Dostal od Carrie Murphyové skleničku se vzorkem jedné z vašich směsí, a v té byl chinin. Protože jsem poznal jeho nálady, mám podezření, že vám nejen dal vyhazov, ale prohlásil, že vás bude stíhat soudně, jenže to není pro mou teorii důležité, poněvadž vím, že vám pověděl o svém úmyslu podnik prodat. Aspoň zatelefonoval Leonardu Cliffovi, nepochybně ve vaší přítomnosti, a smluvil si s ním schůzku na příští dopoledne, což mohlo mít jenom jeden důvod. Předpokládám, že jste ho snažně prosila, zapřísahala jste ho a prosila jste ho pořád ještě, když jste stála za ním, zatímco se nakláněl k umývadlu za plentou, aby si umyl ruce. Nevěděl, že jste vzala z jeho psacího stolu to dvouliberní závaží, a nikdy se to už nedověděl. Závaží ho srazilo do bezvědomí. Pak jste si došla pro nůž a dokončila jste to, na místě, kde ležel na zemi, a pak jste právě prohledávala místnost, dívala jste se po tom vzorku, který dostal od Carrie Murphyové, když jste zaslechla nějaké kroky.“

Jenom ten muž stojící blízko židle slečny Yatesové mohl postřehnout rytmické svírání jejích prstů na klíně.

„To vás přirozeně vyděsilo,“ pokračoval Fox. „Ale byly to kroky jenom jedné osoby, a to nějaké ženy. Tak jste se postavila za tu plentu s tím závažím v ruce, v naději, že ať je to kdo je, půjde rovnou do téhle kanceláře a vejde do ní, a ona sem skutečně vešla. Dokonce se úslužně zastavila a strnula na místě, právě tam, kde jste ji mohla rovnou udeřit bez vykročení z úkrytu. Zatáhla jste ji za tu plentu, pro případ, že by se objevila nějaká další nečekaná návštěva, a dostala jste nápad, který jste okamžitě provedla: přitiskla jste prsty bezvědomé ženy kolem střenky nože, ze které jste ovšem už dřív utřela své vlastní otisky –“

Přerušilo ho zalapání po dechu – to vzdychla Amy Duncanová, která na slečnu Yatesovou zírala s nevěřící hrůzou.

Fox na to odpověděl, aniž odtrhl oči od slečny Yatesové. „Pochybuju, že jste do toho slečnu Duncanovou chtěla namočit. Pravděpodobně jste počítala s tím – a na improvizovaný a rychlý výpočet to byla dobrá kalkulace – že až se zjistí, že na závaží jsou otisky smazané, kdežto na střence nože ne, nevyplyne z toho, že slečna Duncanová Tingleyho zabila, ale že se na ni vrah nešikovně pokusil vraždu svalit. To také pomáhalo odvrátit podezření od vás, poněvadž se vědělo, že jste se slečnou v přátelském vztahu a že proti ní nic nemáte. Jak říkám, moc pěkná kalkulace v tom spěchu. Ve spěchu proto, poněvadž jste potřebovala honem zmizet a pořád ještě jste nenašla tu sklenici se vzorkem. Spěchala jste tolik, že když Tingleyho svrchník sklouzl z ramínka, jak jste u něho prohledávala kapsy, nechala jste ho ležet na zemi. Předpokládám, že jste už předtím našla dveře pokladny nezamčené a podívala jste se dovnitř, ale teď jste to zkusila znovu. Žádná sklenice tam nebyla vidět, ale v jedné přihrádce tam ležela zamčená kovová skříňka, a vy jste ji vzala a zatřásla jste s ní.“

Damon bezděčně zamumlal: „Ať se propadnu.“

„Zatřásla jste s ní,“ opakoval Fox, „a znělo to, jako by ta sklenice byla v ní. Ne možná tak docela, ale dost podobně pro vás v tom stavu, v jakém jste byla. Začínala se vás totiž zmocňovat panika. Příchod Amy vás připravil o nervy. Když se mohla nečekaně objevit ona, mohl se tak objevit kdokoli, třeba celý regiment. Skříňka byla zamčená. Zajít znovu do dílen a najít tam něco, čím by se dala vypáčit – to ne. Dost. Sklenice ostatně nebyla na žádném jiném pravděpodobném místě, tak musela být ve skříňce. Vaše nervy už nesnesly další zátěž. Vzala jste skříňku a pryč, odešla jste po zadních schodech a vchodem pro dodávky. Dokonce vás možná dohnalo ke zbrklému útěku vrzání nových kroků po těch starých předních schodech, protože Guthrie Judd přišel jenom deset minut po slečně Duncanové. Pospíchala jste domů v dešti, protože tehdy už určitě pršelo, a sotva jste postavila deštník do vany, aby odkapal, a svlékla jste si zmoklé věci, přišla Carrie Murphyová.“

„Ale ona – ona –“ vykoktala Carrie.

„Já vím, slečno Murphyová. Ona byla suchá a klidná a docela normální. Ta výjimečně chladná a schopná hlava se třicet let spokojovala s výrobou pochoutek.“ Fox stále upíral oči na slečnu Yatesovou. „Když jste pak mluvila se slečnou Murphyovou, dostala jste další nápad. Že zavedete rozhovor k tomu, aby bylo na místě zatelefonovat Tingleymu, a taky jste to udělala: zavolala jste napřed k němu domů a pak do kanceláře a předstírala jste rozhovor s ním. Sám ten nápad byl už dost chytrý, ale co následovalo, bylo přímo brilantní. Nezmínila jste se o tom policii a doporučila jste slečně Murphyové, aby o tom taky mlčela, poněvadž jste si uvědomovala, že by to vybouchlo, kdyby někdo přišel do jeho kanceláře v době mezi vaším odchodem a osmou hodinou. Kdyby se ukázalo, že sem někdo opravdu přišel a slečna Murphyová o tom telefonickém rozhovoru něco vybreptala, mohla byste vždycky říkat, že jste ten hovor jenom předstírala, abyste udělala dojem na ni, a že jste zmínkou o tom nechtěla zavádět policii na klamnou stopu; a kdyby se ukázalo, že sem nikdo nepřišel, ten rozhovor by platil a slečna Murphyová by ho mohla potvrdit.“

Damon tiše zavrčel.

„Promiňte mi to,“ řekl Fox. „Jenže jste nemohla tu skříňku otevřít, dokud u vás byla slečna Murphyová, a než ta odešla, přišla k vám vaše přítelkyně slečna Harleyová hrát karty. Mohla jste se ovšem vymluvit, že vás bolí hlava, a poslat slečnu Harleyovou pryč, ale poněvadž jste nevěděla, kdy se slečna Duncanová probere z bezvědomí, nebo dokonce, jestli se probere vůbec, potřebovala jste alibi co možná do nejpozdější doby. Tak jste tedy spolkla svoji úzkost a hrála jste cribbage dvě a půl hodiny. Jakmile slečna Harleyová odešla, vypáčila jste něčím víko skříňky, dejme tomu silným šroubovákem – a dovedu si představit vaše zklamání a zoufalství, když jste žádnou sklenici nenašla. Jenom pár dětských botiček a nějakou obálku!

Pochybuju, že byste se sem vracela ještě tu noc. Mohla byste, protože jste rozhodně chtěla tu sklenici, ale pochybuju, že jste si na to troufala. Jestli jste se sem vrátila, přirozeně jste si počínala opatrně a buďto jste nevešla do téhle místnosti, poněvadž jste tady slyšela mě, nebo jste sem vešla, sklenici jste nenašla a znovu jste utekla, jakmile jste slyšela přicházet policii krátce po půlnoci. Nebo vám možná chvíli trvalo sebrat k tomu kuráž, a když jste se sem konečně vypravila, policie už tady byla. Vím, že jste byla doma deset minut před dvanáctou, poněvadž jsem vám v té době telefonoval do vašeho bytu. Tohle jsou jenom dohady, a v každém případě, tu sklenici jste nedostala.“

Fox se odmlčel, aby se nadechl, a slečna Yatesová si vyjela na inspektora Damona: „To má tohle trvat celý den?“

Damon neodpověděl ani se nepohnul. Fox pokračoval:

„Už skoro končím. Ale zasluhujete si, abyste slyšela ještě tohle: že jste tu skříňku poslala dnes ráno inspektorovi, bylo neobyčejně stupidní. Jsem si vědom, že jste si ji nechtěla nechat ve svém bytě a že jste byla ve strašném napětí kvůli té sklenici, poněvadž jste věděla, že mi slečna Murphyová pověděla o těch vzorkách dodávaných tajně Tingleymu. Ale proč jste tu skříňku nezatížila kamením a nehodila ji do řeky? Nebo jestli blízko vašeho bydliště máte nouzi o kamení, tak něčím jiným, co je dost těžké? Myslím si, že jste si navlíkla rukavice, prozkoumala jste obsah obálky, a počítala jste s tím, že když se dostane do rukou policii, její pozornost se obrátí ke Guthriemu Juddovi a Filipovi. Tak jste tedy setřela ze skříňky otisky prstů, zabalila jste ji a poslala poštou. Doufám, že už vidíte, jaká to byla hloupost. Místo aby se proti Filipovi nebo Juddovi obrátilo podezření, výsledek byl právě opačný, protože bylo zřejmé, že žádný z nich by byl skříňku neposlal zrovna policii, takže se skříňky nějak zmocnila nějaká třetí osoba, a kdo to byl a jak se skříňky zmocnil, se okamžitě stalo nejdůležitější otázkou, na kterou bylo třeba odpovědět.“

Kdyby někdo v tom okamžiku odvrátil pohled od slečny Yatesové a podíval se letmo na Foxe, uviděl by v jeho očích záblesk něčeho podobného obdivu. „Chápu,“ řekl, „že ačkoli se vám snad mozek zamlžil ve chvíli, kdy jste se rozhodla poslat tu skříňku, je teď jasný a chladný. Víte, jak na tom jste, že? Uvědomujete si, že můžu dokázat jenom málo nebo vůbec nic z toho, co jsem právě říkal. Nemůžu dokázat, co vám Tingley řekl v úterý večer, ani kdy jste odtud odešla, ani že jste tu skříňku vzala z pokladny a odnesla si ji s sebou, ani že jste ji právě vy poslala policii. Nemůžu dokonce dokázat ani to, že tady v osm hodin nebyl někdo, kdo imitoval Tingleyho hlas a vsugeroval vám přesvědčení, že telefonujete s Tingleym. Nemůžu vám skutečně dokázat ani chlup. To vám teď vězí v hlavě, a máte zatraceně pravdu. Takže musím odvolat, co jsem řekl před chvilkou, že totiž už nemám žádné otázky. Rád bych jich teď pár položil slečně Murphyové.“ Fox se otočil, aby sáhl do kožené kabely, a když ruku vytáhl, něco v ní držel. Pokročil vpřed, obešel Filipovu židli a zůstal stát před Carrie Murphyovou. Podržel jí ten předmět před očima.

„Podívejte se prosím vás dobře na tohle, slečno Murphyová. Jak vidíte, je to malá sklenička napůl plná nějaké látky. Na ní je obyčejná bílá nálepčička označená tužkou: ‚jedenáct, pomlčka, čtrnáct, pomlčka, Ypsilon‘. Říká vám to něco? Podívejte se dobře –“

Ale Carrie neměla možnost podrobit skleničku důkladné inspekci, natožpak vyřknout osudnou odpověď. Slečna Yatesová ze vzdálenosti půltřetího metru proletěla vzduchem. Nevyrazila žádný zuřivý výkřik, nevydala vůbec žádný zvuk, ale vrhla se vpřed s takovou nečekanou rychlostí a silou, že prsty její natažené ruky, které minuly to, po čem se sápaly, málem vypíchly Foxovi oko. Hmátl po jejím zápěstí a popadl ji za ně, a potom tu byl muž, který dosud stál na druhé straně od její židle, a držel ji. Sevřel jí zezadu nadloktí takovým stiskem, že se jí svaly musely svíjet bolestí, ale ona to zřejmě necítila. Stála bez protestu a bez pokusu o odpor, podívala se na Tecumse Foxe, jenž o krok ustoupil, a položila mu otázku, kterou Fox potom označil za nejúžasnější otázku – za daných okolností – jaká mu kdy byla položena:

„Kde to bylo?“

Pověděl jí to.

~

Půl hodiny nato, dole na ulici, měl Fox nohu na stupátku svého auta a chystal se nasednout, když ucítil na lokti něčí dotek, obrátil se a viděl, že je to Leonard Cliff.

„Promiňte,“ řekl Cliff. V jeho očích se zračila ona upřená prázdnota, jaká bývá v očích, když předmět, na který jsou zaostřeny, není ten, který ty oči vidí. Oči Amy Duncanové byly z jejího místa vedle řidičova sedadla zaměřeny poctivěji. Dívala se na Cliffa.

Zdálo se, že Cliff nehodlá pokračovat, dokud se mu nedostane kýženého prominutí, a tak se ho Fox zdvořile zeptal: „Přejete si něco? Můžeme vás někam svézt? My jedeme dolů do Grove Street –“

„Děkuju vám, vezmu si taxík,“ odpověděl Cliff škrobeně. „Chtěl jsem se vás jenom zeptat, jestli byste za mnou nepřišel do mé kanceláře někdy příští týden a nesetkal se s předsedou naší správní rady. Udělalo na mě veliký dojem, jak jste to vyřídil tam nahoře. Jsme jedna z největších společností v celé zemi a mohli bychom vám udělat velice lákavou nabídku –“.

„Jste lhář,“ odsekl Fox bez okolků. „Mám na mysli, že proto jste mě nevzal za loket zrovna v tomhle okamžiku. Vaše společnost mě nepotřebuje takhle naléhavě. Nemohl jste prostě odolat touze dostat se blíž ke slečně Duncanové.“

„To skutečně,“ naštětil se Cliff. „Skutečně –“

„Jo, skutečně. Mimochodem, právě jsem jí pověděl, proč jste ji špehoval ten večer v úterý, a ona se vám nevysmála. Zdaleka ne.“

„No, to – to už nemá žádný –“ Vymizelo to doztracena, poněvadž jeho oči si prosadily svou a setkaly se s dívčinýma.

„Hupněte sem,“ pozval ho Fox. „Zajedeme napřed do Grove Street pro deštník slečny Duncanové. Dá mi ho jako příspěvek pro mou sbírku suvenýrů. Obejděte z druhé strany a vmáčkněte se tam s námi. Pak pojedeme k Rustermanovi na oběd.“

„Já – já si sednu dozadu.“

„Tady je spousta místa,“ prohlásila Amy, která se až do té chvíle konverzace nijak nezúčastnila.

Cliff zaváhal, zatvářil se jako člověk, který má strach, že z něho dělají šaška, a pak se pohnul. Obešel kapotu a stál před druhými dveřmi, jež Amy otevřela dokořán. Poposedla blíž k Foxovi, ale i tak vybylo místo jen taktak. Když se Cliffovi podařilo přibouchnout dveře, dotýkal se jí po celé frontě. Nedalo se proti tomu nic dělat.

Vůz se rozjel směrem na východ. Když zahýbal na Osmou avenue, Cliff řekl: „Samozřejmě jste mě na ten oběd nepozvali, ale bylo by velice – chci říct, kdybyste oba přijali pozvání ode mne – třeba k Rustermanovi, když se vám to tam líbí –“

„Ani nápad,“ odpověděl Fox pevně. „Zanedbával jste svou práci celý týden a je načase, abyste to začal dohánět. Ostatně jsme se se slečnou Duncanovou setkali romanticky a chystáme se romanticky rozloučit. Vyklopím vás, kde si řeknete. U vaší kanceláře?“

Takže pan Cliff to odpoledne pracoval – aspoň seděl za svým psacím stolem. Večer to bylo něco jiného.